ГЛАВА
ПРВА
ЂУРЂЕВ-ДАН
Још
дан-два
па
ће
осванути
лепи
Ђурђев
-дан
,
млади
и
лепи
пролетњи
светац
.
„
Ђурђев-данак
,
хајдучки
састанак
“
,
тако
се
пева
,
јер
му
се
од
вајкада
наш
народ
радовао
.
Некада
му
се
радовали
хајдуци
,
а
данас
му
се
радују
још
многи
људи
.
Ах
,
ко
му
се
све
не
радује
!
Радују
му
се
момци
и
девојке
,
старци
и
бабе
.
Они
први
,
да
заиграју
у
колу
,
а
ови
други
,
да
огреју
грбину
.
Радују
му
се
слуге
,
што
ће
променити
своје
џандрљиве
газде
,
и
газде
,
што
ће
се
опростити
својих
лених
и
крадљивих
слугу
;
радују
му
се
људи
изешни
,
што
ће
омастити
брке
младом
јагњетином
,
и
добри
пријатељи
,
ради
многих
слава
по
којима
ће
заређати
.
И
сами
Цигани
—
овај
суморни
род
—
и
они
му
се
радују
,
и
можда
још
најискреније
.
А
и
како
не
би
!
Настају
топлији
дани
,
а
колико
им
тек
брига
скидају
ови
с
врата
!
Неће
им
више
мећава
засипати
у
чергу
,
нити
ће
их
»
господар
-ветар
«
шибати
уздуж
и
попреко
,
од
пете
до
перчина
.
Измилеће
им
Циганчићи
у
оно
мало
скромне
тоалете
своје
и
јариће
се
на
топлим
зрацима
ђурђевскога
сунца
као
гуштери
.
Тек
онда
ће
видети
колико
су
богати
,
јер
им
неће
требати
,
излишна
ће
им
бити
и
черга
,
кад
се
опруже
испод
звезданог
неба
и
захрчу
уз
цвркут
попаца
и
зрикаваца
пољских
.
А
сем
тога
ће
овога
дана
и
они
сви
,
сви
без
разлике
—
па
крстили
се
или
клањали
—
омастити
брке
печеном
јагњетином
;
залиће
је
вином
,
запевати
и
заиграти
и
засвирати
за
свој
рачун
.
А
купиће
за
тај
дан
јагње
,
—
макар
га
украли
!
И
ко
се
крсти
,
и
ко
се
клања
,
сваки
милет
и
свака
вера
,
сви
се
радују
Ђурђев-дану
.
Па
је
ли
какво
чудо
онда
,
што
се
и
Ивко
јорганџија
радовао
томе
дану
,
кад
му
је
,
сем
тога
,
тога
дана
и
слава
била
?
!
Јест
,
тога
ће
дана
бити
широм
отворена
његова
капија
,
и
кућа
ће
његова
примати
у
своја
гостољубна
објатија
све
,
и
зване
и
незване
,
и
познате
и
непознате
госте
.
А
Ивко
је
човек
гостољубив
,
мило
му
да
дочека
и
почасти
.
Води
рачуна
о
ономе
коме
иде
и
памти
,
је
ли
му
враћено
.
Што
је
најбољега
преко
године
у
кући
његовој
,
то
се
обично
чува
за
славу
.
Најбоља
ракија
,
најбоље
вино
,
најбоље
слатко
,
најбоља
живина
,
и
све
што
се
може
добро
појести
и
попити
,
чува
се
преко
целе
године
за
тај
дан
.
Спрема
се
,
тако
рећи
,
целе
године
онако
систематично
,
из
тиха
,
али
што
ближе
томе
дану
,
све
је
спрема
живља
.
Зато
је
од
ово
неколико
дана
грдан
посао
у
кући
Ивка
јорганџије
.
Сви
су
спали
с
ногу
спремајући
,
а
највише
Ивкова
домаћица
Кева
,
жена
вредна
и
чисмена
,
која
је
ваздан
у
послу
и
иначе
,
и
једва
уграби
да
оде
дваред
недељно
у
хамам
да
наврани
косу
и
тегли
веђе
.
На
дан
два
пред
славу
биле
су
све
собе
и
сва
кућа
окречена
и
сав
намештај
проветрен
;
јастуци
с
миндерлука
распарани
и
вуна
издрндана
и
све
то
унето
и
по
новом
распореду
намештено
.
Сва
кућа
чиста
као
кутија
,
и
споља
и
изнутра
.
Беле
се
зидови
,
жути
се
липовина
на
долапима
као
лимун
,
а
шарене
се
ћилимови
по
миндерлуцима
и
по
поду
као
баштица
пуна
шарена
цвећа
.
Изгледа
кућа
као
она
библиска
млада
што
чека
свога
женика
.
Цигле
у
ходнику
премазане
су
црвеном
бојом
,
и
већ
два
дана
како
Ивко
не
сме
да
пуши
у
соби
,
а
своје
плитке
ципеле
оставља
скоро
чак
на
авлиским
вратима
и
у
чарапама
иде
преко
окреченог
и
црвеном
бојом
по
тлу
омазаног
ходника
у
собу
,
а
већ
шегрте
и
не
пушта
чисмена
домаћица
ни
у
ходник
.
Они
још
из
авлије
морају
да
се
јаве
,
да
викну
:
„
Стринке
,
стринке
,
мори
!
“
а
она
им
онда
преко
доксата
издаје
налоге
и
одатле
им
слуша
—
као
какву
серенаду
са
балкона
—
њихове
извештаје
.
Тога
ради
и
Ивко
слабо
долази
кући
и
улази
у
кућу
.
Управо
он
и
не
зна
шта
ради
од
ово
неколико
дана
.
Рад
би
да
помогне
жени
,
па
се
устумара
по
авлији
,
док
му
она
не
подвикне
да
јој
не
смета
;
он
се
онда
дигне
опет
у
дућан
у
коме
се
само
окрене
,
па
иде
даље
за
послом
,
а
ништа
не
свршава
.
Нигде
не
може
да
угреје
место
.
Таман
седне
,
а
већ
му
се
чини
да
дангуби
,
па
се
дигне
иде
даље
.
—
„
Куд
ћеш
,
мајстор
-
Ивко
!
Седи
,
мајке
,
малко
!
“
веле
му
и
заустављају
га
.
-
„
Не
ми
се
седи
;
имам
си
,
ете
,
некуј
послу
!
Ете
,
слава
ми
је
прекосутра
!
Ајд
'
са
здравје
,
па
,
ела-те
,
изволте
!
“
вели
и
одлази
негде
као
мува
без
главе
,
али
тек
мисли
да
ради
и
отаљава
нешто
,
јер
није
научио
,
смрт
му
је
,
да
седи
беспослен
.
Иде
тако
,
па
где
види
познанике
,
а
он
се
онако
уморан
сврати
међу
њих
и
седне
да
се
одмори
:
„
Душа
ми
искочи
!
“
хукне
тек
Ивко
.
—
„
А
што
?
“
питају
га
.
„
Па
за
то
!
А
зар
не
знавате
дек
’
славим
Ђурђов-дан
?
!
“
—
„
Знамо
де
!
“
И
веле
они
,
па
поседи
мало
!
“
—
„
Имам
си
послу
.
С
Богом
,
па
Бога
ви
нећу
назовем
,
ако
ми
не
дођете
!
“
вели
и
иде
даље
.
Прође
тако
по
неколико
каФана
,
попије
у
свакој
по
једну
ракију
,
почасти
некога
,
па
се
дигне
по
махалама
и
тумара
све
док
не
огладни
,
а
онда
иде
кући
.
У
очи
самога
Ђурђев-дана
дошао
је
кући
раније
.
Помагао
је
жени
у
кујни
до
неко
доба
ноћи
,
а
затим
извадио
хаљине
из
сандука
и
очистио
их
сам
својом
руком
.
Нарочито
је
разгледао
дуг
црни
салонски
капут
,
који
је
поручио
још
прве
године
кад
је
у
једној
депутацији
учествовао
.
Био
је
то
капут
бестрага
дугачак
,
скоро
до
чланака
и
врло
ретко
употребљаван
,
свега
четири
или
пет
пута
годишње
.
Давно
га
има
Ивко
;
од
то
доба
је
двапут
излазио
из
моде
и
двапут
улазио
у
моду
.
Пошто
је
хаљине
послагао
и
врх
њих
метнуо
неку
зелену
свилену
машлију
,
стао
је
,
па
је
размишљао
који
ће
прслук
да
узме
:
да
ли
онај
црни
који
је
поручио
кад
и
цео
пар
црних
хаљина
,
или
један
други
,
свилени
,
са
неким
великим
цветовима
жуте
боје
у
саксијицима
,
у
ком
се
мајстор
-
Ивко
пре
петнаест
година
венчао
.
Одлучио
се
да
узме
овај
последњи
.
У
том
је
ушла
и
домаћица
,
обоје
уморни
допустише
себи
одмора
.
Мало
су
се
разговарали
о
сутрашњем
дану
па
после
заћуташе
.
Ивко
је
мало
после
још
нешто
запитао
домаћицу
,
али
је
писцу
немогуће
казати
да
ли
је
домаћица
и
чула
питање
,
или
Ивко
можда
није
чуо
или
чак
ни
сачекао
одговор
,
јер
се
наскоро
чуло
хркање
у
дуету
.
Освану
и
тај
дан
.
И
ако
су
подоцније
легли
,
ипак
су
врло
рано
устали
.
Ивко
се
обукао
врло
рано
и
шетао
се
онако
свечано
обучен
по
авлији
и
гледао
у
своје
овиксане
ципеле
на
ногама
и
мало
мало
па
се
окретао
да
види
како
му
падају
панталоне
преко
високих
штикала
на
новим
ципелама
,
и
певуцкао
једнако
кроз
зубе
тропар
свога
свеца
.
Тако
је
гледао
да
утуче
време
.
Али
још
никако
да
звоне
на
јутрење
,
и
њему
се
већ
досади
шетање
.
Јер
,
Ивко
је
био
од
оних
старовремских
људи
који
је
знао
шта
је
ред
;
док
не
узме
нафору
,
не
би
вам
мајстор
-
Ивко
ни
обичног
празника
ништа
узео
у
уста
(
па
ни
кафу
ни
уз
њу
цигару
,
као
што
је
то
у
друге
дане
свако
јутро
чинио
,
седећи
са
својом
домаћицом
на
доксату
)
—
а
камо
ли
на
дан
своје
славе
да
тако
што
уради
!
Па
зато
му
је
дуго
време
.
Прегледао
је
све
од
авлиских
врата
до
уласка
у
собу
—
куд
ће
гости
пролазити
—
и
нигде
ни
трага
од
какве
неисправности
.
Могли
би
,
вала
,
већ
сад
почети
да
долазе
,
мисли
Ивко
,
а
никако
да
зазвони
.
„
Рано
си
устадо
’
,
мисли
Ивко
,
ама
,
кој
може
да
спије
!
“
Узеде
календар
па
га
стаде
прелиставати
и
зевати
.
Заустави
се
на
једном
листу
,
онда
извади
мараму
,
простре
је
на
басамак
и
седе
да
чита
мало
.
Нашао
је
био
у
Поукама
како
се
поправља
туршија
кад
се
почне
кварити
.
Прочитао
је
из
дуга
времена
и
то
—
из
дуга
времена
,
велим
,
јер
мајстор
-
Ивку
није
то
требало
.
Њему
,
хвала
Богу
,
не
треба
рецепат
,
а
неће
му
,
баш
вала
,
никад
ни
требати
.
—
„
И
тија
се
викају
човеци
учовњаци
“
,
говораше
Ивко
;
„
писују
у
књиге
како
да
се
попраји
кад
се
поквари
!
Море
,
мен
’
да
ме
салте
не
мрзи
да
се
мајем
,
па
ако
сам
си
ја
човек
прос
’
,
па
да
ти
ја
убаво
напишем
како
се
праји
туршија
,
ем
добра
;
а
кад
му
бидне
за
поправљање
—
хе
—
хе
!
таг
беше
му
работа
!
Тој
си
ја
викам
!
“
Још
никако
да
зазвони
.
Ивко
узе
прелиставати
још
даље
календар
.
Читао
је
још
неке
белешчице
.
Између
осталих
прочитао
је
и
то
:
како
се
могу
очувати
зелене
паприке
,
па
да
буду
свеже
усред
зиме
,
као
да
су
тога
часа
у
башти
узабрате
,
а
и
то
:
колико
се
у
Лондону
потроши
дневно
кокошјих
јаја
.
А
затим
се
дао
у
мисли
.
Мисли
Ивко
у
себи
,
колико
ли
тек
треба
да
су
богати
тамо
у
Лондону
сељаци
и
палилулци
који
продају
ја
,
ја
!
Боже
мој
!
боље
је
у
некој
вароши
бити
и
палилулац
него
у
некој
и
сам
кмет
или
гарнизонар
!
Из
тих
мисли
прекиде
га
звоно
које
забруја
и
глас
му
се
мило
разлегаше
кроз
онај
јутрењи
ђурђевски
ваздух
преко
кровова
и
авлија
и
башта
побожних
хришћана
.
Већ
су
почели
увелико
у
свима
кућама
да
ките
врата
и
прозоре
врбовим
гранчицама
и
јоргованом
;
кикоћу
се
младе
жене
и
девојке
,
још
онако
чупаве
,
и
ките
кућу
јоргованом
и
врбовим
гранчицама
,
јер
данас
је
Ђурђев-дан
.
Кад
чу
звоно
,
Ивко
устаде
и
прекрсти
се
,
па
се
спреми
да
иде
.
Остави
календар
,
узабра
гранчицу
јоргована
и
узе
капут
,
капу
и
штап
и
даље
свећу
,
велику
свећу
од
пет
и
по
динара
,
колач
и
жито
,
па
се
крену
цркви
на
јутрење
.
Свећу
и
штап
понесе
сам
,
а
колач
и
жито
даде
нарочито
за
то
одређеном
тога
дана
шегрту
.
Шегрта
је
опремио
па
је
овај
био
као
из
кутије
;
друго
дете
,
не
би
га
ни
његова
рођена
мати
познала
како
га
је
Ивко
дуздисао
за
тај
дан
.
Ошишао
га
је
и
поновио
.
На
шегрту
неки
стари
свилени
али
за
шегрта
још
једнако
нов
прслук
Ивка
јорганџије
(
још
шаренији
него
и
онај
што
је
мајстор
-
Ивко
синоћ
себи
одредио
)
,
мало
комотнији
истина
,
али
дете
,
као
што
знате
,
расте
,
па
нека
се
и
развија
слободио
;
испод
прслука
нова
лака
памуклија
од
ћитајке
,
а
на
ногама
светло
овиксане
ципеле
.
Дао
му
је
Ивко
своје
за
тај
дан
.
Шта
више
,
допустио
му
је
да
их
може
носити
све
до
Маркова
-дна
закључно
,
а
сврх
свега
тога
и
то
,
да
може
у
тим
ципелама
отићи
и
к
Пантелеју
где
је
много
света
тога
дана
,
јер
црква
Св
.
Пантелеја
слави
тога
дана
.
И
домаћица
га
је
за
тај
дан
дотерала
разним
косметичким
средствима
;
намазала
му
косу
миришљавим
зејтином
,
очешљала
га
и
истерала
му
мало
шишке
,
па
је
био
,
што
рекла
Кева
,
леп
као
официрско
дете
!
И
шегрт
узео
на
се
неки
званичан
и
свечан
изглед
,
јер
данас
му
је
први
пут
у
животу
да
навуче
штивлетне
,
место
што
је
бос
перјао
или
највише
носио
оне
грубе
и
тешке
кондуре
са
потковицама
.
Јутрење
и
служба
била
је
заједно
и
свршила
се
у
Старој
Цркви
пре
но
што
је
служба
и
почела
у
Повој
.
А
то
је
добро
били
,
колико
ради
парохијана
толико
још
више
ради
самих
попова
.
Кад
су
славе
,
тад
је
њихова
берба
;
а
кад
је
добра
нека
слава
,
тад
може
година
и
да
омане
,
јер
поповску
њиву
не
спржи
сунце
нити
му
виноград
бије
град
.
А
Ђурђев-дан
су
многи
славили
.
Да
и
не
бројимо
Цигане
у
свих
шест
циганских
махала
,
којима
,
вала
,
не
треба
ни
поп
ни
хоџа
,
самих
православних
домова
било
је
преко
двеста
.
Лете
попови
кроз
махале
и
сокаке
,
из
куће
у
кућу
,
и
секу
колач
,
и
то
иде
тако
брзо
као
на
железници
кад
онај
на
билетарници
прима
паре
,
даје
билете
и
враћа
кусур
.
Па
иду
даље
,
једва
их
стигну
дечаци
њихови
који
јуре
за
њима
са
пуним
бошчама
колача
,
а
искривили
шије
као
натоварене
камиле
.
Јуре
и
батргају
се
попови
,
као
да
разносе
депеше
.
И
код
мајстор
-
Ивка
је
већ
колач
сечен
и
свећа
запаљена
.
Велика
красна
свећа
од
пет
и
по
динара
,
а
за
педаљ
дужа
и
према
томе
и
дебља
од
свеће
Јордана
,
његова
комшије
,
с
којим
се
Ивко
није
баш
најбоље
живео
.
У
пространом
предсобљу
и
побочној
собици
стоје
послужења
,
а
крај
њих
већ
стоји
Маријола
—
једно
младо
и
лепо
девојче
дугих
курјука
и
бадемастих
очију
са
дугим
трепавицама
—
која
је
још
пре
две
недеље
капарисана
била
за
овај
дан
.
—
„
Комшике
Сике
“
,
рекла
је
Кева
,
„
да
ми
дадеш
твоје
Јолче
кад
ни
бидне
слава
.
“
—
„
Да
дадем
,
да
дадем
,
комшике
!
“
рече
Сика
,
па
се
обе
комшике
и
радују
и
поносе
;
Кева
што
ће
имати
најлепше
девојче
да
јој
послужује
госте
,
а
Сика
што
ће
јој
кћи
у
тако
одличној
и
домаћинској
кући
да
послужује
.
Радују
се
обе
комшинице
,
а
радује
се
и
Маријола
.
А
није
ни
чудо
!
Та
ово
јој
је
тек
друга
година
како
је
синедрија
махалских
жена
нашла
да
је
Маријола
већ
„
поголемо
девојче
станула
“
,
та
тек
је
друга
година
како
и
њу
уводе
у
друштва
—
истина
само
да
послужује
на
славама
,
али
за
њу
је
то
доста
.
После
првог
послуживања
свога
она
је
једну
половину
године
уживала
у
успоменама
на
прошасту
,
а
оне
друге
половине
године
сладила
се
надама
на
будућу
славу
.
А
таман
је
у
оном
добу
,
кад
је
за
сваку
ситницу
,
за
сваку
и
своју
и
туђу
,
ма
како
безазлену
и
малу
,
погрешку
,
облива
румен
;
кад
су
јој
сваке
ципеле
тесне
,
па
се
нога
чисто
прелива
преко
ластиша
од
ципеле
,
а
кад
погледа
,
погледа
испод
оних
дугих
трепавица
.
Још
је
мајка
чешља
а
она
се
мази
,
а
мајка
се
љути
.
Грди
је
што
има
тако
дугу
и
густу
косу
па
је
удара
чешљем
у
леђа
,
а
Јола
се
смеје
.
Већ
десет
часова
.
Почеше
већ
да
долазе
.
Прва
је
дошла
комшиница
Сика
,
Маријолина
мајка
.
Дошла
је
да
честита
славу
и
да
види
ћерку
,
управо
да
је
ревидира
како
је
очешљана
,
како
јој
стоји
одело
и
како
се
понаша
.
Мало
јој
је
на
брзу
руку
наместила
косу
,
хаљине
и
белу
лаку
и
провидну
кецељицу
,
и
посаветовала
је
.
„
Па
,
керко
,
кротка
да
биднеш
!
Да
се
срамујеш
;
у
зем
да
гледаш
како
и
прилега
на
удовичку
керку
.
А
ја
саг
ћу
сам
си
па
туј
!
“
рече
Сика
,
поглади
је
по
коси
и
оде
онако
облигатно
забринута
,
онако
како
обично
за
часак
остављају
скоро
све
мајке
своје
ћерке
које
су
им
већ
на
удају
.
Међу
првима
наравно
да
су
били
Цигани
свирачи
да
честитају
славу
.
Одсвираше
неколико
српских
и
турских
комада
.
Затим
почеше
песму
„
Каква
си
красна
,
душице
моја
“
и
отпеваше
је
до
пола
,
отприлике
донде
:
„
Невина
снаша
спавала
би
рај-радо
!
“
а
Ивко
их
прекиде
.
—
Доста
,
де
!
Несмо
глуви
у
кућу
!
Па
их
послужи
.
Пита
их
:
за
што
су
?
—
За
раћију
,
газда
!
гракнуше
сва
шесторица
као
из
једнога
грла
.
—
И
мало
’
леба
и
старе
’
аљине
,
ако
имаш
,
господару
,
знаш
за
Циганчики
моји
.
Пет
умрло
,
осам
остало
,
па
све
мало
и
ситно
како
луле
!
Мало
’
леба
и
старе
’
аљине
за
Циганчики
и
старо
за
мене
,
ако
имаш
,
да
ти
Бог
да
много
крајцаре
и
дукате
,
голи
су
,
гладни
су
,
ако
знаш
за
Бога
,
три
дана
...
—
добаци
један
,
баш
гочобија
,
онај
са
огромним
лабрњама
,
а
ужасна
глупост
му
се
читала
и
са
чела
и
из
очију
.
—
Суз
бре
!
викну
му
чалгиџи-башија
,
а
после
сви
,
и
полетеше
песнице
и
маљице
на
несрећнога
и
неспретнога
молитеља
,
и
измлатише
га
добро
.
—
Нестрећо
једна
,
кара
га
чалгиџи-башија
и
тресе
главом
и
показује
на
Ивка
,
а
да
знаваш
овога
газда
-
Ивка
како
га
ми
знавамо
,
рече
лупајући
се
у
груди
—
три
дана
,
нестрећо
циганска
масуричка
погана
муслафирска
,
забађава
да
му
свираш
,
дор
те
не
отера
,
па
кад
те
отера
,
теке
тагај
да
му
кажеш
:
Фала
!
!
Двадесет
године
тргујемо
ми
како
једни
човеци
трговци
сас
овога
нашога
газда
-
Ивка
,
па
не
беше
помеђу
нас
такав
реч
како
данас
од
теб
’
!
Одлази
,
нестрећо
!
Па
га
стадоше
опет
млатити
и
изгураше
га
напоље
без
бубња
и
маљица
.
—
Ако
смо
Цигани
,
не
мора
баш
да
смо
Цигани
!
саветује
га
чалгиџи-башија
на
авлиским
вратима
.
Острамотија
нас
,
много
нас
острамотија
,
газда
-
Ивко
!
правдају
се
ови
унутра
.
—
Неје
од
наши
!
Масуричанин
је
!
Селски
Циганин
!
Узедомо
га
под
ћирију
.
За
три
дана
,
осам
гроша
и
што
си
попије
!
извињава
се
чалгиџи-башија
.
Други
смо
ми
,
други
они
Цигани
!
—
Неје
од
наши
,
чорбаџи
-Ивчо
,
неје
.
Ми
смо
други
човеци
!
прихваћају
и
потврђују
остали
.
Ми
смо
други
Цигани
;
а
они
су
други
Цигани
!
Има
Цигани
и
Цигани
,
газда
-
Ивко
!
—
Да
ти
неје
данас
слава
,
па
да
узнеш
,
газда
-
Ивко
,
нож
,
па
све
да
нас
покољеш
.
Сас
ракију
нас
служиш
!
Боље
сас
ћезап
,
да
поцрцамо
!
Да
пођине
ова
погана
чађава
некрстена
циганска
сорта
!
вели
чалгиџија
.
Ивко
их
умирује
;
служи
их
ракијом
,
и
даје
им
бакшиш
.
Они
му
одсвирају
још
једну
,
благосиљају
га
и
као
полазе
.
—
Да
заборавиш
нашу
страмоту
,
газда
-
Ивко
!
моли
га
чалгиџи-башија
.
Још
ће
да
га
бијемо
,
ама
цигански
да
га
бијемо
!
—
Ех
,
неје
ништо
било
!
умирује
га
Ивко
.
—
Како
неје
,
газда
-
Ивко
?
Ти
неће
’
да
кажеш
,
а
ја
знам
.
Добар
си
,
челебија
си
,
ефендија
си
,
газда
-
Ивко
;
при
пашу
да
си
седиш
како
већил
сас
тај
твој
кадиски
памет
—
ама
неће
’
да
кажеш
!
Пазиш
на
наш
цигански
образ
,
ама
фајда
ли
је
?
!
Боли
ме
,
газда
-
Ивко
,
заклаја
ме
поганац
,
сас
туп
нож
ме
заклаја
.
У
стрце
ме
ударија
нестрећа
циганска
чађава
погана
!
Много
ме
боли
!
Ти
ће
’
да
заборавиш
;
добар
си
,
газда
-
Ивко
!
Ама
ја
не
можем
да
му
заборавим
;
ни
на
унучики
да
му
не
заборавим
!
Кој
га
је
најмија
да
нас
страмоти
,
казујте
;
Циганчики
да
му
покољем
!
рикну
чалгиџи-башија
,
тресући
главом
и
грувајући
се
у
прси
,
па
полете
на
гомилу
,
а
ова
га
задржава
,
па
се
направи
читав
вашар
.
—
Аман
!
Помагај
,
газда
-
Ивко
!
вичу
они
.
—
Пуштите
ме
!
Аман
,
Цигани
,
пуштите
ме
,
да
му
све
покољем
,
и
жену
и
децу
и
синови
и
унучики
,
па
ако
су
десет
пуне
черге
!
Аман
!
Што
да
ме
острамоти
и
оцрни
образ
,
куче
селско
!
дере
се
онај
.
—
Не
дај
,
газда
-
Ивко
!
Аман
,
домаћине
!
Љут
је
,
пцето
је
,
па
не
знаје
што
чини
!
Аман
,
газда
-
Ивко
;
’
оће
да
напраји
курбан
сас
наши
Циганчики
!
—
Јао-о-о
!
дере
се
чалгиџи-башија
,
да
се
чак
у
трећу
авлију
чује
.
—
Море
што
тепаш
човека
на
славу
!
чу
се
глас
из
авлије
Јордана
комшије
.
Ако
је
Циганин
,
зар
си
па
и
он
нема
душу
?
!
О
,
Боже
,
Боже
,
што
је
човек
катил
!
!
—
Остави
де
!
викну
Ивко
љутит
,
чујући
то
и
видећи
сав
комшилук
како
се
повешао
по
зиду
па
сехири
.
—
Јао
!
Газда
Ивко
!
боли
ме
,
боли
за
овуј
страмоту
!
—
Кој
га
је
нашаја
и
довеја
,
зборите
,
Цигани
!
—
Калакурдија
,
рече
један
и
показа
га
.
—
Калакурдија
,
потврдише
остали
.
А
Калакурдија
,
чим
чу
име
своје
,
смота
ћемане
под
леву
мишку
,
па
наже
да
бега
;
али
га
други
зауставише
,
да
спасу
своје
Циганчиће
.
Сви
показаше
тога
који
га
је
најмио
и
сад
и
њега
истукоше
на
вратима
,
и
на
Калакурдију
се
сручи
сада
читав
пљусак
од
песница
и
маљица
.
Газда
-
Ивку
криво
што
је
било
те
свађе
,
јер
слути
зло
.
—
Оставите
га
!
вели
им
Ивко
,
и
они
одлазе
,
па
заједно
с
истераним
бубњарем
—
коме
вратише
инструменте
,
и
бубањ
и
маљице
и
прутић
—
стадоше
пред
другу
кућу
као
да
пре
тога
ништа
није
ни
било
и
засвираше
.
За
Циганима
дођоше
трбушати
бандисти
и
одсвираше
два
марша
и
скупише
сав
комшилук
деце
.
Док
су
бандисти
свирали
,
комшиска
деца
су
се
егзерцирала
испред
куће
и
марширала
са
сокака
у
авлију
и
обратно
.
Почашћени
и
обдарени
,
одоше
захваљујући
и
стадоше
пред
шесту
кућу
од
Ивкове
,
па
засвираше
,
а
деца
сва
одоше
за
њима
.
За
бандистима
дођоше
други
Цигани
.
„
Стрећна
слава
,
газда
-
Ивко
!
“
па
одсвираше
.
За
овима
трећи
,
а
за
овима
четврти
Цигани
дођоше
,
свираше
и
одоше
.
За
Циганима
,
напослетку
,
дође
и
стаде
пред
кућу
и
један
риђи
верглаш
.
Видео
како
други
иду
и
свирају
,
па
се
дигао
и
он
.
Он
пази
где
који
стану
да
свирају
,
па
ту
дође
и
он
.
И
добро
је
данас
прошао
;
а
ономадне
могло
је
,
Бога
ми
,
свашта
бити
.
.
Јер
га
је
ономадне
оштро
полицајско
око
вазда
буднога
и
неуморнога
г
.
Светолика
,
практиканта
начелства
,
ухватило
где
,
бајаги
,
свира
у
вергл
,
а
једнако
гледа
на
Суву
Планину
у
намери
да
је
прецрта
и
изда
наше
војничке
тајне
каквом
нашем
непријатељу
(
да
се
послужим
властитим
речима
г
.
Светолика
,
којима
је
накитио
свој
рапорт
и
доставу
)
.
Било
је
богме
прилично
петљања
,
било
повуци
потегни
,
и
умало
што
није
био
зрикави
верглаш
протеран
,
али
га
—
за
чудо
дивно
!
—
сам
г
.
начелник
курталиса
,
забашурив
ствар
.
И
,
што
је
у
овој
ствари
најчудније
и
најнеочекиваније
,
место
да
му
г
.
начелник
захвали
и
,
на
пример
,
обрадује
га
једним
указом
—
а
после
једанаест
година
практикантске
службе
било
би
,
вала
,
и
право
—
тај
исти
г
.
начелник
избруси
г
.
Светолика
и
пита
га
:
„
Кад
ћеш
ти
,
Бога
ти
,
Светоличе
,
стећи
памети
?
!
Е
,
мој
брате
!
Ништа
од
тебе
!
“
Од
то
доба
му
се
и
не
мили
ни
служити
;
али
оставку
неће
дати
.
Док
је
верглаш
свирао
неку
полку
,
у
комшиској
су
је
кући
одиграле
неке
младе
модискиње
,
а
цупкала
је
и
Маријола
у
предсобљу
и
собичку
онако
беспослена
.
Одсвирао
је
и
неко
наше
коло
,
а
затим
опет
неку
сентиметалну
швапску
мелодију
.
И
њега
је
газда
-
Ивко
сам
собом
послужио
и
обдарио
,
а
сем
тога
и
објаснио
му
шта
је
то
слава
.
—
Кол’ко
год
има
Кристијани
,
по
сав
свет
да
идеш
,
па
неће
’
да
ги
нађеш
да
славе
:
сал
’
што
ми
Срби
што
смо
,
што
славимо
,
а
други
Кристијани
што
су
—
ти
не
славе
,
па
ако
су
Кристијани
како
ми
!
Тој
да
знаш
:
од
Кристијани
салте
ми
,
с
овој
што
се
крстимо
,
па
показа
три
прста
.
А
ви
се
па
овако
крстите
!
и
показа
шаку
.
Знам
си
ја
тој
!
Ама
сви
смо
Кристијани
.
—
О
јо
,
јо
,
Кристијан
,
данке
!
захваљује
Шваба
и
меће
вергл
на
леђа
и
једнако
захваљује
;
мило
му
што'му
газда
-
Ивко
зна
име
,
зна
да
се
зове
Кристијан
.
—
И
до
годину
и
до
годину
,
сваку
годину
у
овој
време
,
слава
ми
је
...
Извол'те
,
брате
.
Ела
јоште
једну
анасонлику
.
Пије
Шваба
,
захваљује
и
полази
.
—
Е
де
,
Кристијани
смо
,
разбирамо
се
;
и
ја
Кристијан
,
и
ти
Кристијан
.
Сви
Кристијани
;
а
Турчин
,
Турк
,
беше
му
његово
!
рече
и
показа
руком
,
како
су
испраћени
.
Турк
отиде
!
—
О
,
Турк
не
добро
!
вели
Шваба
,
па
се
окрете
још
једном
а
једнако
скида
шешир
и
клања
се
и
одлази
пред
другу
кућу
од
које
се
баш
сад
кренуше
Цигани
и
одатле
пред
трећу
,
четврту
,
пету
;
свуда
свира
и
пије
и
ракију
и
вино
,
докле
се
не
опије
и
легне
негде
у
хладовину
,
а
тад
се
деца
окупе
око
вергла
,
па
свирају
сама
.
Таман
оде
верглаш
,
а
гости
почеше
долазити
.
Наши
гости
на
славама
деле
се
обично
на
двојаке
или
још
боље
на
тројаке
;
ко
год
слави
и
иде
па
славу
признаће
да
је
тако
.
То
су
они
до
подне
,
они
после
подне
,
и
они
на
вечери
и
тако
даље
.
Пре
подне
долазе
обично
они
даљи
познаници
,
посете
су
званичније
;
а
од
подне
интимније
;
а
од
вечере
још
интимније
.
Тако
је
почело
и
код
мајстор
-
Ивка
.
До
подне
су
му
долазили
чиновници
и
они
који
славе
,
а
пријатељи
су
добри
—
а
тако
је
и
Ивко
часком
њима
отишао
.
Једни
улазе
,
други
излазе
,
сретају
се
на
авлиским
вратима
.
„
Извол'те
!
Извол'те
!
“
веле
и
једни
и
други
и
нукају
се
,
док
се
обично
не
заглаве
од
силне
учтивости
у
вратима
.
До
подне
,
па
је
већ
доста
било
.
Ивко
задовољан
,
као
човек
који
види
да
му
је
ствар
добро
пошла
.
Ради
тих
,
мање
интимних
,
Ивко
је
поставио
свога
шегрта
на
вратима
да
увраћа
и
упућује
госте
.
Стари
познаници
и
не
питају
,
него
улазе
јер
знају
кућу
,
а
новији
стану
па
завирују
да
виде
,
гори
ли
свећа
.
Па
кад
виде
свећу
и
увере
се
да
је
слава
,
а
они
се
окрећу
неће
ли
кога
видети
који
ће
им
казати
:
је
ли
у
тој
кући
што
слави
домаћин
Ивко
Мијалковић
,
јорганџија
.
Ето
ради
тога
је
Ивко
поставио
шегрта
на
вратима
—
и
то
баш
онога
у
мајсторовом
свиленом
прслуку
са
зеленим
цветовима
и
у
његовим
ципелама
—
да
обавештава
свет
,
али
му
је
запретио
да
се
за
живу
главу
не
шали
и
не
рукује
или
чак
и
љуби
са
гостима
,
као
онај
преклањски
шегрт
што
је
радио
,
јер
ће
га
тако
измлатити
да
ће
носити
модрице
чак
до
другог
Ђурђев-дана
;
него
кад
га
запитају
—
тако
је
гласило
упутство
мајстор
-Ивково
—
а
он
нека
само
каже
:
„
Туј
си
је
.
Извол’те
натам
’
!
“
Толико
само
нека
каже
и
пође
напред
пред
гостима
онако
мало
поребарке
.
„
Како
магаре
ће
’
поручаш
ћутеци
“
,
завршио
је
Ивко
наредбу
,
„
ако
другојаче
напрајиш
!
“
После
подне
настаде
тек
налога
.
Гости
једнако
улазе
и
излазе
.
Собе
се
сваки
час
пуне
и
празне
;
интимнији
седају
у
ходник
и
на
доксат
.
Слике
се
мењају
,
све
новије
и
новије
,
све
лепше
и
лепше
,
кажем
вам
као
у
каквом
калеидоскопу
.
Сад
су
собе
дупком
пуне
,
мало
после
се
испразне
.
За
тренутак
скоро
никог
у
њима
и
домаћин
таман
начини
цигару
,
а
тек
чује
жагор
на
улазу
и
он
баца
цигару
и
полази
пред
госте
.
Неких
пет
шест
тако
начињених
а
незапаљених
цигара
стоје
које
где
по
соби
.
И
собе
се
опет
напуне
дупком
тако
да
бар
један
,
ако
не
и
два
и
трн
,
стоје
и
стојећи
праве
цигаре
из
својих
табакера
;
а
домаћин
их
послужује
својим
дуваном
,
доноси
им
жижице
и
таслице
за
пепео
;
трчи
из
собе
у
собу
,
одговара
на
питања
и
ословљава
ћуталице
.
А
затим
стане
насред
собе
и
распитује
домаћицу
и
Маријолу
,
јесу
ли
сви
послужени
,
а
понекад
хоће
,
богме
,
и
госте
да
запита
,
је
ли
добио
овај
или
онај
жита
,
или
вино
,
или
већ
што
овоме
као
госту
следује
на
једној
таквој
слави
.
А
то
ради
и
домаћица
Кева
.
И
она
дигла
,
онако
мало
расејано
и
забринуто
,
обрве
и
пази
да
ко
не
остане
непослужен
.
Кажем
вам
,
слике
шарене
,
а
све
једна
за
другом
долазе
као
у
калеидоскопу
.
Сад
баш
је
ту
између
гостију
и
г
.
Пера
,
ветеринар
,
с
госпођом
,
и
г
.
ТриФун
,
лиФерант
,
са
својом
женом
и
децом
,
са
двоје
малих
и
једним
већим
,
једним
главатим
и
буцмастим
буцовом
са
шеширом
који
му
је
равно
до
ушију
набијен
на
главу
,
а
који
је
или
заборавно
или
не
може
да
га
скине
—
јер
су
му
заузети
не
само
џепови
него
и
руке
колачима
са
разних
досад
посећених
слава
.
Ту
је
и
г
.
Јова
,
срески
писар
,
са
женом
у
либадету
са
исеченим
рукавима
и
дијамантским
прстеном
и
граном
на
шамији
испод
које
се
пружају
бестрага
дугачке
шишке
,
које
се
спомињу
у
једној
пакосној
песмици
заједно
са
именом
господина
начелника
окружног
,
а
све
поводом
оне
гране
коју
јој
је
купио
г
.
начелник
,
јер
су
пре
тога
ломили
јадац
.
Гђа
писарка
је
за
све
време
ћутала
и
седела
као
кип
,
само
се
једном
(
заваравши
домаћици
очи
)
макнула
и
превукла
прстом
преко
политираног
стола
,
али
се
на
њену
жалост
уверила
да
нема
прашине
.
Дошао
је
и
г
.
Милосав
,
апотекарски
помоћник
,
даље
и
г
.
старатељски
судија
с
госпођом
,
до
њега
даље
још
неки
,
а
у
ћошку
још
неко
,
и
ако
томе
нико
имена
није
знао
,
нико
,
па
ни
домаћин
.
Али
то
га
није
ништа
женирало
,
јер
ако
њему
домаћин
није
знао
имена
,
није
,
вала
,
ни
он
домаћину
знао
,
па
су
тако
били
квит
.
А
домаћину
тај
непознати
није
могао
да
дозна
име
зато
,
јер
оне
,
с
којима
је
ушао
,
није
познавао
,
а
није
био
опет
рад
да
се
срамоти
пред
њима
па
да
их
пита
.
Разговор
се
водио
онако
с
прекидима
,
мало
дијалога
па
мало
паузе
;
некад
једно
а
некад
друго
дуже
.
А
био
је
разговор
онај
обичан
,
већ
стереотипан
на
славама
.
Говорило
се
о
становима
,
о
времену
,
о
скупоћи
на
пијаци
,
о
безобразним
млађима
,
о
Фалбовим
прорицањима
,
о
броју
слава
тога
дана
и
о
Светом
Николи
за
кога
се
сви
сложише
,
да
га
ипак
највише
света
слави
.
И
таман
се
домаћин
упознао
са
свима
и
ушао
мало
у
разговор
,
кад
мораде
да
прекине
своју
стару
причу
о
томе
како
је
његов
дед
оставио
стару
славу
и
узео
ову
данашњу
(
коју
су
причу
многи
стари
пријатељи
и
посетиоци
овога
дана
већ
напамет
знали
,
јер
ју
је
овај
сваке
године
тога
дана
причао
бар
једаред
—
мораде
да
је
прекине
,
велим
,
јер
чу
споља
жагор
.
Стижу
нови
гости
.
Сви
ућуташе
и
окренуше
се
вратима
.
Улази
г
.
Кузман
,
казначеј
,
а
дао
га
Бог
па
темељан
и
он
и
његова
госпођа
,
сушта
слика
Вертхајмове
двокрилне
касе
;
за
њим
улази
г
.
физикус
Милан
Ружић
(
пређе
Мориц
Розенцвајг
;
тако
да
није
морао
да
квари
монограме
на
салветама
,
шнуфтиклама
и
тако
даље
)
са
својом
женом
Наталијом
и
малолетним
сином
Милољубом
,
једним
буљооким
лепо
обученим
дететом
са
танким
ногама
и
голим
коленима
,
а
за
овима
г
.
Мирко
,
пензионар
,
са
женом
СтеФком
и
ћерком
Бисенијом
која
је
већ
пре
једанаест
година
послуживала
на
славама
,
и
напослетку
уђе
и
она
прва
посетитељка
од
пре
подне
,
мајка
г-ђице
Маријоле
,
девојчета
што
послужује
баш
у
овај
пар
старе
госте
каФама
.
Она
је
тек
само
тако
,
само
часком
дошла
.
„
Ја
ћу
си
туј
“
,
рече
више
за
себе
и
седе
на
један
ћилимом
покривен
сандук
.
Дошла
је
само
да
види
како
јој
ћерка
послужује
и
да
јој
намести
хаљине
и
косу
,
ако
што
,
то
јест
,
буде
мало
у
нереду
.
—
’
Ајд
’
,
диж'те
се
!
рекоше
стари
гости
,
кад
уђоше
нови
.
—
Што
,
море
,
зар
ће
’
искочите
!
пита
их
домаћин
,
не
знајући
ни
сам
да
ли
да
их
гостољубно
задржи
или
учтиво
испрати
,
па
је
зато
и
стао
пред
њих
и
раширио
онако
руке
као
да
хвата
пиле
по
авлији
.
—
Па
тесто
не
једосте
,
гурабије
не
узосте
,
а
веће
искачате
!
Јолче
,
ела
донеси
гурабије
!
рече
Кева
,
агитујући
већ
као
и
свака
домаћица
за
слаткише
.
—
А
хвала
,
хвала
!
клања
се
г
.
Пера
,
ветеринар
.
-—
Па
причекајте
берем
једно
каФе
.
Јоло
керко
,
’
ајде
поскоро
по
једно
каФе
!
вели
им
домаћица
.
—
Благодаримо
,
послужени
смо
сасвим
,
онако
...
А
морамо
да
се
штедимо
;
морамо
још
некима
.
Децо
,
напред
!
командује
ТриФун
,
лиферант
.
—
Ко
што
ради
,
жено
,
ово
наше
дете
,
вала
,
само
једе
—
и
показа
штапом
на
дерана
који
је
баш
тада
свршавао
с
једним
колачем
и
гледао
који
ће
од
она
два
која
држаше
у
рукама
пре
да
почне
јести
—
уметло
се
баш
на
твоју
Фамилију
.
—
Госпоја
Кево
,
молим
вас
,
немојте
му
више
давати
слаткиша
.
Халав
је
и
ждере
па
не
зна
шта
је
доста
,
па
ће
да
буде
тутњаве
ноћас
.
—
Ама
,
дете
је
...
па
викам
...
милује
што
је
слатко
и
благо
...
—
Ама
,
остав’те
,
знам
ја
његову
нараф
.
—
Е
,
па
с
Богом
,
домаћине
,
с
Богом
,
домаћице
!
Прошћавајте
!
вели
ТриФун
,
пролазећи
крај
стелажа
на
коме
се
тресе
сав
порцулан
.
—
Прошће
како
и
коље
!
смеје
се
домаћица
,
испраћајући
их
.
Ће
да
дође
и
ваша
слава
,
па
ћу
ве
питам
:
ел
’
ће
ви
мило
бидне
,
кад
се
растурује
друство
?
—
Е
,
то
му
је
!
рече
лиФерант
,
па
наби
шешир
који
је
за
три
нумере
био
мањи
од
главе
и
изиђе
.
—
Па
немојте
да
нас
сметнете
с
ума
:
Кузман
и
Дамјан
,
Неумитни
Врачеви
!
вели
г
.
Пера
,
ветеринар
.
—
Што
!
Ама
зар
саг
,
па
и
ти
,
господин
-
доктуре
?
!
зауставља
га
Ивко
.
Ете
такој
си
је
тој
!
Дор
се
један
дигне
и
иска
да
се
отидне
,
виде
и
онија
па
други
та
се
дизају
па
се
квари
друство
,
вели
домаћин
и
једне
зауставља
,
а
друге
посађује
као
оно
мајстори
на
вашару
што
у
једаред
опште
са
свима
муштеријама
.
—
Не
заустављајте
нас
...
морамо
.
Морамо
,
рече
гђа
ветеринарка
,
имамо
још
на
једанаест
места
да
свратимо
.
И
они
нама
,
већ
,
што
кажу
,
и
Бог
зна
како
,
сваке
нам
године
долазе
и
посјећују
нас
;
а
,
што
кажу
,
више
пута
и
преко
године
,
а
ми
,
какви
смо
,
тек
сваке
друге
.
—
Море
,
па
и
треће
...
рече
домаћин
—
Па
,
што
рекосте
,
и
треће
.
Ја
се
,
верујте
,
морам
признати
да
је
до
мене
кривица
—
вели
гђа
ветеринарка
забадајући
шпенадлу
—
ја
се
верујте
и
не
бих
сетила
,
ал
'
мој
Пера
на
то
страшно
пази
.
Он
то
зна
.
Има
све
славе
у
нотесу
записане
,
па
увек
зна
кад
ко
слави
.
Он
то
зна
и
води
рачуна
,
а
већ
по
мени
,
каква
сам
ја
,
Бог
зна
кад
бих
им
и
да
ли
бих
им
отишла
!
Док
ја
у
њихову
кућу
једанпут
,
дотле
они
код
мене
десет
пута
.
Баш
ономад
сретнем
се
с
госпојом
начелниковицом
,
па
лепо
видим
,
баш
љута
жена
на
мене
...
пребацује
ми
...
каже
ми
:
„
Не
,
не
,
немојте
ништа
да
ми
говорите
,
знам
да
умете
слатко
да
говорите
...
нећу
да
вас
чујем
,
да
вас
чујем
нећу
!
«
Каже
она
,
а
видим
баш
жао
жени
.
Чисто
ми
жао
,
срамота
ме
,
мислиће
још
жена
да
се
ваљда
гордим
!
А
није
,
Бога
ми
,
него
ми
така
нараф
.
А
тек
мислим
у
себи
:
Боже
,
Цајо
,
докле
ћеш
ти
бити
таква
!
Још
да
нема
оне
наше
Женске
Подружине
,
ти
се
не
би
ни
видела
и
састала
никад
са
светом
!
А
ја
сам
тамо
деловоткиња
и
концепте
правим
,
а
госпоја
начелниковица
је
председница
.
—
’
Ајде
већ
,
Цајо
!
рече
муж
.
—
Извол’те
каФу
!
Што
зар
ћу
па
да
врнем
каФу
?
чу
се
танки
гласић
г-ђице
Маријоле
.
—
Фала
,
Фала
,
Јоло
!
рече
г-ђа
ветеринарка
,
па
уштину
девојче
за
образ
и
пољуби
је
.
Нећу
моћи
спавати
,
ако
још
једну
попијем
.
—
Кој
’
неје
пија
кафу
?
!
стаде
питати
девојче
и
окретати
се
по
соби
.
—
Хајде
баш
да
вас
ослободим
терета
!
рече
један
гост
и
узе
па
попи
оба
Филџана
каФе
.
—
Па
ела-те
,
изволевајте
јутре
берем
на
патерицу
;
патерица
се
вика
женски
светак
!
вели
домаћица
,
—
Дакле
,
надајте
ми
се
сутра
засигурно
!
вели
г-ђа
ветеринарка
.
—
Хоћемо
ли
већ
једном
?
рече
нестрпљиво
г
.
Пера
.
—
Ама
молим
вас
,
молим
,
умеша
се
г
.
Мирко
,
пензионар
,
па
остан’те
мало
.
Немојте
да
помислимо
да
је
то
због
нас
.
—
Ах
,
таман
посла
!
извињавају
се
гости
,
спремни
за
одлазак
.
—
То
је
оно
,
вели
г
.
Мирко
,
што
казали
:
„
Дошли
дивији
па
истерали
питоме
.
“
—
И
вас
ће
,
и
вас
,
не
бојте
се
,
вели
старатељски
судија
.
Данас
мени
,
сутра
теби
!
Знате
како
кажу
.
—
А
јесмо
л
’
,
Бога
ти
,
жено
,
били
код
нашег
Јелесија
,
код
поштара
?
—
Нисмо
,
знам
добро
,
вели
жена
.
Сећам
се
баш
добро
да
смо
само
прошли
и
завирили
,
а
ти
реко
:
„
Хајд
’
да
оставимо
за
после
,
кад
ударимо
натраг
.
“
—
Добро
,
кад
ти
велиш
.
Ама
,
знаш
,
само
да
се
како
не
обрукамо
;
ако
смо
већ
били
па
му
одемо
још
једаред
.
—
Ама
берем
кафу
?
наваљује
домаћин
.
—
Фала
,
домаћине
.
А
што
ме
тераш
,
кад
ето
ја
сам
идем
,
вели
старатељски
судија
.
Научио
сиктер-чорбу
,
ха
,
ха
,
ха
!
Кажем
му
,
господин
-
Мирко
:
а
што
ме
тера
,
кад
ето
ја
сам
идем
.
Смеју
се
обојица
.
—
Па
још
једна
каФа
баш
може
?
—
Благодарим
,
вели
старатељски
судија
,
то
би
ми
била
деветнаеста
од
јутрос
.
—
Не
мари
вам
тај
за
кућевне
каФе
,
опада
га
г-ђа
судиница
,
увек
се
због
тога
свађам
с
њим
.
„
Не
умеш
ти
никако
да
ми
испечеш
каку
као
у
кафани
“
,
секира
ме
он
,
као
да
се
каФа
пече
,
а
не
кува
!
!
Ја
кад
скувам
себи
у
лончић
,
—
онда
бар
знам
да
пијем
кафу
!
-
Ја
хоћу
у
лончић
,
а
он
у
џезву
.
—
Е
па
с
Богом
!
вели
г
.
Пера
.
—
Зар
баш
одосте
?
гракнуше
неколицина
од
седећих
.
—
Дакле
:
Свети
Алимпије
Столпник
!
клања
се
г
.
Пера
и
излази
с
госпођом
.
—
Павлов-дан
!
клања
се
г
.
старатељски
судија
и
излази
с
госпођом
.
—
Света
Петка
Параскева
!
вели
срески
писар
и
поклони
се
и
оде
и
он
с
госпођом
.
—
Извините
,
што
вам
кварим
овако
лепо
друштво
,
али
,
верујте
,
морам
,
рече
један
дотле
и
неопажен
из
буџака
,
и
поклони
се
и
оде
.
—
Ко
је
овај
човек
?
пита
казначеј
домаћина
.
—
Овај
човек
?
вели
домаћин
па
ућута
за
мало
.
А
кој
ће
да
га
знаје
!
Требе
да
је
неки
пријатељ
,
ама
га
ете
не
знавам
саг
.
А
требе
да
је
добар
човек
;
и
прилега
на
тој
!
заврши
Ивко
панегирик
непознатоме
,
и
ако
је
овај
мало
час
у
забуни
сео
на
туђ
шешир
и
седео
на
њему
све
време
док
је
на
слави
био
.
И
сви
се
сложише
да
је
то
био
неки
мора
бити
добар
човек
,
и
ако
га
нико
није
познавао
.
Пауза
.
Да
би
прекинуо
паузу
,
г
.
пензионар
се
окрете
домаћину
:
—
Е
,
мора
ти
се
,
мајстор
-
Ивко
,
признати
да
имаш
,
вала
,
красан
дан
за
славу
!
рече
г
.
пензионар
.
Леп
дан
!
Није
Фајде
!
—
Ја
!
Доиста
!
Особит
!
чу
се
из
разних
'
буџака
.
—
А
,
па
Ђурђев-дан
је
увек
леп
,
обично
је
увек
леп
дан
!
рече
г
.
казначеј
.
—
Јесте
,
увек
је
леп
!
рекоше
још
четворо
у
један
глас
.
—
Јоло
,
шапну
домаћица
и
даде
очима
знак
Маријоли
,
да
послужи
госте
вином
.
Служи
се
.
Пауза
.
—
Море
,
па
и
није
увек
.
Каквих
сам
ти
ја
све
Ђурђев-данова
зампамтио
,
Боже
мој
,
па
једна
несрећа
,
један
кијамет
просто
;
да
Бог
сачува
!
вели
г
.
Мирко
.
И
гости
некако
осетише
одједаред
као
да
је
неко
са
снегом
по
капуту
,
шеширу
и
чизмама
ушао
у
собу
и
унео
зиму
унутра
.
—
Памтим
ја
лепо
као
да
је
јуче
било
,
беше
то
,
чекај
,
молим
те
,
пре
...
пре
.
.
.
пре
...
двадесет
и
две
,
иш
,
Бога
ми
,
биће
и
пуне
двадесет
и
три
године
(
почео
сам
већ
по
мало
да
заборављам
...
остарело
се
)
,
али
знам
добро
да
сам
већ
био
помоћник
казначејства
(
не
знам
да
ли
се
ти
,
СтеФка
,
сећаш
)
,
рече
пензионар
жени
до
себе
—
памтим
лепо
каква
је
несрећа
напољу
била
,
да
смо
морали
опет
унети
фуруну
у
собу
и
ложити
баш
на
овај
исти
данашњи
дан
.
Те
су
године
,
сећам
се
добро
,
многи
ћурићи
цркавали
.
Сви
изјављују
своје
чуђење
а
г-ђа
Наталија
физикусовица
још
као
и
неко
сажаљење
према
рано
угинулим
ћурићима
,
па
наместила
уста
онако
пријатно
,
и
онако
сачуствујући
клима
главом
и
рече
:
На
,
могу
мислити
!
—
Та
немојте
даље
,
кад
ето
,
што
Фала
Богу
сви
памтимо
,
преклане
знате
како
је
било
на
данашњи
дан
.
Просто
да
човек
лепо
не
изиђе
из
своје
рођене
куће
.
Те
не
знам
киша
,
те
ветар
,
те
као
на
Форму
снега
;
блато
,
па
човеку
Формално
дошла
,
што
кажу
,
душа
мокра
,
рече
други
онај
Непознати
,
који
је
такође
поодавно
дошао
па
никако
да
се
макне
из
ове
куће
а
који
се
тек
сад
мало
откравио
и
мало
већи
монолог
изговорио
.
—
Па
и
то
,
што
рекосте
,
преклане
,
ето
како
је
преклане
било
!
вели
пензионар
.
Није
фајде
,
побожан
човек
наш
Ивко
,
па
му
и
светац
помаже
.
Аха
,
ха
,
ха
!
смеје
се
и
тапше
домаћина
по
рамену
.
—
Тој
ће
му
бидне
!
смеје
се
домаћин
.
—
А
јутрос
још
као
да
је
изгледало
да
неће
бити
тако
лепо
.
Ја
сам
,
верујте
,
жив
премро
био
,
вели
онај
.
Не
знам
само
да
ли
сте
и
ви
приметили
?
вели
Непознати
.
—
А
ви
је
ли
сте
,
пријатељу
,
добили
кафу
?
запита
га
домаћин
,
чудећи
се
да
је
још
ту
.
—
А
,
јесам
,
јесам
,
хвала
!
захваљује
онај
.
—
А
,
ништо
,
сал
си
питујем
,
зашто
знаш
може
да
се
и
заб’рави
!
Па
си
отиде
човек
без
каФу
,
рече
Ивко
,
па
му
се
мало
после
окрену
.
Знаш
,
господине
,
слава
је
,
мнозина
су
човеци
.
—
Јесте
!
вели
домаћица
,
и
мен
’
ми
беше
некој
време
стра
’
!
Кад
би
пред
легање
,
а
Ивко
си
изишеја
беше
на
двор
у
шес
’
по
турцки
,
па
кад
се
врнуја
,
а
он
рече
:
„
Кево
,
мори
,
’
оће
,
рече
,
да
ни
се
батише
слава
,
ће
врне
,
рече
,
ћиша
;
натуштило
се
,
леле
,
рече
,
отутке
оди
Прокупачко
.
“
А
мен
’
ми
па
би
жал
,
па
викам
:
Да
не
да
Господ
,
берем
за
сутра
,
а
после
,
викам
,
ако
ће
,
што
ми
веће
треба
лепо
време
!
—
Ах
то
је
дивно
!
прихвати
Непознати
.
И
тако
ви
сте
се
бојали
а
нисте
имали
зашто
!
Ха
,
ха
!
Е
,
тако
је
то
.
Не
зна
човек
никад
унапред
;
време
је
,
па
се
за
час
промени
.
—
Јесте
,
алис
такој
,
рече
Ивко
,
па
га
погледа
,
онако
мало
крадом
га
загледа
од
главе
до
пете
.
—
А
ето
мој
комшија
,
кад
је
лане
славио
Митровдан
,
па
до
пет
у
јутру
не
може
бити
лепше
.
Мајски
дан
формално
,
фактички
летњи
дан
,
а
око
шест
кад
тек
се
уједаред
смрче
,
па
заокупи
најпре
ветар
,
а
после
једна
киша
,
и
један
снег
и
просто
једна
несрећа
!
То
беше
грозан
а
уједно
и
диван
тренутак
!
—
Јоло
,
ела
на
господина
једно
каФе
!
рече
Ивко
девојчету
и
показа
на
говорника
.
—
Ах
,
какав
буран
дан
!
Сећам
се
лепо
кад
дуну
,
па
ми
диже
шешир
с
главе
,
а
ја
да
у’ватим
шешир
а
он
ми
изврну
кишобран
.
Оде
сав
бестрага
.
Ах
,
то
је
било
трагично
,
управо
трагикомично
;
да
,
да
,
сасвим
трагикомично
.
Зар
не
,
госпођице
?
рече
обраћајући
се
Маријоли
која
му
окрете
љутито
леђа
и
напрћи
уснице
.
Морао
сам
нов
да
купим
,
а
и
онај
је
био
нов
новцит
,
свилен
,
за
двадесет
и
шест
Франака
ми
дао
један
мој
добар
познаник
,
један
који
ме
просто
обожава
,
и
то
само
као
мени
,
по
коштању
.
Како
вам
се
то
допада
?
!
заврши
онај
срчући
каФу
и
гледајући
по
гостима
,
а
почешће
на
Маријолу
.
—
Право
кажете
,
не
зна
човек
никад
како
ће
да
буде
,
па
зато
баш
и
кажем
мало
час
мом
пријатељу
Ивку
да
је
срећан
с
даном
...
А
кол’ко
оно
имаше
ти
соба
?
—
Па
,
слава
Богу
,
како
за
нас
једни
простаци
људи
,
доста
.
Ете
ова
овде
и
она
што
гу
видиш
и
она
трећа
и
једно
сопче
,
мутвак
и
килер
.
—
А
то
је
твоја
кућа
,
је
ли
,
домаћине
?
—
Наша
,
господине
!
Од
татка
ми
остаде
;
татко
ми
ту
јоште
имаше
,
а
ја
си
салте
купи
од
комшију
једно
парченце
од
авлију
,
там
’
куде
је
саг
шупа
,
како
гу
вија
викате
,
за
дрва
и
кенеф
,
да
прошћавате
.
—
Благо
вама
,
вели
г-ђа
пензионарка
,
кад
ето
тако
лепо
имате
своју
кућу
,
па
се
не
морате
сваки
час
селити
.
То
ће
ме
сељакање
и
са’ранити
пре
времена
,
а
ми
се
сваки
час
селимо
.
—
Е
па
сад
се
не
селиш
,
вели
г
.
Мирко
.
—
Пре
сам
се
селила
из
места
у
место
,
а
сад
из
мале
у
малу
.
Је
л
’
оно
само
сеоба
,
не
ваља
оно
!
А
да
си
ме
послушо
кад
сам
ти
говорила
,
могли
смо
имати
своју
кућу
.
—
Јест
,
а
откуд
да
купим
и
где
да
купим
,
кад
сам
непрестано
мењао
места
.
Треба
новаца
.
—
Тек
ја
знам
,
да
то
ништа
не
ваља
,
вели
г-ђа
пензионарка
.
Кад
погледам
само
на
ствари
,
а
мени
се
тек
стегне
око
срца
.
Све
вам
то
полупано
и
искр’ано
и
одрано
ко
да
су
Черкези
лупали
.
—
Две
сеобе
једна
паљевина
!
Ето
то
ти
је
!
вели
Кузман
,
казначеј
,
који
је
,
наравно
,
као
сваки
казначеј
,
имао
не
једну
кућу
,
јер
пуж
без
љуске
и
казначеј
без
куће
,
не
да
се
ни
замислити
.
Опет
пауза
.
—
Па
јесте
л
’
имали
,
госпоја
,
гостију
?
запита
г-ђа
казначејка
,
ослободивши
се
крај
мужа
.
—
Па
,
сполај
на
Господа
,
беше
ги
доста
,
сијасвет
!
И
у
овуј
и
у
онуј
собу
беше
ги
пуно
,
како
семке
у
лубеницу
,
вели
домаћица
.
—
А
шта
знате
!
вели
г-ђа
казначејка
.
—
Живи
људи
па
се
обилазе
.
Још
да
нема
ових
слава
,
не
би
се
,
Бога
ми
,
кажем
ја
,
знало
ни
да
смо
комшије
!
вели
пензионар
.
—
Па
извол’те
и
код
нас
—
умеша
се
г
.
физикус
Мор
...
—
овај
,
Милан
,
који
је
до
сад
само
ћутао
и
само
се
учтиво
и
симпатично
смешио
.
—
Истина
!
А
коју
славу
славите
пита
г-ђа
пензионарка
.
—
Па
узела
ја
и
моја
госпођа
,
јесте
,
да
славиме
трећи
дан
Духова
,
јесте
!
вели
г
.
физикус
.
Дакле
ми
сме
тако
слободни
,
ми
се
надаме
.
—
Па
наравно
,
доћи
ћемо
,
вели
г-ђа
пензионарка
.
А
извол’те
и
ви
код
нас
,
наша
је
слава
пре
ваше
,
још
неколико
дана
.
Ми
славимо
Светог
Николу
,
овог
летњег
.
—
Истина
!
А
што
,
госпоја
,
летњег
?
Боже
,
летњег
да
славе
!
чуди
се
г-ђа
казначејка
равнодушним
гласом
.
—
Па
знате
,
оно
све
једно
је
,
један
Никола
је
ко
и
други
,
летњи
ко
и
зимњи
.
Само
Цигани
,
што
кажу
,
праве
разлику
.
Они
воле
Ђурђев
дан
што
им
доноси
лето
,
а
мрзе
Ђурђица
са
његовим
лапавицама
,
ветром
и
снегом
.
—
А
нама
све
једно
!
Зимњег
славе
многи
;
већ
ко
ти
га
и
не
слави
!
Па
тако
нико
ником
скоро
и
не
може
да
иде
у
посјету
.
А
летњи
је
већ
друго
,
па
ја
и
Стефка
договорили
се
још
пре
двадесет
и
више
година
и
јавимо
преко
новина
:
нек
изволе
пријатељи
на
летњег
на
честитање
.
—
Није
друкше
!
рече
неко
у
друштву
.
—
Та
шта
ми
то
казасте
!
чуди
се
г-ђа
казначејка
равнодушно
.
Опет
једна
пауза
,
коју
прекиде
домаћин
из
учтивости
према
гостима
(
а
нарочито
према
г
.
Мирку
чијим
се
познанством
поносио
)
,
па
стаде
хвалити
Св
.
Николу
.
Хвалио
га
је
као
највећег
свеца
којега
највише
Срби
славе
.
Ивко
је
радо
читао
„
житија
Светих
«
,
знао
их
на
изуст
,
и
ни
један
му
се
светац
,
вели
,
није
тако
допао
као
исти
Св
.
Никола
.
Толико
га
свет
слави
,
а
,
вели
,
и
заслужио
је
то
.
—
Јоште
малецно
детенце
доклен
беше
Св
.
Никола
,
вели
Ивко
,
не
тејаше
да
сиса
у
среду
и
петак
;
сиску
да
не
види
и
гура
гу
сас
руке
!
Не
тејаше
,
демек
,
да
блажи
,
ели
,
што
си
вија
зборите
,
да
си
премрси
среду
и
петак
.
Јоште
онда
,
море
,
па
видоше
убаво
татко
и
мајка
му
,
Теофан
и
Нона
,
што
ће
ги
детенце
напраји
велики
чес
’
и
ће
стане
нај-голем
светак
у
сав
кристијанлак
!
—
Доиста
,
признају
многи
,
највећи
светац
,
има
највише
слава
;
пола
Србије
и
Српства
слави
га
,
вели
неко
из
буџака
.
Гђица
Маријола
која
је
по
неком
инстинкту
знала
кад
треба
да
послужи
,
уђе
и
сад
и
стаде
послуживати
вином
и
слаткишем
.
Млађи
узимају
и
вино
и
слаткише
,
а
старији
само
вино
,
а
за
слаткише
извињавају
се
слабим
зубима
.
—
Извол’те
пуслици
,
нуди
г-ђица
Маријола
г
.
Мирка
.
—
Фала
,
дете
.
Хе
,
хе
,
да
си
ме
пре
четрдесет
година
послужила
,
вели
г
.
Мирко
,
па
да
и
узмем
пуслицу
,
ал
’
у
шездесет
седмој
нису
ми
,
дете
,
више
зуби
за
то
.
За
Маријолом
иде
домаћин
и
са
најљубазнијим
лицем
носи
тањир
са
дуваном
и
цигар-папиром
по
њему
озго
,
па
и
он
служи
и
нуди
госте
.
—
Извол’те
.
Кој
’
пије
тутун
,
нек
се
послужи
.
Сви
праве
цигаре
.
Опет
пауза
.
—
А
ти
,
господин
-
Мирко
,
не
чуриш
ли
?
—
Како
рече
?
пита
г
.
пензионар
Ивка
.
—
Викам
:
ти
зар
не
пушиш
,
господин
-
Мирко
?
—
А
,
Фала
,
Фала
,
не
пушим
.
Или
,
то
јест
пушио
сам
некад
,
а
сад
да
га
не
видим
;
да
га
не
видим
,
исти
дуван
!
—
Боже
Господи
!
чуди
се
домаћин
.
Па
саг
ич
ли
не
пијеш
тутун
,
господине
!
—
Боже
сачувај
!
вели
г
.
Мирко
.
Ама
никако
!
—
А
сад
бисте
баш
—
умеша
се
казначеј
—
као
пензионар
могли
и
требали
да
пушите
,
да
,
овај
...
—
Да
правите
онако
,
што
кажу
,
знате
,
мало
движенија
...
прихвати
г-ђа
казначејка
.
—
Та
и
то
—
рече
казначеј
—
ал
’
и
онако
,
због
дугог
времена
.
—
Пушио
сам
ти
ја
,
ко
што
мало
час
рекох
,
мој
газда
-
Ивко
,
те
још
како
сам
пушио
!
вели
г
.
Мирко
,
обраћајући
се
Ивку
који
се
замајао
послуживањем
цигара
па
и
не
слуша
,
докле
га
не
гурну
домаћица
и
он
остави
дуван
и
дође
са
љубазним
лицем
да
слуша
г
.
Мирка
.
Пушио
сам
,
па
као
сваки
Турчин
.
И
мучно
да
је
у
моје
време
било
човека
који
би
такав
тиријаћија
био
ко
ја
некад
.
Само
у
дувану
да
не
оскудјевам
,
за
то
сам
се
старао
.
А
сад
,
вала
,
могу
по
мени
баш
слободно
да
га
и
не
саде
.
А
пушио
сам
четрдесет
и
пет
година
равно
,
од
петнаесте
своје
године
па
до
пре
седам
,
а
сад
ми
је
шесет
и
седам
—
на
Огњену
Марију
узећу
шесет
и
осму
,
а
моја
бака
шесет
и
прву
,
а
Бисенији
ће
на
Малу
Госпојину
...
—
Та
шта
си
опет
окупио
,
мари
ко
за
твоје
године
!
прекиде
га
г-ђа
Стефка
.
—
А
право
велиш
,
научио
сам
све
с
цифрама
,
па
и
не
питам
је
л
’
ком
то
по
вољи
.
Хе
,
хе
,
велиш
моје
године
.
А
кам
’
срећа
да
су
моје
него
нису
моје
.
Моје
су
само
ове
што
су
ми
још
остале
,
а
оне
,
што
кажеш
да
су
моје
,
да
су
моје
,
биле
би
код
мене
,
ал
’
су
отишле
,
прошле
.
Ко
што
вам
рекох
шесет
осма
.
.
.
—
Та
шта
говорите
!
?
Шесет
осма
?
А
ја
вам
не
бих
дала
ни
...
—
Јок
,
јок
,
не
гледајте
ви
госпоја
,
на
мене
!
Ако
сам
ја
оваки
и
овако
изгледам
,
ипак
сам
ја
шесет
и
седам
Месница
доживео
.
Ама
у
моје
време
није
се
знало
за
беле
кафе
и
крофне
,
нити
се
знало
за
те
милипроте
,
ни
за
те
супе
и
сосове
!
Него
качамак
и
проју
,
па
купус
у
ужичком
лонцу
земљаном
,
па
како
се
који
дан
више
подгрева
а
оно
све
бољи
,
ја
како
!
Па
,
госпоја
,
брате
,
проје
;
„
па
проја
баје
,
купуса
нестаје
!
“
Ја
како
,
али
ја
вам
још
не
знам
шта
је
то
зубобоља
,
нити
ми
је
и
један
зуб
мој
бламиран
!
—
Ха
,
ха
!
смеје
се
казначеј
,
оно
ми
се
допада
,
како
оно
рекосте
:
„
Проја
баје
.
купуса
нестаје
!
“
Еј
,
господин
-
Мирко
!
Бог
те
видо
!
Сви
се
смеју
,
а
г
.
казначеј
брише
сузе
од
смеха
и
почиње
већ
да
штуца
.
—
Па
саг
,
ама
баш
ич
ли
не
чуриш
,
господин
-
Мирко
?
!
чуди
се
домаћин
.
Боже
Господи
,
свашто
на
овај
свет
!
—
Сад
никако
,
а
пре
седам
година
,
ока
зрела
бајиновца
,
равна
ока
,
—
па
не
састави
ни
две
недеље
!
Ето
жива
моја
Стефка
,
—
нек
ми
она
не
да
лагати
—
ето
она
зна
,
како
сам
и
колико
месечно
пушио
.
А
г-ђа
Стефка
и
не
гледа
,
него
гледа
преда
се
,
па
махну
главом
и
руком
као
да
је
хтела
,
рећи
:
Ма’ни
!
Поменуло
се
,
а
не
поврнуло
се
!
—
„
Море
ти
сваке
године
попушиш
по
један
пар
хаљина
!
“
вели
ми
она
љутито
.
„
И
џубе
,
жено
,
реци
и
читаво
џубе
“
,
дирам
је
ја
.
„
И
ја
сам
видим
,
ама
не
могу
,
немам
куд
,
научио
сам
!
“
—
Право
кажете
!
умеша
се
онај
Непознати
.
Исти
сам
вам
такав
и
ја
(
Ивко
се
опет
окрете
,
па
га
гледа
неко
време
)
.
Ја
чим
се
пробудим
,
то
ми
је
прво
,
да
се
машим
за
табакеру
.
Ивко
даде
Маријоли
очима
знак
да
послужи
Непознатога
кафом
.
—
Благодарим
,
рече
овај
,
кад
му
донеше
кафу
,
нека
се
мало
охлади
,
ја
пијем
радије
хладну
.
—
Још
се
нисам
ни
дигао
из
кревета
,
ни
умио
,
а
ја
већ
одмах
правим
цигару
и
пушим
још
онако
необучен
,
лежећи
у
кревету
.
И
то
ми
је
,
нећете
ми
веровати
,
баш
најслађа
цигара
.
Најслађа
цигара
.
Верујте
.
Божанствено
нешто
;
бар
за
мене
!
—
Има
...
има
!
Има
таквија
човеци
што
су
,
што
се
каже
,
тиријаћије
на
тутун
!
вели
му
домаћин
,
а
на
лицу
му
читаш
лепо
,
како
се
мучи
да
се
сети
,
где
се
то
он
морао
и
могао
познати
с
тим
човеком
!
—
Е
исти
сам
вам
такав
и
ја
био
ко
што
ви
оно
мало
час
за
себе
рекосте
,
вели
пензионар
.
Па
,
ко
што
рекосте
,
још
у
кревету
док
сам
,
чим
се
пробудим
и
још
онако
неумивен
а
ја
одмах
јала
за
табакеру
испод
јастука
—
а
тако
сам
научио
путујући
по
срезу
док
сам
још
био
срески
писар
—
па
у
кревету
пушим
.
Љути
се
Стефка
моја
,
ова
до
мене
,
па
вели
:
„
Та
чекај
бар
да
узмеш
слатко
.
“
А
ја
кажем
:
„
Джаба
ти
твоје
слатко
,
ово
је
моје
слатко
;
од
овога
ништа
слађе
на
свету
!
“
Па
пушим
у
кревету
.
А
по
некад
и
ноћу
,
усред
ноћи
се
пробудим
,
направим
цигару
па
пушим
,
у
мраку
!
—
Та
шта
то
говорите
!
Тако
пасионирт
!
чуди
се
г-ђа
Наталија
.
—
Ах
,
дозволите
ми
,
рече
онај
Непознати
,
да
вам
приметим
учтиво
,
али
ви
немате
,
госпођо
,
ни
појма
како
је
то
кад
се
човек
навикне
!
Госпођице
Маријола
,
лепо
бих
вас
молио
за
једну
жижицу
.
О
,
велика
хвала
!
рече
и
запали
цигару
и
пушташе
задовољно
димове
.
А
Ивко
скоро
заборавно
све
друштво
,
па
једнако
лупа
главу
:
ко
може
тај
бити
што
никако
не
одлази
,
а
већ
је
четири
пута
послужен
каФом
'
(
И
што
је
најстрашније
,
каже
да
може
сијасет
каФа
да
попије
!
)
Аја
!
Никако
да
се
сети
.
—
Ево
ја
мислим
,
настави
овај
,
да
бих
три
дана
могао
бити
мртав
гладан
без
мрве
хлеба
,
а
ни
пола
дана
,
не
ни
пола
сахата
или
часа
без
цигаре
!
и
погледа
блажено
и
некако
мило
на
цигару
и
дим
који
се
дизаше
од
ње
.
Славно
је
то
!
—
Разуме
се
!
рече
неко
из
друштва
,
коме
је
то
по
свој
прилици
била
и
прва
а
и
последња
реч
у
овом
друштву
.
—
И
да
ми
неко
,
на
пример
,
тако
гладном
,
метне
преда
ме
и
остави
да
бирам
,
на
једну
страну
биФтек
,
или
какво
друго
најлепше
јело
,
а
на
другу
страну
цигару
,
па
да
ми
каже
:
Бирај
сад
које
ћеш
од
овога
двога
,
једно
или
друго
,
ја
бих
...
—
Ти
би
узо
и
једно
и
друго
!
упаде
му
мало
,
као
рекао
бих
пакосно
и
багателишући
г
.
Мирко
који
је
већ
почео
бивати
нервозан
.
—
О
варате
се
,
јако
се
варате
,
стари
господине
!
Ја
бих
,
верујте
,
без
икаква
предомишљања
узео
ону
цигару
,
а
не
бих
ни
погледао
на
тај
ручак
.
Пристао
бих
да
гладујем
још
три
дана
.
Можете
мислити
шта
хоћете
,
али
ја
сам
бар
такав
.
Чини
ми
се
да
бих
умро
без
дувана
.
Ваздух
и
дуван
,
то
је
мој
елеменат
!
—
А
,
има
то
таких
људи
,
рече
неко
.
—
Чини
вам
се
то
.
То
је
само
уображење
једно
и
ништа
више
,
кажем
ја
.
То
вам
се
само
тако
чини
,
рече
г
.
Мирко
обраћајући
се
гостима
,
а
кад
чујете
и
кад
саслушате
ово
,
што
ћу
вам
сада
испричати
,
што
је
са
мном
истим
било
,
—
онда
ћете
и
ви
сви
друкчије
мислити
.
—
Могуће
,
сасвим
могуће
.
Пардон
,
господине
!
вели
онај
.
Нисам
тако
разумео
и
мислио
.
—
Да
ми
је
пре
седам
...
—
Молим
,
молим
.
Причајте
само
,
ја
сам
пуно
љубопитан
!
прекиде
га
онај
.
—
Да
ми
је
,
ви’те
,
ко
реко
пре
седам
година
,
поче
г
.
Мирко
вишим
и
јачим
гласом
,
да
ћу
ја
моћи
без
тога
дувана
и
по
сахата
—
ја
бих
,
верујте
,
држао
да
је
луд
човек
који
не
зна
шта
говори
.
Јер
ја
сам
пушио
душмански
.
Једну
пушим
,
а
другу
већ
правим
;
чим
једну
избацим
а
ја
одмах
другу
заденем
у
муштиклу
(
имао
сам
неких
седам
све
испушених
муштикала
а
све
од
праве
пене
и
ћилибара
)
.
Па
радним
даном
,
кад
сам
у
послу
,
и
Боже
помози
,
али
недељом
,
кад
немам
посла
,
а
ја
лепо
да
се
ошугам
онако
залудан
.
А
и
иначе
слабо
пишем
,
а
и
не
читам
,
нешто
због
очију
,
а
нешто
и
за
то
,
што
,
брате
,
садање
књиге
нису
ка
пређашње
;
све
неке
љубезне
ствари
а
нема
да
се
,
на
примјер
,
описују
Наполона
Бунапарте
ратови
,
бојеви
и
ловови
на
елефанте
и
тигрове
,
па
да
се
,
брате
,
буди
јуначество
у
народу
.
Ништа
од
свега
тога
,
па
недељом
једна
невоља
!
—
Но
,
могу
мислити
!
Научили
сте
да
сте
у
послу
.
Молим
вас
,
не
прекидајте
,
само
дање
!
вели
онај
.
—
Јесте
,
увек
сам
мрзео
бадаваџије
!
вели
пензионар
,
погледав
Непознатога
онако
испод
очију
,
па
наставља
причање
.
А
ја
,
ко
што
вам
рекох
,
узмем
испод
кревета
недељом
ону
велику
паклу
дувана
,
разастрем
једне
званичне
новине
—
рече
и
засука
рукаве
—
па
растресем
бајиновац
по
њима
,
тако
за
пола
оке
или
нешто
мање
,
па
седнем
па
правим
цигаре
.
Направим
да
ми
је
доста
све
до
друге
недеље
.
Тако
сам
вам
ја
радио
.
—
Ужасно
!
рече
онај
.
—
Е
па
тако
вам
је
трајало
то
све
до
овог
садашњег
монопола
,
настави
г
.
Мирко
,
а
кад
дође
монопол
,
те
поскупи
дуван
,
а
и
гори
је
,
а
ја
већ
почо
...
—
Сто
монопола
нека
се
уведе
,
али
ја
морам
пушити
!
Пардон
,
изволите
само
даље
.
—
Уђем
ја
једном
да
купим
дувана
.
Дам
шесет
пара
за
пакло
.
Кад
узо
пакло
,
немаш
га
,
брате
,
шта
видети
!
Кад
стегнем
,
а
оно
се
скупи
ко
сунђер
.
Дај
другу
,
дај
трећу
,
четврту
,
све
таке
исте
.
Еј
,
Мирко
,
шта
си
дочекао
!
Та
ово
је
скупо
ко
шаФран
.
Ништа
,
узмем
ја
!
Два
три
дана
после
тога
уђем
опет
и
купим
.
Опет
тако
,
узо
ја
да
бирам
,
једва
нађем
једну
набивену
,
узмем
њу
,
кад
отворим
,
ситно
,
брате
,
ко
бурмут
,
само
труње
и
прашина
.
Па
ово
је
ђубре
,
ситно
!
рекох
ја
.
—
„
Могуће
!
“
каже
ми
шегрче
.
—
Та
какво
„
могуће
“
,
кад
је
тако
!
—
„
Па
ви
хоћете
пуну
паклу
!
“
каже
ми
он
.
—
Па
ко
ће
ово
да
накнади
?
питам
ја
.
—
„
Па
кад
није
пред
сведоцима
отворена
,
не
вреди
вам
ништа
,
морате
другу
купити
“
вели
ми
онај
матори
који
се
диже
испод
тезге
.
Не
купујем
ја
,
вала
,
више
!
Бацим
им
пакло
и
изиђем
онако
љут
из
дућана
!
Оставим
и
паре
и
дуван
.
Да
ти
ја
сад
ту
доводим
два
сведока
за
једну
паклу
—
то
,
вала
,
нећеш
доживети
!
рекох
и
одох
без
с
Богом
.
—
А
,
то
није
само
вама
пасирало
...
—
Е
нећеш
више
,
Мирко
,
да
пушиш
!
рекох
ја
.
А
мој
пријатељ
Марко
,
казначеј
(
умро
је
,
Бог
да
му
душу
прости
,
а
познавали
смо
се
и
живели
ка
браћа
неких
тридесет
и
седам
година
;
умро
је
ономлани
као
казначеј
друге
класе
)
...
—
Та
није
могуће
!
вели
онај
.
—
Шта
није
могуће
?
пита
г
.
Мирко
.
—
Та
да
је
г
.
Марко
умро
;
та
лане
сам
га
видео
!
—
Кога
,
брате
?
—
Па
Марка
,
казначеја
!
И
после
,
он
није
био
тако
стар
,
као
што
се
бар
из
вашег
причања
види
.
—
Ама
шта
ви
!
Зар
је
један
Марко
,
казначеј
!
И
после
ко
зна
ког
ви
казначеја
мислите
!
Умро
је
,
брате
,
како
да
није
умро
;
оставио
удовицу
,
госпоја
-Настасију
,
ено
још
и
данас
жена
носи
црно
...
и
троје
деце
.
—
—
Ах
,
имате
право
.
Пардон
!
Онај
је
био
помоћник
казначејства
и
нема
деце
,
тај
што
га
ја
мислим
.
—
Не
мислите
ви
,
брате
,
ништа
!
—
Ама
где
сам
стао
?
А
,
ја
!
А
покојни
Марко
чуо
то
шта
сам
казао
па
каже
:
„
Ко
,
зар
ти
да
оставиш
дуван
!
’
Ајде
батали
!
Коме
ти
то
!
Ко
,
зар
ти
?
“
—
Ко
,
зар
ја
да
не
могу
да
оставим
дуван
?
!
—
„
Е
,
па
видећемо
!
“
вели
он
.
—
Е
баш
и
видећемо
,
вала
!
велим
ја
.
Ја
мој
грош
не
дадох
више
,
вала
,
за
тај
дуван
.
—
Но
ово
је
све
то
интересантније
!
узвикује
онај
.
Знам
већ
све
.
Опкладили
сте
се
,
је-л-те
?
Г
.
Мирко
га
само
погледа
па
извади
плаву
џепну
мараму
.
—
Па
онда
?
пита
онај
.
—
„
Па
онда
“
,
када
знате
боље
него
ја
сам
,
који
сам
све
то
и
доживео
,
онда
’
ајде
причајте
ви
!
Извол’те
само
,
причајте
!
рече
пргави
старац
и
стаде
превијати
на
колену
своју
велику
плаву
мараму
.
Та
да
!
—
Молим
...
—
Молим
и
ја
вас
.
Извол’те
само
,
причајте
шта
је
даље
било
;
а
ја
вас
нећу
прекидати
ко
ви
мене
једнако
што
прекидате
,
рече
и
стаде
пргаво
брисати
марамом
бркове
...
ја
како
!
—
Та
,
Мирко
...
.
умирује
га
г-ђа
Стефка
.
—
А
,
та
мени
је
доста
само
мало
...
(
па
се
закашља
)
...
кад
се
наљутим
,
џаба
ти
онда
и
разговора
и
приповедања
!
—
А
,
сви
су
старци
такви
.
Бадава
!
остарина
и
омладина
никад
се
не
сложи
!
вели
онај
полако
неком
до
себе
.
—
Па
што
беше
таг
,
господин
-
Мирко
?
пита
га
домаћин
.
Накашља
се
г
.
Мирко
,
на
настави
вишим
и
јачим
гласом
,
а
све
крадом
погледа
,
кад
ће
га
опет
онај
прекинути
!
—
„
У
шта
да
се
кладимо
,
да
га
нећеш
оставити
?
“
вели
ми
Марко
,
тај
мој
пријатељ
,
за
кога
вам
мало
час
рекох
да
је
умро
.
—
Нећу
да
се
кладим
,
него
ти
ево
кажем
,
да
нећу
да
пушим
,
а
то
је
вала
,
мислим
,
ваљда
,
доста
.
—
„
Ама
да
се
опкладимо
,
вели
он
,
никако
друкче
!
“
Морадох
напослетку
.
Опкладимо
се
у
једно
назиме
.
—
Ха
,
ха
!
Зар
нисам
погодио
?
!
—
И
ја
поклоним
момку
одмах
ту
у
кафани
и
табакеру
од
пакфона
,
а
било
је
у
њој
,
чини
ми
се
,
и
нешто
мало
дувана
,
и
муштиклу
од
пене
,
а
добио
сам
је
на
дар
од
неког
Ибраима
,
тефтедара
,
кад
смо
уређивали
границу
па
се
упознали
и
после
се
поздрављали
често
по
приликама
.
И
како
сам
се
тада
зарекао
,
тако
ни
дан-дањи
нисам
вам
ја
узео
ту
цигару
у
уста
,
ама
никако
!
Джаба
му
,
ко
је
воли
;
али
ја
никако
,
ама
никако
.
—
Величанствено
!
Дивота
!
И
добили
сте
опкладу
?
!
узвикну
онај
.
—
Добио
,
брате
слатки
,
ја
како
!
вели
г
.
Мирко
малаксалим
и
скоро
плачевним
гласом
,
како
да
не
добијем
,
кад
сам
се
насигурно
кладио
!
Дабоме
да
сам
је
добио
,
кад
вам
кажем
да
нисам
после
никад
узео
ни
цигару
ни
дима
једног
пустио
!
—
Дивота
!
опет
онај
.
—
Дивота
—
недивота
,
то
му
је
сад
,
ал
'
ја
не
пушим
више
.
—
А
је-л-те
да
вам
је
с
почетка
било
тешко
;
је-л-те
,
признајте
!
рече
опет
онај
.
Не
пушите
,
истина
,
човек
сте
од
речи
,
наравно
.
Али
тек
тек
и
сад
кад
неко
пуши
,
је-л-те
да
вам
је
тешко
?
Знам
ја
!
—
Ама
како
тешко
!
осече
се
г
.
Мирко
па
се
закашље
.
„
Знам
ја
!
“
Зна
он
боље
него
ја
!
—
Наука
!
рече
домаћин
.
—
Оно
јест
истина
,
с
почетка
ми
је
било
доста
необично
.
Није
шала
,
четр’ес
и
пет
година
,
ал
’
опет
...
после
је
ишло
све
лакше
.
Купим
бадема
,
па
једем
,
госпоја
,
да
заварам
уста
.
—
Дакле
бадем
је
средство
...
да
...
рече
казначејка
.
—
Или
купим
шећерлеме
и
ратлока
код
онога
Јанаћка
Чикиридеса
,
ликерџије
на
ћошку
што
је
,
па
тако
,
као
што
сам
мало
час
реко
,
заварам
уста
.
—
Наравно
,
навикли
сте
се
!
рече
неко
.
—
И
сад
не
пушите
,
чуди
се
г-ђа
физикусовица
.
—
Никако
,
госпоја
.
—
И
фурт
једете
бонбоне
и
картацетле
?
пита
г-ђа
физикусовица
.
—
А
,
не
,
то
сам
само
неко
време
радио
,
само
првих
дана
.
А
сад
узмем
ев
’
ове
моје
бројанице
(
а
доно
ми
их
је
Настас
,
лецедер
,
са
хаџилука
из
Јерусалима
)
,
па
их
пребрајам
.
Забављам
се
тако
,
госпођа
,
да
заварам
прсте
,
па
као
да
правим
цигаре
.
—
Господи
Боже
,
чуди
се
домаћин
.
Свашто
на
овај
свет
!
Да
гледаш
,
а
ти
да
не
чуриш
!
—
Море
,
не
само
што
не
пушим
него
још
сваког
совјетујем
да
га
батали
.
А
није
да
се
не
може
.
Кад
ми
то
неко
каже
;
е
,
а
ја
бих
онда
пуцо
од
муке
!
Може
,
брате
слатки
,
човек
све
,
само
кад
’
оће
...
само
кад
’
оће
.
—
Ја
,
Бога
ми
,
не
могу
;
не
могу
,
па
ето
боље
да
признам
!
вели
онај
.
—
И
верујте
да
се
од
тога
доба
сасвим
друкчије
осећам
.
Знам
,
Боже
,
пре
:
те
не
могу
ово
,
те
не
могу
оно
;
те
једе
ми
се
ово
,
те
спреми
ми
,
Стефка
,
оно
.
А
сад
,
од
како
не
пушим
,
само
трпам
у
тањир
па
питам
:
има
л
’
,
Стефка
,
још
;
донеси
још
!
Смеј
и
чуђење
опште
.
Сви
се
чуде
и
дискутују
о
испричаном
,
само
је
г-ца
Маријола
равнодушна
,
а
Бог
зна
да
л
’
је
и
чула
,
ко
је
то
оставио
дуван
па
сад
има
добар
апетит
.
Она
је
дигла
мало
забринуто
своје
обрвице
па
гледа
час
по
гостима
,
час
у
домаћицу
да
прими
налог
,
а
час
на
врата
да
види
неће
л
’
се
појавити
нови
гости
,
јер
јој
се
често
чинило
да
чује
жагор
и
кораке
споља
.
—
Где
је
тај
домаћин
.
Амо
,
домаћине
!
Домаћин
има
ли
га
туј
'
?
Није
сваки
дан
Ђурђев-дан
!
чуше
се
гласови
споља
.
И
опет
уђе
једна
или
управо
две
засебне
гомиле
и
све
се
очи
окренуше
новим
гостима
.
Једна
је
гомила
лармала
,
по
чему
се
видело
да
су
ти
из
те
гомиле
били
интимнији
,
а
друга
је
била
мирнија
.
Најпре
уђоше
ови
мирнији
,
поздравише
се
с
домаћином
и
поседаше
,
а
за
њом
уђе
она
друга
;
тројица
весела
изгледа
,
здрави
као
тресак
,
а
зашиљили
шубаре
и
накривили
их
на
једну
страну
.
—
Добро
те
се
и
саг
сетисте
и
наканисте
!
вели
им
домаћин
,
излазећи
им
радостан
и
сав
блажен
у
сусрет
.
—
Е
па
ти
,
Фала
Богу
,
знаш
нас
!
Ми
се
тешко
накањујемо
човеку
у
кућу
,
рече
један
.
—
Али
кад
му
већ
дођемо
,
онда
нас
шале
не
отера
!
прихвати
онај
други
.
Знаш
како
причају
за
медведа
:
Откинули
му
једно
уво
,
док
су
га
узвукли
на
крушку
,
а
после
и
уво
и
реп
,
док
су
га
свукли
с
крушке
.
Е
,
то
ти
је
исто
и
с
нама
.
—
Твоја
кућа
,
наша
кућа
;
тој
си
ми
знамо
.
У
половин
дан
,
у
половин
ноћ
,
кад
си
милујемо
ће
’
улезнемо
:
и
кад
си
опет
милујемо
,
таг
ће
’
па
излезнемо
!
вели
трећи
.
—
Познавамо
се
,
де
.
Побратим
побратима
да
не
знаје
,
бива
ли
,
а
?
смеје
се
домаћин
задовољио
и
блажено
,
гледа
их
неким
очинским
пуним
милоште
погледом
и
нуди
их
да
седну
.
Ела-те
малко
да
поседите
.
—
Е
па
,
Стефка
,
биће
време
,
Бога
ми
;
да
се
ми
...
—
Ама
куд
искате
па
саг
ви
?
Лошо
ли
је
зар
код
нама
?
пита
га
домаћица
.
—-
Ама
баш
зато
и
да
идемо
,
велим
ја
;
јер
кад
ти
је
најслађе
,
веле
наши
стари
,
а
ти
баш
онда
прекини
!
—
А
зашто
да
кварите
друство
?
!
Зар
ми
дор
дођомо
,
а
ви
па
да
искачате
?
!
пита
један
од
скородошавших
.
—
Хе
,
тако
је
то
у
свету
.
Старији
млађима
треба
да
начине
места
,
јер
на
млађима
свет
остаје
!
смеје
се
г
.
Мирко
.
—
С
Богом
!
Клањам
се
!
вели
г
.
физикус
.
—
Милољуб
,
тантику
у
руку
!
наређује
г-ђа
физикусовица
.
—
Дакле
трећи
дан
Духова
слободни
сме
надати
се
!
рече
физикус
,
клањајући
се
и
излазећи
.
Одоше
.
Од
старих
остадоше
казначејеви
и
пензионареви
.
—
А
где
су
вам
госпоје
?
упита
г-ђа
казначејка
.
—
Слуге
несмо
,
госпоје
немамо
,
а
ако
да
питујете
за
наше
жене
и
домаћице
,
ене
ги
одоше
си
дом
!
вели
један
од
оне
тројице
.
—
Па
јесте
л
’
били
на
колико
слава
?
запита
г
.
Мирко
газда
Аксентија
Прибака
,
шпекуланта
и
лиферанта
.
—
Јок
,
на
два
три
места
само
.
Само
к
онима
сам
ишао
с
којима
тргујем
...
знаш
ред
је
.
.
одговори
лиФерант
па
хукну
и
раскопча
дугме
на
огрлици
од
кошуље
.
Не
марим
ја
то
,
ал
’
шта
ћеш
...
—
А
који
су
ово
?
пита
г
.
Мирко
полако
домаћина
и
показа
на
ону
тројицу
.
—
Друство
,
све
пријатељи
;
побратими
се
викамо
,
а
много
убаво
живујемо
.
—
Онај
у
ћоше
што
је
то
је
Мита
,
викамо
га
Курјак
;
онај
па
до
њег
што
си
седи
то
је
Јован
Смук
;
а
онај
па
трећи
што
је
,
ако
да
запиташ
и
најмалецно
детенце
из
малу
,
ће
да
зна
да
ти
каже
за
Калчу
,
тој
си
је
Калча
.
Ако
си
слушаја
кадгод
за
Калчу
,
ете
тој
си
је
тај
Калча
.
Микал
Николић
Калча
.
Све
људи
од
ред
;
еснаф
човеци
,
што
се
каже
.
—
Чини
ми
се
да
их
знам
мало
;
биће
из
виђења
.
Они
се
поиздигоше
мало
са
седишта
и
поздравише
га
.
—
Не
ги
знајеш
,
господине
,
несу
чиновници
како
тебе
;
еснаф-човеци
,
како
ја
што
сам
.
А
убаво
се
живујемо
:
како
сол
и
’
леб
!
вели
задовољни
домаћин
.
—
Како
Божић
и
Бадњи-дан
.
Ич
не
може
,
господине
,
један
без
другога
,
како
да
су
родљаци
!
вели
домаћица
.
И
доиста
је
тако
било
.
Били
су
нераздвојни
.
И
мислим
да
вам
нећу
бити
досадан
,
шта
вшие
спашћу
вас
од
досаде
,
јер
г
.
Мирко
је
опет
почео
једноме
од
нових
гостију
из
оне
друге
групе
да
прича
,
како
је
оставио
дуван
,
па
да
га
не
бисте
опет
морали
слушати
,
боље
да
чујете
коју
о
овима
.
А
после
и
г
.
казначеј
се
упустио
у
разговор
с
газда
-
Аксентијем
,
лиферантом
,
који
му
се
примакао
(
а
као
што
је
већ
сваком
познато
,
лиФеранти
не
испуштају
из
вида
никад
наше
казначеје
,
него
их
јуре
као
ајкула
лађу
)
.
Нешто
се
разговарају
врло
пријатељски
и
газда
-
Аксентије
је
већ
позвао
г
.
Кузмана
сутра
на
један
добар
ћевап
.
Док
се
дакле
они
разговарају
,
и
г
.
Мирко
прича
и
по
други
пут
како
је
оставио
дуван
.
А
једна
госпођа
другој
о
неком
занимљивом
роману
који
баш
сад
чита
и
стала
је
баш
на
оном
месту
како
се
син
барона
од
Друденштајн
заљубио
у
млинареву
ћерку
а
његови
родитељи
неће
ни
да
чују
.
„
Заборавите
ме
,
бароне
од
Друденштајн
,
казала
му
је
девојка
;
заборавите
ме
,
као
што
вас
ја
никад
заборавити
нећу
!
“
Баш
ту
сам
стала
,
вели
госпођа
,
па
сам
превртала
из
нестрпљења
да
видим
даље
;
све
се
бојим
да
не
учини
штогод
од
себе
,
да
не
скочи
под
точак
воденички
!
Док
дакле
они
то
причају
—
слушајте
ви
ово
.
Сва
је
скоро
варош
знала
за
леп
живот
ове
четворице
:
Ивка
,
Курјака
,
Смука
и
Калче
.
Увек
су
били
заједно
и
сваки
је
казао
:
да
се
не
чуди
како
их
Бог
створи
,
него
како
их
састави
!
А
били
су
таман
створени
један
за
другог
.
Мајстор
-
Ивко
је
био
најмирнији
и
највреднији
међу
њима
,
реко
би
човек
у
први
мах
да
и
није
за
њихово
друштво
;
па
ипак
ни
он
,
такав
какав
је
,
није
могао
ни
пола
дана
да
издржи
а
да
се
не
види
бар
с
једним
,
ако
не
са
свима
.
Кад
су
заједно
,
а
они
су
најсрећнији
.
Увек
имају
шта
да
се
разговарају
.
Вазда
један
другог
траже
.
А
кад
се
нађу
,
а
они
се
гледе
задовољно
као
да
се
нису
Бог
те
пита
откад
видели
.
Ако
један
купи
хаљине
,
свима
се
допадне
и
штоф
и
крој
,
па
сви
поручују
таке
исте
.
Кад
један
почне
да
носи
зимски
капут
,
сви
почну
;
ако
један
осети
да
му
шкоди
дуван
,
сви
се
туже
и
одлучују
да
остављају
дуван
;
а
ако
један
омрзне
неку
каФану
,
ни
један
више
не
назива
Бога
том
кафеџији
.
На
кратко
,
били
су
нераздвојни
на
велику
жалост
својих
жена
.
Жене
им
се
и
нису
Бог
зна
како
пазиле
,
али
они
,
то
је
било
за
причу
.
А
најлепше
се
то
видело
онда
,
кад
је
који
од
њих
болестан
.
Чим
један
само
мало
покуња
,
а
они
други
просто
премру
од
страха
,
па
се
забрину
и
ако
та
болест
у
самој
ствари
није
ништа
,
ништа
озбиљно
.
Одмах
се
ужурбају
и
распитују
један
другог
:
кад
су
га
последњи
пут
видели
,
какав
је
изгледао
,
је
ли
било
каквих
симптома
,
да
је
,
на
прилику
,
мање
јео
или
мање
пио
,
и
тако
нешто
.
Па
онда
иду
и
обилазе
га
.
Поседе
мало
,
па
онда
иду
забринути
.
Ћуте
само
,
а
тек
ће
неко
од
њих
:
„
Море
,
видосте
ли
,
људи
,
од
побратима
што
се
напраји
!
Ич
не
ваља
,
ништо
се
напраји
од
човека
!
Ће
’
га
изгубимо
,
па
ће
’
останемо
како
сирочики
без
мајку
!
“
—
„
Не
ваља
,
ништа
не
ваља
,
вели
други
.
Нема
ту
ништа
него
треба
доктора
звати
,
док
не
буде
доцне
“
—
„
Море
,
какав
доктур
!
вели
опет
онај
први
,
с
очи
да
ги
не
видим
тија
екимини
!
И
онија
ће
си
па
некому
да
помогну
!
?
Ајде
па
и
ти
како
збориш
то
!
“
—
„
Море
на
три
сам
екимина
поручаја
пилав
,
вели
Калча
,
а
мен
’
ми
неје
јоште
ни
један
.
Ама
ја
ги
и
не
зовем
!
Заш
’
па
да
ги
викам
?
!
Пи
на
Чапу
не
треба
екимин
,
па
болује
ли
!
А
за
што
да
га
зовем
?
“
—
„
Па
шта
да
радимо
?
Помагајте
,
људи
!
“
вели
трећи
.
—
„
Што
да
прајимо
?
“
вели
Калча
.
„
Па
ми
ће
’
га
,
ете
,
да
лечимо
!
Какви
илачи
,
какви
бакрачи
.
Сутра
ће
’
си
отиднемо
сви
на
куп
,
па
ће
’
га
цврсто
да
истрљамо
,
па
ће
си
бидне
здрав
како
магаре
.
А
што
му
треба
илач
!
?
“
И
што
један
предложи
,
томе
обично
нема
опозиције
,
обично
се
усваја
.
Сутрадан
одлазе
сва
тројица
болеснику
и
кажу
му
:
да
никако
не
узима
лекара
а
они
јамче
и
подухваћају
се
да
га
излече
.
А
оно
што
би
дао
лекару
,
боље
да
поједу
и
попију
у
друштву
.
Бадава
се
„
болесник
“
брани
да
није
болестан
и
да
му
ни
па
крај
памети
није
било
да
зове
лекара
.
Ништа
то
не
помаже
.
Он
ће
бити
и
он
мора
бити
трљан
.
„
Треба
да
се
чуваш
“
,
веле
му
,
„
заради
нас
да
се
чуваш
,
ешеку
ниједан
!
“
—
И
он
не
зове
лекара
,
верује
кардашима
,
а
они
засуку
рукаве
,
па
га
стану
права
здрава
трљати
.
Он
трпи
,
верује
већ
да
је
болестан
и
показује
где
га
пробада
.
А
они
трљају
још
јаче
.
—
„
Море
,
остав’те
ми
човека
,
’
оће
душа
на
нос
да
му
искочи
!
“
виче
жена
и
брани
мужа
који
се
предао
судбини
с
тврдим
уверењем
,
да
ће
му
помоћи
.
—
„
Ти
да
ћутиш
,
роспијо
једна
!
Лако
је
теби
,
ти
ћеш
да
нађеш
другог
мужа
“
,
вичу
они
,
„
али
ми
оваквог
побратима
никад
!
“
Па
удри
још
јаче
у
трљање
,
док
побратим
не
избечи
очи
као
печена
риба
а
пружи
испод
њих
шију
као
корњача
и
не
викне
:
—
„
Доста
,
бре
браћо
,
имате
л
’
душу
!
Остав’те
што
и
за
сутра
;
може
и
сутра
да
дођете
.
“
„
Још
мало
“
,
веле
они
,
„
држ
’
се
само
јуначки
!
“
Затим
га
оставе
,
алале
се
с
њим
,
одреде
једнога
ко
ће
поседети
код
њега
ноћас
,
а
обећају
се
да
ће
га
сутра
опет
обићи
и
опет
протрљати
.
Кад
оду
,
пита
га
жена
,
како
му
је
?
А
он
јој
одговори
:
да
га
старо
више
не
боли
,
ал
’
се
осећа
ко
да
су
га
мечке
газиле
.
А
сутрадан
,
пре
зоре
још
,
ухвати
пут
у
виноград
или
још
даље
.
А
кад
му
дођу
'
кардаши
и
чују
да
се
дигао
,
а
они
одлазе
задовољни
што
су
на
време
стигли
и
спасли
побратима
;
и
радују
се
што
су
тако
батли
руке
,
те
је
помогло
трљање
.
—
„
Да
Бог
поможе
за
трљање
;
а
ћа’мо
,
да
тој
не
беше
,
да
му
поручамо
пилав
.
Истрљамо
га
,
ама
се
и
диже
!
“
вели
Калча
.
„
Да
вика
доктури
;
—
море
,
ми
ће
смо
му
доктури
за
сваки
болес
’
!
“
Али
бивало
је
ипак
и
таких
случајева
,
да
је
после
њиховог
кардашког
конзилиума
и
дијагнозе
ипак
позвани
прави
лекар
рекао
:
„
Још
два
сахата
доцније
да
сте
ме
звали
—
било
би
доцкан
!
“
Али
то
није
имало
никаква
ефекта
,
јер
су
сви
сложни
били
у
томе
:
да
је
боље
било
дати
паре
механџији
и
ћебабџији
него
доктору
и
апотеци
.
У
томе
су
били
тврдице
,
и
ако
су
сви
имућни
били
.
Један
је
био
трговац
,
а
остала
тројица
занатлије
.
Сви
доброга
стања
,
само
је
Калча
био
мало
тањега
стања
,
јер
је
као
страстан
ловац
мало
више
забатаљивао
свој
алат
и
занат
.
Али
је
он
ипак
био
још
најзадовољнији
и
најбезбрижнији
,
ваљда
зато
што
га
је
држала
нада
да
ће
се
обогатити
кад
и
остало
његово
друштво
које
је
било
познато
у
чаршији
(
и
ако
не
у
трговачком
свету
)
као
нека
врста
акционарског
друштва
за
експлоатацију
блага
које
се
,
нема
сумње
,
много
налази
закопано
у
овој
нашој
благословеној
земљи
која
је
негда
била
и
царевина
.
То
друштво
није
,
истина
,
пријавило
и
протоколисало
овоју
Фирму
у
Трговачком
Суду
нити
је
уживало
икаква
ни
најмања
,
а
камо
ли
највиша
повлашћења
за
своје
предузеће
—
али
је
оно
зато
ипак
живо
,
сложно
и
постојано
радило
.
Ради
тога
свога
предузећа
били
су
сви
јако
сујеверни
,
—
као
сви
људи
који
се
тим
мислима
носе
.
Волели
су
и
отимали
се
,
сви
сем
Калче
,
да
кумују
Циганима
,
да
крсте
новорођене
(
а
можда
и
већ
неколико
пута
пре
тога
крштаване
)
Циганчиће
.
Та
сам
Мита
Курјак
крстио
је
досад
некаквих
седамдесет
и
седам
Циганчића
!
Не
велим
да
није
имао
и
неке
пријатности
отуда
,
али
беше
и
доста
непријатности
!
Чим
кога
Циганина
ухвате
у
крађи
,
а
он
из
апсе
поручује
по
„
кум-
Миту
“
,
да
дође
да
јамчи
за
њега
.
„
Помагај
,
куме
;
у
душманске
ти
руке
допадо
’
!
“
поручује
кум
из
тамнице
,
куће
необичне
,
или
са
калдрме
где
су
га
одредили
да
очисти
двадесет
квадратних
метара
калдрме
од
зубаче
траве
.
А
то
предузеће
су
крили
од
свакога
,
ма
да
га
је
цела
варош
знала
.
Мало
мало
,
па
их
тек
нестане
.
Нема
ни
Курјака
,
ни
Смука
ни
Калче
(
Ивко
није
био
акционар
,
баталио
је
то
рано
и
није
више
ишао
на
тај
посао
с
њима
,
чим
га
је
за
време
једног
таквог
одсуства
калфа
покрао
)
.
Где
су
,
куд
одоше
,
куд
их
нестаде
као
да
су
у
земљу
пропали
,
то
нико
није
знао
.
Или
боље
рећи
,
знао
је
сваки
само
то
отприлике
зашто
су
отишли
,
јер
би
се
сваки
,
кад
би
се
повела
о
њима
реч
,
тек
осмехнуо
и
рекао
:
Нема
хлеба
без
мотике
!
А
они
су
се
дигли
добро
снабдевени
захиром
,
јелом
и
пићем
у
неколико
чутура
,
а
повели
би
са
собом
увесељења
ради
и
познатога
Мила
,
ћеманеџију
,
да
им
свира
у
хармонику
и
да
им
пева
њима
свима
милу
песму
:
„
Гена
мајку
љуто
куне
“
.
Кад
оду
,
нема
их
по
неколико
дана
,
као
да
су
у
земљу
пропали
,
па
нити
ко
зна
на
коју
су
страну
отишли
,
нити
с
које
ће
се
стране
и
кад
вратити
.
Али
је
свак
знао
да
су
извесно
морали
добити
тих
дана
какве
поуздане
извештаје
од
каквог
сељака
—
опет
једног
акционара
тога
њиховога
друштва
—
и
да
су
отишли
да
копају
какво
закопано
и
већ
давно
заборављено
благо
,
какве
ћупове
пуне
буђавих
махмудија
и
талира
Марије
Терезије
.
А
после
сваког
таквог
излета
и
пута
враћали
би
се
празних
чутура
и
пуних
глава
,
озбиљни
и
зловољни
,
о
трошку
Мила
,
ћеманеџије
,
који
је
сав
бакшиш
добивен
од
њих
потрошио
опет
с
њима
и
на
њих
.
„
Плаћај
бре
,
ваљда
су
ти
од
татка
остале
!
“
вичу
му
они
љути
и
зловољни
.
Нису
ништа
нашли
,
али
је
један
сељак
—
од
тих
њихових
—
некоме
поверљиво
причао
:
да
су
наишли
и
на
сводове
и
све
,
али
бадава
!
Уђеш
унутра
,
заграбиш
колико
хоћеш
,
али
онда
пе
можеш
да
се
макнеш
,
док
не
пустиш
заграбљене
паре
из
шаке
!
Треба
им
још
нека
травка
,
и
једна
реч
,
али
која
је
то
травка
и
каква
је
то
реч
,
то
неће
још
да
каже
.
Утехе
ради
приређивали
би
одмах
сутрадан
опет
какав
излет
,
али
краћи
,
у
Бању
,
у
лојзе
на
ћебап
или
на
јагње
на
лози
или
у
лов
или
у
риболов
;
или
ако
им
то
није
згодно
,
а
оно
им
не
гине
облигатни
доручак
који
је
био
увек
озбиљнији
него
сваки
ручак
код
другог
света
.
Таких
су
доручака
имали
свакога
дана
,
и
ту
би
појели
по
двеста
ћебапчића
лесковачкога
стила
и
попили
осам
до
десет
литара
вина
,
пре
више
но
мање
.
Све
би
то
стало
обично
шест
а
и
више
динара
;
а
плаћали
су
наизменце
,
данас
један
,
сутра
други
и
тако
даље
редом
.
С
тога
су
и
прозвани
ђувеч-кардаши
.
То
су
им
заједничке
особине
њихове
биле
,
а
имали
су
и
специјалних
,
сваки
својих
.
Сваки
се
нечим
од
осталих
одликовао
и
тиме
био
неопходан
и
незаменљив
у
том
друштву
,
тако
да
не
знаш
,
шта
их
је
више
спајало
,
шта
их
је
чвршће
скопчавало
у
ту
хармоничну
целину
,
она
сличност
или
ова
различност
карактера
.
Смук
је
,
на
пример
,
био
славна
испичутура
,
јунак
на
пићу
.
И
нико
га
није
видео
да
се
он
батрга
пијан
преко
сокака
—
као
што
то
раде
пијане
Швабе
,
кад
се
овде
код
нас
намаме
на
добро
вино
—
једино
ако
га
познаш
по
коси
која
му
мало
падне
на
чело
,
и
по
јаци
на
капуту
која
му
је
тад
усправљена
.
-
А
сем
тога
био
је
и
стручан
,
добар
познавалац
вина
;
компетентнији
је
,
вала
,
био
његов
суд
него
суд
самога
оног
државног
хемичара
!
Док
само
метне
чашу
под
нос
,
не
треба
ни
да
сркне
,
а
он
рекне
:
„
Чувај
га
,
не
износи
га
пред
сваку
шушу
!
“
ако
је
добро
,
или
:
„
Биће
добро
сирће
,
а
и
то
су
паре
!
“
И
то
је
после
све
тако
као
свето
.
—
Курјак
је
опет
био
мајстор
да
спреми
јело
.
Не
боји
се
ни
једног
цинцарског
ашчије
ни
швапске
куварице
.
Кад
он
направи
ћевап
,
ђувеч
,
аласку
чорбу
или
јанију
,
то
је
,
то
је
—
шта
ту
да
вам
фразирам
—
требало
просто
сести
,
и
незван
,
па
јести
.
Па
што
уме
да
запапри
јанију
или
паприкаш
,
мани
се
!
За
њега
то
причају
,
ако
сте
почем
чули
,
да
је
тако
запаприо
паприкаш
,
да
га
нико
,
па
ни
он
сам
,
није
могао
јести
;
а
кад
су
га
изручили
пред
Чапу
,
овај
се
грозно
опаприо
и
лајао
као
бесан
на
паприкаш
,
трчећи
поиздаље
у
наоколо
око
њега
као
око
јежа
каквог
.
—
Ивко
је
био
жесток
да
подвали
,
да
нагарави
човека
,
да
га
наведе
на
нешто
,
па
да
га
изложи
после
смеху
и
задевању
целога
света
,
наравно
све
из
шале
,
а
он
за
то
време
да
се
упреподоби
у
дућану
,
да
шије
и
да
се
чини
невешт
!
—
А
онај
четврти
,
Калча
,
он
је
био
познат
као
страстан
ловац
,
па
следователно
и
као
човек
јаке
и
живе
маште
коју
често
није
довољно
зауздавао
него
јој
пуштао
маха
,
па
је
зато
често
и
дочекао
да
му
какав
сувише
прозаичан
слушалац
упадне
у
причање
и
каже
:
„
Калчо
брате
,
одвалио
си
;
лажеш
,
брате
,
лажеш
!
“
Калча
се
,
истина
,
бранио
,
али
како
никад
није
морао
да
се
позове
ни
на
кога
,
сем
на
свога
вернога
Чапу
,
а
овај
,
као
и
сваки
пас
,
не
може
да
буде
сведок
—
то
је
остало
мишљење
по
свима
махалама
:
да
је
Калча
истина
добар
друг
и
човек
и
ловац
,
али
да
Калча
хоће
почешће
,
Бога
ми
,
и
много
да
лаже
.
—
...
И
тако
вам
ја
ни
дан
дањи
не
пушим
.
Па
баш
кажем
мало
час
овима
:
Може
се
,
може
,
брате
,
све
се
може
.
Живом
се
човеку
ништа
није
отело
!
заврши
г
.
Мирко
.
—
Како
ти
,
Калча
?
Идеш
ли
у
лов
?
запита
га
казначеј
.
—
Па
знаш
,
господине
,
како
ће
да
ти
рекнем
...
по
неки
пут
.
Од
време
си
научи
’
,
па
што
да
прајим
!
вели
Калча
.
Ударим
на
лојзе
,
па
отутке
се
спуштим
с
пушку
,
тике
заради
адет
,
како
ловџија
...
—
А
је
л
’
богата
околина
,
пита
г
.
казначеј
,
има
л
’
дивљачи
?
—
Па
има
,
има
,
господине
.
Може
да
се
намери
од
Прокупачко
,
а
и
одовутке
,
оди
Суву
Планину
,
има
ги
доста
,
сијасвет
.
Ама
знаш
како
је
,
господине
,
вели
Калча
,
за
свако
иска
време
да
му
је
.
Има
време
за
зајци
,
има
за
срндаки
,
има
за
шочики
,
што
ги
вија
,
из
Шумадију
што
сте
,
викате
патке
дивје
,
а
ми
ги
па
викамо
шочики
.
За
свашто
има
си
време
,
па
и
за
идење
у
лов
.
Има
,
господине
,
има
,
за
све
има
.
Тике
не
може
се
,
занајат
је
,
а
ја
сам
си
еснаф
човек
,
а
дућан
да
оставим
салте
на
чираци
,
бива
ли
?
—
Разуме
се
!
вели
казначеј
.
—
Зашто
кад
се
иде
,
бива
ли
да
ем
испушти
пазар
у
дућан
,
ем
да
се
с
празан
јанџик
врне
човек
дом
;
па
ем
штета
,
ем
резил’к
!
Да
се
резили
салте
,
па
како
онај
,
ако
га
знајеш
,
Миле
Сојтарија
што
правеше
,
бива
ли
и
ја
,
Калча
,
такој
да
чиним
?
!
—
А
шта
ради
тај
Миле
Сојтарија
?
запита
га
казначеј
.
—
Миле
Сојтарија
?
!
Питујеш
ме
,
господине
,
што
ради
?
!
Миле
Сојтарија
кад
се
намери
такој
нешто
та
бидне
батали
та
улови
што
,
а
он
,
хеј-хеј
,
оди
Стамбол
Капију
ће
да
улегне
у
град
,
па
ће
таг
кроз
сред-средину
од
чаршију
да
си
иде
дом
,
салте
да
га
види
свет
.
Обесија
два
зајка
па
си
спацира
кроз
чаршију
како
паун
кроз
градину
и
вика
на
свакога
„
Живо
здраво
!
“
и
на
там
’
и
на
овам
’
по
сокак
на
човеци
.
А
кад
му
неки
па
рекне
:
„
АФерим
Миле
!
Море
доста
ти
ги
потепа
!
“
а
он
веће
нема
,
не
знаје
што
да
праји
,
а
и
не
гледа
на
човеци
веће
збори
:
„
Море
!
Јоште
шестину
ги
утепа
,
ама
премисли
се
:
што
ми
требеју
,
кој
ће
да
ги
руча
на
дом
?
!
Па
ги
раздадо
’
на
чивчије
,
а
задржа
’
си
за
мен
’
салте
овија
два
што
ги
видиш
!
“
—
А
кад
ич
не
улови
,
леле
мајке
,
таг
па
да
га
видиш
што
чини
!
—
Таг
не
улази
,
жена
,
на
Стамбол
Капију
,
веће
од
овуј
страну
оди
Гробљиште
.
Туј
куде
је
саг
Тутуновићов
подрум
причека
си
дор
не
падне
т’мнина
,
па
топрв
таг
ће
да
улегне
у
град
на
Жожину
Капију
,
а
обесија
жално
мустаћи
како
Турци
кад
се
враћаше
од
Карадаг
;
па
си
јутре
ћути
,
жена
кисела
!
А
кад
га
јутре
питују
човеци
:
„
А
бија
ли
си
јучерке
у
лов
,
Миле
?
“
а
он
си
збори
:
„
Ба
,
салте
искочи
до
Келе-
Кулу
,
па
се
премисли
’
та
се
врну
,
не
беја
’
ништо
зар
ћефли
за
лов
“
Ел
’
ће
да
рекне
:
„
Малко
,
теферич
си
правешем
,
салте
да
си
испразним
пушку
,
зашто
не
смем
у
варош
,
знаш
ће
ме
казне
.
“
Ето
тој
чини
Миле
Сојтарија
,
а
ја
ти
несам
такав
човек
!
рече
Калча
и
припали
цигару
коју
је
за
све
време
причања
држао
направљену
и
спремао
се
једнако
да
је
припали
и
ако
му
је
већ
мало
нервозни
г
.
пензионар
већ
дваред
поднео
машину
и
рекао
:
„
Извол’те
,
запали
,
брате
!
“
—
Разуме
се
,
вели
казначеј
.
А
велиш
,
може
доста
да
се
налови
?
—
Море
,
тол’ко
ги
има
,
та
сас
голе
руке
да
ги
фаћаш
,
господине
.
А
код
мен
’
добро
око
,
добра
пушка
,
а
човек
сам
од
тај
занајат
,
та
кад
се
дигнем
сас
онога
мојега
Чапу
...
—
С
киме
рече
?
—
Мојега
Чапу
не
знајеш
?
!
Загар
мој
,
господине
.
Та
што
је
пцетиште
,
до
Стамбол
га
веће
нема
,
тол’ко
је
за
лов
!
рече
поносито
Калча
.
А
и
мајка
му
беше
пцетиште
,
ама
под
план
!
—
А
где
га
набави
,
Бога
ти
,
кад
је
такав
?
запита
га
казначеј
.
—
Даде
ми
га
Ибиш
Арнавут
,
с
кога
се
убаво
живувасмо
у
турцко
време
.
Добар
човек
и
убав
човек
беше
,
ама
салте
што
волеше
,
господине
,
много
да
лаже
;
ама
турцки
да
лаже
!
Кад
казује
кол’ко
је
уловија
,
—
па
оно
требе
да
нема
ич
зајац
одавде
од
Ниш
па
дори
до
Стамбол
,
тол’ко
ги
је
он
сам
потепаја
!
Та
када
си
одоше
Турци
,
па
Србија
заступи
,
а
он
ми
рече
:
„
Калчо
море
,
кузум
Калчо
.
Наше
турцко
,
рече
,
беше
овден
веће
!
К’смет
!
Бог
рекаја
да
се
такој
напраји
и
бидне
,
а
Цар
и
Краљ
наредише
се
.
Теб
’
те
,
Калчо
,
рече
,
тегли
твоја
вера
,
а
мен
’
па
моја
;
ти
си
по
саг
краљски
,
а
ја
царски
!
И
ја
ћу
,
рече
,
да
идем
па
да
биднем
султански
човек
какој
сам
,
рече
,
од
време
бија
;
ама
наш
достлук
и
нашо
друство
не
можем
да
заб’равим
,
рече
!
Еве
ти
од
мен
’
овај
огар
,
паре
вреди
,
Калчо
!
А
ти
си
човек
ловџија
;
знавам
те
,
рече
,
убаво
како
и
себ
’
,
дек
’
си
тиријаћија
на
лов
.
Узми
си
овога
мојега
Чапу
,
на
пешкеш
.
Ама
да
ти
је
аманат
од
мен
’
;
да
га
пазиш
,
рече
,
како
брата
ти
.
Па
када
,
рече
,
видиш
Чапу
,
вика
Ибиш
,
а
ти
да
ме
се
сетиш
.
Тол’ко
.
“
И
ја
си
узедо
’
Чапу
;
и
Бог
да
поможе
од
тага
!
—
Ама
,
како
,
како
,
како
’
но
рече
!
Ама
зар
баш
тако
ваљано
псето
!
чуди
се
г
.
казначеј
.
—
Како
мислиш
!
Море
саг
при
овај
ћеф
да
ти
кажем
једну
багателу
,
а
убаво
си
знам
да
неће
’
да
ми
вер’вате
,
а
од
реч
до
реч
је
истина
,
овога
ми
причеста
!
рече
и
диже
чашу
с
вином
.
А
све
си
тој
беше
заради
онога
мојега
Чапу
.
—
Молим
вас
,
јако
ћете
нас
све
овде
обвезати
,
ако
...
рече
онај
Непознати
.
—
Седим
си
ја
једанпут
по
ручак
у
мој
дућан
,
па
си
радим
како
еснаФ-човек
сас
моји
момци
,
а
там
на
поље
врне
ћиша
,
Боже
Господи
,
врне
па
иска
да
потопи
све
,
—
дор
теће
си
улезе
један
човек
офицер
,
а
лице
му
се
не
видеше
,
салте
црни
мустаћи
,
зашто
беше
намакнуја
онуја
шињелску
кукуљачу
на
главу
,
па
салте
очи
и
малко
мустаћи
што
се
виде
.
—
Дивота
!
Почиње
заплет
!
рече
онај
.
—
Уиђе
си
у
дућан
,
па
се
обрну
на
куде
мен
’
па
си
запита
:
„
Је
л
’
је
овој
дућан
на
Калчу
,
дугмеџију
?
“
—
„
Тој
’
је
!
“
рече
ми
чираче
.
—
„
А
Калча
,
дугмеџија
,
има
ли
га
туј
?
“
питује
си
па
онај
човек
.
Ја
си
се
диго
’
та
се
преклони
’
и
рекну
’
:
„
Ако
искате
Калчу
,
ја
сам
Калча
,
кујунџија
;
а
дугмеџија
Калча
нема
га
;
такав
Калча
нема
га
у
овуј
малу
!
“
—
„
Е
па
лепо
,
вика
он
,
Калчу
,
кујунџију
,
искам
да
нађем
.
“
—
„
Што
ви
треба
Калча
?
“
запита
’
га
па
ја
.
—
„
Пратише
ме
,
рече
,
из
двор
до
теб-ке
.
Иска
Краљ
јутре
рано
у
самнување
да
искочи
у
лов
,
па
му
ники
рече
за
твојега
Чапу
,
да
је
антика-пцето
;
па
сам
саг
дошеја
,
рече
,
да
ми
даш
Чапу
на
послуг
,
па
и
опет
ће
’
ти
га
па
врнемо
,
рече
он
.
Поздравија
ти
се
Краљ
,
рече
,
да
му
даваш
твојега
Чапу
,
а
ја
сам
краљски
,
рече
,
маршал
.
“
—
Поћута
’
си
ја
мало
време
.
Што
да
прајим
,
мајке
,
саг
,
мислим
се
у
памет
!
Тол’ка
чес
’
,
ама
бива
ли
Чапа
без
мен
’
...
та
си
реко
’
:
—
„
Фала
,
господине
,
и
мен
’
ми
је
много
мило
за
овај
чес
’
.
За
краљско
здравје
ћу
погинем
;
ама
Чапу
самог
да
пуштам
без
мен
’
—
не
бива
!
Не
бива
,
господине
!
Сас
мен
’
се
је
научија
,
па
ће
ме
осрамоти
,
и
мен
’
и
себ
’
;
па
како
ћу
после
да
искочим
помеђу
свет
од
резил’к
!
?
А
ако
је
,
викам
,
и
ја
да
си
идем
сас
мојега
Чапу
,
—
тагај
,
викам
,
бива
!
Такој
,
молим
те
,
да
се
поздравиш
од
мен
’
.
Зашто
без
мен
’
неће
Чапа
да
руча
,
а
ни
па
да
пије
!
“
—
Јоште
се
мало
разговарамо
и
отиде
си
човек
;
да
запита
,
рече
,
па
ће
се
врне
.
А
си
он
отиде
,
а
Сотир
,
кубеџија
—
до
мој
дућан
што
је
—
брго
па
к
мен
’
у
дућан
па
вика
:
„
А
знајеш
ли
,
рече
,
море
,
Калчо
,
кој
ти
беше
саг
у
дућан
?
!
“
—
„
Офицер
,
викам
,
кој
ће
да
бидне
!
“
—
„
Ба
,
рече
он
,
тој
беше
Краљ
,
убаво
га
,
рече
,
познадо
’
!
“
—
Краљ
!
викну
Непознати
.
Класично
!
Диван
материјал
за
позоришни
комад
!
—
Лелеее
!
викам
,
еј
Калчо
,
главу
да
строшиш
,
што
ће
’
саг
да
прајиш
!
?
Краљ
!
—
Е
,
домаћине
,
ми
се
Бога
ми
баш
добро
одморисмо
и
заседисмо
код
тебе
!
рече
г
.
пензионар
који
се
за
време
последњег
Калчиног
причања
плашљиво
врпољио
на
столици
.
’
Ајд
’
Стефка
,
’
ајд
’
Бисенија
,
да
се
то
иде
већ
!
—
Та
остан’те
још
мало
,
па
ћемо
заједно
,
зауставља
га
г
.
казначеј
.
—
Аја
!
С
Богом
,
домаћине
,
а
и
ви
сви
други
!
Поклонише
се
и
одоше
.
—
...
А
кад
се
врнусмо
из
лов
,
наставља
Калча
,
а
Краљ
ме
викну
у
пајтон
при
њег
’
.
Он
си
седну
десно
,
ја
лево
од
њег
’
.
А
пцета
ни
иду
испред
пајтон
,
а
'
ја
ти
гледам
,
па
ми
мило
;
Краљско
пцето
иде
си
лево
,
а
мојега
Чапу
пуштија
десно
од
њег
’
!
(
И
пцето
,
море
,
—
виде
ли
како
је
воспитано
,
—
па
признава
,
па
му
,
демек
,
држи
чес
’
,
ете
на
истога
тога
мојега
Чапу
,
што
ви
саг
за
њег
’
казујем
!
!
)
—
Ето
дође
тако
неко
,
па
...
рече
г
.
Мирко
љутито
,
кад
су
већ
били
на
улици
...
ала
није
,
брате
,
свака
ствар
за
разговор
!
Није
,
брате
слатки
,
није
!
—
Не
волим
ја
то
!
Четрест
година
беспрекидне
,
беспрекорне
и
беспорочне
службе
;
никад
кажњен
,
никад
опомене
па
сад
да
слушам
још
...
Моје
је
правило
увек
било
то
—
био
дјејствителан
,
био
у
пензији
—
да
увек
тако
што
избегавам
!
Не
волим
после
да
сведочим
!
—
Па
то
је
славан
пас
!
Уникум
!
рече
онај
.
—
Антика-пас
,
што
ти
кажем
!
рече
Калча
.
А
и
од
сој
беше
;
мајка
му
беше
кучка
на
онога
,
ако
пантиш
,
Белога
Мемета
.
Ибиш
га
много
волеше
,
побоље
од
пиштољ
.
„
Туфек
ћу
,
рече
,
нађем
ласно
.
Ћу
отиднем
,
ете
,
до
туфекџију
,
па
ћу
му
,
вика
Ибиш
,
рекнем
:
Да
ми
начиниш
за
кеф
туФек
,
а
за
паре
те
ич
не
питам
;
ама
Чапа
,
ете
један
ако
искочи
у
наш
век
.
“
Од
сорту
је
;
сој
је
,
што
се
вика
!
рече
Калча
поносито
и
пусти
неколико
густих
димова
.
—
Уникум
!
Уникум
!
вели
Непознати
.
—
Како
викаш
!
окрете
му
се
Калча
.
—
Кажем
,
да
вам
је
ваљда
од
помоћи
...
десна
рука
...
помаже
вам
у
лову
...
вели
онај
.
—
Море
,
уживај
!
вели
му
Калча
у
најлепшем
полету
причања
.
Полани
у
зимњо
време
беше
,
кад
си
идо
’
једанпут
у
лов
сас
тога
мојега
Чапу
—
за
кога
ти
саг
казујем
—
туј
што
беја
’
батли
,
мани
се
!
Туј
видо
’
убаво
,
што
рече
Ибиш
,
да
Чапа
паре
вреди
.
Без
њег
’
—
без
Чапу
—
ћаше
ништо
да
не
бидне
:
ама
сас
њег
’
,
па
берићат-версум
!
Бог
да
поможе
!
—
Та
није
могуће
?
!
чуди
се
Непознати
.
—
Бога
ми
ти
казујем
!
А
тол’ко
ги
утепа
зајци
,
да
ги
не
мога
’
све
сам
да
понесем
,
веће
си
узедо
’
под
ћирију
једно
магаре
из
лојзе
што
је
,
па
га
натовари
’
сас
потепани
зајци
.
А
беше
ги
тол’ка
млозина
,
да
се
салте
по
онија
његови
големи
уши
познаваше
дек
’
је
магаре
а
неје
коњ
:
тол’ко
ги
сијасвет
зајци
потепа
тагај
!
Леле
!
Што
се
намучи
’
таг
.
Пече
звезда
одозгорке
,
како
у
лето
;
зној
липти
,
Бож’ке
,
липти
та
да
поцрцамо
и
магаре
и
ја
!
А
мен
’
ми
стаде
жал
нешто
за
оноја
магаре
што
ће
да
липсује
оди
онај
голем
товар
и
врућину
;
а
летњо
време
,
знајеш
како
је
!
А
премисли
’
се
па
у
памет
и
тој
:
Што
ће
ми
,
викам
,
тол’ко
!
Кој
ће
да
га
поруча
тол’ко
месиште
!
Те
се
присети
'
убаво
,
па
поскида
’
и
курталисува
’
магаре
.
Па
си
зареди
’
како
епитроп
с
дискос
!
Па
у
овуј
кућу
зајца
,
у
онуј
срндака
,
у
онуј
па
шотку
,
све
по
пријатељи
и
по
сиротињске
куће
!
А
мен
'
ми
остаде
сал
’
три
срндака
за
три
побратима
и
зајац
и
јаребица
камењарка
за
мен
’
.
Те
си
напраји
’
један
таратор
за
ћеФ
од
зелене
краставице
,
та
се
убаво
наруча
’
!
Ете
такав
ти
је
мој
Чапа
!
—
Ивко
,
море
,
има
ли
га
туј
Митанче
,
чираче
,
да
си
поскокне
до
кућу
ми
,
па
да
доведе
мојега
Чапу
—
искају
господа
да
се
познаду
сас
њег
’
.
—
Батали
!
вели
Ивко
.
—
Видићемо
га
,
и
после
,
бране
се
гости
.
—
Е
,
жено
,
хоћемо
ли
?
Домаћине
,
с
Богом
!
рече
казначеј
коме
се
,
као
човеку
који
једнако
с
цифрама
има
посла
,
није
ни
најмање
допадала
ова
Калчина
зимње-летња
ловачка
прича
.
—
Зар
већ
!
?
—
Морамо
!
Па
кадашњи
смо
!
Одлазе
.
Испраћају
их
.
—
Е
,
не
могу
да
слушам
кад
неко
лаже
—
рече
г
.
казначеј
жени
,
кад
се
нађоше
на
улици
—
е
,
па
не
могу
!
Јеси
л
’
га
чула
,
Бога
ти
?
!
Па
бар
да
удеси
,
да
се
може
веровати
.
Него
тако
ка
да
је
сав
свет
луд
,
па
не
зна
ништа
!
Отишао
у
зиму
,
а
вратио
се
у
лето
;
ловио
зечеве
,
а
после
дели
срне
и
јаребице
!
Е
,
јеси
л
’
га
чула
само
,
како
одваљује
!
?
Е
што
то
по
неки
људи
воле
да
слажу
,
то
је
за
чудо
!
Па
бар
да
пазе
,
да
удесе
,
него
...
преседе
ми
и
слава
!
После
овога
било
је
још
гостију
,
докле
се
није
унела
лампа
.
Тада
се
дигоше
и
последњи
.
И
гости
престадоше
долазити
.
Остаде
домаћин
,
домаћица
,
г-ца
Маријола
,
Калча
,
Смук
и
Курјак
.
А
остаде
и
онај
Непознати
који
се
нешто
живо
беше
заговорио
с
Курјаком
па
,
рекао
бих
,
није
ни
приметио
да
су
се
собе
испразниле
.
—
Па
ја
ве
и
не
пита
’
,
’
е
ли
сте
за
ракију
?
пита
домаћин
.
—
И
за
ракију
смо
а
и
за
вино
,
одговори
Калча
,
ама
оно
пије
за
нас
.
—
Је
л
’
ћете
шљивку
ели
нашу
анасонлику
?
Кево
,
мори
,
ела
донеси
ракије
малко
.
—
Како
мало
,
црни
Ивко
,
вели
му
Смук
,
кад
нас
знаш
,
фала
Богу
,
да
смо
муштерије
.
Обредише
се
неколико
пута
,
разговарајући
се
живо
.
Давно
је
већ
винце
ударило
у
лице
,
а
сада
и
ракија
стаде
беседити
.
Нестаде
званичног
изгледа
и
званичне
позитуре
домаћинове
и
настаде
жив
,
интимнији
разговор
.
Домаћица
донесе
јела
и
сви
поседаше
за
софру
.
Дошла
и
Маријолина
мајка
по
девојку
.
Вечерају
.
.
—
Сико
,
мори
,
окрете
се
Калча
девојачкој
мајци
,
је
ли
јоште
можеш
онако
убаво
да
појеш
како
у
наше
време
што
појеше
онуј
песму
:
„
Славеј
пиле
,
не
пој
рано
“
.
—
Та
што
па
да
не
умем
?
вели
Сика
.
—
Па
ела
да
ни
малко
запојеш
!
вели
Калча
.
—
’
Ајде
па
ти
,
неје
те
ни
срам
!
вели
Сика
.
Жена
удовица
,
при
голему
керку
,
бива
ли
да
поје
!
Неје
адет
!
—
Мори
,
какав
адет
!
„
Адет
“
,
вика
!
Србија
слободија
,
а
стари
адет
беше
!
—
Беше
си
наше
,
Калчо
,
а
адет
си
па
онај
остаде
!
вели
му
Сика
.
—
’
Ајд
’
си
пој
,
вели
јој
Калча
,
онуј
старовремску
:
„
У
башчу
сам
ружа
,
докле
немам
мужа
“
!
Је
л
’
си
гу
чуја
некад
кад
поје
,
а
,
Курјак
?
—
Море
крши
си
врат
,
келешу
ниједан
,
што
ме
па
задеваш
ваздан-дан
!
грди
га
Сика
.
Несрећо
!
Није
те
ни
срам
од
овој
дете
!
Како
да
појем
при
мужије
—
туђи
човеци
—
ја
,
жена
удовица
!
?
Памет
си
бери
,
море
!
—
Ама
прошло
си
је
,
оној
старовремско
,
не
л
’
ти
викам
.
Гледај
ту
само
!
Како
селска
Дена
,
срамује
се
!
—
Ти
да
си
ћутиш
!
осече
се
Сика
.
—
Сико
мори
!
рече
Калча
,
па
накриви
капу
и
гледа
Сику
чежњивим
погледом
.
Хааа
,
Сике
,
душманке
моја
,
знајеш
ли
оно
наше
старо
?
!
Јоште
се
ја
не
измени
’
,
Сике
!
Јоште
сам
си
ја
па
онај
стари
мерак
!
За
ништо
ме
,
ете
,
Сике
,
на
овај
свет
неје
тол’ко
жал
како
што
ме
је
,
ете
,
жал
за
теб
’
!
Сике
,
тамничарке
!
Е-е-е
!
Тол’ко
гледање
,
бре
!
Тол’ко
се
гледамо
,
па
се
не
узедомо
!
(
Кој
те
је
гледаја
,
несрећо
ловџијска
!
вели
му
Сика
.
)
Ама
сам
ти
,
ете
,
болан
,
Сике
;
како
ранен
срндак
у
Пасјачу
сам
болан
!
Погоди
ме
,
ете
,
јоште
онда
сас
твоје
очи
,
како
сас
срма-зрно
,
па
и
саг
сам
јоште
ни
за
живење
,
ни
па
за
мрење
.
Рече
па
стаде
трести
главом
и
лупати
се
у
груди
силно
као
горила
.
Ела
де
запој
ми
онуј
старовремску
:
„
У
башчу
сам
ружа
,
докле
немам
мужа
!
“
—
’
Ајд
’
,
ће
’
си
дом
идемо
,
Маријоло
!
рече
Сика
љутито
и
диже
се
с
ћерком
,
а
домаћица
их
испрати
до
врата
а
домаћин
до
саме
куће
.
—
Таква
си
,
алис
таква
,
беше
и
како
девојка
.
А
да
гу
беше
други
табијат
,
ћа
да
ми
она
буде
жена
,
зашто
си
ја
беја
’
помомак
од
онога
Тана
,
бућмеџију
,
њојнога
човека
.
Ћаше
она
жена
да
ми
буде
,
тол’ко
гу
беја
’
бегендисаја
када
бе
момак
и
мерак
на
њу
,
па
ако
што
ме
мајка
гу
мрзеше
!
А
што
ме
па
мрзеше
мајка
гу
,
мани
се
!
Теке
по
неки
пут
кад
буде
у
оној
време
,
а
ја
се
врнем
из
лов
,
а
онија
се
па
врћу
из
Бању
,
та
се
нађемо
па
пут
.
А
ова
Сика
си
седи
,
па
у
шамију
до
очи
,
па
гу
потфатија
један
румен
од
бањање
,
та
станула
румена
како
тетовска
јабука
,
па
три
дана
да
гу
гледаш
!
А
ја
си
,
дор
ги
видим
,
накривим
си
фесче
,
па
си
запојем
сас
овој
моје
пусто
грло
:
Из
Бању
иде
,
избањало
се
,
Избањало
се
,
нађиздило
се
,
Нађиздило
се
,
наћитило
се
!
па
си
фрљим
један
туФек
за
кеф
.
А
мајка
на
овуја
исту
Сику
—
дор
ме
види
,
та
стане
у
образ
како
крпа
(
кол’ко
ме
мрзеше
!
)
па
вика
из
кола
:
„
Ја
га
што
је
џимпир
!
Неје
те
ни
срам
,
вика
ми
мен
’
,
трговачки
син
!
“
—А
ја
се
па
чиним
како
да
ич
не
разбирам
,
па
гу
ја
па
зборим
:
„
А
ви
па
зашто
,
викам
,
слушате
,
што
си
не
идете
мирно
по
пут
,
како
путници
човеци
.
Зашто
слушате
?
Што
је
то
па
теб
’
ти
криво
,
Каро
?
(
Кара
гу
се
зовеше
мајка
)
.
Зар
,
демек
,
салте
ваше
Сиче
што
искача
из
Бању
,
та
да
на
њума
таја
песма
прилега
и
разбира
се
?
!
А
по
царски
пут
ја
си
могу
за
мој
кеф
да
појем
што
си
милујем
!
“
викам
ја
.
—
„
Несрећо
,
вика
гу
мајка
,
ловџијска
!
“
Па
потера
кола
побрго
.
А
ја
па
си
запјејем
,
па
си
пуштим
глас
ама
скелеџијски
:
Не
гони
коња
,
мори
момиче
,
Не
гони
коња
,
липцал
под
тебе
!
Како
и
ја
,
малој
Сике
,
ете
,
за
тебе
!
(
Ови
последњи
речови
нема
ги
у
песму
;
ја
сам
ги
сам
из
мој
памет
дуздисаја
.
)
Па
си
фрљим
јоште
један
туФек
за
кеф
.
—
„
Девојче
да
ми
неси
т’кнуја
,
кара
ме
њојна
мајка
,
зашто
ће
на
големо
да
искочи
,
несрећо
ловџијска
!
“
—
„
Хо
,
мајке
,
што
је
па
тебе
ти
то
криво
?
!
“
зборим
си
па
ја
.
„
Кој
гу
задева
?
!
Појем
си
,
ете
,
за
мој
кеф
!
Што
,
зар
теб
’
ли
ће
да
појем
,
Каро
?
Ја
си
идем
по
мој
пут
,
у
царско
здравље
;
а
ти
па
иди
си
по
твој
пут
,
ама
човешки
салте
,
карање
нема
.
Зар
сте
,
викам
,
анаме
та
да
не
смеје
човек
кристијанин
да
си
погледне
у
вас
!
Која
сте
вера
,
бре
!
“
—
Е
душу
гу
изедо
’
,
ете
,
на
мајку
гу
!
Зашто
си
ја
веће
убаво
видо
’
што
неће
ништо
да
бидне
од
онај
пазар
и
онуја
работу
,
па
,
викам
,
берем
да
се
убаво
наплатим
сас
мајку
гу
.
А
Сика
си
сал
седи
и
ћути
,
кротка
како
ђурђовско
јагњенце
.
Тако
им
прича
Калча
,
кад
оде
Сика
с
Маријолом
,
а
кардаши
га
слушају
;
Курјак
суче
бркове
и
гледа
се
низ
нос
.
—
И
јоште
остаде
убава
!
продужује
Калча
.
Кад
гу
гледаш
сас
керку
да
не
знаваш
,
па
да
не
рекнеш
да
гу
је
мајка
,
веће
да
рекнеш
да
гу
је
стареја
сестра
.
Ама
кад
беше
девојче
—
како
саг
њојна
Маријола
,
у
теј
године
—
леле
,
тугоо
!
Мани
се
!
рече
Калча
,
па
зажмири
од
севдаха
и
пуче
прстима
.
Мани
се
!
И
Бога
ми
ви
казујем
,
јоште
полепа
беше
таг
и
од
овуја
керку
.
Ви
гу
не
знавате
,
а
ја
си
и
побратим
Ивко
,
ми
гу
убаво
знавамо
и
познавамо
јоште
од
време
,
хеј-хеј
!
Јоште
од
садразамско
време
што
се
каже
.
Он
да
седне
,
та
да
ви
прича
,
какво
беше
девојченце
!
А
и
саг
си
је
лепа
.
Та
што
имаше
таг
грло
!
Оно
веће
ништо
полепо
и
послатко
не
тејаше
да
бидне
на
овај
свет
,
веће
кад
ће
она
да
запоје
.
Та
када
запоје
у
лојзе
сас
оно
њојно
пусто
грло
:
Ракито
,
мори
,
Ракито
,
Ракито
,
тенка
селвијо
,
Тури
ми
вино
да
пијем
,
Да
пијем
да
се
јопијем
,
На
скути
да
ти
преспијем
,
На
грло
да
ти
летувам
,
Ф
пазува
да
ти
зимувам
.
Кад
запоје
,
од
Горицу
хеј-хеј
там
’
дор
до
Виник
се
чујеше
!
Тој
беше
грло
,
а
не
како
саг
у
овија
фрајлици
!
Ама
какво
појење
!
!
Па
не
појеше
како
саг
,
сас
пућет
и
из
ноту
,
веће
из
памет
,
како
петал
што
поје
!
Како
саг
,
ете
,
теб
’
туј
што
гледам
,
тако
гу
пантим
јоште
од
оној
време
у
онуја
њојну
беаз-антерију
што
ту
имаше
таг
.
А
кад
се
врне
из
лојзе
,
та
си
промине
прокај
нас
,
а
ми
гу
па
задевамо
:
„
Што
рече
,
Сике
,
у
песму
:
„
На
скути
да
ти
преспијем
,
на
грло
да
ти
летувам
.
“
Леле
,
па
малко
ли
је
?
“
(
вика
неки
од
нас
;
и
а
гу
један
пушти
а
други
гу
па
прифати
,
„
Ама
“
,
збори
ту
саг
па
други
,
„
ама
за
мен
’
и
теб
’
ли
оно
збореше
у
песму
,
Сике
?
“
—А
она
се
санким
љути
,
бајађим
криво
гу
,
па
си
обрне
шију
на
другу
страну
а
нас
на’рањује
лошо
.
—
Па
што
дирате
девојку
,
кад
мирно
пролази
,
вели
Курјак
.
—
Бре
,
бре
.
Да
неће
да
се
и
ти
посветиш
!
—
Требало
је
још
горе
,
вели
Курјак
.
—
Ама
саг
,
ете
виде
ли
,
неће
да
поје
;
намћор
бе
и
напред
,
у
оној
време
,
па
намћор
и
остаде
.
А
ја
си
салте
гледам
гу
керку
,
вели
Калча
,
па
накриви
капу
,
оно
Јолче
малецно
,
па
ми
долази
и
саг
у
мој
памет
мило
за
мајку
гу
.
Ама
алис
,
ете
,
таква
беше
и
Сика
у
овеј
године
.
А
појеше
како
славеј-пиле
;
ама
саг
неће
,
намћор
је
.
Виде
ли
како
си
отиде
,
што
је
намћор
!
—
Е
није
него
да
ти
пева
ту
!
осече
се
Курјак
на
њ
.
—
Бре
,
бре
,
погле
га
,
што
си
збори
па
овај
;
а
зашто
па
да
не
поје
?
!
пита
Калча
изненађен
.
—
А
зашто
да
пева
?
—
Да
,
поје
,
ете
,
за
кеф
;
нам
’
за
кеф
,
а
теб
’
ти
па
за
инат
.
Заради
друство
да
поје
,
неје
заради
неко
рђавство
.
Што
је
данас
,
да
ли
је
слава
на
нашога
Ивка
,
или
је
панаија
на
домаћина
,
та
да
смо
жални
,
па
да
не
смеје
да
поје
?
!
Да
поје
,
и
она
,
па
јоште
и
керка
гу
!
—
Јест
,
’
оће
да
ти
певају
!
Ваљда
су
ти
оне
Лазарице
са
села
,
па
да
стану
пред
кућу
и
да
певају
:
„
Овде
нама
кажу
младо
нежењено
,
младо
нежењено
,
Калчу
,
челебију
!
“
Будало
матора
!
рече
Курјак
љутито
и
по
мало
пакосно
.
Теби
да
певају
!
—
Па
и
прилега
побоље
за
мен
’
;
челебија
сам
,
ете
,
а
не
како
теб
’
!
Што
бре
,
зар
несам
челебија
!
рече
Калча
,
па
накриви
капу
и
стаде
сукати
своје
танке
а
дуге
бркове
.
Челебија
сам
и
саг
,
а
јоште
од
време
тај
сам
си
!
У
турцко
време
газешем
у
зимњо
доба
Мораву
студену
до
пупак
,
та
донесива
’
из
Србију
српски
буквари
и
књиге
за
чкољу
сас
Таска
онога
Благојиног
и
Бата
-Колу
Рашиног
и
Божидарца
онога
.
Е
што
ће
прајиш
,
куд
си
па
ти
бија
таг
,
несрећо
курјачка
никаква
?
Бија
си
коморџиска
љута
војска
!
Па
,
ете
,
и
ловџија
сам
,
и
бињеџија
сам
,
и
шалџија
сам
,
и
тиријаћија
сам
,
и
мераклија
сам
побољи
од
теб
'
,
несрећо
курјачка
,
што
сал
’
гледаш
за
ту
твоју
проклету
мешину
!
Што
да
ми
не
поје
?
Бата
је
ово
море
!
рече
,
па
се
стаде
лупати
поносито
у
груди
.
—
А
и
јеси
мустра
!
вели
му
Курјак
.
—
Од
теб
’
сам
побољи
.
Што
бре
,
а
и
ти
си
ми
зар
па
неки
човек
!
Тол’ке
године
,
бре
брате
,
остаде
удовац
,
па
не
мога
да
се
па
ожениш
!
Неје
те
ни
срам
!
Седиш
си
сам
у
кућу
како
калуђер
у
хилендарски
метох
!
Несрећо
курјачка
,
не
можеш
да
се
ожениш
,
неће
те
ни
једна
!
Која
ће
па
за
будалу
да
си
пође
!
Једна
беше
па
се
превари
та
се
удаде
за
теб
’
,
па
и
она
си
отиде
!
А
другу
веће
неће
да
намериш
,
тој
ти
ја
казујем
.
А
моја
Зона
,
моја
домаћица
,
знајеш
што
ми
збори
:
„
Ја
ће
те
,
Мичо
,
вика
,
чувам
до
смрт
;
ја
ће
после
теб
’
да
умрем
.
“
Човек
сам
,
бре
,
ете
,
видиш
ли
,
па
неће
жена
да
бега
од
мен
’
,
а
не
како
теб
’
!
доврши
Калча
,
па
га
лупи
капом
.
—
Не
знам
’
оћу
л
’
се
оженити
,
ал
’
баш
ми
је
,
вала
,
ћеф
што
не
хтеде
да
ти
пева
.
И
јеси
мустра
за
певање
.
—
Ама
што
је
па
теб
’
ти
то
криво
?
О
,
мајке
!
—
Е
,
па
криво
ми
је
,
па
шта
?
!
—
И-ха-а-а
!
За
тој
па
да
ми
је
!
рече
Калча
и
махну
руком
.
—
Е
баш
ми
ћеф
што
је
отишла
,
а
није
хтела
да
ти
отпева
.
Е
то
ми
се
допада
!
—
Не
тејаше
да
поје
што
си
ти
туј
бија
.
Жена
си
,
зар
,
збори
:
пред
кога
ће
да
појем
?
!
па
си
отиде
!
У
том
се
вратио
и
Ивко
,
и
сад
разрешише
домаћицу
од
дужности
и
пустише
је
да
иде
да
спава
,
а
Ивко
хтео
не
хтео
мораде
да
остане
с
њима
.
—
Лака
ви
ноћ
!
’
Ајде
ви
ће
берем
први
да
сте
на
патерицу
јутре
!
рече
домаћица
,
смејући
се
и
оставља
их
.
—
Такој
си
праје
онија
што
су
прави
и
асли
кардаши
и
пријатељи
.
У
домаћинско
здравје
!
Куцају
се
и
пију
.
Пауза
.
Чују
се
петли
и
шкрипа
волујских
кола
у
даљини
.
—
Подизаше
се
ћириџије
,
јоште
мало
па
ће
самне
скоре
,
вели
Калча
,
зевајући
и
осећајући
малу
језу
.
Булбул
поје
.
—
„
То
славуј
пева
,
шева
не
пева
!
“
вели
Непознати
.
Кад
пијемо
,
кад
пијемо
,
зашто
не
пјевамо
,
Није
ово
,
није
ово
,
вино
украдено
.
разглави
Смук
страховито
вилице
и
раздера
се
изненада
да
их
све
чисто
пресече
!
Куцају
се
и
пију
опет
.
—
Ех
,
уздахну
Калча
,
Сика
да
ни
је
саг
туј
,
сас
њојно
појење
,
па
да
ни
она
запоје
:
Ракито
,
тенка
селвијо
,
Што
ашик
стану
за
тебе
!
—
Јуначе
,
луда
гидијо
,
Чунке
си
ашик
за
мене
,
Камо
ти
пушка
бојлија
?
—
Продадо
’
пушку
за
тебе
,
Дор
да
се
с’танем
сас
тебе
!
За
тој
ми
ете
саг
кеф
,
а
сас
ово
Смуково
скелеџијско
појење
немам
си
ич
кеф
ни
па
лезет
да
пијнем
чашку
винце
.
—
Што
.
море
,
брани
Курјак
Смука
,
па
добро
пева
и
наш
Смук
.
Има
славан
глас
...
—
Има
како
онај
пољак
ели
пудар
у
лојзе
,
кад
викне
да
пуди
чворци
из
лојзе
...
Тој
си
је
зар
појење
!
—
Ах
шта
ти
знаш
,
вели
увређени
Смук
.
Калча
,
кујунџија
...
управо
,
није
ни
кујунџија
,
него
један
дугмеџија
...
и
он
се
много
разуме
у
певању
!
...
Гледај
ти
твој
дућан
и
пазар
,
а
остави
се
ти
и
лова
и
песме
...
него
паре
,
паре
грувај
,
кад
имаш
златан
занат
...
—
Погле
га
саг
,
што
си
па
овај
збори
!
Поче
си
и
он
да
ме
учи
и
совјетује
како
што
ме
,
ако
пантите
,
учеше
и
совјетуваше
чорбаџи
-
Мита
Калтагџија
.
—
„
Море
,
Калчо
,
постар
сам
оди
тебе
,
дете
си
,
аџамија
си
,
Калчо
,
мен
’
ме
послушај
;
збирај
си
паре
,
доклен
можеш
“
,
збори
си
Калтагџија
,
„
без
паре
ич
нема
живење
.
Ће
стигне
“
,
рече
,
„
време
,
па
ће
се
сетиш
за
овија
моји
речови
,
па
ће
рекнеш
:
ама
убаво
ми
збореше
чорбаџи
-
Митко
,
ама
ком
збореше
!
А
батали
“
,
рече
,
„
и
ловење
и
седење
,
и
појење
и
пијење
!
“
—
Па
добро
је
и
говорио
човек
,
тврде
Курјак
и
Смук
.
—
Море
,
махну
Калча
руком
,
ја
тутури
не
требашем
јоште
ни
у
аџамијско
моје
време
,
а
саг
ли
ће
’
ми
ви
тутури
,
ете
,
да
станете
!
...
Паре
!
...
Што
ми
требају
паре
?
!
...
Сарафин
ли
сам
,
ели
Чуфут
,
та
да
ги
бројим
и
претурам
по
руке
!
—
Како
,
не
требају
ти
,
кори
га
Курјак
.
Не
требају
му
паре
!
Него
,
тако
...
са
славе
на
славу
...
из
каФане
у
каФану
...
па
ћеманета
,
дахире
,
чочеци
,
гочеви
,
песме
,
а
?
Севдалијски
,
а
?
—
Е
,
сал
такој
,
севдалијски
,
асли
севдалијски
,
рече
Калча
,
па
искапи
чашу
и
накриви
капу
.
Такав
беја
јоште
од
време
,
такав
ћу
си
и
останем
,
дор
ме
не
понесете
там
тор
’
под
Горицу
.
—
„
Батали
тија
речови
,
чорбаџи
-
Митко
“
,
зборешем
си
ја
на
Калтагџију
;
„
теб
’
ти
иска
душа
паре
,
а
мен
’
ми
иска
па
овој
!
“
...
Кад
си
настане
и
стигне
пролет
,
а
ја
си
накривим
фесче
на
десно
,
а
фрлим
гуњче
на
лево
раме
,
а
плоску
сас
ракију
анасонлију
за
појас
а
тамбуру
под
мишку
,
па
си
искочим
на
теферич
сам
до
Агушов
кованл’к
,
па
си
седнем
под
шевтелију
,
па
си
сал
гледам
и
слушам
.
Гледам
бехар
и
како
процавтело
све
и
озеленело
;
слушам
девојчики
како
поју
там
,
одгорке
из
лојзе
,
и
славеј-пиле
како
поје
гор
’
на
шевтелију
,
па
ми
долази
мило
.
Узнем
си
плоску
па
сипнем
у
чашку
,
па
ха
да
гу
попијнем
,
а
славеј
са
шевтелију
откине
цвет
,
па
си
и
он
запоје
,
а
цвет
оди
шевтелију
падне
у
чашку
у
анасонлију
,
а
ја
си
таг
попијем
и
ракију
и
цвет
оди
шевтелију
(
како
мезел’к
)
,
па
си
и
ја
запојем
,
чукнем
сас
терзијан
у
тамбуру
,
па
си
запојем
:
Садила
нана
босиљак
...
Е
па
што
ми
требе
паре
,
несрећо
сарафска
и
чуфутска
!
заврши
раздрагани
и
одушевљени
Калча
и
лупи
шубаром
Курјака
у
лице
.
Кардаши
дају
за
право
Калчи
и
куцају
се
.
Непознати
кукуриче
,
а
Калча
буди
Ивка
који
је
задремао
и
виче
му
,
да
су
већ
други
петли
,
а
затим
сви
запевају
куцајући
се
:
Петли
,
море
,
поју
на
самнување
...
Дизај
се
,
море
,
дизај
,
млад
ћириџија
...
Млад
ћириџија
—
Ивко
,
јорганџија
...
ГЛАВА
ДРУГА
ПАТАРИЦА
Море
,
Ивко
,
јадна
ти
слава
и
жалостан
Ђурђев-дан
,
ама
ми
не
добисмо
вечеру
?
запита
Курјак
већ
пред
зору
.
—
Како
бре
не
добисте
?
Зар
не
вечерамо
?
—
Сећа
л
’
се
ко
,
браћо
,
да
л
’
смо
вечерали
?
Ја
се
не
сећам
,
вели
Курјак
.
—
Ама
и
ја
се
не
сећам
,
а
нисмо
ни
наздрављали
,
вели
Смук
.
—
Браћо
,
’
оћемо
л
’
да
останемо
код
нашега
доброг
побратима
Ивка
на
вечеру
?
Ко
је
за
то
,
нек
дигне
руку
,
пита
Курјак
.
—
Усваја
се
!
рекоше
остали
и
сви
дигоше
обе
руке
.
—
Па
,
замуцкује
Ивко
,
ја
викам
,
вечерамо
,
сас
Сику
и
Маријолу
.
—
Шта
кажеш
?
!
Оно
су
оне
вечерале
,
а
не
ми
.
Ми
смо
само
мезетисали
.
Је
л
’
тако
?
—
Тако
си
је
.
Оној
си
беше
салте
мезенце
,
вели
Калча
.
—
Уз
вино
,
брате
,
вели
Смук
,
а
како
ти
мислиш
.
Зар
онако
без
мезета
да
пијемо
ка
Швабе
?
!
Да
вечерамо
,
разуме
се
.
'
Оћемо
л
’
?
—
Има
ли
довољан
број
да
потпомогну
овај
предлог
?
Који
су
за
,
нек
устану
,
који
против
,
нек
седе
!
вели
Непознати
.
Сви
устану
;
скочи
и
Ивко
.
—
Ама
кој
ви
је
овај
човек
?
пита
Ивко
,
гледајући
га
.
—
Ааа
!
Дивота
.
Сви
су
за
,
па
и
сам
домаћин
!
Дивно
,
домаћине
!
И
он
устао
!
Први
скочио
!
То
ми
се
допада
!
вели
опет
онај
.
—
Ама
кој
ти
рече
да
сам
,
ете
,
за
то
устаја
?
!
Кој
си
па
ти
?
викну
Ивко
.
—
Ти
да
си
седиш
;
туј
да
седиш
!
рече
му
Калча
императивно
.
Срамота
бре
,
резил’к
!
Што
мислиш
?
!
Мислиш
да
си
ми
па
немамо
на
дом
вечеру
,
па
ти
за
то
дођомо
?
!
Како
бре
мислиш
!
?
Јаз’к
,
болан
,
од
еснаф-човека
сас
еснаф-човеци
такво
зборење
!
И
теб
’
ти
је
слава
,
несрећо
!
—
Ама
чек
’
де
!
Нема
карање
!
попушта
Ивко
!
Ако
искате
вечеру
,
е
па
убаво
!
Па
ће
се
намери
нешто
и
за
вечеру
!
Хо
,
мајке
!
—
Ће
се
намери
за
наша
браћа
!
Ја
како
!
смеје
му
се
Курјак
.
—
О
,
Света
Богородице
и
ти
па
Свети
Ђорђијо
—
шапташе
домаћин
—
како
ће
овој
па
да
бидне
?
!
—
Па
убаво
ће
бидне
.
—
Ама
домаћица
ми
гу
нема
;
спава
!
—
Па
ће
’
гу
пробудимо
!
Зар
и
тој
па
да
ми
је
нека
мука
!
вели
Калча
.
—
А
,
то
никако
!
То
ја
нећу
никако
допустити
,
вели
онај
Непознати
.
Пре
ћу
да
погинем
крај
њена
кревета
,
него
да
допустим
!
—
Бре
,
бре
!
викну
Ивко
зачуђен
и
изненађен
,
па
се
окрену
ономе
.
—
Јесте
,
господо
,
тако
је
!
поче
Непознати
.
Тако
ми
части
моје
...
—
Море
каква
твоја
част
,
викну
Ивко
,
—
гуланферу
ниједан
,
и
ти
ће
’
па
некога
да
частиш
?
!
—
Госпођа
је
светиња
за
мене
.
И
само
преко
мене
мртва
моћи
ћете
до
њена
кревета
доћи
...
Ја
не
дам
госпођу
!
—
Госпоју
!
Какву
госпоју
?
Зашто
госпоју
?
!
рече
Ивко
и
стаде
се
крстити
и
шетати
по
соби
.
—
Ону
госпођу
,
нашу
госпођу
;
жену
што
је
сад
тамо
у
кревету
,
вели
онај
.
—
Море
,
да
оставиш
ти
и
кревет
и
домаћицу
!
плану
домаћин
.
—
Не
дам
ја
госпођу
,
ту
жену
не
дам
...
—
Коју
жену
,
келешу
ниједан
!
Ти
ли
си
гу
њојн
муж
,
та
ти
да
гу
не
даш
?
!
викну
Ивко
готов
да
се
бије
и
да
га
бије
.
—
Батали
,
Ивко
!
вичу
сви
.
—
Море
,
што
да
баталим
;
како
да
баталим
!
Ама
видосте
ли
га
,
што
си
збори
,
куче
,
за
домаћицу
ми
?
!
Он
ли
да
дава
и
не
дава
моју
Кеву
?
Хо
,
мајке
...
—
Е
па
де
,
ти
берем
буди
паметан
човек
!
вели
му
Калча
.
Пијан
човек
,
зар
па
он
знаје
што
збори
!
Он
си
је
саг
како
стока
,
је
л
’
тако
,
побратиме
?
Пијан
човек
што
знаје
он
;
он
си
је
како
магаре
,
без
памет
и
па
без
ред
.
—
Ама
па
кој
ви
је
тај
?
—
Из
наше
је
друство
,
де
!
вели
Калча
.
—
Па
баш
ако
је
тако
,
ако
сам
коме
на
терету
,
ја
могу
и
да
идем
.
—
Да
си
идеш
,
господине
,
ће
ти
бидне
убавачко
!
Тол’ко
ти
казујем
,
зашто
...
—
А
зашто
па
да
иде
?
испречи
се
Калча
.
—
Па
доста
сам
седео
.
А
имам
и
посла
.
—
Јок
,
јок
!
гракнуше
сви
.
—
Ту
,
да
си
седиш
сас
нас
!
вели
му
Калча
.
Море
,
а
да
л
’
му
кој
знаје
име
?
С
кога
бре
дође
ти
?
Познаваш
ли
га
,
Мито
?
Не
познаваш
.
А
ти
,
Јоване
?
Ни
ти
зар
;
па
ни
ја
га
не
познавам
,
вели
Калча
,
а
ни
домаћин
га
па
не
познава
!
Како
бре
дође
,
кад
те
нико
не
познава
?
пита
га
Калча
.
'
Оће
ли
да
га
избацимо
из
кућу
?
—
Па
молим
вас
,
на
славу
се
и
не
зове
.
А
ја
дошао
.
А
сами
сте
мало
час
видели
да
сам
хтео
да
идем
,
кад
је
домаћину
криво
што
тражите
вечеру
.
—
Што
,
и
Ивко
те
тера
?
пита
га
Калча
.
—
Па
да
,
није
му
право
...
—
Е
кад
те
Ивко
тера
,
таг
ће
да
останеш
;
туј
сас
нас
ће
’
останеш
,
па
да
си
видимо
кога
иска
Ивко
да
испуди
од
славу
.
Резил’к
од
Ивка
.
—
А
,
не
,
не
!
Морам
да
идем
.
—
Ама
ти
неће
’
да
идеш
!
рече
Калча
и
наби
му
шешир
на
главу
.
Туј
ће
си
седиш
сас
нас
!
Имаш
„
послу
“
.
Е
,
и
овој
си
је
посал
!
—
Морам
.
—
Е
нећеш
,
дете
!
вели
Калча
,
па
узе
новајлији
шешир
и
баци
га
на
кров
од
куће
.
Да
му
собучемо
и
путине
,
а
таг
бос
нек
си
иде
ако
може
.
.
Ако
ли
?
—
Е
па
добро
,
ја
ћу
остати
,
на
вашу
одговорност
!
рече
и
остаде
.
А
лагао
је
;
није
могао
никако
.
Мучно
да
би
и
до
врата
дошао
.
У
овој
га
је
кући
једнако
нешто
везивало
.
Најпре
Маријолине
очи
,
а
сада
опет
вино
.
И
срце
и
ноге
му
се
узеше
у
Ивковој
кући
.
—
Е
такој
те
искам
!
вели
му
Калча
.
Седи
си
,
побратиме
.
Куче
море
,
ела
да
пијемо
,
а
од
саг
ће
’
смо
си
побратими
;
ја
с
теб
’
како
и
с
овија
.
Пију
и
љубе
се
.
—
’
Оће
ли
да
га
признавамо
за
побратима
,
како
и
нас
?
пита
их
Калча
.
Да
га
примимо
у
наше
друство
?
Ако
ли
?
—
Да
га
примимо
у
друство
!
викнуше
она
двојица
.
Сретно
виђење
,
побратиме
!
Куцају
се
,
пију
и
окрећу
данца
од
чаша
на
више
,
за
доказ
да
је
све
тачно
и
исправно
.
—
Добро
,
нисам
се
ни
већој
сили
противио
,
рече
онај
.
—
А
имаш
ли
татка
и
мајку
,
побратиме
,
пита
га
Калча
.
—Немам
,
вели
Непознати
тужно
,
па
запева
:
Оца
немам
,
мајке
немам
на
свету
том
;
Давно
,
давно
у
гробу
су
ој
хлађаном
!
Немам
,
побратиме
,
ни
оца
ни
мајке
,
па
ни
миле
сеје
,
да
загрли
брата
око
врата
...
—
Чујеш
ли
,
несрећо
јорганџиска
,
што
си
збори
човек
.
Нема
ни
татка
ни
па
мајку
,
а
ти
га
пудиш
из
кућу
.
Јаз’к
,
Ивчо
,
од
теб
за
то
!
Ама
ми
га
не
давамо
;
је
ли
тако
,
побратими
.
—
Тако
је
.
—
А
што
би
сас
вечеру
?
’
Ајде
,
ашчија
иди
па
гу
спреми
!
рече
Калча
Курјаку
.
Ето
петли
како
поју
на
самнување
,
дизај
се
,
море
,
дизај
се
,
ђузел-
ашчија
!
вели
Калча
који
је
,
кад
се
мало
накити
,
радо
у
стиховима
говорио
.
Море
,
видосте
ли
бруку
:
веће
петли
а
ми
јоште
не
вечерамо
?
!
—
А
,
зар
веће
се
познасте
!
Е
па
на
здравље
ви
!
рече
Ивко
,
видећи
их
како
се
куцају
и
љубе
с
новим
побратимом
.
—
Ти
си
туј
седи
,
вели
Калча
новом
побратиму
,
ми
те
не
давамо
!
За
теб
’
ће
да
погинемо
,
таквија
смо
човеци
ми
!
Искам
да
видим
шта
ти
саг
може
оној
куче
да
чини
!
А
,
бре
,
окрете
се
Ивку
,
а
шта
би
,
море
,
сас
вечеру
?
—
Ама
ене
ви
мутвак
,
па
си
прајите
што
милујете
.
Има
там
и
месо
,
и
’
леб
,
и
свашто
.
—
Е
,
па
саг
иди
си
,
’
ајде
!
Ивко
пође
у
своју
собу
,
па
се
врати
:
—
Море
,
људи
,
идите
си
дом
.
’
Оће
да
ми
дођу
гости
на
патерицу
,
те
бива
ли
,
да
ве
јучерањи
нађу
ту
?
!
моли
их
домаћин
.
Бива
ли
,
бре
брате
?
!
—
Ти
си
иди
на
спавање
,
кокошко
;
а
за
нас
ич
бригу
да
не
водиш
.
„
Бива
ли
?
"
Бива
,
побратиме
,
а
зашто
па
да
пе
бива
?
!
Слава
је
,
а
на
славу
свашто
бива
.
Домаћин
оде
да
спава
,
а
гости
осташе
да
се
веселе
.
Курјак
уреди
вечеру
,
а
Смук
донесе
вина
,
и
кад
трећи
петли
запеваше
,
а
гости
се
посадише
за
богату
софру
.
Једоше
и
пише
,
певаше
и
наздрављаше
,
грдише
домаћина
,
а
хвалише
новога
побратима
свог
.
Свануло
већ
увелико
.
Устају
по
комшилуку
.
Чује
се
клапарање
нанула
у
комшиским
авлијама
унаоколо
.
Истрчи
тек
по
нека
чупава
шалваруша
,
па
на
бунару
мије
бело
лице
и
провирује
онако
неубрисана
кроз
тарабу
да
види
откуда
долази
тај
жагор
,
блене
у
комшиску
авлију
и
вода
јој
се
цеди
са
полуопуштених
и
неубрисаних
руку
.
Сети
се
да
је
газда
-
Ивку
слава
била
,
па
одлази
брзо
са
тарабе
,
окрећући
се
плашљиво
да
је
није
ко
видео
.
Улицом
пролази
свет
.
Трче
девојке
на
чесму
,
пролазе
фурунџиски
момци
са
ђеврецима
и
пењерлијама
и
деру
се
из
свега
грла
;
пролазе
жене
и
девојке
у
виноград
,
а
посред
њих
по
једно
магаре
,
на
коме
је
сав
алат
,
хаљине
и
јестиво
.
Пролазе
крај
мајстор
-Ивкове
куће
,
чују
песму
и
галаму
.
Ућуте
се
мало
да
боље
чују
,
а
после
се
гласно
смеју
и
одлазе
даље
својим
путем
.
Сваки
зна
да
је
јуче
била
мајстор
-
Ивку
слава
,
па
сваком
мило
,
јер
зна
да
је
и
мајстор
-
Ивку
мило
.
—
Ама
још
ли
су
зар
туј
?
!
уздахну
газда
-
Ивко
,
кад
се
пробуди
па
чу
већу
ларму
но
што
ју
је
оставио
.
О
,
Свети
Ђорђијо
,
што
ће
резил’к
да
напрајиш
сас
мене
!
рече
облачећи
се
.
Ће
стиза
свет
на
патерицу
,
па
мој
срам
у
свет
неће
га
бидне
!
И
доиста
већ
су
почели
и
да
долазе
гости
.
Долазе
и
извињавају
се
што
јуче
нису
могли
да
дођу
.
Јучерашњи
гости
пију
у
једној
а
данашњи
у
другој
соби
.
Ове
служи
иста
јучерашња
девојка
,
а
оне
јучерашње
сам
домаћин
и
шегрт
,
баш
онај
са
мајсторовим
ципелама
.
Газда
-
Ивко
их
је
молио
и
молио
,
па
кад
то
није
помогло
,
а
он
је
само
то
гледао
да
се
не
помешају
са
овим
новим
гостима
,
па
се
све
око
њих
налази
.
Кардаши
гунђају
на
ово
туторисање
.
Замерају
му
што
прави
разлику
између
гостију
,
па
оне
послужује
сама
Маријола
,
а
њих
тек
један
шегрт
.
—
А
зашто
нас
багателише
домаћин
?
Ја
да
сам
тако
давнашњи
пријатељ
,
ја
то
,
Бога
ми
,
не
бих
трпео
.
Зар
нас
шегрт
да
послужује
,
као
да
нас
је
најмио
да
му
окопавамо
кукуруз
!
А
побратиме
?
пита
новајлија
.
—
Истину
збориш
,
побратиме
.
’
Ајд
’
да
га
посрамимо
.
’
Ајд
’
сас
мен
’
,
вели
Калча
.
Па
га
узе
и
одоше
у
ону
другу
собу
да
их
Маријола
послужи
.
—
Срећна
ти
патерица
,
домаћице
;
а
куде
је
домаћин
?
пита
Калча
.
Маријола
их
послужује
,
а
они
седе
и
примају
част
тако
озбиљно
као
да
су
отоич
први
пут
дошли
у
ову
кућу
.
Мало
после
уђе
Ивко
и
замоли
их
да
не
кваре
оно
друштво
,
него
нека
се
врате
.
Вели
да
се
нашао
увређен
што
га
избегавају
.
Једва
их
намоли
.
—
Море
,
побратиме
,
рече
Калча
новајлији
,
виде
ли
га
какав
је
шерет
овај
наш
Ивко
!
Срамује
се
од
нас
,
па
иска
да
не
испрати
у
другу
собу
.
И
сви
нађоше
да
је
то
гадно
!
То
их
јако
увреди
,
па
се
дигоше
да
га
оставе
кад
је
такав
,
тврдо
решени
да
му
више
ни
Бога
не
приме
.
Али
се
после
предомислише
и
одоше
сви
у
авлију
да
му
,
веле
,
не
каљају
собу
и
да
не
буду
никоме
на
сметњи
.
—
Што
искате
то
?
пита
их
домаћин
,
видећи
их
где
одређују
место
.
—
Идемо
у
авлију
.
Овде
ћемо
ми
,
кад
смо
ти
баш
на
терету
тамо
у
соби
.
Знаш
,
(
па
намигну
јетко
)
долазе
господа
,
преседници
,
пуковници
,
владике
,
адвокати
,
гардисти
,
инџилири
,
—
па
нећемо
,
брате
,
да
се
ти
стидиш
ради
нас
.
Ми
овако
сиротињски
!
вели
Курјак
.
—
Сиротињски
,
кад
несмо
господа
!
Е
ли
смо
сложни
?
пита
Калча
.
—
„
Ево
деснице
,
вјерно
пружене
!
“
вели
Непознати
.
—
Сви
!
—
Саг
...
Ваша
воља
!
уздахну
домаћин
и
врати
се
онима
у
соби
.
Ови
осташе
у
авлији
,
па
се
дадоше
на
посао
.
Изнеше
велики
ћипровачки
ћилим
,
па
га
простреше
по
трави
,
а
пометаше
преко
њега
јастуке
са
миндерлука
и
поседаше
.
Донеше
затим
леген
и
ибрик
и
пешкир
и
вина
и
продужише
пити
.
А
затим
викнуше
једнога
фурунџију
и
купише
пењерлије
и
ђевреке
за
мезелук
.
Једу
и
пију
.
А
Калчи
се
дало
на
жао
,
па
се
диже
и
оде
на
врата
од
собе
где
су
били
гости
,
па
зовну
Ивка
.
—
Искочи
,
несрећо
,
та
да
видиш
срамоту
и
резил’к
домаћински
.
Да
видиш
,
куче
,
како
на
твоју
славу
арчимо
наше
паре
.
Резил'к
и
јаз’к
болан
.
И
ти
си
човек
домаћин
!
И
ти
се
водиш
у
ред
еснаф-човеци
!
рече
Калча
,
клеветајући
Ивка
пред
гостима
.
—
Како
викаш
’
рече
Ивко
и
скочи
као
опарен
па
оде
Калчи
,
а
затвори
врата
за
собом
да
не
чују
гости
.
—
Викам
салте
тој
,
да
си
ни
жив
и
здрав
,
а
убавачак
си
домаћин
.
Јагуридо
!
Зар
твоја
слава
,
а
ми
за
наше
паре
да
си
купујемо
мезел’к
,
та
да
не
поцрцамо
од
глад
.
Па
мети
си
берем
при
нас
и
једно
чираче
сас
један
рабош
,
та
да
си
бележи
и
кол’ко
вино
пописмо
,
та
и
тој
да
ти
платимо
.
—
А
кој
ви
не
даде
да
ручате
!
Не
л
’
двапут
вечерасте
?
!
И
не
л
’
ви
реко
’
за
мутвак
?
!
—
Платимо
и
за
Цигани
,
кад
се
ти
не
сети
.
И
њи
’
ће
сас
наше
паре
да
платимо
!
—
За
какви
Цигани
збориш
!
А
куд
су
па
на
патерицу
свирали
Цигани
!
Ред
ли
је
?
—
А
ред
ли
је
па
и
тој
да
гости
плаћају
Цигани
за
домаћинско
весеље
?
!
—
Море
искачајте
људи
из
кућу
,
жива
ви
деца
,
и
ја
тако
ви
жив
!
—
Ти
искачај
,
несрећо
домаћинска
.
Од
онакво
,
бре
,
друство
да
се
срамујеш
!
виче
му
Калча
.
—
Ама
како
рече
!
пита
унезверено
домаћин
.
Ко
да
искача
?
!
—
Дошла
ти
јуче
господа
,
а
ти
сад
мислиш
,
е
нема
већ
!
Не
треба
ми
више
ни
тај
Мита
,
ни
тај
Јован
,
ни
тај
Мича
,
велиш
ти
.
Срамота
болан
!
вели
му
Курјак
.
—
Зар
је
то
дружељубље
!
пита
га
Смук
.
—
Ах
бедно
српско
гостопримство
!
вели
Непознати
.
—
Море
кумим
ве
и
молим
како
владику
,
искачајте
већ
.
Што
је
овој
,
бре
,
брате
!
пита
домаћин
,
нашав
се
у
чуду
,
јер
виде
да
се
поче
комшилук
скупљати
на
тарабе
.
—
Три
дана
је
гостинско
,
то
се
зна
ка
да
је
'
црвеним
словима
у
календару
забележено
!
вели
Курјак
.
А
данас
је
тек
други
дан
...
—
Чујеш
ли
,
несрећо
,
топрв
други
дан
,
а
теб
’
ти
је
већ
млого
!
вели
Калча
.
—
О
,
Боже
Господи
!
уздахну
домаћин
и
просто
побеже
кад
виде
шта
се
света
повешало
на
тарабама
па
сехири
,
а
међу
њима
и
Јордан
комшија
,
с
којим
се
Ивко
рђаво
живео
.
Он
нашао
баш
данас
да
ради
нешто
око
тарабе
,
да
сеје
ладолеж
!
Кардаши
продужише
весеље
и
без
домаћина
.
Гости
се
одбише
.
Побеже
и
Маријола
и
мајка
њена
.
Побеже
девојче
,
лепо
побеже
од
онога
новајлије
који
је
само
уздисао
,
сваки
час
метао
руку
на
срце
и
пратио
је
чезнећим
погледима
.
Издева
јој
нека
имена
,
па
све
виче
:
„
О
,
Дулсино
,
погледај
на
твога
Росинанта
!
“
А
још
кад
се
попео
на
доксат
да
одекламује
нешто
из
дела
„
Лаворика
и
Просјачки
Штап
“
,
Маријолина
мајка
само
што
рече
:
„
Јолче
дете
,
ти
дом
да
си
идеш
!
“
Престадоше
и
гости
долазити
и
новајлија
се
опет
хтеде
дићи
и
отићи
,
али
му
то
није
било
могуће
,
а
и
шешир
му
није
био
при
руци
.
И
тако
остадоше
сви
.
Домаћин
посла
жену
у
род
,
а
он
остаде
.
Како
је
после
ишло
,
нећемо
причати
него
ћемо
завршити
ову
главу
,
апелујући
на
машту
читалаца
да
они
представе
себи
то
.
Ни
сами
јунаци
ове
приповетке
нису
знали
више
шта
су
радили
и
онда
није
ни
од
писца
тражити
да
он
зна
,
па
зато
ће
ова
глава
и
да
буде
тако
кратка
.
ГЛАВА
ТРЕЋА
МАРКОВ-ДАН
Море
,
тако
ви
деца
жива
,
искачајте
ми
једанпут
веће
из
кућу
!
моли
их
Ивко
сутрадан
,
кад
је
устао
и
чуо
вику
и
нашао
их
где
се
веселе
још
једнако
.
—
Што
је
овој
,
бре
брате
!
Јутроске
веће
трећи
је
дан
,
како
ми
се
набисте
туј
у
кућу
,
како
да
је
реквизиција
!
—
Па
три
дана
се
знаје
гостинско
,
не
л
’
ти
рече
отоичке
побратим
Курјак
.
Па
кад
си
не
задржаја
два
дана
,
а
ти
се
стрпи
јоште
малко
,
за
данас
,
па
ће
’
се
ми
како
људи
,
убаво
,
да
растуримо
.
—
Море
,
како
ти
па
тој
збориш
?
!
Какво
је
то
зборење
од
теб
’
па
,
Калчо
?
!
Како
јоште
данас
!
Море
,
саг
се
дизајте
!
Не
ви
је
ни
срам
од
жену
и
децу
!
Јучерке
долазише
и
долазише
,
питаше
ме
,
чекаше
ве
,
па
ништо
!
И
јучерке
и
јутрос
долазе
,
па
ме
моле
—
ем
како
ме
моле
—
да
ве
напудим
,
не
смеју
,
викају
,
да
искоче
пред
вас
.
—
Ивко
!
викну
Калча
,
у
жену
ич
да
ми
не
дираш
.
—
Ама
кој
ти
па
дира
у
жену
!
—
Чујеш
,
побратиме
,
у
жену
ич
да
ми
не
дираш
,
она
каква
си
је
,
нек
си
је
:
моја
си
је
жена
!
Да
гу
не
дираш
,
зашто
ће
свашто
да
бидне
.
А
деца
ми
имају
си
татка
,
па
се
ти
ич
не
бој
да
ће
остану
гладни
!
љути
се
Калча
.
—
Море
,
кој
ће
да
ви
послужује
?
!
Мен
’
ми
душа
знаје
како
ми
је
.
—
И
не
требаш
нам
,
вала
.
Сами
ћемо
да
се
послужујемо
ка
и
јуче
што
смо
!
вели
Курјак
.
—
О
можемо
ми
да
се
послужимо
и
без
госпођице
Маријоле
!
вели
Непознати
.
Слободно
јој
изручите
наш
наклон
и
рукољуб
!
—
Е
,
саг
опет
па
Маријолу
.
Јуче
домаћицу
,
а
данас
па
Маријолу
.
—
Јесте
,
сами
ћемо
.
Не
требе
нам
он
.
Ја
ћу
да
будем
подрумар
,
вели
Смук
,
а
Курјак
ашчија
,
а
ти
Калча
да
му
помажеш
мало
и
да
се
постараш
за
Цигане
.
Је
л
’
тако
,
браћо
?
—
А
ја
,
шта
ћу
ја
?
пита
нови
побратим
.
—
Ти
,
побратиме
,
као
нов
,
ти
само
уживај
!
—
Уживам
ја
!
вели
онај
.
—
Ама
кој
си
ти
,
бре
!
плану
домаћин
.
Калчо
,
море
,
кој
ви
је
овај
човек
овден
?
—
Истина
,
кој
беше
тај
!
Кој
га
доведе
?
запита
Калча
,
па
га
стаде
гледати
.
Како
ти
је
име
,
бре
?
—
Побратим
се
зовем
,
побратиме
!
„
Е
па
дотле
,
а
куда
ћеш
више
!
“
вели
новајлија
.
—
Ама
зар
га
не
познајеш
?
вели
Курјак
.
Та
ово
је
наш
побратим
.
Кршан
друг
,
већ
трећи
дан
с
нама
,
па
и
не
мисли
да
нас
изда
,
а
не
као
она
издајица
Ивко
.
Побратиме
,
да
се
куцнемо
и
пољубимо
.
—
Па
шта
сад
питаш
,
кад
си
га
звао
?
—
Кој
га
је
зваја
,
ја
ли
сам
га
зваја
?
виче
Ивко
.
Несам
ни
вас
зваја
,
те
ћу
њег
’
саг
па
да
зовем
!
—
Што
бре
рече
?
пита
Калча
зачуђено
.
Неси
га
зваја
!
Па
да
га
напудимо
!
А
куде
му
,
море
,
остависте
капу
?
Ама
зар
те
,
истина
,
неје
зваја
?
—
Па
на
славу
се
и
не
зове
.
Разуме
се
нити
се
зову
нити
се
терају
гости
са
славе
.
Је
ли
тако
,
побратиме
?
вели
онај
и
пољуби
се
с
Калчом
.
—
Ее
!
Ашколс’н
за
тај
реч
!
вели
Калча
и
потапка
Непознатога
по
рамену
.
Убаво
си
,
море
,
збори
човек
!
Е
за
тај
реч
,
побратиме
,
да
се
чукнемо
и
испинемо
по
чашку
.
Окрени
гу
,
да
гу
видим
данце
.
Куцају
се
.
Окрећу
чаше
на
доле
,
а
данце
горе
.
—
Е
саг
те
признавам
за
побратима
!
—
Је
л
’
,
Ивко
,
а
како
му
оно
беше
име
?
запита
га
полако
Курјак
.
—
Главу
да
скрши
,
откуд
му
па
ја
да
знам
име
,
кад
га
ономатке
топрв
и
видо
’
!
С
вас
беше
дошеја
.
—
Неје
с
нас
дошаја
,
ама
ће
с
нас
да
иде
.
Чујеш
,
побратиме
,
седи
си
ти
туј
,
па
ће
’
заједно
,
дружески
ће
’
да
си
идемо
,
у
куп
.
—
Ама
тој
ве
ја
и
молим
,
вели
Ивко
;
да
си
идете
—
Ама
ми
ће
’
идемо
,
теке
викам
за
теб
’
ће
бидне
срамота
,
а
за
нас
,
да
кажеш
,
јок
!
вели
Калча
.
—
Од
сутра
се
не
познајемо
више
,
а
данас
ћемо
још
за
оно
наше
старо
пријатељство
да
останемо
,
а
Бог
нека
ти
суди
,
што
нас
обрука
!
вели
Курјак
.
—
Обрукасте
ви
мене
!
одговара
Ивко
.
—
Теб
’
ће
да
резили
чаршија
,
вели
Калча
,
а
ми
па
ће
’
смо
си
онија
стари
кардаши
!
Шта
ће
весели
Ивко
него
их
опет
остави
.
Паметнији
попушта
,
па
тако
и
он
.
Побеже
лепо
човек
из
своје
рођене
куће
у
чаршију
.
Он
у
чаршију
а
жена
у
род
,
а
кућу
оставили
што
се
каже
на
Бог-душу
.
Осташе
кардаши
и
опет
сами
.
Од
ћипровачког
ћилима
начинили
формалан
шатор
,
па
се
преселили
у
њега
.
Око
ово
доба
су
формално
узурпирали
сву
власт
и
сва
права
веселога
Ивка
,
чија
је
функција
као
домаћина
престала
.
И
кујна
,
и
подрум
,
и
ћилер
,
све
је
било
у
њиховим
рукама
.
Калча
је
изнео
пушку
и
фишеке
и
убијао
кокоши
,
а
Курјак
их
је
са
једним
реквирираним
шегртом
из
комшилука
чупао
и
навртао
на
ражањ
па
пекао
.
Сви
су
били
у
послу
.
Калча
их
је
само
за
кратко
време
(
и
то
с
њиховим
допуштењем
)
оставио
,
да
отрчи
часком
до
куће
.
Сетио
се
,
као
добар
домаћин
,
свога
Чапе
,
па
је
отишао
да
га
доведе
;
а
Чапа
ће
имати
три
дана
посла
по
авлији
!
—
„
Ако
ли
да
искочим
за
часак
до
дом
,
за
Чапу
?
Веће
трећи
дан
како
се
не
видомо
,
а
и
ви
га
не
видосте
,
та
да
га
доведем
.
А
,
ако
ли
?
“
пита
их
Калча
.
А
успут
ће
и
кога
још
позвати
на
славу
и
послаће
Цигане
,
ако
какве
сретне
успут
.
Кад
је
после
дошао
с
Чапом
,
сви
су
се
обрадовали
Чапи
и
поздравили
га
,
а
и
он
њих
на
свој
начин
,
то
јест
,
махањем
репом
;
а
после
је
одмах
Чапа
отишао
у
један
ћошак
,
где
је
било
огризина
,
и
задубио
се
у
посао
и
није
се
више
мешао
амо
.
После
подне
тога
трећега
дана
крене
се
Ивко
својој
кући
да
учини
и
овај
још
,
последњи
покушај
;
тврдо
решен
да
их
милом
а
у
крајњем
случају
и
силом
испрати
из
куће
и
скине
с
врата
.
А
било
је
већ
и
крајње
време
!
Јер
од
Хомерова
доба
није
ваљда
така
зулума
било
,
него
онда
у
Итаци
и
сад
у
Ивковој
кући
23
,
24
и
25
априла
.
Јер
кардаши
су
се
у
Ивковој
кући
разбашкарили
не
друкче
него
као
оно
негда
Пенелопини
просиоци
у
Улисовој
,
па
се
ти
синови
часте
!
И
да
је
за
Ивка
на
већу
бруку
ово
упоређење
—
Пенелопини
просиоци
су
се
бар
частили
за
одсутна
Улиса
,
па
то
и
које
како
;
али
ови
за
жива
и
присутна
Ивка
,
а
то
је
тек
она
брука
!
Стиже
и
уђе
у
своју
рођену
кућу
полако
и
обазриво
.
—
Охо
!
Здраво
,
побратиме
!
викнуше
они
испред
шатора
.
—
Зар
мени
слава
,
а
тебе
ни
откуд
.
Седи
,
побратиме
.
Раскомоти
се
као
код
своје
куће
!
рече
Смук
,
кога
тек
сад
беше
—
ама
онако
темељно
—
ухватило
пиће
.
А
Ивко
стао
,
па
их
гледа
.
—
Ама
,
људи
,
видесте
ли
чуда
,
где
ми
нема
жене
!
Одакле
идеш
,
побратиме
?
пита
га
Смук
.
—
Из
чаршију
си
дођо
?
вели
Ивко
.
—
А
кад
идеш
одатле
,
а
да
л
’
виде
,
Бога
ти
,
где
моју
жену
?
—
Па
она
си
седи
дом
,
како
једна
домаћица
од
ред
,
а
не
како
њојн
муж
,
како
ти
!
вели
Ивко
.
—
Па
где
је
,
кад
је
дома
?
пита
га
Смук
.
—
Па
код
своју
кућу
си
је
,
а
да
куде
ће
да
буде
?
—
А
чија
је
ово
кућа
,
бре
пезевенк
?
!
пита
га
Смук
,
а
шкрипи
зубима
,
јер
му
се
учини
да
Ивко
хоће
да
му
отме
кућу
.
—
Па
моја
си
је
,
моја
.
Што
мислиш
?
!
Салте
моја
,
ни
толко
—
и
показа
на
црно
испод
нокта
—
нема
у
Управу
Фондова
,
ни
па
код
Воскари
онија
.
—
Ама
зар
ово
твоја
кућа
?
чуди
се
Смук
.
Е
,
чусте
ли
људи
луда
човека
шта
збори
:
Његова
кућа
!
А
где
је
моја
?
—
Па
твоја
кућа
у
твој
сокак
.
—
Ама
три
дана
се
нисам
мако
из
куће
и
сад
он
да
ме
учи
која
је
моја
кућа
!
Е
,
мој
Ивко
,
мој
жалосни
побратиме
!
жали
га
Смук
.
Иди
,
иди
боље
,
па
се
испавај
.
Што
пијеш
,
кад
ти
шкоди
!
—
А
чији
је
ово
сокак
,
бре
?
—
Па
мој
си
је
сокак
!
вели
Ивко
.
—
Јес
’
,
јес
’
,
брате
,
твоја
кућа
,
твој
сокак
,
твој
град
,
твоја
и
Србија
.
Све
је
твоје
,
а
ми
немамо
ништа
!
Ни
ја
,
ни
Курјак
,
ни
Калча
,
нико
ништа
нема
,
само
је
богат
Ивко
,
јорганџија
.
А
ми
смо
бескућници
,
једни
гурбети
.
Ни
тај
Курјак
,
ни
тај
Калча
,
ни
нико
нема
ништа
само
...
—
Фала
,
Фала
,
побратиме
Ивко
...
које
смо
ми
то
од
тебе
дочекали
...
Хукну
Ивко
,
па
ућута
.
Стаде
се
шетати
по
авлији
неко
време
,
па
се
врати
као
да
се
нечему
срећно
сетио
.
—
Е
,
па
шала
беше
,
шала
де
!
—
Није
то
шала
!
С
мојом
кућом
не
дам
ја
нико
да
се
шали
!
То
није
за
шалу
.
—
Е
,
па
,
ете
,
признајем
;
твоја
си
је
кућа
,
салте
твоја
.
—
И
јесте
!
рече
одлучно
Смук
.
Моја
,
ја
како
!
И
убићу
свакога
,
ево
с
овом
пушком
,
ко
хоће
да
ми
је
отме
!
Твоја
кућа
!
Ваљда
си
ми
женин
брат
,
па
да
је
с
тобом
делим
!
рече
Смук
,
па
мету
пушку
преко
крила
.
—
Твоја
,
бре
брате
,
твоја
!
хуче
Ивко
.
А
ја
сам
си
салте
дошеја
да
ве
водим
код
мен
’
малко
.
Ела
те
,
извол’те
,
друство
!
Извол’те
,
поскокните
малко
до
мен
’
на
пијење
и
једење
!
—
Куда
?
питају
га
они
.
—
Код
моју
кућу
,
не
л
’
ви
реко
’
!
рече
Ивко
.
—
Па
да
идемо
!
рече
Калча
и
онај
.
—
Јок
,
јок
!
виче
Смук
.
Нисам
ја
ка
Ивко
.
Он
тера
госте
из
куће
,
а
ја
их
не
пуштам
.
Други
сам
ја
човек
.
Да
гинемо
,
бре
,
заједно
!
—
Сви
у
куп
да
гинемо
!
пристаје
Калча
.
—
Море
са
црном
земљом
ћу
да
га
сравним
и
саставим
,
шкрипи
Смук
зубима
,
ко
се
само
макне
одавде
.
Ту
да
останете
!
А
Ивко
нек
иде
,
није
,
вала
,
никад
ни
био
за
друштво
!
рече
Смук
презриво
.
—
Молим
те
,
побратиме
,
сал
'
за
један
реч
,
вели
Ивко
.
—
Ништа
нема
да
ме
молиш
.
Ја
те
не
терам
,
ка
ти
нас
,
али
госте
да
ми
не
преотимаш
,
ако
ти
је
глава
мила
,
вели
му
Смук
—
а
које
је
мени
доста
да
сам
ја
то
од
тебе
дочекао
после
толико
времена
нашега
дружеског
живовања
,
то
ја
,
побратиме
,
жалим
...
И
умрећу
,
умрећу
,
побратиме
,
а
то
ти
опростити
нећу
заиста
!
Калчо
,
сипај
у
чашу
,
домаћина
служиш
,
а
не
гуланфера
.
—
Хеее
,
побратиме
Ивчо
,
подсмева
му
се
Калча
,
на
тај
траг
зајац
нема
га
.
Виде
опет
Ивко
да
је
насео
,
и
да
му
,
што
кажу
,
тај
барут
није
упалио
,
па
их
остави
и
стаде
се
шетати
по
авлији
и
онако
скоро
блесасто
гледати
вашар
по
њој
.
И
сасвим
махинално
саже
се
и
диже
једну
сомотску
јаку
,
манжетну
и
парче
од
нечија
штапа
.
Окрете
се
и
погледа
све
и
виде
да
никоме
не
Фали
јака
.
Ко
ли
је
,
Боже
,
заборавио
ову
јаку
и
преломио
штап
?
питаше
се
у
себи
Ивко
.
Да
ли
је
оставио
јаку
,
кад
су
га
заустављали
или
избацивали
,
и
ко
је
сломио
штап
и
о
шта
га
је
сломио
,
ко
то
зна
!
Да
их
пита
,
не
вреди
;
ко
зна
шта
ће
му
одговорити
;
а
Бог
зна
да
ли
знају
и
да
ли
се
већ
и
сећају
свега
тога
.
То
ће
се
мучно
икад
дознати
,
а
тешко
да
ће
га
,
вала
,
и
оно
јарко
сунце
проказати
.
Тако
је
мислио
Ивко
,
шетајући
се
погружен
,
и
,
што
рекли
наши
стари
,
у
недоумјенију
.
Гледа
ону
сомотску
јаку
,
па
га
баш
би
срамота
од
онога
поганога
Јордана
,
који
и
данас
још
једнако
ради
око
тарабе
и
сеје
ладолеж
уз
тарабу
.
—
Побратиме
!
Ела
овам
’
при
нас
на
винце
.
Опрамо
и
чаше
,
да
се
поубаво
може
да
пије
.
—
Море
,
остав
’
ме
па
ти
!
—
Е
па
иди
,
иди
кад
си
реко
!
викнуше
сви
на
њ
.
—
Молим
ве
,
браћо
,
и
пријатељи
,
и
друство
!
Је
л
’
сте
кристијани
и
Срби
,
је
ли
сте
Турци
или
Татари
или
Зејбеци
;
каква
сте
вера
?
Излегајте
ми
из
кућу
,
тол’ко
ве
молим
!
—
Бре
,
бре
!
Гле
шта
збори
!
рече
Смук
и
испали
пушку
у
вис
.
А
од
кад
је
ово
твоја
кућа
?
—
Од
прекојучер
неје
,
вала
,
видим
веће
ни
моја
!
вели
Ивко
.
А
бре
,
брате
,
па
млого
је
!
—
Много
је
кад
бију
!
вели
новајлија
и
искапи
чашу
.
—
Ти
да
си
ћутиш
,
келешу
ниједан
!
—
плану
Ивко
,
а
после
се
опет
умири
,
узе
скромну
позитуру
и
настави
:
—
Идите
бре
,
зар
ви
се
неје
досадило
?
!
Па
стаде
на
прсте
да
ређа
:
Дођосте
,
седосте
,
писте
,
ручасте
и
па
писте
;
вечерасте
,
фруштуковасте
и
па
писте
;
спавасте
,
пуцасте
,
кокошке
ми
потепасте
,
чираци
ми
избисте
,
комшил’к
узбунисте
,
по
кућу
ми
тараф
тараф
начинисте
,
резил’к
ми
напрајисте
!
Па
што
јоште
искате
да
прајите
?
Је
ли
сте
кристијани
,
је
ли
душу
имате
?
!
Е
па
несам
си
ни
ја
Хаџи-
Михал
,
та
да
потеглим
тол’ки
арч
!
—
Јок
,
јок
!
викнуше
сви
.
Иди
ти
!
—
Ама
кој
да
иде
,
плану
Ивко
,
ја
ли
да
идем
?
!
Море
,
ће
’
да
искочите
,
па
све
ће
’
да
појете
.
Како
невесте
ће
’
искочите
,
сал
’
док
си
окнем
комшил’к
...
па
моји
момци
и
моји
чираци
,
таг
ћу
ве
видим
!
—
Кога
да
викнеш
?
!
кога
,
детенце
!
викну
Калча
.
Море
крв
ће
да
легне
,
како
код
Келе-
Кулу
у
старо
време
,
ако
је
баш
за
тој
.
Ћу
ве
потепам
сас
пушку
како
зајци
.
Ће
ти
се
разлети
перје
по
авлију
и
по
комшил’к
како
на
јаребицу
,
кад
ве
ја
сал
’
узмем
на
око
сас
овуј
пушку
.
—
Па
...
је
л
’
неће
’
да
искочите
?
—
Нећемо
.
—
Море
у
општину
ћу
ве
тужим
.
—
Хајде
за
пут
!
смеје
му
се
Калча
.
С
решето
ли
се
плаши
мечка
?
!
Хе-хе-е
!
На
тај
траг
зајац
нема
га
!
—
Леле
,
мајке
,
што
да
прајим
?
!
рече
Ивко
полазећи
.
Да
се
тужим
,
неће
ми
ники
верује
!
Пропадо
’
дибидуз
!
Пође
право
на
врата
и
стаде
се
шетати
испред
куће
и
мислити
.
—
Море
,
ком
да
казујем
моју
бруку
!
За
овој
имаше
ли
јоште
кад
год
у
свет
тужба
?
!
вели
Ивко
у
себи
,
па
се
врати
.
—
Море
,
је
ли
ће
’
да
ми
оставите
кућу
,
да
не
пуца
брука
и
од
мен
'
и
од
вас
?
!
—
Нећемо
,
овден
’
ће
останемо
!
вели
Калча
.
—
Овако
ве
молим
,
рече
Ивко
и
скину
капу
и
метну
је
пред
ноге
на
земљу
,
идите
си
дом
!
—
Море
,
какво
идење
ти
па
помињеш
?
викну
Калча
.
За
тој
ич
да
не
помињеш
,
Ивко
!
Оди
овај
ћошак
од
куће
там
’
што
је
,
да
неси
улегнуја
у
авлију
сас
тија
речи
,
зашто
ће
погинеш
;
мртвак
си
!
рече
Калча
силно
и
узе
пушку
од
Смука
.
—
Ама
зар
па
на
моју
славу
да
погинем
!
рече
жалосно
,
и
танким
гласом
,
па
сасвим
махинално
стаде
иза
ћошка
као
иза
неке
демаркационе
линије
.
Што
да
погинем
!
...
Одлазите
бре
!
—
У
књиге
ће
се
,
море
,
писује
и
чети
по
за
нас
:
како
је
убија
побратим
побратима
;
како
је
погинуја
домаћин
један
,
ете
,
на
славу
!
вели
Калча
још
силнијим
гласом
.
—
Да
погинем
!
стресе
се
Ивко
иза
ћошка
.
А
зашто
да
погинем
?
пита
се
сам
Ивко
.
—
Кој
га
је
убија
?
ће
питују
човеци
по
за
нас
.
Убија
га
је
,
ете
,
Калча
побратим
!
ће
рекну
друзи
.
А
зашто
га
је
убија
?
—
Убија
га
је
дек
’
се
срамуваја
од
друство
и
неје
држаја
славу
си
.
—
Ако
,
ако
,
ће
рекну
,
посветила
му
се
!
Неје
га
Калча
убија
,
слава
његова
га
је
убила
!
Зар
наши
стари
преди
нас
—
ће
рекну
они
—
пет
стотин
’
године
,
бре
брате
,
држаше
и
чуваше
славу
—
ем
у
онај
зулум
очуваше
гу
!
—
да
се
,
демек
,
разазнајемо
који
смо
од
време
Срби
,
а
несмо
ни
тија
Грци
,
ни
Цинцари
,
ни
па
Бугари
—
а
он
саг
зар
,
у
ову
слободију
,
па
да
гу
батисује
?
!
Ако
,
ако
!
И
требаше
такој
да
му
се
направи
!
ће
рекну
човеци
.
Неје
Калча
кабајет
!
Неје
Калча
убија
побратима
,
убија
је
куче
,
никакву
веру
је
убија
Калча
,
цврста
вера
!
заврши
највишим
гласом
,
па
закрвави
очима
и
зашкрипи
зубима
.
—
О
,
Свети
-Ђорђијо
,
вели
Ивко
који
је
иза
ћошка
све
ово
слушао
,
лупајући
се
у
груди
,
ти
ми
овој
све
напраји
;
а
саг
си
ћутиш
,
те
ме
не
курталисујеш
!
!
Што
сам
па
баксуз
,
та
ме
нигде
у
свет
нема
!
Што
да
чиним
,
ком
’
да
си
на
давију
идем
?
!
рече
па
пође
,
али
се
опет
врати
натраг
,
па
помоли
главу
иза
ћошка
.
—
И
јоште
последњи
пут
ве
молим
...
—
Ни
корак
на
куде
нас
да
неси
пошеја
—
викну
Калча
и
напери
пушку
—
зашто
си
саг
у
овај
час
мртвак
!
—
Докле
ће
се
карате
,
море
,
како
Цигани
!
чу
се
глас
Јордана
,
комшије
.
Што
је
овој
,
бре
брате
;
мало
ли
ви
би
два
дана
!
Ели
смо
у
Циганску
малу
,
та
тол’ко
викање
и
свађање
и
карање
!
Ја
сам
бре
пореска
глава
...
порез
плаћам
бре
,
двадесет
и
три
динара
!
...
Ивко
само
хукну
.
—
Е
па
сал
’
да
си
знајем
да
је
тако
...
Ааа
!
За
убивање
ли
је
?
—
Море
што
да
арчим
барут
џабе
.
Ће
натуткам
Чапу
на
теб
’
,
рече
Калча
и
потури
пушку
на
страну
.
Ништо
ме
убивају
путине
,
вели
Калча
,
свлачећи
ципеле
и
навлачећи
Ивкове
папуче
.
Море
,
ти
ће
’
топрв
по
саг
да
видиш
муку
од
нас
.
Зашто
мен
’
ми
саг
треба
да
сам
рахат
малко
!
—
Е
,
жене
киселе
,
рече
Ивко
,
полазећи
и
закопчавајући
капут
љутито
,
кад
виде
како
се
Калча
на
тенане
раскомоћује
,
кад
не
разбирате
човешки
,
а
ја
ћу
ве
питам
,
што
ће
’
прајите
,
кад
ви
дођу
девери
из
општину
.
Ако
је
сас
зор
,
е
па
и
ја
си
убавачко
умем
!
Уа-а-а
!
А
по
њега
!
осу
се
из
авлије
,
а
Калча
испали
пушку
за
Ивком
који
побеже
право
пут
општине
.
—
А
видосте
ли
куче
ниједно
,
како
се
срамује
од
наше
друство
?
!
Рђа
ниједна
!
псује
Калча
.
„
Уа-а-а
!
А
по
њега
!
“
чу
Ивко
како
се
ори
иза
њега
и
ако
је
прилично
поодмакао
од
куће
.
Пошавши
у
општину
,
застаде
мало
несрећни
Ивко
и
окрете
се
на
кућу
и
погледа
на
себе
,
као
да
се
јадник
хтеде
уверити
,
је
ли
то
његова
кућа
и
је
ли
то
он
,
Ивко
Мијалковић
,
јорганџија
.
Збунио
се
човек
,
па
не
зна
ни
шта
ради
од
чуда
што
га
је
снашло
.
Иђаше
тако
погружен
и
замишљен
право
општини
,
мислећи
у
себи
,
како
врагу
само
да
отпочне
своју
тужбу
;
а
да
таке
тужбе
није
било
—
да
домаћин
тужи
своје
госте
а
још
уз
то
и
побратиме
—
од
како
је
света
и
века
,
то
је
знао
Ивко
и
то
га
је
баш
највише
и
тиштало
.
Зато
је
ишао
кроз
улице
занет
у
мисли
,
кад
га
заустави
и
трже
из
мисли
неки
познаник
.
—
А
баш
добро
кад
те
видо
’
,
газда
-
Ивко
!
Извини
ме
,
ал
’
баш
нисам
мого
.
Нисам
ти
мого
доћи
на
славу
...
знаш
како
је
...
посо
...
а
нисам
ни
био
овде
—
вели
онај
.
Па
...
Немој
да
се
љутиш
,
или
да
ми
нешто
замериш
!
—
Ич
се
не
брините
.
Нема
љутење
.
Знавамо
се
де
...
имаја
си
послу
,
брате
,
е
де
,
знам
како
је
!
рече
Ивко
,
извлачећи
руку
из
онога
руке
и
хоће
да
пође
.
—
А
до
године
ја
ћу
то
већ
,
надам
се
,
поправити
.
Боже
здравља
!
Па
кад
ли
ти
се
до
године
набијемо
у
кућу
!
Леле
,
мајко
и
девет
отаца
,
што
ћемо
да
се
наплатимо
за
ово
што
си
ове
године
тако
јефтино
прошао
!
Море
,
па
ћеш
да
нас
се
ратосиљаш
!
смеје
се
онај
и
тресе
преплашеног
и
смрзнутог
Ивка
,
да
се
и
он
смеје
.
—
Извол’те
,
брате
,
извол’те
!
прошапта
Ивко
.
Мен
'
ће
да
ми
мило
бидне
.
—
Па
кад
ти
се
набијемо
у
кућу
—
слушаш
ли
,
море
,
ти
—
неће
те
,
вала
,
ни
сва
три
дана
окрпити
!
Знаш
ме
,
фала
Богу
,
да
сам
весељак
,
па
кад
заседнем
,
а
ја
онда
не
знам
шта
је
доста
!
Ха-ха
!
смеје
се
и
тресе
Ивка
,
да
се
и
овај
смеје
.
А
што
си
се
,
море
,
смрзо
,
што
си
кисео
?
!
А
,
море
?
—
Ама
ништо
,
брате
,
викам
,
ће
’
да
ми
поцепате
капут
,
брате
,
рече
Ивко
танким
и
плачевним
гласом
.
—
Море
,
какав
капут
;
ти
знаш
мене
,
фала
Богу
!
Од
мене
,
вала
,
бољег
пријатеља
знам
да
немаш
.
—
Море
,
како
да
те
не
знавам
!
Све
ве
убаво
познавам
.
Ама
имам
си
послу
...
—
Е
,
дакле
,
извини
ме
!
А
до
године
,
ка
што
ти
реко
’
,
држи
се
добро
!
С
Богом
!
—
Леле
,
мајке
,
говори
Ивко
идући
општини
,
јоште
се
несам
ни
од
овија
овогодишњи
'
курталисаја
,
а
овај
ме
веће
капарисује
за
онуј
другу
годину
!
Живот
немам
!
Еј
,
мајке
,
што
ме
роди
баксуза
!
Ах
!
Свети
Ђорђијо
!
рече
и
стаде
се
лупати
у
груди
као
човек
кад
некоме
прети
.
И
најнесрећнији
домаћин
,
Ивко
,
ступи
у
предсобље
општинскога
суда
.
Ту
затече
пандура
што
пријављује
,
где
седи
пред
вратима
заседања
на
једном
углачаном
пању
на
коме
је
седело
и
глачало
га
већ
неких
двадесет
и
три
пандура
-пријавника
пре
њега
.
Дремљив
и
лен
,
као
сваки
наш
пандур
,
и
не
окрену
се
,
нити
диже
главе
да
види
ко
је
и
зашто
је
дошао
,
него
загњурио
главу
у
шаке
а
лактове
одупро
о
колена
,
па
гледа
како
се
муве
шетају
по
прљавом
поду
предсобља
;
седи
,
гледа
и
зева
као
какав
шаров
.
Пати
и
он
од
оног
—
тако
јако
распрострањеног
по
свима
нашим
надлештвима
—
пандурског
,
тако
да
га
назовем
,
силина
коме
нема
лека
.
Мрзовољан
и
разочаран
,
мрзи
на
све
.
Мрзи
га
и
што
је
жив
,
мрзи
га
и
ону
муву
—
што
га
већ
по
сахата
узнемирује
—
са
свога
рођеног
носа
да
отера
шаком
.
Кад
га
старији
питају
,
одговара
и
којекако
;
а
кад
га
питају
млађи
—
баш
никако
.
Много
је
што
шта
видео
и
доживео
и
ништа
га
више
не
може
да
зачуди
нити
изненади
.
—
Седиш
си
?
отпоче
Ивко
.
—
Ето
сједим
—
рече
,
па
развали
вилице
као
змијски
цар
и
стаде
зевати
—
сједим
па
немам
кад
.
—
Господин
-
приседник
има
ли
га
туј
?
запита
Ивко
.
—
Ено
га
,
боме
,
ђе
сједи
у
засједању
!
одговори
пандур
зевајући
,
а
нити
се
диже
нити
га
погледа
.
—
Да
ме
пријавиш
код
господина
.
Рекни
:
Ивко
,
јорганџија
,
иска
да
уиђе
до
теб
’
!
Сал
'
си
тој
рекни
,
а
он
ће
да
ме
знаје
.
А
рекни
:
Зорт
му
је
ништо
!
Сал
’
на
два
реча
!
рекни
.
—
Лијепо
!
рече
пандур
и
лено
устаде
,
поглади
шаком
бркове
и
уђе
.
„
Пусти
га
!
“
чу
се
глас
из
заседања
,
и
Ивко
уђе
.
Председник
је
баш
нешто
свршавао
.
Ивко
стаде
и
причека
,
окрећући
капу
и
гледајући
по
соби
.
Заседање
беше
лепа
пространа
дворана
,
лепо
и
укусно
намештена
са
многим
урамљеним
и
по
зидовима
повешаним
фотограФијама
од
негдашњих
триумфалних
капија
од
американа
,
од
којих
је
обично
прва
луда
киша
дар-мар
направила
,
те
им
се
сутрадан
крсна
имена
није
знало
.
Око
стола
поређане
столице
и
лепе
фотеље
,
све
ново
и
чисто
.
На
једној
фотељи
лежи
преломљен
кишобран
и
један
бестрага
улубљен
и
процепан
шешир
са
испалом
поставом
(
corpus
delicti
неке
кривице
од
ђурђевданске
славе
)
,
што
је
баш
тада
наређивао
г
.
председник
писару
да
однесе
у
кривички
одељак
.
А
затим
је
дигао
обрве
и
нешто
прегледао
нека
акта
,
пуштајући
густе
димове
и
не
гледајући
Ивка
.
Овај
постоја
мало
,
па
се
после
накашља
да
да
абер
од
себе
.
Г
.
председник
диже
главу
и
погледа
на
ту
страну
,
и
опази
Ивка
у
оном
његовом
,
читаоцима
већ
добро
познатом
,
дугачком
црном
салонском
капуту
и
свиленом
прслуку
са
цветићима
у
саксијицама
и
са
оном
његовом
зеленом
свиленом
машлијом
.
Сасвим
онакав
какав
беше
онога
јутра
на
дан
славе
,
кад
још
беше
и
сматраше
се
за
најсрећнијег
човека
,
само
му
брада
избила
за
ово
три
дана
,
па
му
лицу
још
више
дала
мизеран
изглед
.
Стоји
тако
смерно
и
преподобно
,
а
у
руци
држи
нешто
завијено
у
шамију
.
—
А
,
ти
си
,
Ивко
,
а
ја
баш
ову
твоју
ствар
гледам
.
—
Јесте
,
господине
,
ја
сам
си
!
вели
танким
гласом
Ивко
и
разви
ону
шамију
,
па
извади
из
ње
једну
савијену
хартију
,
метну
је
пред
председника
,
па
се
смерно
измаче
и
тихо
искашља
.
—
Па
шта
је
,
Ивко
?
запита
га
председник
,
и
узе
ћилибарску
муштиклу
,
повуче
један
дим
,
па
је
лепо
остави
преко
раскречених
маказа
,
и
разви
хартију
што
је
донесе
Ивко
,
па
је
стаде
разгледати
.
—
Шта
ти
је
ово
?
запита
га
зачуђено
председник
.
—
Ништо
не
знам
,
господине
,
чети
си
сам
,
вели
Ивко
,
па
се
повуче
зиду
.
—
Тапија
?
!
вели
председник
.
Добро
,
па
што
ће
ми
сад
она
?
—
Ја
си
ништо
не
зборим
,
господине
.
Збори
си
ти
.
Човек
си
писмен
,
па
сал
’
тој
да
ми
прочетиш
:
Е
ли
тапија
гласи
на
мен
’
,
и
е
ли
је
тој
тапија
од
моју
кућу
?
!
Сал
тол’ко
!
—
Јесте
,
на
тебе
гласи
...
па
шта
онда
?
—
Е
ли
сам
ја
сајбија
од
моју
кућу
—
е
ли
су
па
сајбије
стануле
,
у
сагашњу
уставну
државу
,
онија
безаконици
там
’
?
—
Ама
,
па
шта
је
то
било
?
пита
председник
.
—
Море
виде
ли
ти
,
господин
-
приседниче
,
онија
—
и
показа
руком
на
ону
страну
где
му
је
кућа
—
што
напрајише
сас
мен
’
и
моју
кућу
?
!
Па
те
молим
,
господине
,
да
прочетиш
у
закон
:
е
ли
је
предвидеја
законодавац
овакав
случај
и
написаја
ники
параграФ
?
—
А
шта
је
то
било
?
запита
благим
гласом
председник
и
стаде
намештати
цигару
,
да
не
би
прогорела
зелену
чоху
.
—
Лошо
,
господине
...
живот
немам
...
од
зулум
побего
’
до
теб
’
...
—
А
од
кога
то
?
—
Море
,
срамујем
се
и
да
ти
кажем
...
ама
,
ете
,
викам
неће
’
ми
верујеш
!
Од
како
се
слава
слави
,
такво
ништо
тешко
да
беше
у
свет
,
ете
!
Па
си
искочи
до
теб
’
да
те
питујем
,
господин
-
приседниче
:
има
ли
га
у
овуј
земљу
закон
за
онија
безаконици
,
што
су
,
ете
,
саг
у
моју
кућу
?
—
Хе-хе
!
смеје
се
председник
,
и
то
баш
тебе
да
снађе
,
све
тебе
!
А
од
којих
то
безаконика
?
—
Од
онија
несрећници
,
треска
ги
фаћала
!
Онај
Мита
Јовановић
и
Јован
Поповић
,
и
па
онај
Микал
Николић
Калча
.
Ете
од
тија
безаконици
.
—
Зар
они
?
Па
шта
ти
раде
?
—
Зулум
чине
,
господине
.
Ене
ги
куде
заседоше
у
онуј
моју
пустињу
(
пуста
остала
!
)
јоште
од
њекња
!
Како
дођоше
на
Ђурђов-дан
—
ти
ми
дође
пред
ручак
,
а
онија
по
ручак
—
како
си
таг
дођоше
и
седоше
,
веће
се
та
вера
и
не
диже
од
таг
из
моју
кућу
.
.
Трећи
дан
данас
,
господине
.
Е
па
млого
је
,
господине
,
млого
!
—
Много
,
Ивко
!
вели
председник
,
пуштајући
густе
димове
.
—
Први
дан
слава
—
е
,
бива
,
ред
си
је
;
други
дан
вика
се
патерица
—
е
,
пеки
,
и
тој
ће
си
кабулим
;
—
ама
што
праве
па
данас
,
трећи
дан
,
мајка
му
стара
?
!
Е
па
несам
си
ни
ја
битољско
магаре
,
та
да
потеглим
тол’ки
товар
!
Млого
,
господине
.
—
Јесте
много
...
—
Па
викам
да
искочиш
,
господин
-
приседниче
,
та
да
видиш
сас
твоје
очи
моју
бруку
и
мој
жалос
’
.
Ене
ги
там
седе
си
,
па
на
сваки
черек
сата
по
једно
ручање
.
Часте
се
,
господине
,
како
Цигани
у
богат
дом
после
покладе
.
—
Хе-хе
!
смеши
се
председник
.
—
Хе-хе
!
смеје
се
и
Ивко
усиљено
.
Теб
’
ти
је
за
смејање
,
а
мен
’
ми
па
за
плакање
.
Овој
си
је
саг
у
моју
кућу
како
војска
у
рат
кад
промине
кроз
село
!
—
Оно
једење
,
оно
пијење
,
оно
појење
,
оно
пуцање
сас
туфеци
—
ће
’
видиш
и
чујеш
и
па
неће
’
да
верујеш
.
У
зем
да
пропаднем
оди
срам
,
што
ће
рекну
па
комшије
!
—
Ама
па
они
се
већ
и
туже
.
Ево
Јордан
подигао
и
тужбу
против
тебе
...
баш
сад
сам
је
читао
...
тужи
се
,
да
нема
мира
од
ларме
у
комшилуку
...
Ево
:
понизан
Јордан
Цонић
Кривокапче
.
И
показа
му
тужбу
,
коју
је
накитио
неки
буџаклија
адвокат
и
у
којој
је
живим
бојама
насликан
даноноћни
страх
,
несигурност
и
бедно
стање
фамилије
Јордана
Кривокапчета
,
од
ово
три
дана
.
—
Ама
,
зар
тој
куче
се
баш
нађе
да
се
тужи
!
—
Јесте
,
он
.
—
Што
је
катил
човек
!
!
Ама
за
њег
’
ме
баш
ич
неје
жал
.
Несрећа
је
,
господине
,
ваздан-дан
је
у
авлију
,
па
што
ће
да
чини
,
веће
саг
узеја
па
сеје
ладолеж
при
зид
,
сал
’
да
сеири
за
моју
несрећу
,
тол’ко
му
мило
за
овуј
моју
бруку
.
—
А
,
велиш
,
брука
по
кући
?
—
Ене
ги
сијасвет
око
кућу
ми
како
око
панораму
!
Оно
,
господине
,
неје
кућа
,
неје
авлија
веће
,
—
оној
си
прилега
на
узунџовски
панађур
!
Свашто
има
,
сал
’
што
фали
комесарин
јоште
из
полицију
.
Бога
ми
ти
казујем
...
—
Па
што
мени
сад
говориш
,
што
њима
ниси
казао
?
Ту
бар
,
фала
Богу
,
не
мораш
да
се
цифраш
и
да
им
држиш
чест
.
Нисте
туђи
људи
,
него
своји
,
познати
,
па
да
си
им
напоменуо
,
да
си
им
казао
:
браћо
,
људи
,
ђаволи
,
сотоне
,
молим
вас
,
није
,
фала
Богу
,
сутра
смак
света
,
има
још
дана
...
да
си
им
ето
тако
казао
,
отишли
би
људи
лепо
...
—
Ама
казаја
сам
ги
,
господине
,
и
молија
сам
ги
и
што
ги
не
праји
—
па
ич
не
помага
,
ем
како
сам
ти
молија
,
и
оној
куче
Јордан
Кривокапче
туј
при
плот
беше
и
све
слушаше
и
чујеше
,
па
ич
не
помага
.
Пијани
људи
,
господине
,
што
да
правим
!
—
Ниси
ти
умео
.
—
Искараше
све
,
све
се
разбегало
од
кућу
,
и
момци
и
чираци
и
домаћица
и
магаре
ми
побеже
од
тиријанство
чак
у
лојзе
,
и
ја
.
Ем
магаре
што
је
—
па
не
могало
да
потегли
тол’ки
зулум
и
резил’к
од
онија
катили
!
!
И
оно
уфатило
свет
!
Све
побеже
,
господине
,
по
малу
и
по
род
и
по
лојзе
;
а
што
остаде
,
тој
погибе
,
а
ја
си
побего
’
до
теб
’
да
ме
како
влас
’
,
ете
,
заштитиш
,
што
се
каже
.
А
они
си
осташе
,
та
шенлуче
како
у
душманску
кућу
.
Начинише
си
чадор
сас
бајрак
,
а
Калча
си
седи
под
чадор
сас
пушку
на
крило
,
па
како
Арапин
онај
кад
је
закупија
Косово
у
старо
зулумћарско
време
што
се
писује
и
казује
.
Фрљају
туФеци
како
Зејбеци
.
Тепају
кокошке
како
да
искочише
у
лов
у
чаир
,
на
да
су
тој
шљуке
!
И
петла
ми
убише
!
А
имашем
петла
,
ете
,
за
кеф
!
Та
што
имаше
пусто
грло
,
како
телал
у
царску
ордију
;
будија
ми
је
чираци
сабајле
на
шевећерију
на
дућан
,
па
и
њег
’
ми
убише
ајдуци
!
Убила
ги
Света
Богородица
и
прекојучерања
слава
!
—
Зар
све
поубијали
?
—
Ете
отиди
си
саг
,
па
нема
ич
пиле
за
лек
да
тражиш
!
А
камилу
да
ми
даваше
човек
за
онога
петла
,
не
тејашем
да
га
дам
,
а
они
га
утепаше
и
поручаше
.
Беше
челебија
петал
.
Кад
си
спацира
прокај
плот
,
трче
по
њег
’
комшиске
кокошке
како
палилулке
девојке
по
гардиста
наредника
,
тол’ко
беоше
мерак
на
њег
'
!
А
беше
батлија
петал
,
имашем
тол'ки
пиличики
!
Ћа
и
теб
’
да
позовем
један
дан
на
теферич
на
ручак
у
лојзе
.
—
А
зар
баш
толико
много
једу
?
—
Млого
,
господине
!
Да
ти
не
дава
Господ
ни
да
ги
’
раниш
ни
да
ги
појиш
!
За
онога
Курјака
једно
пиле
на
зуб
,
а
једно
јагње
тешко
да
стиза
;
од
једно
јагње
сал
’
руно
што
оставља
!
Једе
како
ватра
!
А
Смук
онај
па
што
пије
,
мани
се
!
Он
си
сал
’
држи
оканик
,
па
како
стрина
босиљак
не
испушта
га
из
руке
!
—
Е
,
то
им
ништа
не
ваља
.
—
Зулум
чине
,
а
ја
што
да
прајим
сам
,
ете
,
помеђу
онија
ајдуци
?
!
Што
да
чиним
,
ела
научи
ме
ти
.
Ти
си
учија
,
демек
,
чкоље
,
човек
си
књижован
,
учевњак
,
разбираш
се
у
параграФи
и
закони
,
а
ја
сам
си
један
човек
прос
’
.
—
Бива
ли
да
се
како
домаћин
тепам
саг
сас
њи
’
,
сас
гости
,
бре
,
брате
?
!
Не
бива
!
Пријатељи
смо
,
кумови
се
викамо
,
побратими
се
зовемо
,
имамо
шалу
од
време
,
па
.
што
да
чиним
?
!
Проба
’
,
господине
,
да
и
ја
станем
сас
њи
’
барабар
;
како
онија
,
демек
,
да
се
опијем
—
па
не
мога
’
!
Колко
више
пијешем
,
све
си
попаметан
стањујем
,
па
ме
све
више
жал
и
срам
за
овај
резил’к
!
А
и
стра
’
ме
(
истин
’
да
ти
кажем
!
)
,
стра
’
ме
да
не
погинем
за
ништо
,
зашто
пијани
човеци
,
знајеш
куд
ги
је
таг
памет
!
—
Та
ваљда
неће
дотле
да
дође
.
—
Море
,
не
знајеш
,
господине
,
кол’ко
сам
ја
баксуз
,
а
онија
па
кол’ко
су
луди
!
Онија
па
луди
Калча
засеја
насред
авлију
сас
пушку
преко
колено
како
онај
Муса
Ћесеџија
у
Качаник
у
старо
време
;
па
ме
стра
’
да
не
погинем
за
ништо
!
А
луд
је
,
луд
,
господине
!
Ће
ме
утепа
како
шотку
!
Да
погинем
за
ништо
,
бре
,
брате
!
Несам
погинуја
у
рат
од
душмани
,
та
саг
да
погинем
на
Ђурђов-дан
,
од
побратими
у
моју
кућу
на
моју
славу
—
куд
гу
па
нађо
’
да
гу
славим
!
јаукну
грешни
Ивко
.
—
И
жене
ти
долазиле
и
плакале
и
окале
ги
дом
—
па
ништо
!
За
мало
те
ги
не
утепаше
,
а
жене
си
побегоше
.
Луди
су
,
господин
-
председниче
,
па
сто
оке
луди
!
—
А
који
рече
да
су
?
—
Курјак
,
Смук
и
Калча
.
—
Ха-ха
!
Све
сигурне
Фирме
!
Е
добро
су
се
сортирали
.
Дакле
они
.
Е
,
грешни
Ивко
!
—
Јесте
,
сал
’
та
четворица
.
—
Тројица
ваљда
?
пита
председник
.
—
Четворица
,
господине
.
На
тројицу
знам
име
,
а
на
онога
четвртога
кој
ће
да
му
га
зна
,
кум
му
несам
бија
.
Четворица
.
—
А
који
је
то
?
—
Ама
,
господине
,
ако
га
ете
ти
саг
знаш
,
тој
ће
га
и
ја
знам
(
врат
да
скрши
!
)
.
Кол’ко
пита
’
и
пита
’
,
и
не
мога
’
да
му
чујем
за
име
.
Питујем
онија
:
који
ви
беше
,
викам
,
тај
?
а
они
ми
казују
!
„
Наш
побратим
!
“
—
Питујем
па
њега
:
Кој
си
ти
,
бре
?
—
„
Њихов
побратим
!
“
вика
он
.
„
И
твој
побратим
“
викају
они
.
(
Побратимија
се
сас
колеру
а
не
сас
мен
’
!
)
Три
дана
како
не
искаче
из
моју
кућу
,
а
ни
га
знавам
ни
па
познавам
...
—
А
одакле
је
,
знаш
ли
бар
?
—
Кој
ће
да
знаје
,
господине
.
На
славу
знајеш
како
је
.
Дође
си
човек
из
бели
свет
,
улегне
у
кућу
:
„
Срећна
слава
,
домаћине
,
за
млого
године
и
ми
теб’и
ти
па
нам
!
“
тол’ко
збори
,
па
си
седне
куде
си
милује
.
А
ти
што
да
правиш
,
јоште
му
лацкаш
а
и
не
знаваш
га
;
викаш
:
Мило
ми
је
,
извол’те
;
а
ви
зар
па
сал
’
на
славу
знате
и
сетите
се
за
пријатељи
!
!
А
ни
га
знаваш
ни
па
познаваш
.
Знаш
што
је
адет
;
славија
си
,
фала
Богу
.
Те
тако
си
и
ја
с
тога
.
Белосветски
неки
;
испреко
плот
си
зар
дође
овамке
.
Можда
да
неће
ни
од
нашу
веру
да
је
,
зашто
се
ич
не
разбира
у
наш
адет
.
Четири
пут
га
,
бре
брате
,
покани
с
кафу
(
белким
да
се
човек
сети
за
дизање
)
и
он
гу
попи
,
и
та
се
вера
не
присети
та
да
си
искочи
из
кућу
,
демек
на
другу
коју
славу
,
но
си
сал
’
седи
и
жмије
.
„
Ја
си
могу
,
вика
он
,
млого
каФе
да
пијем
;
кол’ко
да
ги
печеш
,
вика
,
ја
ги
све
пијем
,
не
ми
ич
шкоди
“
,
вика
.
Те
си
и
ја
веће
батали
да
га
каним
.
—
А
знаш
ли
бар
ко
је
,
шта
је
?
—
Па
требе
,
мислим
,
да
је
неки
гурбет
од
панораму
,
ели
пеливан
,
на
ту
сорту
прилега
...
Нека
фантазија
,
господине
.
Ни
га
зва
’
ни
га
па
зауставља
’
—
па
саг
он
стануја
јоште
позулумћар
и
полуд
оди
свија
онија
што
су
там
...
—
Брука
.
—
Море
,
топрв
иска
да
чујеш
за
бруку
.
За
онуја
тројицу
па
ми
и
неје
млого
жал
и
па
криво
,
зашто
смо
,
знаш
,
друство
јоште
од
време
...
и
ја
сам
си
тол’ко
пут
бија
кефли
у
њиове
куће
!
‘
Ама
за
онога
панорамџију
и
пеливана
...
е
,
господине
,
неће
’
ми
верујеш
,
веће
живот
немам
!
Зашто
јоште
други
дан
стаде
да
прави
ешеклуци
,
а
па
онија
будале
пристадоше
та
сас
њег
’
,
а
мен
’
ми
па
све
за
инат
.
Е
,
туј
ми
душа
,
господине
!
рече
и
показа
јабучицу
.
А
знајеш
што
иска
јоште
пеливан
?
—
А
шта
тражи
?
—
Бегенисаја
коцкарин
оно
девојченце
...
оно
Јолче
бућмеџијско
...
оно
што
ми
послуживаше
,
ако
пантиш
,
на
славу
,
гости
,
па
иска
саг
да
се
ожени
сас
њума
.
А
онија
па
ешеци
’
оће
да
су
му
наводаџије
!
—
Јоште
други
дан
,
јучерке
,
тражише
ми
девојченце
да
ги
послужује
,
а
ја
ги
прати
Митанче
,
чираче
,
а
они
напудише
чираче
па
искају
,
ете
,
Маријолу
:
„
Пишин
да
ни
пратиш
,
викају
,
оно
Јолче
,
да
ни
поје
песму
:
„
Славеј
пиле
,
не
пој
рано
!
“
зашто
је
,
викају
,
на
Сику
керка
,
па
ће
и
она
да
знаје
убаво
да
поје
туја
песму
,
а
,
викају
,
неће
да
се
срамује
како
мајка
гу
,
зашто
је
учила
чкољу
!
“
Што
да
радим
,
да
пратим
—
не
смем
,
господине
,
човеци
су
,
сол
ручају
,
мајке
!
Та
ги
прати
Цигани
неки
,
а
они
ги
накараше
,
а
Калча
јоште
једнога
и
истепа
.
—
А
они
па
тражише
:
„
Прати
ни
,
море
,
Ивчо
,
оно
Јолче
;
ће
’
да
гу
удавамо
!
“
О
Боже
,
викам
,
куд
се
па
тако
удава
и
па
жени
!
Немацки
адет
у
нас
нема
га
!
Несмо
та
вера
,
викам
.
Каква
је
вера
саг
па
тој
заступила
!
викам
ги
па
ја
.
„
Да
пратиш
,
да
пратиш
,
зашто
смо
гу
и
момче
намерили
“
,
викају
они
.
Пијани
човеци
,
мислим
се
па
ја
у
мој
прос
’
памет
,
па
и
не
знавају
веће
што
зборе
!
Ама
оно
друкче
било
,
господине
.
Они
се
и
наредише
веће
,
наредише
се
како
да
ће
од
недељу
Велики
Пост
.
Онај
панорамџија
ће
је
младожења
,
Смук
кум
,
Калча
стари
сват
,
а
девер
ће
је
Милослав
,
апотекарин
.
—
Па
окануше
ли
се
?
запита
председник
,
а
већ
га
поче
интересовати
причање
Ивково
.
—
Јок
,
море
!
Не
окањује
се
та
вера
!
„
Е
па
да
гу
пратиш
,
вика
онај
панорамџија
,
да
играмо
,
вика
,
берем
фоте
,
а
фота
,
вика
,
млого
убава
ствар
,
'
ће
’
се
,
вика
,
наљубиш
сас
онија
рипчики
за
један
дан
кол’ко
нећеш
у
сав
свој
век
сас
жену
и
три
свастике
!
“
Па
и
онај
будала
дрта
,
Калча
онај
,
пристаде
уз
њег
’
,
па
и
он
вика
:
„
Прати
ни
и
мајку
гу
Сику
,
ако
се
,
вика
,
бојиш
за
ништо
;
и
сас
њу
ће
’
да
играмо
фоту
.
Ће
да
падне
и
она
,
Сика
,
малко
,
берем
двесте
аршини
,
у
бунар
,
а
ја
ће
да
гу
сам
,
збори
Калча
,
па
засукује
мустаћи
,
вадим
из
бунар
.
“
О
,
Боже
,
пијани
човеци
,
што
ће
да
им
прајиш
?
!
А
тој
си
је
онај
пеливан
научија
Калчу
за
фоту
,
зашто
откуд
па
Калча
да
знаје
што
је
фота
!
Зашто
тој
не
беше
у
наш
земан
,
тија
немацки
адети
.
„
Па
ће
се
,
вика
Калча
,
да
бегенисују
младенци
;
у
сагашњи
адет
такој
се
,
сас
тија
фицови
и
марифетлуци
,
вика
,
удаје
и
па
жени
саг
.
Срамување
нема
саг
веће
;
саг
му
,
вика
,
воспитање
искача
на
пазар
.
“
—
Па
онда
?
запита
председник
који
се
све
више
и
више
интересовао
.
—
И
саг
остаде
работа
сал
’
за
тој
да
ми
домаћица
искочи
до
мајку
гу
Сику
та
да
гу
питује
:
Е
ли
гу
је
девојче
за
давање
,
демек
за
удавање
,
и
па
девојченце
да
питује
:
е
ли
бегенисује
ли
момка
?
—
А
чија
је
кућа
и
фамилија
?
—
Из
сиромашку
кућу
,
господине
.
Има
си
кућу
и
лојзе
у
Горицу
и
па
друго
у
Габровац
—
једно
лојзе
дванаесет
,
друго
сал
’
од
пет
дулума
—
чаир
и
магаре
.
Тол’ко
!
Ама
убаво
и
кротко
девојченце
.
—
Тој
кад
ми
рече
домаћица
—
мен
’
ми
се
кућа
обрну
,
ете
!
Ем
га
несам
ни
видеја
ни
па
зваја
,
ем
ме
искараше
из
кућу
—
па
саг
јоште
иска
ја
да
га
женим
!
!
Море
,
моја
брука
у
књиге
да
се
писује
,
Бога
ми
ти
казујем
,
господине
!
Курталисуј
!
—
А
чија
беше
?
—
Моја
брука
,
господине
.
—
Ама
не
,
него
девојче
...
—
А
,
за
Јолче
бућмеџијско
питујеш
?
Татко
гу
се
зваше
Тане
,
Тане
бућмеџија
!
Напред
беше
бућмеџија
...
та
,
знајеш
како
је
!
Пропаде
тај
занајат
,
почеше
људије
ала-франга
да
носе
,
та
и
он
си
пропаде
...
а
он
таг
што
ће
да
праји
,
стаде
си
клисарин
...
Умреја
је
,
ће
да
има
више
од
шес
’
године
.
Ама
добар
и
кротак
човек
беше
,
па
си
остаде
по
њега
удовица
,
та
Сика
.
Кућа
гу
је
туј
близу
до
моју
,
у
други
сокак
,
Шефтели-сокак
што
је
.
Па
тој
девојче
искају
,
ете
,
саг
да
гу
даду
за
онога
белосветскога
.
Млого
је
мерак
,
зборе
си
они
,
ете
на
тој
девојченце
.
—
Па
лепа
девојка
,
па
се
сваком
допада
;
а
очи
су
за
гледање
...
—
А
девојченце
истин
’
убаво
.
—
Е
,
па
дао
му
Бог
очи
,
па
зна
човек
шта
ваља
;
заволео
је
,
па
знаш
како
је
.
—
Е
,
може
,
господине
,
истин
’
може
тој
да
буде
.
Девојченце
лепо
и
кротко
,
како
и
мајка
гу
што
беше
.
Од
добру
воћку
добар
и
фидан
!
имаше
један
турцки
реч
.
А
и
саг
јоште
па
је
убава
и
цврста
жена
.
—
А
лепа
јој
била
мајка
?
—
И
саг
,
и
саг
,
господине
!
—
А
велиш
била
лепа
и
као
девојка
?
—
Што
мислиш
,
море
!
Та
што
беше
једна
лепотиња
кад
беше
девојченце
,
у
мој
век
—
кад
си
ја
беја
’
момак
за
кеф
—
е
,
приседниче
,
неће
’
ми
верујеш
—
настави
одушевљени
Ивко
,
а
дошао
већ
до
председникова
стола
—
неће
’
ми
верујеш
,
до
Стамбол
гу
,
ете
,
не
беше
јоште
једна
потаква
да
се
намери
.
А
што
па
имејаше
грло
,
та
када
запоје
старовремску
:
Маруш-Марико
,
мори
,
карађозлико
.
Кол’ко
си
мала
,
тол’ко
си
знала
!
Лага
ме
,
лага
,
дор
ми
излага
,
Дор
ми
излага
брзога
коња
!
Тој
када
запоје
с
оно
њојно
пусто
грло
—
рече
Ивко
па
накриви
капу
,
која
му
се
од
некуд
нашла
на
глави
—
веће
ништо
полепо
не
беше
оди
тој
на
свет
!
Ама
како
,
ете
,
саг
теб
’
што
гледам
,
ете
тако
гу
пантим
у
оној
време
,
у
оно
њојно
мало
алено
либаде
;
па
алис
како
цвет
,
како
шарено
лале
кад
процавти
у
пролет
.
Она
си
поје
у
лојзе
там
’
,
на
куде
Агушов
кованл’к
,
а
ми
се
па
,
што
смо
момци
,
скутамо
у
ендек
како
лисице
при
кокошарник
,
па
гу
сербез
слушамо
!
Мани
се
!
рече
Ивко
,
па
накриви
капу
на
другу
страну
.
И
саг
јоште
убаво
поје
,
ама
се
млого
срамује
,
знаш
,
удовица
је
.
Ама
ће
да
те
викнем
,
ете
,
једанпут
да
дођеш
па
да
гу
слушаш
,
а
она
,
’
демек
,
да
не
знаје
дек
си
ти
туј
.
—
Ех
,
оно
појање
ако
неси
чуја
,
па
таг
ништо
неси
чуја
у
век
!
рече
Ивко
,
па
седе
и
пребаци
ногу
преко
ноге
а
скиде
капу
.
—
То
сад
први
пут
чујем
.
—
А
требешем
ја
да
гу
узнем
у
оној
време
—
рече
и
устаде
са
столице
и
накриви
капу
—
ама
се
,
ете
,
размину
,
та
гу
узе
Танча
,
онај
бућмеџија
.
А
ја
па
на
Калчу
каскандисувашем
,
зашто
и
он
си
је
бија
мерак
на
Сику
,
а
кој
ти
је
чуја
и
знаја
таг
па
за
Танчу
,
бућмеџију
!
А
и
мајка
гу
млого
мрзеше
Калчу
(
с
очи
да
га
не
види
)
,
па
за
мен
’
беше
берићат-версун
.
Ама
,
ете
,
знаш
како
је
у
свет
...
искочи
па
Танча
;
ни
ја
ни
па
Калча
,
веће
Танча
!
!
Та
када
веће
би
„
голем
нишан
“
и
наредише
работу
,
—
а
татко
гу
,
ете
на
овуја
Сику
,
дође
при
мен
’
да
пазари
један
јорган
,
да
га
максуз
,
рече
,
шијем
за
младенци
,
за
њума
и
за
онога
па
Танчу
њојнога
.
—
Е
,
сал
’
тој
,
викам
гу
ја
па
на
татка
,
неће
да
дочека
твоја
керка
од
мен
’
;
да
гу
Ивко
покрива
сас
алал
,
кад
не
могаше
(
како
требаше
)
друкче
да
бидне
работа
!
Она
се
удаде
за
Танчу
,
а
ја
си
па
таг
за
инат
узедо
’
овој
моју
сагашњу
домаћицу
Кеву
.
Ете
,
такој
му
беше
работа
.
—
Хе-хе
,
смеје
се
председник
,
ама
ти
као
да
си
у
конзисторији
,
тако
си
почео
...
ти
се
загуби
,
море
;
оде
,
оде
...
Краће
,
брате
!
Дакле
шта
тражиш
?
—
Посмешија
сам
се
,
господине
,
де
!
У
овуј
моју
муку
,
ете
,
па
не
знавам
ни
што
зборим
!
рече
Ивко
мало
постиђен
и
узе
опет
онај
стари
мизеран
и
смушен
изглед
.
—
Па
,
ете
,
господине
,
ја
викам
:
је
ли
ово
Турско
,
Арнавутлук
ли
је
,
што
ли
је
!
Избрамо
те
,
дек
си
човек
од
ред
.
Зашто
и
у
турцко
јоште
слависмо
(
бе’мо
цврсти
у
веру
и
па
у
закон
)
,
па
овој
чудо
и
резил’к
не
беше
.
Па
викам
да
ми
помогнеш
,
та
да
си
не
промењујем
веру
саг
под
мој
старос
’
и
станем
саг
под
мој
старос
’
потурњак
,
та
бајрам
да
држим
кад
ми
,
ете
,
слава
такој
помага
!
—
Хе-хе
!
смеје
се
председник
.
Еј
,
грешни
Ивко
!
Е
то
,
што
ми
рече
,
не
ваља
.
—
Ич
не
ваља
,
господине
!
За
добро
човек
и
не
долази
у
општину
,
веће
за
зло
!
—
А
ја
сам
си
грађанин
и
подајник
,
еснаф-човек
;
плаћам
сто
и
седамдесет
и
три
динара
и
четрдесе
’
и
седам
паре
порез
и
прирез
на
половин
годину
;
у
депутацију
ако
искају
да
идем
,
без
мен
’
не
може
да
се
промине
,
и
увек
си
идем
са
свој
арч
.
Војник
сам
,
служија
сам
и
у
стојаћну
војску
кад
беја
’
у
Београд
,
и
саг
сам
војник
у
пиротекничку
чету
;
а
њекња
ми
записаше
и
комору
да
давам
!
Ако
,
господине
,
—
да
давам
,
зашто
смо
Србија
!
Да
давам
и
па
још
,
ако
је
за
државско
;
зашто
сам
,
ете
,
и
ја
државски
!
Па
викам
:
право
ли
је
да
ми
саг
батисују
кућу
за
ништо
,
за
ништо
,
бре
брате
!
Па
ако
ти
,
викам
,
не
можеш
,
господине
,
а
кој
ће
таг
да
може
?
!
—
Ти
зашто
си
приседник
?
!
—
Ништа
се
ти
не
брини
,
Ивко
—
рече
председник
својим
благим
гласом
,
а
игра
му
усна
од
задржана
смеха
—
не
може
то
тако
остати
.
Идем
ја
да
.
.
рече
и
устаде
.
—
Несам
џимпир
—
рече
Ивко
,
пратећи
га
очима
и
окрећући
се
за
њим
—
несам
коцкарин
,
гурбет
несам
,
господине
!
Човек
сам
од
ред
,
еснаф-човек
,
и
татко
ми
тај
човек
беше
;
пореска
сам
глава
,
и
војник
и
одборник
,
и
за
депутације
и
за
дочеци
,
и
у
одбор
за
триумфалне
капије
без
мен
’
не
може
да
промине
како
ни
коло
без
Кокана
!
Е
па
бива
ли
од
једнога
зајца
девет
коже
да
се
одеру
?
!
Зашто
,
господине
,
да
дођем
ја
саг
,
ете
,
на
овај
степен
?
!
Па
викам
,
да
искочиш
саг
ти
сам
,
господин
-
приседниче
,
до
тамке
!
Има
ли
у
овуј
земљу
закон
и
па
ред
за
онија
безаконици
!
Да
отидеш
там
’
до
онуј
моју
пустињу
;
зар
ће
да
ги
бидне
срам
од
теб
’
,
па
ће
да
отидну
и
мен
’
ме
курталисују
...
Стра
’
ме
,
господине
,
млого
,
ће
се
нађе
неки
мангуп
и
залудњак
,
па
ће
ме
тури
у
допис
у
новине
,
па
мој
срам
у
свет
неће
га
бидне
!
!
Аман
,
господине
,
помагај
!
Ето
тој
те
молим
...
заврши
Ивко
,
па
се
искашља
мало
и
повуче
с
пуно
респекта
и
смирености
уза
зид
.
—
Три
Цинцарина
преведо
’
на
нашу
славу
,
и
јоште
петину
могашем
а
и
тешем
да
преведем
...
ама
,
ете
,
саг
видиш
како
је
...
саг
дође
време
,
ете
,
да
се
и
ја
писујем
у
Цинцари
...
—
Е
,
па
де
,
де
,
вели
му
председник
,
доста
!
...
Не
гори
ти
кућа
...
—
Море
,
да
горе
,
господине
,
па
колај
работа
,
зашто
је
сигурирана
,
ама
ово
је
јоште
полоше
,
овај
кардашки
зулум
и
несрећа
.
Ники
ме
бре
не
жали
,
господине
!
А
мен
’
ми
душа
знаје
како
ми
је
!
!
—
Не
брини
се
ти
ништа
,
идем
ја
сам
главом
.
Ти
ниси
умео
,
ниси
вешт
,
а
ја
ћу
то
све
полако
и
лепо
.
Пусти
ти
мене
,
а
ти
остани
мало
...
немој
одмах
за
мном
,
него
дођи
мало
после
,
па
да
ти
лепо
мој
писар
преда
кључеве
од
празне
куће
.
—
Отидни
си
до
кућу
ми
,
па
чудо
да
видиш
!
Искупише
се
деца
комшиска
и
малска
пред
кућу
како
да
ће
панораму
да
гледају
.
Пе
мога
’
да
ги
напудпм
.
—
А
бре
,
деца
!
Што
се
скуписте
,
бре
ћопеци
?
Мечка
ли
игра
у
авлију
ели
шебек
,
реко
’
ги
,
та
се
искуписте
туј
?
!
—
„
Неје
мечка
,
збору
си
па
они
,
ама
ништо
јоште
поубаво
оди
тој
!
“
—
Е
па
што
чекате
бре
,
кад
неће
ништо
да
бидне
!
—
„
Чекамо
,
збору
си
,
да
се
потепају
!
“
—
’
Ајде
,
главу
да
скршите
,
карам
ги
ја
;
тој
неће
да
дочекате
!
—
„
Па
ће
’
да
дочекамо
,
збору
си
,
и
јучерке
тројицу
избацише
на
сокак
.
“
Сал
’
то
чу
,
па
си
’
фати
пут
!
Курталисуј
!
Па
викам
,
ели
да
ги
испудиш
из
кућу
ели
да
ги
даш
тапију
а
мен
’
па
да
ми
дадеш
пе-шестину
пандури
,
та
да
се
иселим
из
онуј
пустињу
...
ће
да
станем
,
ете
,
гурбет
по
туђе
кубе
под
старос
’
како
чиновник
.
.
.
—
Хе-хе
!
смеје
се
председник
благо
.
Еј
грешни
Ивко
,
јеси
ти
награисао
.
И
како
то
баш
тебе
да
снађе
?
!
—
Баксуз
сам
зар
!
—
А
...
оно
...
знаш
,
ама
и
ти
си
по
некад
био
права
напаст
!
Мило
ти
,
кад
ти
другог
нагаравиш
,
кад
му
обесиш
тенџеру
,
а
сада
:
леле
и
помагај
!
Видиш
,
сад
ти
се
враћа
.
А
зар
ниси
и
ти
по
некад
био
ако
не
гори
,
а
оно
,
вала
,
исти
овакав
.
—
Ама
да
рекнем
да
неје
,
јес-је
,
господин
-
приседниче
.
Инћар
нема
;
ете
признавам
!
Ама
овакој
да
је
било
—
неје
,
господине
.
Оној
си
берем
беше
шала
,
ама
овој
је
веће
без
ред
,
господине
.
Аман
!
—
Ама
то
је
свршена
ствар
,
док
ја
само
одем
...
ти
не
брини
ич
.
—
Па
тој
и
ја
викам
,
а
ти
зашто
си
приседник
.
—
Е
па
видећемо
се
,
Ивко
.
Дакле
ко
што
ти
рекох
!
умирује
га
председник
.
—
О
да
да
Господ
!
вели
Ивко
.
Председник
узе
палидрвце
,
и
запали
цигару
и
позва
писара
да
му
овај
намести
јаку
на
врскапуту
који
је
обукао
и
да
му
нареди
да
пође
за
њим
.
—
Ама
ти
си
опет
доцније
дошо
,
вели
му
председник
.
Опет
си
ваљда
ноћас
по
свом
обичају
...
гледај
само
какве
су
му
очи
...
Одмах
да
одеш
до
берберина
да
се
ошишаш
...
гледај
га
само
,
колика
му
је
коса
!
Да
ми
ниси
више
овако
чулав
изашао
на
очи
!
Ама
,
све
би
вас
требало
.
.
А
писар
кицош
са
великом
чупавом
косом
,
јако
исеченим
прслуком
,
доле
широким
панталонама
и
јако
шиљастим
ципелама
са
горњим
безецом
од
црвена
сомота
који
је
горео
као
жеравица
не
одговара
и
не
правда
се
него
му
услужно
додаје
шешир
.
Не
вреди
му
да
се
правда
,
јер
вазда
будно
око
председниково
запази
свакога
ђавола
.
И
писар
не
сме
да
се
правда
,
јер
мисли
у
себи
:
Стари
је
курјак
ово
,
ко
зна
где
ме
је
видео
,
па
која
фајда
;
да
ме
ваљда
ухвати
у
лажи
.
Боље
ћутати
.
—
Председник
му
нареди
да
пође
за
њим
,
а
мало
поиздаље
нек
се
нађу
једно
шест
задружних
пандура
,
а
и
три
фијакера
нек
су
у
приправности
.
—
Па
ће
те
молим
,
господин
-
приседник
,
напраји
ги
та
да
искусе
сву
строгос
’
од
закона
!
рече
Ивко
и
додаде
председнику
штап
онако
понизно
и
смерно
као
што
клисар
владици
патарицу
додаје
.
Да
ви
дођем
,
господине
,
на
оној
стари
степен
.
Оде
председник
,
а
за
њим
Ивко
у
највећој
смерности
и
понизности
као
човек
који
је
изгубио
веру
у
све
,
па
се
боји
да
и
најмањим
дахом
не
утули
и
последњи
слаби
зрачак
наде
.
Стиже
г
.
председник
пред
кућу
и
,
саслушав
тужбу
једнога
Циганина
који
је
тужно
Калчу
да
га
је
тукао
обедивши
га
пре
тога
да
је
и
он
један
од
оних
који
је
продава
књажевачку
пљачку
од
Седамдесет
Шесте
уђе
унутра
.
Исти
г
.
председник
је
био
познат
као
један
славан
друг
за
друштво
.
Стари
Андалија
,
коме
се
компетентност
мора
признати
,
причао
је
после
једног
„
весеља
“
да
такву
напаст
још
није
видео
за
четрдесет
и
неколико
година
свога
свирања
.
Душу
је
дао
за
једно
добро
српско
друштво
у
коме
иде
све
онако
,
без
устезања
и
устручавања
.
Био
је
то
стари
јолдаш
и
ашик
,
о
чијим
се
весељима
радо
причало
и
још
радије
слушало
.
За
њега
причају
да
је
пређе
као
„
срески
“
био
сила
и
носио
на
златним
мамузама
као
жвркове
два
наполеона
.
Знали
су
се
добро
,
па
зато
и
није
никако
чудо
,
што
га
онако
радосно
дочекаше
људи
који
су
,
и
ако
пијани
,
ипак
имали
мало
и
респекта
од
власти
.
—
Ооо
!
повика
Калча
који
га
први
и
опази
.
Здраво-живо
,
господине
!
Море
,
ћорави
ли
сте
,
ели
несте
окати
,
та
не
видосте
кој
ни
дође
?
!
Тврдо
решен
да
их
лепим
или
силом
уклони
,
г
.
председник
остаде
и
даље
званичан
и
хладан
.
—
А
виде
ли
,
господин
-
приседниче
,
што
напраји
онај
звер
сас
нас
?
рече
Калча
,
јер
га
г
.
председник
својом
званичношћу
поли
као
хладном
водом
.
—
Који
онај
?
запита
г
.
председник
и
јави
им
се
учтиво
,
а
гледа
по
авлији
.
—
Па
,
домаћин
наш
,
побратим
Ивко
,
господине
председниче
,
вели
Курјак
.
Извол’те
,
седите
...
А
ми
...
мало
свратили
...
ко
људи
.
—
Море
,
има
даву
да
ти
чинимо
,
да
ти
се
тужимо
без
марку
,
на
онога
санким
домаћина
.
Млого
лош
човек
,
господин
-
приседниче
,
па
ни
лошо
и
напраји
.
Пцетиште
!
Овако
ли
се
слави
слава
и
друство
дочекује
једанпут
у
годину
,
бре
брате
?
!
Остадомо
сами
у
кућу
како
сирочики
без
татка
,
како
пиличики
,
господине
,
кад
ги
кобац
уфати
мајку
!
—
Е
па
,
Калча
,
знаш
како
је
...
и
ви
опет
...
—
Тој
ли
је
ред
,
господине
?
!
А
живувасмо
алис
како
браћа
од
једну
мајку
...
Пазешем
га
и
волешем
побоље
од
онога
мојега
Чапу
!
јада
се
Калча
,
коме
се
стегло
око
срца
,
па
постао
лиричан
;
дало
му
се
на
жао
,
па
му
удариле
сузе
.
Тој
ли
је
ред
,
господин
-
приседниче
!
?
—
Па
није
ни
то
—
то
не
велим
;
ал
’
опет
ни
зулум
неће
да
трпи
човек
!
вели
председник
.
—
„
Зулум
!
“
’
Ајде
па
и
ти
саг
,
господине
,
како
збориш
!
Све
беше
убаво
и
човешки
.
„
Зулум
“
,
викаш
?
Е
па
де
,
ко
је
погинуја
од
овај
наш
зулум
,
кажи
си
ти
,
де
?
Ти
си
човек
један
,
што
се
каже
,
књижовњак
,
разбираш
се
у
књиге
и
у
писмо
,
и
у
протоколи
и
архиву
,
и
тија
багатели
.
Кој
погину
де
оди
тај
паш
зулум
,
мајке
?
!
А
њега
па
ако
слушаш
што
не
клевети
,
—
оно
требе
да
је
Косово
било
овден
!
У
овеј
године
,
рутав
човек
,
та
да
си
саг
у
мој
старос
’
плачем
.
Тој
ли
је
па
ред
?
!
заврши
Калча
врло
жалостивно
.
—
Е
па
ја
знам
да
си
ти
,
Калча
,
адвокат
!
Ама
није
опет
ред
ни
да
му
ви
опет
тако
набијете
огњиште
,
рече
председник
,
окрећући
се
и
гледајући
по
авлији
онај
вашар
’
па
се
заустави
на
обешеним
јагњећим
кожама
.
—
Није
ни
то
ред
!
—
Неје
,
господине
;
да
кажеш
да
је
ред
,
неје
па
ни
тој
ред
.
И
ја
си
тој
викам
;
ама
кому
да
га
казујем
?
!
правда
се
Калча
искрено
.
—
А
јесу
л
’
вам
то
јагњеће
коже
од
ове
славе
?
—
Јесте
,
господине
.
Веће
нам
се
доједе
пилећо
,
па
променисмо
на
јагњећо
;
па
беше
туј
још
неко
друство
,
те
ги
поручамо
сас
друство
.
—
А
пошто
су
сад
коже
?
—
Шес
’
гроша
,
седам
гроша
...
спрама
јагње
,
господине
...
даје
понизни
и
услужни
Калча
податке
.
Две
дадомо
на
Курјака
,
зашто
ги
је
он
и
заклаја
,
па
ред
си
је
такав
;
а
једна
па
за
мен
’
ће
остане
,
зашто
му
ја
беја
’
помагач
,
паракувар
,
а
он
беше
стареји
ашчија
.
—
А
шта
то
пече
онај
?
Јагње
,
а
?
—
Јагње
,
господине
,
ђурђовско
јагње
;
а
од
њег
’
послатка
манџа
нема
на
свет
!
—
Извол’те
запонац
,
господине
председниче
,
рече
Курјак
.
Калча
,
дај
столицу
!
—
Фала
,
Фала
!
Запоњац
ћу
узети
,
ал
’
сести
нећу
,
него
овако
стојећи
.
Запонац
и
јесте
да
се
с
ногу
овако
једе
.
А
,
после
,
ја
нисам
дошао
онамо
да
се
частим
—
(
кад
је
требало
,
био
сам
)
—
ја
овамо
долазим
управо
по
званичној
дужности
,
као
...
—
А
ми
ћемо
сад
мало
да
се
прихватимо
,
вели
Смук
,
излазећи
из
подрума
са
пуним
рукама
,
да
ручамо
.
Ручали
су
већ
,
што
кажу
,
и
који
су
говеда
погубили
.
Ево
и
вина
.
Побратиме
,
испери
ове
чаше
,
рече
Смук
оном
,
новајлији
.
—
Ела
извол’те
,
господин
-
приседниче
,
мало
винце
.
Ама
је
винце
,
види
,
види
!
И
Турчин
—
па
веру
си
да
батали
заради
тој
вино
,
такво
је
!
—
Фала
,
Калча
.
—
Ама
вино
антика
;
од
ћурлинско
лојзе
,
трогодишњак
.
Да
си
бацимо
,
господине
,
у
кљун
по
једно
винце
.
—
’
Ајд
’
баш
могу
,
ал
’
само
једну
чашицу
.
—
Хе-хе
!
служи
га
задовољно
Калча
,
кол’ко
милујеш
,
господине
,
а
код
нас
зор
нема
.
—
Ама
како
то
радиш
!
Гледај
га
само
!
Ала
си
ми
и
ти
неки
ашчија
!
рече
председник
,
гледајући
Курјака
како
сече
печену
јагњетину
.
—
А
све
си
вика
,
господине
,
вели
Калча
,
да
најбоље
знаје
.
—
Како
то
сечеш
,
то
не
ваља
ништа
!
—
Не
ваља
,
господине
,
вели
Калча
.
—
Оно
ако
ћеш
баш
право
,
јагње
и
не
треба
да
се
транжира
,
него
се
изнесе
онако
цело
на
синији
,
ко
што
Турци
раде
.
—
Е
,
не
л
’
и
ја
тој
зборим
?
!
А
они
ми
викају
:
ти
,
Калчо
,
да
си
ћуташ
;
ти
си
мајстор
салте
за
зајци
и
за
срндаки
.
А
саг
погле
како
и
приседник
на
мој
памет
збори
!
—
Да
си
мене
питао
,
вели
председник
,
ја
ти
,
вала
,
не
би
’
дао
ни
да
га
сечеш
.
Јагње
се
живо
коље
и
сече
,
а
чим
је
печено
,
одмах
нож
за
силав
па
прстима
,
ко
што
је
Бог
рекао
.
Јагње
печено
,
упамти
то
,
најлепше
је
и
не
сећи
га
,
него
га
онако
цела
изнети
на
синији
,
па
онда
скрстити
ноге
,
па
,
онако
по
турски
,
прстима
скидати
с
костију
.
Тако
се
то
ради
.
Па
онда
не
знаш
шта
је
доста
:
толико
је
то
слатко
!
Ал
’
кад
си
већ
почо
,
онда
дај
бар
мени
тај
нож
,
да
ја
то
...
—
Нож
,
подај
нож
!
викнуше
сви
и
полетеше
услужно
.
—
Ех
,
сам
те
Господ
донесе
при
нас
,
вели
задовољни
Калча
,
а
без
теб
’
ћаше
да
буде
јексик
овој
наше
друство
!
—
Овако
,
видиш
,
овако
се
то
сече
,
овако
.
А
како
си
ти
почео
...
Па
брже
прислони
тањире
уз
ватру
,
да
се
малко
угреју
,
ако
ћете
,
то
јест
,
вруће
печење
да
једете
—
онда
се
тако
ради
,
а
не
на
хладан
тањир
метути
,
па
да
се
одмах
слојани
!
А
ако
волите
хладно
печење
,
онда
је
друга
ствар
.
Што
се
мене
тиче
,
ја
волим
и
једно
и
друго
.
А
кад
хоћете
вруће
,
тањир
треба
да
је
мало
угрејан
...
—
Боже
—
вели
Калча
,
сав
срећан
,
полако
—
учевњак
човек
што
је
,
па
у
свашто
се
разбира
!
—
Тако
...
дај
сад
амо
те
тањире
од
ватре
.
Е
,
пробај
сад
да
једеш
!
—
Ех
,
пусте
чкоље
и
пусти
мој
младос
’
куде
је
!
викну
Калча
.
—
А
лако
је
натаћи
само
на
ражањ
па
испећи
;
ништа
лакше
од
тога
.
Али
треба
мајсторије
да
се
исече
.
’
Ајде
,
па
ви
сад
једите
...
а
ја
ћу
мени
узети
само
овај
бубрег
с
лојем
.
Дај
столицу
.
—
Столицу
!
викну
Калча
и
додаде
му
своју
малу
троногу
столичицу
...
Е
ли
искате
из
собу
једну
и
један
јаст’к
?
—
Батали
,
добро
је
и
овако
!
вели
председник
.
Охо-хо
!
Ала
се
омиче
,
све
се
топи
и
лој
и
бубрег
.
Дед
’
то
ћурлинско
.
Је
л
’
ћурлинско
то
вино
беше
?
Да
ти
мене
нешто
не
лажеш
?
—
Ћурлинско
,
господине
,
вели
Калча
,
ич
не
бери
бригу
,
зар
теб
’
ће
’
да
те
л’жемо
!
Све
му
је
лојзе
у
Ћурлине
.
—
Онда
сипај
!
Сипају
,
куцају
се
,
наздрављају
и
пију
.
—
Славу
славили
,
славу
дочекивали
,
господин
-
преседниче
,
наздравља
Курјак
.
Како
ја
вас
данас
у
мојој
кући
како
могу
,
тако
ви
мене
,
ако
Бог
да
,
други
пут
у
вашој
кући
дочекивали
како
могли
,
а
,
дај
Боже
,
и
како
хтели
!
Пију
и
изврћу
све
чаше
,
тако
да
данце
буде
горе
а
уста
чаше
доле
.
—
Добро
вино
!
вели
председник
.
Дед
’
још
мало
ребарца
.
Тако
.
Па
онда
да
се
лепо
разиђемо
,
па
и
ја
с
вама
и
ви
са
мном
да
будете
задовољни
,
а
највише
да
буде
нашем
Ивку
мило
.
—
Што
је
куче
,
виде
ли
,
господине
,
па
нема
га
!
А
погле
овакој
друство
!
Овако
једење
и
пијење
и
не
’
теде
—
што
је
пчешка
сорта
!
—
не
’
теде
да
остане
!
вели
Калча
.
—
Ала
се
топи
!
Охо-хо
!
вели
председник
,
узимајући
ребро
.
Гледај
,
Калча
.
Овако
се
то
једе
!
Ех
,
кад
не
умеш
да
једеш
.
—
И
ово
!
рекоше
три
кардаша
и
сваки
му
изабра
и
метну
у
тањир
оно
што
сам
највише
воли
.
—
И
реп
знам
да
волите
!
рече
један
,
па
му
мету
у
тањир
.
—
И
главу
,
господин
-
приседниче
,
вели
Калча
.
Не
ли
сте
главешина
на
град
и
на
нас
свија
и
туј
што
смо
и
там
’
па
на
поље
по
град
.
Па
викам
:
„
Главу
пред
главу
!
“
Такој
си
је
ред
јоште
од
старо
време
.
—
Изволите
,
господине
председниче
ћурлинскога
нектара
.
Нећете
ми
ваљада
дати
корпу
!
вели
онај
и
приђе
услужно
и
грациозно
да
му
наточи
.
—
А
,
Фала
,
Фала
!
А
одакле
бесте
ви
?
рече
председник
новајлији
.
А
ко
вам
је
ово
?
запита
полако
Калчу
.
Одакле
бесте
?
—
А
кој
га
знаје
!
вели
Калча
.
Требе
да
је
неки
наш
човек
.
Дође
си
у
кућу
како
некој
маче
од
сокак
кад
улегне
у
кућу
,
па
се
припитоми
туј
;
па
саг
веће
и
не
излази
.
Стадосмо
и
побратими
.
—
Част
ми
је
представити
вам
се
—
рече
онај
,
закопчавајући
капут
и
извлачећи
манжетне
—
Светислав
Н
.
,
пређе
као
члан
позоришта
,
скромни
и
предани
служилац
у
храму
богиње
Талије
,
а
затим
отпуштени
општински
писар
,
жртва
обести
садашњега
режима
,
који
је
узалуд
ишчекивао
моју
потпору
...
као
члан
путујућег
друштва
почео
сам
као
статиста
са
цигло
неколико
ових
речи
:
„
Милост
,
Лезирк
је
невин
!
“
а
доцније
сам
играо
Јована
у
Низу
Бисера
и
Хајнриха
у
Лаворици
и
просијачком
штапу
награђен
бурним
аплаузом
до
лудила
усхићене
публике
која
ме
обожаваше
.
Играо
сам
карактере
,
то
ми
је
фах
...
посветио
сам
се
био
животу
који
значи
свет
на
даскама
,
то
ми
је
био
идеал
,
циљ
и
сврха
мога
толи
бурнога
коли
беднога
живота
...
—
Аха
,
сећам
се
,
писали
су
ми
из
Београда
за
вас
.
—
Па
сам
дошао
...
А
уверићете
се
из
мојих
кондуита
,
које
су
све
овде
при
мени
...
рече
и
извади
читаву
фасциклу
неких
хартија
.
—
Добро
,
добро
...
то
за
после
.
Овде
сам
само
приватан
човек
у
кругу
пријатеља
.
—
Имам
опробано
перо
...
мој
концепат
није
никако
поправљан
;
одмах
га
и
преписујем
.
Имам
баш
,
чини
ми
се
,
овде
неколико
концепата
при
себи
,
ако
желите
...
—
Желим
ти
,
брате
,
добар
апетит
—
рече
председник
и
метну
му
у
тањир
један
комад
печења
.
Ето
то
је
добро
.
Ех
,
кад
не
знаш
шта
ваља
!
—
О
господине
председниче
,
ваша
љубазност
...
ваша
готовост
...
како
само
да
вам
се
одужим
!
.
.
—
Батали
,
море
,
то
,
па
ћути
и
једи
ту
.
Видиш
да
нисам
...
да
сам
данас
приватан
човек
,
а
сутра
кад
будем
,
у
звању
,
званичан
...
вели
председник
,
па
се
тек
на
једаред
трже
;
сетио
се
да
је
дошао
као
власт
,
па
настави
:
То
јест
,
ја
сам
и
сада
власт
,
ал
’
сам
у
другом
послу
.
Људи
,
шалу
на
страну
,
фала
па
части
,
на
вину
и
па
мезелуку
,
ал
’
ја
мислим
,
да
је
већ
крајње
време
да
ми
оставимо
овога
човека
,
овога
нашега
грешнога
Ивка
.
А
зато
сам
и
свратио
,
пут
ме
нанео
.
Ишо
сам
овуда
,
па
чуо
неки
џумбус
,
па
дај
,
велим
,
да
видим
...
—
Чуја
си
џумбус
,
па
викаш
ово
требе
да
су
неки
моји
човеци
,
друство
;
е
фала
,
те
се
за
нас
па
присети
.
А
куд
ће
па
да
бидне
коло
без
Кокана
,
та
и
ви
без
нас
.
Здрављица
,
приседниче
!
вели
му
весели
Калча
,
а
накривио
капу
.
Ако
,
ако
!
Неси
ни
погрешија
,
ни
ти
с
нас
,
ни
ми
па
с
тебе
.
—
...
Па
реко
’
,
хајд
’
баш
да
свратим
и
да
видим
шта
раде
они
тамо
,
па
сам
казао
Дживгару
да
спреми
фијакере
,
па
да
се
лепо
посадимо
,
па
онда
лепо
одавде
кући
...
ил
’
у
Бању
...
добро
је
мало
,
ради
...
—
Заради
воздух
!
вели
Калча
.
Ех
,
што
је
човек
учевњак
,
књижован
...
—
Јесте
,
да
се
мало
излуфтирате
,
то
је
здраво
.
—
Прима
се
!
Да
идемо
!
вели
Светислав
.
—
Ама
па
лепо
,
да
си
идемо
,
лепо
,
па
ће
’
си
идемо
!
И
ја
си
тој
викам
од
јучерке
јоште
.
Тике
викам
,
вели
Калча
,
бива
ли
,
ели
је
ред
па
трговачки
да
си
идемо
,
а
ни
„
сас
здравје
“
да
не
рекнемо
на
нашога
доброга
Ивка
,
на
домаћина
,
ете
?
—
А
прошевина
?
!
спомену
Светислав
.
—
Каква
прошевина
?
пита
председник
.
—
Хеј
,
хеј
!
Па
тај
си
је
работа
веће
свршена
...
’
Оће
да
га
женимо
...
—
Кога
?
пита
председник
.
—
Па
ваљда
неће
Курјака
!
Тике
може
и
њег
’
,
удовац
је
...
—
А
зашто
опет
ка
да
не
би
могло
!
рече
Курјак
,
ребрећи
се
мало
и
сучући
бркове
.
—
’
Оће
да
га
женимо
,
овога
побратима
.
Такој
ли
је
,
куме
?
пита
Калча
Светислава
и
удара
га
по
рамену
.
Јучерке
ме
окумија
.
Здрављица
!
Куме
,
да
пијемо
!
Куче
ниједно
,
ела
да
се
пољубимо
.
—
Хај’те
,
људи
,
хај’те
;
ово
је
сад
најхитније
,
а
за
оно
има
времена
!
вели
председник
.
—
Ивчо
бре
!
раздера
се
Калча
колико
га
грло
доноси
.
Ивчо
бре
,
поскоро
да
дођеш
!
—
Што
се
дереш
ка
скелеџија
?
Пресече
ме
,
кол’ко
се
раздера
!
викну
на
њ
председник
.
—
Викам
га
и
окам
ете
за
тој
,
да
се
,
демек
,
алалимо
како
људи
,
трговачки
...
несмо
једне
керамиџије
...
—
Море
,
Калча
!
Немој
бар
ти
да
се
правиш
луд
.
Давно
се
баталио
ред
овде
.
—
Одамно
господине
,
и
ја
викам
тој
,
јоште
од
како
не
оно
куче
остави
па
побеже
;
ама
викам
,
зар
да
смо
и
ми
како
он
?
!
вели
Калча
.
—
А
зар
је
ред
,
вели
Курјак
,
да
нас
и
он
остави
овако
саме
!
—
Е
,
па
немој
тако
,
Мито
—
рече
председник
онако
меко
и
благо
Курјаку
—
ти
си
бар
човек
паметан
,
па
што
онда
тако
говориш
?
А
како
би
,
ето
реци
по
души
,
теби
било
,
да
ти
он
дође
на
твоју
славу
?
—
А
зар
је
једаред
засео
?
А
после
ја
то
једва
и
чекам
,
и
молим
Бога
!
А
што
?
Што
да
ми
не
дође
!
Боже
здравља
...
Није
далеко
...
ето
прексутра
,
па
извол’те
и
ви
,
господине
председниче
.
Па
ћете
видети
како
ја
дочекујем
и
служим
госте
;
онако
старински
,
као
Силни
Цар
Степан
...
све
стојим
.
Ја
како
.
А
ја
још
и
немам
домаћицу
ка
он
.
Још
мало
,
ето
прексутра
је
слава
,
па
живи
били
...
—
А
шта
је
прексутра
?
—
Па
разуме
се
Марков-дан
,
моја
слава
,
од
старине
...
—
Хе-хе
,
смеје
се
председник
,
шта
се
ту
разуме
!
—
А
за
коју
годину
,
за
ову
?
—
За
ову
,
за
ову
!
—
Хе-хе
.
На
здравље
ти
памет
!
Ове
га
године
,
вала
,
нећеш
славити
,
а
до
године
можеш
.
Па
,
болан
брајко
,
а
знати
ли
шта
је
данас
?
!
Па
данас
је
Марков-дан
.
—
Данас
?
!
пита
Курјак
.
—
Данас
,
и
то
целога
дана
!
А
сад
је
четири
сата
по
подне
.
—
Та
батал’те
,
господине
председниче
...
не
знам
ја
кад
ми
је
слава
!
Толико
године
славио
заједно
с
оцем
,
и
после
кад
сам
се
одвојио
сам
,
и
као
удовац
...
па
да
не
знам
ја
кад
је
Марков-дан
.
Трећи
дан
по
Ђурђев-дану
.
—
Па
?
—
Је
л
’
прекјуче
био
Ђурђев-дан
?
—
Јок
!
данас
је
!
јуче
је
!
вичу
,
док
се
напослетку
једва
једном
не
обавесте
да
је
јуче
био
Ђурђев-дан
.
—
А
не
,
не
!
Господин
председник
има
право
.
Јуче
је
госпођица
Јола
отишла
и
нисам
је
више
видео
,
а
она
је
дан
и
по
послуживала
.
—
Е
,
па
саг
де
!
Вија
сте
мужије
учевњаци
и
књижовни
,
а
мија
смо
једни
простаци
.
Како
ти
рече
,
приседниче
,
тај
дан
ће
да
бидне
.
Последњи
си
гост
у
друство
,
да
ти
не
кваримо
кеф
,
ете
!
вели
Калча
.
Пеки
,
пеки
!
—
Е
,
па
нећу
да
је
„
пеки
“
,
него
:
Је
л
’
прекјуче
био
Ђурђев-дан
,
је
л
’
јуче
била
патарица
,
е
је
л
’
данас
онда
Марков-дан
?
!
Ако
не
верујеш
,
изиђи
да
видиш
како
јури
свет
у
Пантелеја
...
а
и
на
Св
.
Марка
слави
црква
!
Табло
.
—
Е
па
,
побратиме
,
Митанчо
,
диже
се
Калча
с
пуном
чашом
,
па
срећна
ти
слава
!
У
здравје
да
гу
дочекујеш
!
И
ми
да
ти
долазимо
и
ти
па
да
не
дочекујеш
и
испраћаш
,
а
не
како
оној
куче
Ивко
што
уради
.
Сви
му
честитају
славу
,
љубе
се
,
пију
и
опет
се
љубе
.
—
Добро
сте
ми
дошли
!
вели
Курјак
једва
једном
уверен
и
он
.
Извол’те
,
седите
.
Сви
поседају
,
Курјак
стоји
и
служи
.
—
Господин
-
приседниче
,
вели
Калча
весело
,
а
виде
ли
саг
па
овој
чудо
:
слава
на
нашега
Митанчу
.
Курјачка
што
је
слава
,
па
у
туђу
кућу
гу
слави
!
Боже
мој
!
Свашто
у
овај
свет
!
Те
се
речи
као
коснуше
Курјака
,
јер
он
се
уозбиљи
и
као
растужи
мало
;
а
за
чудо
да
је
и
јуче
већ
био
нешто
друкчији
.
Већином
је
ћутао
,
ребрио
се
седећи
онако
;
гледао
,
сукао
и
извлачио
бркове
.
—
Е
,
кад
је
тако
—
рече
председник
и
пружи
ђуровачу
да
му
се
наточи
—
онда
је
што
друго
;
ствар
је
онда
у
другом
состојанију
.
Па
што
ми
то
одмах
не
казасте
!
Е
онда
узимам
реч
натраг
!
па
испи
чашу
.
Светиславе
,
на
,
мети
овај
шешир
тамо
да
ми
не
смета
.
—
Бож’ке
,
како
се
па
овој
убаво
сложило
.
А
прође
Ивкова
слава
,
а
ето
си
стиза
па
Курјакова
!
вели
Калча
.
—
А
јадна
ти
слава
без
свирача
!
вели
Смук
.
—
Весело
,
господине
председниче
!
вели
Курјак
.
—
Ама
нешто
ми
глува
ова
слава
!
вели
председник
.
—
Како
да
није
!
вели
Смук
.
Нема
Цигана
.
—
Бе’у
једни
отоичке
,
ама
ги
напудимо
зашто
су
лопови
.
Они
куповаше
и
доносише
пљачку
алексиначку
и
књажевачку
у
турцко
време
кад
беше
рат
.
Рекаја
сам
јоште
кад
паде
Ниш
и
заступи
Србија
,
да
ћу
ги
бијем
где
ги
нађем
и
дор
ги
видим
;
па
си
тој
и
радим
,
веру
ги
фираунску
чађаву
!
Фаћам
рачун
;
јоште
три
иска
,
па
да
ги
бидне
рамно
стотинка
.
—
Ама
глуво
ми
без
Цигана
!
вели
председник
.
Куд
је
била
слава
без
Цигана
!
—
Глуво
,
господине
.
—
Чујеш
,
куме
Светиславе
!
—
Ја
...
о
молим
...
изволите
!
вели
Светислав
.
—
Дакле
,
као
што
ти
реко
’
,
ја
ћу
да
ти
будем
кум
,
Курјак
старојко
,
а
Калча
нек
’
ти
буде
место
оца
.
А
,
Калча
,
пристајеш
ли
?
—
Све
си
кабулим
...
вели
Калча
.
—
О
каква
част
!
Ствар
прешла
у
јаче
руке
.
.
Дакле
има
наде
!
Даље
од
мене
онда
мисли
о
самоубиству
!
„
0
Маријола
,
лепотице
красна
,
Слико
дивна
раја
небескога
!
Не
смем
чисто
да
погледам
у
те
,
Дивном
блеску
светла
лица
твога
.
Ал
’
врати
се
,
о
погледај
,
стани
,
Мог
живота
већ
се
гасе
дани
!
“
заврши
декламацију
овај
Јулије
Флотвел
из
путујућега
друштва
.
А
Калча
не
скида
очију
с
њега
,
него
га
слуша
и
гура
једнако
Смука
,
да
га
и
овај
слуша
.
—
Море
,
куме
,
ти
ме
збуни
с
том
твојом
фантазијом
.
Дакле
,
шта
оно
хтедо
’
рећи
...
—
За
Цигани
беше
разговор
!
вели
Калча
.
—
А
,
да
,
дакле
,
куме
и
ћато
...
сутра
напиши
признаницу
на
пола
плате
...
—
Чујем
,
господине
куме
;
а
на
колико
,
молим
?
—
На
пола
плате
,
четрдесет
и
осам
динара
,
од
петнаестога
до
краја
овога
месеца
,
на
име
плате
писара
ово-општинског
,
а
плата
ти
је
деведесет
и
шест
динара
засад
.
—
Хвала
,
господине
кума-
председниче
и
једини
прави
пријатељу
и
добротворе
.
—
Уха
,
шта
ти
све
наказива
ту
!
Рекни
:
куме
—
доста
је
.
—
Хвала
,
куме
.
Дакле
,
куме
,
шта
сте
ми
хтели
наредити
?
Где
кум
оком
,
ту
кум
скоком
!
—
Леле
мајке
,
што
ће
да
ни
процавти
Општина
сас
овакога
писара
!
!
вели
Калча
,
смејући
се
.
—
Дакле
,
куме
,
отиди
оном
мом
писару
пред
кућом
ту
што
стоји
и
кажи
му
,
нека
одмах
пошље
свих
шест
пандура
у
свих
шест
циганских
мала
—
а
и
код
Пантелеја
нек
’
иду
,
ако
по
малама
не
нађу
,
па
нек
’
доведу
свираче
.
—
Колико
?
—
Кол’ко
их
нађу
.
—
Ама
,
викам
,
вели
Калча
,
неће
може
бит
’
да
дођу
;
и
њим
ги
је
слава
.
—
Море
!
Чудне
ми
славе
!
Циганска
слава
.
Шта
неће
да
дођу
?
Кажи
да
председник
зове
.
Хајде
сад
...
Чујеш
...
хеј
,
стани
...
Нареди
тамо
и
за
прангије
!
—
И
чочеци
нек
’
доведу
!
предложи
Калча
.
—
И
њих
,
и
све
.
Знају
они
Курјака
;
зар
су
му
мало
свирали
Мекам
и
Зејбечку
Игру
.
—
Море
,
не
знају
они
председников
бакшиш
!
вели
Смук
.
—
Е
,
па
срећна
слава
!
Срећно
виђење
!
Ове
године
како
можеш
,
а
до
године
како
хоћеш
.
Па
да
Бог
да
с
домаћицом
,
вели
му
председник
.
Ако
си
Курјак
,
не
мораш
бити
курјак
.
Куцају
се
и
пију
.
—
Седи
,
Мито
,
рече
председник
Курјаку
.
Што
си
замишљен
?
Шта
ти
је
?
А
Курјак
само
седи
и
ћути
.
Суче
бркове
,
вуче
брк
и
гледа
низ
нос
,
као
човек
који
осећа
своју
вредност
и
намеран
је
да
је
пусти
у
саобраћај
.
—
Истин
’
,
што
ти
је
па
теб
’
?
Ништо
си
млого
жалан
,
побратиме
!
—
Ето
тако
.
Ништа
!
Мислим
нешто
!
Ето
од
кад
је
наше
друство
,
па
се
не
сетисте
мене
да
жените
и
да
ми
председник
буде
кум
!
А
овај
,
ето
,
дошао
јуче
,
па
му
већ
нађосте
и
девојку
и
кума
и
старојка
и
све
!
Е
,
зато
ме
је
баш
много
жао
!
...
То
...
то
ја
и
умрећу
а
заборавити
нећу
!
—
Па
,
молим
те
,
побратиме
,
а
кад
си
нам
ти
реко
да
’
оћеш
—
—
...
Него
да
ја
дочекам
,
наставља
збиља
ожалошћени
Курјак
,
моју
славу
без
домаћице
,
и
још
у
туђој
кући
!
Е
зато
мене
боле
срце
!
То
је
мени
једна
жалост
велика
!
—
Море
батали
то
сад
.
А
поправићемо
то
лако
,
само
ако
ти
хоћеш
!
Него
да
пијемо
.
Само
ако
ти
хоћеш
!
—
Море
,
како
да
нећу
оно
што
је
добро
.
—
Хајд
’
,
батали
ти
то
сад
!
Сад
ће
нам
и
Цигани
доћи
.
Нема
сумње
Курјаку
се
досадио
удовачки
бећарски
живот
а
дирнуло
га
и
то
ваљда
што
је
дочекао
славу
у
туђој
кући
.
И
он
се
опет
изгуби
у
мислима
.
Само
је
гладно
брке
,
пућио
образе
,
надимао
груди
као
што
већ
то
чине
заљубљени
удовци
,
и
мало
је
говорио
а
није
се
расположио
ни
кад
су
стигли
свирачи
.
После
пола
сахата
стигоше
свирачи
.
Ивко
је
седео
дотле
у
кафаници
и
поручивао
кафе
и
примао
извештаје
,
који
су
га
потпуно
умирили
,
јер
је
чуо
да
је
власт
стигла
већ
на
место
нереда
.
Пошао
је
умирен
и
пун
наде
;
али
што
се
ближе
кући
примицаше
,
све
га
више
неки
страх
обузимаше
.
Оставио
је
кућу
у
приличној
тишини
,
а
сад
из
далека
проламаше
му
уши
један
ужасан
урнебес
!
Јакаша
,
јараша
!
чу
се
из
авлије
глас
Циганака
и
зурле
Амета
зурлаша
.
—
Леле
,
мајке
,
што
ће
баш
да
пропаднем
!
Што
ће
овој
сас
мене
на
крај
да
бидне
!
рече
,
па
полете
кроз
свет
у
авлију
,
као
човек
који
је
до
мало
час
безбрижно
седео
у
друштву
,
па
му
изненада
јаве
:
да
му
се
кућа
запалила
.
Ту
стаде
на
оном
демаркационом
ћошку
од
куће
,
па
гледа
и
слуша
све
.
Унутра
већ
само
како
се
замислити
може
!
Како
те
најгоре
мрзи
'
.
Једна
вика
,
једна
свирка
,
једно
пуцање
и
подврискивање
једно
,
па
се
до
неба
чује
!
Затекао
је
шест
циганских
дружина
.
Све
ударило
у
свирке
и
даворије
,
у
ћеманета
,
зурле
и
бубњеве
,
а
чочеци
у
бесну
игру
.
Циче
ситна
ћеманета
,
пиште
зурле
,
а
глас
им
се
разлеже
чак
до
Виника
,
тресе
се
кућа
и
сокак
од
бубњева
,
звече
дахирета
,
подзвецкују
чампаре
на
рукама
чочека
.
Игра
чочек
и
прави
кругове
и
шиба
својим
дугим
курјуцима
по
зраку
и
тресе
грациозно
целим
својим
симетричним
телом
,
а
Калча
се
извалио
на
једно
јастуче
,
зажмирио
сладнострасно
као
мачак
,
па
викнув
:
„
Ахааа
,
чичино
малецно
!
“
испали
пушку
у
вис
и
отера
радознале
врапце
чак
у
девету
махалу
.
„
Свирите
мој
жалос
’
,
веру
ви
фираунску
чађаву
чочешку
!
“
дере
се
Калча
и
обећава
лагир-папуче
гаравом
чочеку
Кара-Биберу
,
због
које
се
почешће
по
кафанама
дешавају
туче
између
војске
и
цивила
и
има
разбијених
глава
и
слубљених
шешира
,
покрханих
столица
и
тесака
без
канија
у
кафани
и
канија
без
тесака
у
касарни
.
„
Ћити
,
ћити
,
Ружо
!
“
дере
се
Калча
.
Тресе
се
кућа
веселога
Ивка
,
јорганџије
.
Стао
домаћин
,
па
гледа
и
слуша
чудо
.
„
Што
је
овој
,
бре
брате
;
помага
ли
што
тапија
?
“
рече
у
себи
.
Веровао
је
својим
ушима
,
још
са
сокака
чујући
како
му
се
све
тресе
од
свирке
и
песме
весела
кућа
његова
,
али
очима
својим
није
могао
да
верује
ни
сад
,
на
лицу
места
,
усред
авлије
!
Занемео
и
стао
.
И
да
је
то
био
човек
који
афектира
,
нема
сумње
да
би
најприродније
и
најзгодније
било
за
њ
да
падне
у
несвест
;
—
али
пошто
као
човек
јаке
и
снажне
грађе
није
знао
шта
су
то
живци
,
а
још
мање
слаби
живци
,
није
знао
наравно
ни
падати
у
несвест
,
него
је
само
зинуо
од
чуда
,
па
стоји
насред
авлије
.
Оставио
још
и
којекако
мирну
кућу
,
а
сад
затекао
читав
вашар
као
у
паклу
,
и
то
још
у
присуству
општинских
служитеља
,
на
чију
је
помоћ
апеловао
!
Они
су
ревносно
прали
чаше
и
спремали
„
бештек
“
и
„
есцајг
“
!
!
—
Бреее
!
Зар
тол’ко
Цигани
ги
има
у
овај
град
?
!
викну
Ивко
,
коме
ништа
паметније
у
овај
мах
не
паде
на
памет
него
то
.
Заборавио
на
своју
несрећу
,
па
се
чуди
томе
.
Стаде
гледати
и
мерити
и
Цигане
и
пандуре
који
раде
и
уређују
слошке
као
да
су
баш
у
својој
кући
.
—
А
,
за
тој
ли
ве
је
послаја
приседник
,
несреће
пандурске
!
викну
Ивко
,
мислећи
да
су
пандури
(
као
сироти
људи
)
поткупљени
.
—
Ми
си
сал
’
слушамо
заповес
’
,
рече
један
са
засуканим
рукавима
,
разгледајући
опрану
чашу
,
а
Ивка
и
не
гледајући
.
Што
па
нас
резилиш
,
кад
су
туј
наши
стареји
?
!
—
Какви
стареји
!
;
А
,
ће
се
нађем
ја
с
приседника
,
па
ће
га
питам
,
какви
има
пандурини
!
Куд
су
стареји
?
пита
Ивко
,
не
видећи
ништа
друго
до
саме
Цигане
.
Први
пут
му
паде
на
памет
,
па
се
запита
:
откуд
у
вароши
толико
Цигана
!
Погле
,
молим
те
!
рече
Ивко
у
себи
.
И
доиста
сам
Циганин
притискао
авлију
,
па
да
,
што
певају
,
јаје
бациш
од
горе
,
не
би
пало
на
калдрму
већ
на
добра
Циганина
или
још
бољу
Циганку
.
А
није
ни
чудо
.
Пандури
су
сви
,
колико
их
је
било
,
тачно
извршили
наредбу
.
Сваки
је
пандур
довео
по
једне
свираче
;
шест
пандура
,
шест
дружина
Циганских
беше
дошло
.
Стоје
у
полукруг
са
свима
могућим
музичким
инструментима
културнога
Запада
и
чаробнога
Истока
.
Они
као
полукруг
,
усред
њих
кардаши
,
а
усред
кардаша
седи
главом
он
,
председник
;
власт
,
болан
брате
!
Пао
у
севдах
,
па
онако
ћефли
лепи
динаре
и
стопарце
по
челу
и
образима
најмлађег
и
најлепшег
чочека
Ајше
и
обећава
јој
стамбол-папуче
!
Грешни
Ивко
кад
виде
то
,
а
он
стао
па
се
скаменио
,
и
стоји
не
друкче
него
као
један
велики
у
салонски
капут
и
свилени
прслук
са
цветићима
у
саксијама
обучен
знак
питања
или
дивљења
.
Дуго
је
ћутао
,
јер
не
може
ни
очима
да
верује
,
а
још
мање
да
гукне
!
Власт
,
болан
брате
,
отишла
да
га
заштити
,
па
се
и
она
саблазнила
и
њу
је
ова
тродневна
епидемија
заразила
!
И
њу
је
занела
и
понела
струја
овога
бујнога
весеља
.
Па
шта
је
онда
стално
и
солидно
у
овој
земљи
?
мислио
је
Ивко
.
—
На
здравље
ти
пита
,
домаћине
!
гукну
Ивко
.
У
овуј
земљу
веће
нема
ни
ред
ни
па
закон
!
Пропадо
’
ја
са
све
приседника
!
—
Ивко
!
—
Побратиме
!
—
Ћопек
!
Гракнуше
оданде
у
један
мах
кад
га
спазише
,
а
прангија
рикну
силно
и
посу
земљом
несрећнога
Ивка
по
глави
,
по
капуту
и
по
свиленом
прслуку
са
цветићима
у
саксијицама
.
—
Свирајте
:
„
Што
те
нема
,
што
те
нема
,
драги
,
да
ми
дођеш
?
“
виче
Курјак
.
—
Јок
јок
,
свирите
:
„
Побратиме
,
побратиме
,
ете
,
да
се
не
варамо
!
“
виче
Калча
.
Цигани
свирају
и
певају
и
једно
и
друго
у
исти
мах
.
Ивко
стао
насред
авлије
,
па
се
подбочио
као
онај
коме
се
поломе
кола
на
пола
пута
од
села
у
варош
,
—
стао
,
па
гледа
блесасто
.
Паде
му
на
памет
прекјучерашња
гужва
циганска
,
па
рече
у
себи
:
Сас
Цигани
поче
,
сас
Цигани
ће
ми
се
и
сврши
слава
!
Ја
си
дочека
у
моју
авлију
„
Циганско
царство
!
“
—
Поскоро
овам
’
,
куче
ниједно
,
виче
Калча
.
А
,
теб’те
никуд
нема
!
А
знаш
ли
,
јагуридо
,
дек
је
данас
слава
на
нашога
Курјака
?
!
Не
знајеш
,
је
ли
,
несрећо
побратимска
!
—
Овамо
,
побратиме
,
устаде
Курјак
и
приђе
му
.
Данас
ми
је
слава
,
Свети
Марко
.
Жалост
,
побратиме
,
које
сам
ја
дочеко
од
тебе
,
као
од
једног
бољега
од
рођенога
брата
,
да
се
ти
мене
не
сетиш
,
него
да
ја
морам
да
ти
напоменем
.
—
Е
,
па
срећно
,
утањи
Ивко
,
до
године
побоље
код
твоју
кућу
да
гу
дочекујеш
и
испраћујеш
!
Пољубе
се
.
—
Ставријо
,
море
,
чашку
за
Ивка
.
Добисмо
новога
госта
.
Седи
си
,
Ивчо
!
вели
Калча
.
Куцају
се
и
пију
.
Ивко
седа
.
—
Е
,
а
што
је
па
саг
овој
,
господин
-
приседниче
?
рече
прекорно
Ивко
.
—
Не
можеш
бре
без
нас
,
признај
,
куче
ниједно
!
вели
му
задовољно
Калча
.
Скита
се
,
скита
,
па
се
врну
при
нас
у
старо
друство
,
куче
!
Насмеја
се
Ивко
мало
горко
,
па
се
предаде
судбини
и
баци
капу
на
траву
.
—
Ето
видиш
,
како
сад
иде
све
лепо
и
мирно
.
Седиш
ту
,
а
нико
ти
не
каже
ни
:
потамо
се
!
Треба
лепо
.
Добар
си
мајстор
,
ал
’
с
људима
не
умеш
,
вели
му
председник
,
густијозно
једући
једно
ребарце
.
То
треба
полако
,
па
то
после
све
иде
својим
путем
,
као
намазано
.
Ти
само
уживај
!
—
Е
јес
’
,
господине
.
Да
уживам
,
господин
-
приседниче
!
Калча
ме
испрати
сас
пушку
,
а
ти
ме
па
саг
сас
прангије
дочека
!
Фала
ви
како
на
брата
,
рече
учтиво
Ивко
,
а
у
себи
се
пита
:
шта
ли
то
,
Боже
,
иде
све
тако
лепо
и
намазано
?
—
Деде
још
по
једну
!
Најпре
таван
јагњетине
,
па
таван
вина
,
па
онда
таван
кафе
,
па
ништа
лепше
!
Ето
тако
...
сад
још
ово
да
испијемо
,
ту
што
видиш
,
а
после
ћемо
сви
лепо
да
се
дигнемо
,
па
право
тамо
!
Ал
’
онда
треба
и
ти
да
нам
помогнеш
,
јер
и
твоје
се
коже
то
тиче
.
—
Што
да
прајим
,
господине
?
Све
ће
да
чиним
,
салте
казуј
!
вели
Ивко
,
па
му
се
примаче
столицом
.
—
Па
ти
ето
видиш
,
какви
су
ово
зли
поданици
.
Видиш
да
овај
сваки
има
три
срца
као
Муса
Кесеџија
.
Видиш
да
су
тек
сад
ћефли
што
су
пронашли
Митину
славу
!
Па
ти
мислио
да
ће
већ
да
сврше
,
а
они
тек
сад
почињу
!
Хоће
славски
колач
да
поруче
.
—
Како
,
море
,
да
не
видим
!
Очи
ми
обелеше
гледајући
бруку
.
Него
курталисуј
,
аман
!
—
Е
па
лепо
,
има
лека
.
—
Има
велиш
!
О
да
да
Господ
!
—
Ето
видиш
овога
овде
Светислава
.
То
је
наш
писар
;
добио
је
данас
службу
.
И
ти
си
ми
казао
,
а
и
од
њега
сам
самог
мало
час
чуо
,
да
је
бегенисао
ону
јучерашњу
девојчицу
...
—
Маријолу
Танину
?
Јесте
,
господине
.
—
Е
,
па
видиш
.
Па
сад
бирај
!
Ил
’
волиш
да
их
скинеш
сад
одмах
с
врата
,
ил
’
да
ти
још
три
дана
праве
лудорије
по
кући
.
Од
тебе
све
зависи
,
више
него
од
мене
.
—
Научи
ме
,
господине
,
ела
...
—
Па
да
оде
твоја
жена
,
госпоја
Кева
,
мајци
девојчиној
...
—
Аа
,
при
Сику
?
—
Јесте
,
да
оде
,
па
да'је
пита
;
хоће
л
’
удати
дете
.
Је
л
’
јој
је
за
удавање
;
а
ми
имамо
,
реци
момка
на
женидбу
.
Нек
’
каже
,
да
није
рђава
прилика
...
а
знаш
...
ко
га
зна
,
може
после
доћи
неки
још
гори
.
А
овоме
бар
знам
фамилију
.
Од
добре
је
фамилије
,
за
то
нека
се
не
брине
,
а
има
и
масу
,
то
ја
знам
и
јамчим
.
—
Е
,
лепо
...
ће
рекнем
:
приседник
га
знаје
како
и
себ
’
што
познава
...
—
Па
ако
може
бити
што
од
тога
посла
,
а
ми
да
им
дођемо
одмах
овако
сви
у
прошевину
—
а
ево
ту
су
и
Цигани
.
Жива
згода
,
све
ко
наручено
.
Он
млад
,
леп
,
од
добре
фамилије
,
таман
прилика
;
а
и
она
лепа
...
—
Лепа
,
господине
,
како
гугутка
,
како
и
мајка
гу
Сика
,
а
мајка
гу
па
што
беше
...
—
Ее
,
де
...
казиво
си
ми
већ
!
прекиде
га
председник
.
Дакле
ако
може
,
а
ми
онда
вечерас
лепо
све
да
свршимо
,
а
на
Духове
може
свадба
да
буде
.
Дакле
.
хоћеш
ли
?
—
Како
да
нећу
,
господине
!
вели
Ивко
.
—
Е
па
,
Светиславе
,
домаћин
ће
да
иде
.
Дакле
,
Ивко
,
хајд
’
брже
,
а
кажи
им
да
се
девојка
момку
просто
допала
;
кажи
да
је
зато
и
остао
три
дана
код
тебе
,
што
му
се
жестоко
допала
...
—
Рекни
гу
,
додаје
Калча
,
жестоко
му
памет
померила
ваше
Јолче
,
па
си
је
саг
како
брљив
без
њума
!
Ошашавеја
је
...
—
Да
,
господине
,
а
и
шта
би
ми
био
живот
без
ње
!
Само
један
суморан
дан
,
магловит
,
облачан
дан
;
дан
без
сунца
,
небо
без
паведрине
,
без
топлих
зрака
сунчаних
.
Што
је
цвет
без
топлих
зрака
сунчаних
,
то
сам
ја
без
ње
!
О
,
господине
,
кад
бисте
знали
!
Кад
бисте
знали
и
осећали
што
ове
ломне
и
измучене
груди
осећају
у
овај
мах
!
Ах
,
господине
!
рече
Светислав
,
а
опустио
руке
и
разарусио
косу
,
па
изгледа
као
онај
кога
из
кафане
избаце
.
—
Погле
га
сал
’
што
збори
!
вели
Калча
полако
и
гурка
Смука
.
Ја
га
што
је
брљив
!
Их
,
што
је
фантазија
,
мајка
му
стара
!
—
О
,
господине
председниче
!
Да
ли
ћете
ми
моћи
веровати
?
!
...
Али
не
...
и
ви
сте
били
млади
,
и
ваша
је
крв
негда
бујније
кључала
,
срце
јаче
било
,
и
ви
се
више
кретали
по
узвишеним
пределима
идеала
!
И
ви
сте
јамачно
имали
једно
створење
,
које
не
бисте
дали
ни
за
сва
царства
овога
пространога
света
;
за
чијим
сте
погледом
чезнули
,
за
чијим
гласом
уздисали
,
за
чије
бисте
једно
„
љубим
те
,
љубим
“
дали
све
блаженство
душе
своје
!
—
А
она
,
мени
...
ах
,
коли
ми
је
драга
она
!
—
Бреееее
,
отеже
Калча
,
па
ово
море
било
лудо
!
!
!
—
Море
,
не
лупај
ту
којешта
,
осече
се
председник
на
Светислава
,
који
је
још
једнако
онако
чупав
стајао
и
декламовао
без
суфлера
,
нит
’
ми
одуговлачи
ту
ствар
,
кад
видиш
да
радим
за
тебе
!
...
Дакле
...
овај
...
тако
кажи
,
нека
каже
тамо
госпоја
Кева
:
да
је
момак
рад
да
се
жени
,
а
девојка
му
се
допала
.
Он
има
нешто
масе
,
а
добиће
службу
,
па
не
тражи
ништа
;
што
кажу
,
пристаје
и
у
једној
кошуљи
да
је
узме
.
А
ја
ћу
се
старати
за
њега
.
Познавао
сам
му
оца
,
а
познавао
и
фамилију
,
и
јамчим
за
њега
.
Ако
да
,
нек
’
јој
рекне
,
да
ће
тиме
и
мени
учинити
љубав
,
а
рећи
ће
ми
после
фала
,
то
знам
.
А
и
девојка
ваљда
му
неће
манисати
?
А
момак
је
воли
и
било
би
му
тешко
кад
би
га
...
—
О
умукните
—
раздера
се
Светислав
—
не
спомињите
ту
ужасну
реч
,
тако
вам
спасења
душе
ваше
и
вечних
мука
које
вас
чекају
!
Не
спомињите
!
рече
малаксало
,
па
разбаруси
косу
у
очајању
и
паде
преко
једне
столице
.
—
Ама
реко
’
ли
ти
да
се
не
млатиш
кад
ја
радим
,
видиш
фала
Богу
.
Бог
и
душа
,
хоћу
те
везати
,
па
послати
у
Београд
у
лудницу
,
ако
ми
само
још
једну
реч
...
—
Ах
!
не
,
не
!
Ви
још
не
знате
...
—
’
Оће
—
нек
’
гу
рекне
Кева
—
како
онај
леблебиџија
из
Стамбол
,
што
се
у
онуј
турцку
песму
поје
,
пушку
да
фане
,
ајдук
да
стане
,
ако
му
,
ете
,
не
давате
Маријолче
ваше
.
Може
да
направи
сијасвет
зулуми
и
па
ешеклуци
заради
овај
несрећни
севдах
.
Такој
нек
’
гу
,
ете
,
на
Сику
рекне
!
учи
их
Калча
.
—
Не
,
не
!
Нашто
ми
и
живот
,
та
он
би
ми
само
био
пакао
на
земљи
без
ње
!
Ја
ћу
се
убити
ако
...
—
Чујеш
море
,
Ивчо
,
што
си
збори
човек
?
!
Нек
’
рекне
Кева
на
Сику
:
да
ће
да
се
беси
наш
побратим
Светлислав
на
криву
грану
,
а
све
од
кара-севдах
—
а
од
кара-севдах
поголем
болес
’
има
ли
на
овај
свет
?
!
вели
Калча
озбиљно
.
А
истин
’
може
да
учини
тој
!
Фантазија
је
,
бре
!
Лудо
,
бре
,
зар
га
не
видиш
?
Море
муке
видомо
сви
сас
њега
за
овој
три
дана
!
Па
може
тој
и
да
напраји
,
на
кој
ће
таг
,
рекни
гу
,
Сике
,
да
потегли
на
душу
?
А
може
,
каква
је
будала
,
да
се
ожени
за
инат
сас
неку
штумадлу
,
па
бива
ли
наш
побратим
такој
да
начини
,
та
такву
снајку
да
си
добијемо
?
!
Тој
ће
бидне
,
рекни
,
ако
му
не
давате
девојченце
.
Разбираш
ли
?
—
Разбирам
де
!
вели
Ивко
нестрпљив
.
—
А
за
момка
,
реци
,
да
је
већ
председникова
брига
;
биће
места
за
њега
.
А
после
има
и
масу
,
дакле
неће
,
фала
Богу
,
бити
гладан
.
А
рече
,
чини
ми
се
,
да
је
сиротнија
кућа
,
а
?
запита
председник
.
—
Па
сиротиња
,
господине
,
вели
Ивко
;
имају
си
једну
кућицу
,
лојзице
,
малко
земљице
,
чаир
и
магаре
;
тол’ко
!
—
Е
,
па
иди
сад
,
па
гледај
што
брже
да
се
вратиш
,
ако
желиш
да
ти
се
кућа
што
пре
испразни
,
вели
му
председник
полако
.
Јер
видиш
како
је
!
Курјакова
слава
тек
сад
почела
...
једва
сам
их
одвратио
...
а
хтели
да
зову
и
попа
да
сече
колач
!
Па
ако
и
Курјакова
слава
устраје
још
три
дана
,
лепо
ће
да
ти
иде
!
Хајд
’
,
иди
сад
!
—
’
Оћу
,
’
оћу
,
господине
,
да
радим
ћу
како
да
ми
је
син
ели
родљак
,
вели
Ивко
.
—
Рекни
гу
,
учи
га
Калча
,
нек
'
си
не
тврди
пазар
баш
тол'ко
млого
.
Зашто
знајеш
како
је
!
Момак
си
је
како
један
,
демек
,
зајац
,
девојачка
мајка
како
ловџија
,
наводаџија
како
огар
,
како
на
прилику
саг
мој
Чапа
што
је
,
а
момак
како
зајац
;
дор
га
видиш
,
а
ти
тај
час
по
њег
’
,
зашто
кад
му
изгубиш
траг
,
нема
га
ни
зајац
,
беше
му
веће
...
неће
га
нађеш
ласно
!
Па
да
си
има
нос
,
како
мој
Чапа
,
па
неје
ласно
!
Та
и
за
овој
саг
,
ете
,
алис
та
си
је
работа
!
Зашто
може
после
да
буде
слаб
алиш-вериш
за
девојку
.
Знајеш
како
је
девојка
!
Док
си
је
млада
и
луда
и
зелена
,
она
си
је
скупа
и
јагма
на
њума
,
како
на
ранке
црешње
;
а
после
и
по
две
оке
да
даваш
за
марјаш
—
па
мука
за
муштерије
!
Море
,
мен
’
ме
ти
питуј
,
рече
Калча
задовољан
и
изненађен
и
сам
овим
својим
згодним
упоређењем
.
Помени
гу
за
оној
наше
старо
,
кад
гу
ја
бегенисува
јоште
у
оној
време
,
а
она
си
и
мајка
гу
тврде
пазар
!
Па
виде
ли
што
се
после
напраји
?
!
После
си
пође
и
удаде
се
за
онога
Танчу
;
од
Калчу
па
дође
му
ред
и
на
Танчу
онога
!
!
Знајеш
,
рекни
гу
,
за
онај
стари
реч
:
„
А
кум
сас
прасе
,
а
ти
а
па
сас
врећу
“
,
та
прасе
у
врећу
,
зашто
после
може
да
стане
кум
пишман
!
Та
и
Сика
нека
си
не
тврди
баш
тол’ко
млого
пазар
,
зашто
може
после
да
буде
зорт
кад
прецавти
девојче
како
цвет
;
да
буде
зорт
,
па
таг
да
дава
девојче
за
неку
јоште
погору
прилику
и
јоште
побудалу
од
овога
нашога
побратима
,
ете
,
Светлислава
!
...
Ете
тој
ти
се
поздравија
,
рекни
гу
,
онај
Калча
.
И
нама
ће
ваљ’да
зора
синут
’
,
Сунце
наше
у
висину
винут
’
.
Бићеш
моја
,
моје
чедо
драго
,
Бићеш
моја
,
једино
ми
благо
!
вели
Светислав
,
а
дигао
руке
и
окренуо
се
према
Ивку
и
домаћици
му
који
одоше
својом
мисијом
.
—
Брееее
!
отеже
Калча
.
Што
је
па
будала
и
фантазија
овај
наш
тазе
побратим
,
та
га
у
свет
нема
!
!
А
,
побратиме
,
а
фаћа
ли
те
тој
па
сваки
дан
у
овој
време
?
!
После
пола
сахата
ето
ти
Ивка
и
Кеве
.
Вратише
се
обоје
весели
.
Ови
их
једва
дочекаше
,
јер
Светислав
је
за
ово
пола
часа
починио
лудорија
доста
.
—
Господин
-
приседниче
,
виче
Кева
с
врата
,
да
кажеш
:
Драгичка
!
—
Море
и
ми
да
кажемо
!
Бог
да
поможе
и
поживеје
твој
памет
,
господине
,
та
се
присети
!
вели
му
Ивко
полако
.
—
Шта
је
?
гракнуше
сви
.
—
Готова
работа
!
вели
Ивко
.
Изнапред
мајка
гу
не
беше
ништо
кефли
за
разговор
,
мислејаше
,
демек
,
да
салте
шегу
терамо
,
па
си
жена
не
верује
,
та
рече
:
„
Зар
ви
не
беше
доста
у
вашу
кућу
,
рече
,
та
саг
па
почесте
и
у
овуј
!
“
—
Ама
,
Сике
,
викам
ја
,
ти
си
берем
жена
...
„
’
Ајде
,
комшија
,
и
ти
си
па
како
онија
!
Не
води
гаирет
сас
сиротињу
!
“
рече
па
она
.
Муку
,
море
,
имашем
сас
жену
!
Ама
кад
гу
ја
реко
’
да
ич
нема
шала
,
и
да
ће
приседник
да
дође
сас
нас
,
а
она
таг
рече
:
„
Е
,
ако
да
је
туј
и
господин
-
приседник
,
таг
,
рече
,
може
да
буде
ништо
.
“
А
ја
гу
јоште
реко
’
:
Да
запиташ
,
рече
ми
господин
-
приседник
,
најпрво
девојченце
;
зашто
ми
рече
човек
да
нема
ништо
са
зор
,
веће
сас
кеф
и
сас
алал
.
А
теб
’
ти
је
керка
за
давање
?
—
„
За
давање
ми
је
!
“
рече
она
.
—
Е
,
па
саг
иди
,
па
си
питуј
Маријолу
.
Она
си
запита
девојче
а
ова
се
срамуваше
—
како
је
и
ред
на
удовичку
керку
—
некој
време
,
а
после
признаде
си
што
га
је
и
она
бегендисала
.
—
Берићат-версун
!
викну’ја
.
Па
саг
брго
да
се
спремите
,
ми
ће
смо
саг
овај
час
да
смо
туј
при
вас
!
реко
’
гу
ја
на
Сику
.
—
А
ја
гу
реко
’
,
додаде
домаћица
,
за
девојче
ич
да
се
не
бринеш
,
ако
смо
,
демек
,
муштерије
.
Момак
си
је
убав
,
кротак
,
фин
,
како
галантерис
’
.
Премисли
се
,
реко
’
гу
ја
,
ако
смо
муштерије
и
ако
ти
је
,
демек
,
Јолче
за
давање
!
—
—
„
Што
да
се
премислим
!
рече
па
она
.
Кад
је
к’смет
,
нек
’
се
узну
!
за
давање
ми
је
!
Ми
ће
’
ве
чекамо
!
“
—
допуњава
Ивко
рапорт
.
—
Ура
!
одјекну
громко
и
Цигани
засвираше
један
урнебесан
туш
.
—
Па
’
оће
си
идемо
.
Да
полазимо
!
нуди
их
Ивко
.
—
Можемо
!
вели
председник
,
ако
смо
готови
.
А
ти
,
Калча
,
пробери
једно
шест
најбољих
Цигана
и
сортирај
их
,
па
ти
нек
’
остану
,
а
оне
друге
пусти
.
Старојко
,
ти
знаш
шта
је
старосватско
:
да
води
трошак
,
—
хајд
’
,
дреши
кесу
,
па
плаћај
.
А
ево
им
од
мене
,
и
даде
им
три
банке
.
Раздели
им
,
јер
ће
се
потући
.
И
Калча
и
Смук
деле
бакшиш
Циганима
који
џакају
,
али
не
смеју
много
због
председника
,
а
још
више
због
пандура
;
али
чим
изиђоше
из
авлије
,
заџакаше
страховито
и
почеше
се
бубати
и
тући
.
Ивко
се
смеје
и
не
да
пандурима
да
се
умешају
,
па
вели
:
кад
је
почела
слава
са
циганском
тучом
,
нека
се
,
вала
,
и
сврши
.
—
Ама
шта
тражиш
то
,
куме
?
пита
Смук
младожењу
,
који
се
гологлав
устумарао
по
авлији
.
—
Ама
тражим
шешир
!
вели
Светислав
.
Док
је
Светислав
тражио
свој
шешир
,
дотле
је
Курјак
пришао
председнику
и
,
озбиљна
и
свечана
изгледа
,
разговарао
се
с
њим
дуго
.
Били
су
подаље
,
на
им
се
разговор
није
могао
чути
али
се
од
прилике
могло
видети
,
да
се
нешто
врло
озбиљно
разговарају
.
Чуло
се
у
један
мах
како
Курјак
вели
:
„
А
ово
већ
не
ваља
,
и
сам
видим
,
вели
Курјак
...
срамота
од
света
...
па
бих
вас
молио
,
господине
председниче
,
ка
једног
свог
оца
,
и
,
рећи
,
пријатеља
,
да
ви
“
...
а
председник
пристаје
на
нешто
,
колико
то
до
њега
стоји
.
А
Курјак
све
веселији
и
ведрији
,
избацује
час
једну
а
час
другу
ногу
,
суче
бркове
и
тражи
од
Ивка
оно
мало
огледалце
што
стоји
међу
порцуланом
,
и
чешаљчић
,
а
овај
му
све
то
доноси
.
—
Ама
шта
то
радите
толико
?
пита
председник
,
свршивши
разговор
с
Курјаком
.
—
Ама
шешир
нема
му
га
на
Светлислава
!
одговори
домаћин
.
Стадоше
сви
тражити
шешир
по
собама
,
по
ходнику
,
по
шупи
;
завирише
и
у
кокошињак
и
разгледаше
све
по
авлији
.
Нема
га
нигде
.
—
Гледај
,
молим
те
,
ко
да
је
у
земљу
пропо
!
вели
Курјак
.
—
Ама
,
побратиме
,
дође
ли
ти
у
шешир
,
ели
гологлав
дође
?
вели
Калча
.
Још
мало
,
море
,
да
потраја
овај
џумбус
,
ћамо
да
се
питујемо
како
бугарске
Баја
-Джоре
што
се
питуваше
:
е
ли
беше
на
Баја
-Джору
глава-та
?
!
Свашто
на
свет
!
смеје
се
Калча
.
—
Па
ваљда
није
гологлав
дошо
,
ил
’
га
неко
одно
?
!
—
Море
,
какве
се
све
челебије
изређаше
овија
па
три
дни
у
овуј
кућу
—
може
и
тој
да
бидне
!
—
’
Ајте
,
море
,
људи
,
пролази
време
!
жури
их
Курјак
.
—
Слушај
,
куме
,
вели
председник
,
па
ми
не
можемо
ту
сад
до
поноћи
остати
ради
твог
шешира
.
Него
да
се
помогнемо
.
Ставро
!
—
Извол’те
,
господине
!
одазва
се
и
дотрча
један
наочитији
пандур
,
први
момак
у
својој
махали
.
—
Ти
имаш
најлепшу
шајкачу
,
нова
је
,
је
ли
?
Скини
,
па
је
подај
господину
писару
.
—
Разумем
!
рече
пандур
,
—
А
,
па
ено
ми
шешир
на
чандијама
!
—
Боже
,
куд
па
саг
на
чандију
да
дође
!
чуди
се
Калча
.
Еј
,
црна
Сике
,
што
ће
’
па
да
добијеш
будалу
зета
!
!
—
Ех
,
батали
сад
.
Него
ко
што
реко
’
.
Светислав
узе
и
мету
нову
шајкачу
и
накриви
је
мало
на
десну
страну
.
—
Хајдемо
!
рече
председник
.
А
ви
,
окрете
се
затим
пандурима
,
хајд
’
у
Општину
!
Хајд
’
,
Ивко
!
Пођоше
.
—
А
ти
,
Светиславе
,
да
будеш
паметан
.
Немој
да
ми
се
тамо
измотаваш
ко
мало
час
што
си
,
јер
одмах
ћу
да
баталим
сву
ствар
.
—
Молим
.
Ћутаћу
,
вели
овај
.
—
Да
ћутиш
,
јесте
.
Ти
си
младожења
,
па
треба
да
ћутиш
.
—
Да
си
ћутиш
и
да
се
срамујеш
како
је
ред
,
демек
,
на
младожењу
.
Да
си
постидљив
и
од
невесту
!
Ако
ће
’
опет
да
си
фантазија
,
како
отоичке
што
беше
,
ми
ће
’
те
испудимо
!
Разбираш
ли
?
’
Ајд
’
саг
!
вели
му
Калча
.
—
Молим
,
молим
!
вели
онај
.
—
Да
си
ћутиш
,
вели
Калча
који
се
са
Светиславом
упутио
испод
руке
,
зашто
ако
станеш
да
прајиш
ешеклуци
и
да
си
фантазија
,
како
до
саг
што
беше
—
ем
неће
да
добијеш
девојченце
,
ем
ће
да
поручаш
ћутеци
од
мен
’
у
овај
мрак
.
Разбираш
ли
?
—
Разумем
!
одговара
Светислав
—
Е
,
тол’ко
ти
реч
од
мен
’
.
Да
си
ћутиш
како
немак
!
—
Ћутаћу
!
Као
сињи
камен
ћутати
ћу
!
вели
Светислав
,
решен
да
све
поднесе
ради
Маријоле
.
—
Цигани
,
бре
!
Да
свирате
саг
Он-Алти
,
Шестнаести
турцки
!
заповеди
Калча
.
Цигани
послушно
засвираше
поручени
турски
марш
.
А
што
да
чиним
па
ја
без
шајкачу
?
запита
Ставра
пандур
Ивка
,
кад
се
нађоше
на
улици
пред
авлијским
вратима
која
закључаваше
Ивко
.
—
Еве
ти
моја
шубара
(
па
му
је
наби
на
главу
)
,
а
ја
си
могу
и
гологлав
у
комшил’к
.
А
јутре
да
дођеш
за
шајкачу
и
па
за
господинов
шешир
,
а
ноћас
нек
’
си
седи
на
чандије
.
Зар
топрв
ће
да
преноћи
,
ете
,
на
чандије
!
Па
јутре
ће
’
се
трампимо
и
рачун
преглеђујемо
,
зашто
ноћаске
нећу
сам
дом
!
рече
Ивко
и
полети
гологлав
за
просиоцима
,
а
пандури
одоше
у
Општину
,
праћени
свирком
шкартираних
Цигана
.
Свршише
прошевину
.
Поседише
и
проразговараше
се
и
кренуше
дома
.
Светислав
је
ћутао
.
Испраћа
их
мајка
и
ћерка
.
Веселе
обе
,
па
не
знаш
ко
је
веселији
,
мајка
или
ћерка
.
Испратише
их
до
на
сокак
.
—
Е
,
од
овија
три
дана
што
беше
,
овој
си
је
најпаметна
работа
.
Овој
најпаметно
изработисмо
,
рече
Ивко
задовољно
,
кад
беху
већ
на
сокаку
.
Фала
ти
,
господин
-
приседниче
,
те
ме
овија
не
отераше
у
Цинцари
;
а
ћа
’
да
веће
не
држим
славу
ели
да
гу
променим
за
Светога
Живка
.
—
Па
дом
да
си
идеш
,
рече
Сика
Светиславу
.
—
Лаку
ноћ
!
Лаку
ноћ
!
—
’
Ајде
,
вратите
се
да
не
озебете
!
А
ти
,
Сико
,
тако
без
мараме
!
вели
Курјак
нежно
.
Врата
авлијска
залупише
и
чу
се
споља
како
Јола
и
Сика
,
трче
унутра
.
—
Е
,
па
у
здрављу
да
се
разиђемо
,
вели
председник
.
Срећно
,
Светиславе
!
Срећно
,
Курјаче
.
То
си
добро
урадио
!
Сви
се
љубе
са
Светиславом
,
али
и
са
Курјаком
.
А
што
и
са
Курјаком
?
запитаће
неко
.
Па
ништа
чудно
.
И
Курјак
је
испросио
;
испросио
је
Сику
.
Допала
му
се
особито
одономад
,
кад
оно
није
хтела
да
пева
,
кад
је
оно
Калча
заинтачио
па
тражио
да
пева
.
Од
тога
тренутка
Сика
је
била
једини
предмет
његових
мисли
,
и
та
љубав
је
у
њему
бујно
,
галопирајући
расла
и
нарасла
за
ова
три
дана
.
Досадило
му
као
удовцу
,
дирнуло
га
то
што
је
дочекао
своју
славу
у
туђој
кући
,
а
прострелила
га
Сика
својим
великим
и
као
бадем
дугим
очима
,
па
се
изјадао
председнику
и
замолио
га
да
се
он
заузме
.
И
овај
је
то
учинио
.
Чим
је
свршио
за
Светислава
,
одмах
је
отпочео
и
за
Курјака
.
А
баш
је
згодно
могао
отпочети
,
кад
се
повела
реч
о
младенцима
,
наводећи
да
пуница
и
не
треба
прве
године
да
је
код
њих
.
А
вели
,
ако
је
за
фајду
,
доста
је
жалила
Танчу
(
Бог
да
му
душу
прости
)
,
а
он
је
,
до
душе
,
и
заслужио
да
га
и
дуже
жали
;
али
Божја
воља
,
ето
,
хтела
тако
...
па
кад
већ
њега
не
диже
из
гроба
,
вели
Курјак
,
а
оно
нека
Бог
поживи
оне
што
су
остали
!
А
грехота
је
да
се
и
она
тако
млада
закопа
као
калуђерица
,
кад
још
може
свет
видети
фајду
од
ње
,
и
зато
је
он
проси
.
Писац
није
умео
онако
лепо
да
сложи
то
,
као
што
је
у
истини
било
,
али
отприлике
тим
речима
се
послужио
Курјак
,
а
председник
исто
прихватио
.
И
како
га
је
дао
Бог
слаткоречива
,
ствар
је
тиме
сасвим
,
што
рекли
,
прешла
у
јаче
руке
.
Сика
је
ћутала
и
слушала
.
Накривила
мало
главу
на
леву
страну
и
оборила
очи
,
па
јој
пале
сенке
од
трепавица
до
пола
образа
,
ћутала
и
слушала
и
чупкала
полако
крај
од
кецеље
.
А
затим
је
устала
и
пољубила
председника
у
руку
.
И
док
је
Маријола
спремала
каФе
у
мутваку
,
испросише
јој
амо
у
соби
и
мајку
.
Јола
је
тек
сутра
дознала
за
ту
другу
прошевину
,
и
тад
је
чула
и
шта
је
све
уговорено
.
Уговорено
је
и
за
часнике
и
за
дан
венчања
.
Венчаће
се
ускоро
;
Маријола
на
Духове
,
а
Сика
на
Павлов-дан
.
—
Е
,
са
здравље
,
Светлиславе
,
посинче
рече
Ивко
и
пољуби
га
у
чело
.
Па
јутре
да
дођеш
за
шешир
,
а
за
ноћаске
нек
’
си
седи
на
чандије
.
—
Фала
,
поочиме
!
вели
Светислав
,
на
га
пољуби
у
руку
.
—
Е
,
па
лака
ви
ноћ
!
’
Ајд
’
са
здравље
!
А
до
годину
извол’те
на
Светога
Живка
...
таг
ће
ми
је
слава
...
ће
променим
,
ете
,
светитеља
!
вели
им
Ивко
,
праштајући
се
с
њима
,
па
узе
жену
и
замаче
брзо
с
њом
.
И
набивши
покојнога
Танче
бућмеџије
фес
на
главу
,
оде
право
тасту
да
тамо
са
женом
преноћи
.
—
А
виде
ли
Сику
?
Кол’ко
гу
мило
за
Јолче
,
тол’ко
па
јоште
и
за
себ
’
,
вели
Кева
Ивку
,
идући
путем
.
Виде
ли
?
—
Хо
,
мајке
,
па
тој
се
знаје
;
поближа
кошуљка
оди
хаљинку
.
Е
што
да
чини
млада
и
убава
удовица
у
њојне
године
;
да
гу
пропада
век
без
човека
,
бива
ли
?
!
Како
,
ете
,
цвет
у
пусту
пољану
,
па
никој
га
не
бере
и
ни
мирише
и
ни
се
па
ћити
сас
њега
—
ете
такој
си
је
удовичко
!
—
А
и
на
Миту
мило
;
процавтеја
,
Бож’ке
,
човек
у
образи
оди
голем
радос
’
!
вели
Кева
.
—
Ах
,
рече
Ивко
,
па
се
лупи
у
груди
О
,
Боже
,
сал
’
тол’ко
да
живејем
дор
дочекам
на
некога
прву
славу
;
сал
’
дотле
да
не
замрем
!
А
таг
убаво
ће
ми
,
жене
киселе
,
плате
за
овај
оди
три
дана
панађур
што
га
држаше
у
моју
кућу
без
календара
и
комесара
и
па
после
сас
приседника
.
—
Море
,
остави
па
рекни
:
Сполај
на
Господа
,
што
ги
се
и
саг
курталисува
!
вели
Кева
.
—
Мори
,
Кево
,
рече
Ивко
,
па
се
заустави
,
ако
ли
да
скокнем
малко
до
друство
,
да
ги
се
па
саг
ја
осветим
!
вели
Ивко
,
па
пође
а
Кева
за
њим
,
па
га
ухвати
за
капут
и
не
пушта
.
—
Туј
да
останеш
,
несрећо
!
Једва
ги
се
курталисува
,
а
саг
ги
па
сам
тражиш
?
!
—
Ама
сал
’
да
ги
направим
један
пакос
’
.
—
Јок
,
јок
,
вели
Кева
а
не
испушта
га
;
дом
да
си
идеш
с
мен
’
,
а
за
пакос
’
има
време
.
Ивко
само
хукну
,
па
се
лупи
у
груди
и
рече
:
—
Ама
што
ће
’
се
наплатимо
!
Како
на
кадију
ће
ми
плату
.
А
на
сву
тројицу
је
слава
испред
моју
.
Та
када
ги
,
ете
,
дођем
и
седнем
у
кућу
,
е
,
веће
шест
дана
,
за
овој
неће
им
искочим
из
кућу
.
Ама
ти
,
Кево
,
сал
’
уживај
!
'
Ће
ти
покупим
и
доведем
и
нишки
и
масурички
Цигани
за
џумбус
!
А
,
што
узе
женче
!
!
Тако
смишљаше
и
претијаше
мајстор
-
Ивко
још
оно
вече
,
идући
тастовој
кући
.
А
какав
је
злопамтило
и
пакосник
,
верујте
да
ће
то
и
учинити
.
Већ
је
за
то
кратко
време
смислио
много
што
шта
,
а
до
прве
славе
,
јал
’
Калчине
јал
’
Смукове
јал
'
Курјакове
,
има
доста
времена
.
А
он
је
био
мајстор
у
измишљању
и
намештању
да
нагарави
кога
,
и
већ
се
сад
смешио
и
уживао
у
освети
,
звецкајући
силним
кључевима
од
свију
својих
соба
и
шупа
у
кући
.
Сутра
,
кад
је
отишао
кући
и
распремао
,
још
се
страшније
заклео
да
ће
им
вратити
мило
за
драго
.
Ивко
оде
једним
,
а
господин
председник
другим
путем
,
наредивши
им
пре
тога
да
иду
кући
,
што
му
они
,
наравно
,
и
обећају
,
упутивши
се
фијакерима
који
су
стајали
пред
кућом
.
—
Ама
што
узе
женче
,
побратиме
,
вели
Калча
Курјаку
,
алал
ти
две
очи
!
Саг
може
да
гу
слушамо
кад
запоје
:
Ракито
,
мори
,
Ракито
,
Ракито
,
тенка
селвијо
!
и
па
да
гу
гледамо
,
ми
што
смо
побратими
.
—
А
,
ће
’
се
ти
да
убришеш
за
тој
!
вели
му
Курјак
.
—
Ама
зар
побратиму
ти
па
тој
збориш
?
!
—
Побратиму
,
ја
како
!
Ваљда
се
ја
женим
за
побратиме
?
!
—
Ама
за
тој
ич
не
беше
разговор
!
Ништо
лошо
нема
туј
,
салте
човешки
.
—
Е
,
тако
.
Ја
теби
на
славу
и
ти
мени
на
славу
.
Толико
!
вели
Курјак
,
смејући
се
.
—
А
,
такој
ли
ће
му
бидне
!
вели
Калча
.
—
'
Ајд
'
,
седајте
!
наређује
Смук
.
—
Стој
!
викну
Светислав
,
имам
један
предлог
.
Како
би
било
да
отпевамо
сад
овако
једну
.
Ја
сам
први
тенор
;
треба
још
други
тенор
,
баритон
и
бас
,
па
један
диван
квартет
да
саставимо
,
па
да
нас
види
Бог
!
А
таман
смо
четворица
,
па
можемо
да
саставимо
квартет
;
ја
певам
,
дакле
тенор
;
шта
ти
,
Калча
,
певаш
?
—
Тој
што
и
ти
,
побратиме
!
вели
Калча
.
—
Е
,
па
не
може
то
,
него
реци
...
—
Јок
,
јок
.
Тој
што
и
ти
појеш
,
тој
ће
и
ја
да
ти
помагам
...
побратим
побратиму
треба
да
се
намери
у
помоћ
...
—
Е
па
не
иде
то
тако
.
Певаш
ли
бас
,
сопран
,
алт
,
шта
ли
...
—
Ја
ћу
да
појем
на
твоју
форму
,
побратиме
...
—
Е
,
па
ја
певам
тенор
...
—
Е
,
па
шта
ми
требе
друго
!
Сас
мојега
побратима
и
ја
ћу
си
тој
.
Батали
га
Светислав
,
па
се
окрену
оним
другима
.
—
А
шта
ви
певате
?
запита
ону
другу
двојицу
.
—
Што
и
ти
,
побратиме
!
рекоше
обојица
у
један
глас
.
Хукну
Светислав
,
па
се
окрете
опет
Калчи
:
—
Дакле
,
Калча
,
дед
’
запевај
нешто
што
ти
волиш
...
да
видим
.
Беее
проба
Светислав
басом
.
Дед
’
!
Беее
!
имитује
га
Калча
!
Бреее
!
како
мечке
почемо
.
—
Врло
добро
,
то
је
бас
.
Дед
’
запевај
што
.
Дома
ли
си
,
сама
ли
си
,
Маруш
,
мори
?
Дома
јесам
,
сама
несам
,
лудо
,
мори
!
отпева
Калча
.
—
Врло
добро
!
Па
ти
си
басист
,
ти
ћеш
бас
да
певаш
.
Бееее
!
проба
Светислав
дубоким
басом
.
Ето
,
то
ћеш
да
певаш
.
—
А
сал
’
тој
неће
да
дочекаш
!
вели
Калча
.
Ни
татко
ми
тој
не
беше
,
а
и
ја
нећу
сам
тој
!
...
А
,
басис
нећу
да
сам
докле
се
,
ете
,
крстим
сас
три
прста
.
—
Е
,
па
мораш
тако
...
—
Е
,
а
зашто
бајађим
ти
да
можеш
да
појеш
друго
,
а
ја
па
да
тој
не
могу
!
Ако
смо
побратими
,
демек
,
ми
ће
’
заједно
,
дружески
!
А
бас
да
појем
у
овеј
године
моје
—
нећу
си
—
Што
бре
,
зар
што
ће
ти
је
приседник
кум
да
је
,
та
саг
ја
да
не
смем
да
појем
тој
што
и
ти
?
!
—
А
,
па
не
зато
...
—
А
бас
нећу
да
сам
,
та
да
знам
саг
да
ћу
да
умрем
!
У
нашу
фамилију
,
тој
да
речеш
,
басис
,
ете
,
—
нема
!
рече
Калча
одлучно
.
—
Па
како
ће
’
да
појемо
?
—
Па
да
станемо
пред
кућу
.
Серенада
...
знате
,
фала
Богу
,
шта
је
,
вели
Светислав
.
Серенада
...
—
Хе-хе
!
Смешан
реч
.
Како
викаш
?
!
Пред
кућу
?
Зар
смо
си
ми
па
коленде
та
да
,
како
на
Божић
,
пред
кућу
појемо
?
Е
,
тој
неће
ласно
да
буде
.
Ја
мислешем
у
кола
...
путујећи
...
Ама
само
неколико
стихова
од
песме
:
„
Пред
твојом
сам
ево
кућом
,
за
којом
сам
жудио
!
“
моли
их
Светислав
.
—
Е
,
сал
’
тој
,
да
кажеш
,
код
нас
адет
неје
,
вели
Калча
;
код
вас
може
да
је
,
ама
код
нас
,
ете
,
неје
.
—
Нећемо
!
викнуше
сви
.
—
Е
па
добро
,
онда
ћу
ја
сам
,
још
боље
;
она
се
и
тако
соло
пева
.
Али
му
не
даде
Курјак
,
а
ни
остали
.
—
Светиславе
!
Немој
да
се
млатиш
ту
,
већ
седај
у
кола
,
вели
Курјак
.
’
Ајд
’
,
седајте
.
Ја
и
Калча
у
ова
,
а
ти
и
Смук
у
она
друга
.
Поседаше
.
Сви
се
наместише
,
само
Чапа
остаде
доле
,
машући
репом
и
лајањем
дајући
од
себе
јава
да
је
и
он
ту
.
Он
се
више
није
хтео
одвајати
од
Калче
.
Бојао
те
да
га
опет
не
изгуби
,
па
га
ни
за
тренут
није
више
пуштао
из
вида
.
—
Да
си
узмемо
и
мојега
Чапу
сас
нас
у
друство
?
Ако
ли
?
пита
их
Калча
,
сав
блажен
што
је
и
Чапа
ту
.
Е
,
па
и
он
си
ако
је
пцетиште
,
има
душу
;
па
нек
’
си
и
он
,
викам
,
протера
век
.
Ако
ли
?
—
Да
га
метнемо
у
овај
трећи
фијакер
?
предлаже
Светислав
.
—
Море
,
пешак
си
је
он
убав
,
арнавутска
сорта
је
то
,
мој
Чапа
.
Види
га
бре
,
кол’ко
ноге
тај
има
!
вели
Калча
,
гледајући
га
и
милујући
задовољно
!
Четири
ноге
,
бре
брате
,
мал’ко
ли
је
,
тој
?
Повише
и
од
теб
’
,
побратиме
!
Ће
си
пеш
стигне
пре
оди
нас
.
—
Јок
,
јок
!
И
он
мора
на
кола
,
нек
’
се
зна
да
су
господска
посла
!
вели
Курјак
.
И
тако
метуше
Чапу
у
трећи
фијакер
,
па
потераше
једва
једном
.
ГЛАВА
ЧЕТВРТА
ПАТАРИЦА
Стој
!
чу
се
команда
кочијашима
.
Фијакери
стадоше
.
Према
наредби
г
.
председника
—
а
и
према
њиховом
сопственом
сагласију
и
обећавању
—
требало
је
право
кућама
да
терају
.
Обећали
су
председнику
да
ће
право
кућама
,
а
он
њима
опет
казао
да
ће
ноћас
сву
ноћ
он
сам
главом
обилазити
патроле
и
град
,
па
ће
,
вели
,
видети
,
јесу
ли
одржали
реч
.
Али
се
њима
није
никако
ишло
кући
,
јер
онај
зао
демон
који
их
је
задржао
сва
три
дана
код
Ивка
и
довео
их
дотле
,
да
је
морала
и
сама
власт
интервенисати
—
тај
исти
демон
шану
и
сад
Калчи
,
и
он
предложи
друштву
:
пошто
је
већ
поноћ
прошла
,
да
би
добро
било
,
да
не
узнемирују
своје
по
кућама
.
А
била
је
дивна
ноћ
;
небо
ведро
,
посуто
звездама
.
Чаробна
ноћ
,
нишка
ноћ
!
Издалека
се
чуло
како
хуји
и
шуми
Нишава
и
ломи
се
и
пада
код
града
.
Па
ко
би
презрео
све
те
лепоте
природне
,
оставио
их
и
отишао
у
загушљиви
ваздух
дома
и
легао
да
спава
?
!
Дивна
ноћ
их
је
задржавала
од
тога
корака
.
Али
да
остану
овде
у
вароши
,
нису
смели
;
задали
су
реч
,
а
што
је
још
важније
,
задао
је
реч
и
председник
—
па
може
негде
натрапати
на
њих
.
А
међутим
моменат
био
знатан
и
свечан
;
тако
рећи
,
једаред
у
животу
долази
.
Светислав
испросио
,
испросио
и
Курјак
.
Курјаку
је
,
управо
,
што
кажу
,
дупли
празник
;
испросио
,
а
и
слава
му
,
управо
патарица
.
Зато
Калча
предложи
:
пошто
је
поноћ
прошла
,
да
би
требало
да
прославе
Курјакову
патарицу
.
—
—
Кад
могамо
на
оној
куче
Ивка
да
смо
човеци
спрама
њег
’
,
вели
Калча
,
та
и
за
патарицу
да
му
останемо
у
дом
;
—
а
зашто
па
да
је
побратим
Курјак
полош
од
њег
’
'
?
!
И
његову
патарицу
ће
’
да
славимо
.
Е
ли
усвајате
,
друство
?
викну
одушевљени
говорник
.
—
Усвајамо
!
грмнуше
као
из
једног
грла
сви
и
наредише
кочијашима
да
не
терају
кућама
,
него
да
терају
право
у
Бању
,
а
на
онај
трећи
Фијакер
—
из
којега
је
Чапа
искочио
одмах
,
чим
су
се
кренули
—
узеше
неке
бедне
свираче
Цигане
(
неку
босоногу
дечурлију
,
међу
којом
се
један
одликовао
белим
тврдим
филцаним
шеширом
,
али
и
он
беше
бос
)
,
који
су
се
већ
враћали
кућама
и
код
једног
запаљеног
чкиљавог
фењера
џакали
,
делећи
зараду
у
бакру
.
—
Цигани
бре
,
викну
Калча
,
кој
ви
је
старешина
нек
’
искочи
напред
.
—
Ја
сам
,
ако
искате
чалгиџи-башију
!
вели
онај
боси
у
белом
тврдом
филцаном
шеширу
.
—
’
Ајдете
с
нас
;
паре
ће
напрајите
,
вели
Калча
.
Узеше
их
и
наместише
у
трећа
кола
,
а
Чапу
узе
Калча
у
своја
кола
,
јер
је
већ
почео
урликати
,
па
се
кренуше
.
Прођоше
и
Ћеле-
Кулу
,
и
кад
су
у
највећем
касу
јурили
,
викну
један
с
кола
„
Стој
!
“
Кочијаши
стадоше
,
Цигани
умукнуше
,
а
кардаши
се
стадоше
договарати
куда
ће
,
јер
срећом
некоме
паде
на
памет
,
да
је
сада
бањска
вода
хладна
—
јер
,
као
и
сваке
године
,
баш
у
ово
доба
,
и
сада
тече
у
бањи
по
неколико
дана
само
хладна
вода
.
Сложише
се
да
продуже
пут
,
али
да
окрену
у
Еминову
Кутину
.
Потераше
кола
опет
.
—
Цигани
бре
,
чађава
веро
—
окренуо
се
Калча
,
па
им
наређује
с
кола
—
саг
да
ми
свирите
мој
жалос
’
!
Свирите
:
„
Ел
’
си
чуја
,
дек
сам
испросена
?
“
Тој
да
ми
свирите
!
рече
,
па
се
завали
у
седиште
и
накриви
капу
.
—
Ааа
!
Курјак
,
Курјак
,
вели
,
па
тресе
главом
,
неси
ми
побратим
,
веће
си
ми
,
ете
,
душманин
!
Такој
ћу
те
зовем
,
ете
,
по
саг
.
—
’
Ајде
,
не
будали
ту
!
вели
му
прекорно
Курјак
.
—
Што
бре
,
пита
га
Калча
.
Зар
неси
душманин
и
па
курјак
?
!
Алис
како
гладан
курјак
уграби
ни
нашо
најубаво
јагњенце
,
нашо
малецно
Сике
.
Виде
ли
гу
кол’ко
је
малецно
?
!
За
силав
бре
да
гу
метнеш
како
карамфилче
,
па
да
гу
чуваш
и
гледаш
и
сас
кеф
миришеш
!
—
Море
,
немој
да
се
млатиш
ту
!
вели
Курјак
.
—
Хеее
!
Ама
ти
ми
мен
’
,
побратиме
,
баш
подвали
;
ама
онакој
цврсто
,
хаџијски
ми
подвали
!
Хеее
!
Душманине
,
а
не
побратиме
!
Дође
,
бре
,
из
бели
свет
,
па
како
глува
кучка
ћута
,
ћута
,
дор
ме
тике
уапи
,
и
па
јоште
за
срце
ме
уапи
!
Хеее
!
Ама
ти
ме
мен
’
баш
закла
,
и
па
сас
тупу
чекију
ме
закла
,
како
овна
на
курбан
!
!
Е
,
а
зашто
тој
?
рече
,
па
запева
:
„
Мит-мит—мит—митанче
,
Цркни
ми
,
пукни
,
душманче
!
—
Седи
ту
,
море
,
па
ћути
!
вели
Курјак
.
—
Море
,
теб
'
ти
ласно
беше
!
Удовац
си
,
па
кој
ће
како
теб
’
!
А
ја
што
ће
,
што
знајем
да
си
прајим
;
жена
ми
,
ете
,
цврста
и
здрава
како
селска
Дена
,
ће
да
поживеје
јоште
сто
године
!
—
А
ја
требашем
да
гу
узнем
јоште
у
оној
време
,
ама
мајка
и
татко
гу
ме
не
обичаше
!
Ах
,
што
беше
једно
гугутче
и
антика-девојче
,
кад
запоје
!
—
Ама
па
ти
си
жењен
човек
,
откуд
ти
можеш
имати
две
жене
?
!
Ниси
ни
удовац
,
а
ни
Турчин
.
—
Па
може
и
ја
да
останем
удовац
.
А
што
па
да
не
можем
?
!
Хаџи-
Катлак
у
онеја
године
па
си
има
седам
!
Виде
ли
му
овуј
седму
што
гу
доведе
;
шестнаесе
’
године
бре
,
младо
како
гонџе
од
ружу
!
па
си
мирише
на
памук
од
јорган
,
кад
промине
прокај
теб
’
!
—
Ама
,
ти
си
нека
будала
.
—
Стој
,
фијакерис
’
,
док
наредник
нађе
узенђију
!
командује
Калча
,
и
фијакери
стадоше
.
Ћопеци
,
бре
!
Ела
при
мен
’
,
при
кола
овамке
!
зовну
Калча
,
и
један
Циганин
,
онај
с
белим
крутим
филцаним
шеширом
,
скочи
с
кола
и
дотрча
по
инструкције
.
—
Што
искаш
,
бата-Калчо
?
рече
Циганин
.
—
Какав
бата
,
бре
,
ћопек-сене
!
Зар
на
Цигани
ли
ћу
сам
бата
!
Коме
бата
?
грмну
Калча
,
на
потегне
шаком
,
али
се
хитри
Циганин
измаче
шамару
,
одскочив
бестрага
од
кола
.
Знајеш
ли
,
бре
,
да
си
имам
од
време
јоште
бујрунтију
за
два
Цигана
да
могу
да
ги
утепам
без
рабош
како
два
зајца
у
шуму
,
па
ич
да
ме
не
питује
никој
за
тој
?
’
—
Чорбаџи
-Калчо
—
изговори
Циганин
и
поклони
се
,
а
остало
прогута
од
страха
.
—
Е
,
е
,
такој
те
искам
...
спрама
теб
'
ће
сам
берем
чорбаџија
;
разбираш
ли
,
чађава
гурбетска
сорто
?
—
Разбирам
,
маале-башијо
Калчо
.
—
Е
,
е
,
такој
те
искам
...
А
саг
,
искам
да
ми
свирите
онуја
песму
(
ама
гу
,
ете
,
заб’рави
,
па
неће
да
искочи
баш
под
форму
)
,
онуја
што
се
поје
за
Тодору
,
прво
љубе
и
ашик
,
онуја
:
Прво
ашик
,
Тодоро
,
’
Ајд
’
сас
мене
,
Тодоро
,
Да
ти
купим
,
Тодоро
,
Антерију
,
Тодоро
;
Ти
да
носиш
,
Тодоро
Ја
да
гледам
,
Тодоро
!
Нека
пукну
душмани
,
Твоји
душмани
и
моји
.
Све
се
,
ете
,
спомиње
за
Тодору
,
а
после
се
—
разбираш
ли
,
бре
,
циганска
веро
?
!
—
казује
,
ете
,
у
туја
песму
,
како
ће
да
гу
купи
јоште
и
:
срма-колан
и
тунофес
,
и
мумле-шамију
и
приштевске
нал’не
,
и
широћи
фустан
јањински
и
чифт
папучи
;
све
ће
тој
,
вика
у
песму
,
да
гу
купи
,
па
она
си
сал
’
да
носи
,
а
он
да
гу
гледа
и
па
да
се
поноси
;
а
да
ги
пукну
душмани
од
муку
,
и
њојни
и
па
његови
,
како
,
ете
,
саг
овај
Курјак
,
при
мен
’
што
седи
,
што
црца
и
пуца
од
муку
заради
Сику
и
мен
’
.
—
Ете
тој
да
ми
свирите
,
па
таг
друство
ће
да
ви
да
царски
бакшиш
,
а
ја
нећу
да
ве
тепам
—
а
од
мен
’
и
тол’ко
доста
!
—
'
Оћемо
,
чорбаџијо
и
маале-башијо
Калчо
.
—
Ама
искам
такој
да
ми
свирите
та
да
ви
све
плаче
кемане
од
жалос
’
големи
,
како
Циганин
кад
га
остави
жена
па
зареди
да
оди
по
други
човеци
!
Разбираш
ли
?
Тој
да
свирите
,
и
тој
си
је
мој
жалос
’
!
—
Море
,
Калча
,
викну
Курјак
,
сад
ће
да
буде
још
један
„
твој
жалос
“
,
ако
те
дочепам
,
па
избацим
из
кола
.
А
ти
како
си
почо
,
то
ће
ти
и
бити
!
—
Ихаааа
?
Куд
га
па
ти
искара
!
Јаваш
,
море
!
Што
мислиш
,
бре
!
Калча
нема
две
руке
!
Калча
ће
да
си
седи
и
да
се
срамује
како
селска
невеста
прокај
девера
,
а
ти
да
га
избацујеш
!
Ко’лко
ве
,
бре
,
има
таквија
у
тесте
?
!
Море
,
топрв
ће
да
видимо
,
кој
ће
из
пајтон
!
—
Е
па
кад
си
будала
!
вели
Курјак
.
Ил
’
ја
ил
’
ти
из
кола
.
Овако
заједно
не
можемо
!
Светиславе
,
оди
овамо
!
Седи
ти
до
овога
будале
;
вас
двојица
ћете
се
ваљда
боље
сложити
.
—
Ихааа
!
Што
ми
ти
па
туј
наказува
!
Е
,
па
де
!
Ако
немамо
више
друство
и
шалу
,
како
до
саг
,
а
ти
сал
’
кажи
!
Ја
мислешем
да
сас
побратима
може
да
бидне
и
да
има
шала
,
а
ако
да
је
за
карање
—
карање
нема
!
А
ја
ће
си
могу
и
пеш
да
идем
сас
мојега
Чапу
.
—
Море
,
не
лудуј
ту
,
него
седи
,
вели
Курјак
.
—
А
за
овај
реч
„
будала
“
,
што
ми
га
отоичке
каза
,
млого
ти
фала
,
побратиме
!
Фала
ти
,
побратиме
,
максуз
Фала
!
Тој
до
саг
ми
јоште
ни
један
човек
неје
рекнаја
.
Требашем
,
ете
,
од
побратима
топрв
да
га
чујем
,
ете
,
тај
реч
„
будала
“
!
Фала
ти
,
побратиме
,
до
црну
земљу
Фала
;
да
ти
се
преклоним
до
земљицу
за
тај
један
реч
,
ама
тамнина
је
,
па
ме
стра
’
,
неће
да
видиш
!
—
Де
,
море
...
—
Берићат-версун
,
побратиме
,
како
на
прилику
од
теб
’
!
Фала
!
вели
Калча
,
па
се
клања
и
скида
капу
.
—
Па
...
како
рече
...
ја
будала
...
хеее
...
Е
сал
’
кад
си
ми
ти
човек
,
учевњек
и
разбираш
се
у
граматику
и
анатематику
;
сал
’
кад
си
ми
ти
књижован
човек
,
и
богословац
,
и
инџилир
,
а
ја
ако
ће
сам
будала
.
Што
ћу
прајим
;
сас
тај
мој
прос
’
памет
ћу
и
умрем
!
Берићат-версун
и
за
овол’ко
малко
што
знам
!
Од
Тасу
старога
даскала
што
научи
малко
да
четим
и
да
писујем
,
тол’ко
!
Псалтир
до
трећу
катизму
,
и
загази
у
четврту
,
дор
ме
не
испудише
из
чкољу
заради
џивџани
што
ги
млого
Фаћа
’
;
а
и
ја
си
сам
да
баталим
тешем
.
Што
ће
ми
више
науке
;
владика
ли
ћу
сам
?
!
Што
ми
требе
више
!
А
теб
’
ти
и
опет
фала
!
вели
Калча
,
и
хоће
да
сиђе
с
кола
.
—
Седи
ту
,
море
,
па
батали
тај
разговор
!
вели
му
Курјак
и
зауставља
га
.
—
Што
мислиш
,
бре
!
вели
Калча
,
а
све
љући
и
љући
.
Саг
сам
си
,
викаш
,
женет
,
Сика
ће
ми
је
домаћица
,
па
што
ми
веће
треба
и
тај
Калча
,
и
то
друство
,
и
тија
багателе
?
!
А
буде
акшам
,
а
ја
ће
си
турим
чивију
на
порту
,
па
ће
си
примакнем
букару
сас
комињак
,
па
сас
домаћицу
:
па
малко
комињак
,
малко
леблебеју
,
а
малко
,
знаш
,
разговор
—
па
ће
си
такој
по
саг
убаво
да
терам
век
.
А
онија
ешеци
,
они
кардаши
,
ће
’
,
викаш
ти
,
да
иду
според
порту
како
пцета
окол
касапски
пањ
,
па
кад
си
виде
,
дек
је
порта
замандалена
,
а
онија
па
неће
ни
да
ми
улазу
ни
па
долазу
у
кућу
—
а
ја
ћу
си
саг
сам
да
кркам
комињак
у
друство
сас
моју
Сику
,
а
она
ће
ми
поје
,
па
ће
си
терам
век
,
како
тетреб
у
планину
кад
си
падне
у
севдал’к
.
Ехеее
!
Знам
ти
табијат
!
Познавам
те
убаво
,
како
калпузан-пару
!
Аааа
!
Такој
ли
ће
му
бидне
!
Погле
га
сал
’
!
Тој
ли
ти
саг
пребираш
у
твој
ешечки
памет
,
јагуридо
?
!
Тој
ли
је
дружељубивос
’
?
!
рече
Калча
љутито
,
па
сиђе
с
фијакера
.
Несрећо
курјачка
!
А
овој
саг
ће
смо
се
,
викаш
,
бајађим
,
скарали
и
посвађали
!
Такој
ли
си
ти
премислеја
у
тој
прос
’
памет
,
несрећо
курјачка
!
—
Хехе
!
За
тол’ко
сам
си
белким
писмен
и
ја
па
нешто
;
разбирам
се
,
де
!
—
Јок
,
јок
!
Кад
ти
тако
мислиш
,
онда
боље
да
сиђем
ја
с
кола
,
а
ти
седи
!
рече
Курјак
,
па
сиђе
и
он
с
фијакера
.
—
’
Ајде
,
шта
се
млатите
ту
сад
к’а
будале
!
викну
Смук
с
других
кола
.
’
Оће
ознојени
коњи
да
назебу
.
Седајте
,
да
не
дангубимо
.
—
Ама
па
зар
не
видиш
ову
несрећу
,
како
ми
,
вели
Курјак
,
дира
и
вређа
Фамилију
?
!
.
.
—
А
,
фамилија
јоште
несте
!
вели
Калча
јетко
,
стежући
кајиш
око
себе
.
Може
да
искочи
,
додаде
пакосно
,
да
ће
да
сте
ники
род
...
—
А
,
то
још
нисмо
!
вели
Курјак
.
—
А
,
па
ће
’
да
видимо
!
Неће
ни
да
биднете
...
Јаваш
,
море
!
Ће
’
да
видимо
!
Зар
тој
па
да
је
у
сагашњо
време
нека
мука
!
Ћу
прежалим
,
ете
,
банку
две
за
таксене
марке
,
и
па
банку
и
три
пива
и
швапски
суџук
сас
рен
за
адвоката
,
—
па
адвокат
ће
да
пронађе
веће
!
...
Море
,
ти
ће
да
видиш
муку
сас
мен
’
,
зашто
ја
,
да
рекнеш
,
за
фајду
и
несам
роден
,
веће
за
инат
!
Па
ће
да
ти
напрајим
једно
весеље
,
да
се
искидаш
од
смеј
;
полако
,
де
!
—
’
Ајде
,
седајте
море
већ
једаред
!
Седи
бар
ти
,
Курјаче
,
ти
си
бар
паметнији
,
виче
нестрпељиво
Смук
.
—
Е
,
па
добро
,
вели
Курјак
и
седе
опет
,
ја
ћу
да
седнем
,
а
ја
га
ништа
и
не
дирам
.
Ал
’
онда
реци
и
њему
да
буде
миран
и
паметан
.
’
Ајде
,
Калчо
,
седи
.
—
Ба
!
Од
данас
немам
веће
с
теб
’
„
живо-здраво
“
!
—
Калчо
...
Калчо
,
море
...
зове
га
Курјак
...
кардаш
...
—
Беше
му
веће
!
вели
Калча
љутит
и
стаде
онако
у
мраку
чистити
шаком
панталоне
.
Чапо
!
Овамке
,
верни
друже
!
С
мен
’
да
идеш
;
ми
ће
пеш
,
а
неће
да
смо
у
друство
с
овуја
господу
учевњаци
.
Нија
смо
једни
простаци
.
Ја
берем
изучи
до
трећу
катизму
,
а
ти
ни
тол’ко
!
па
стаде
миловати
Чапу
,
који
му
је
дошао
,
па
лупа
репом
о
земљу
у
знак
свога
пристанка
.
Кад
ти
умрем
,
моја
мила
нане
,
Ти
да
викнеш
Манулаћа
доктура
!
запева
Калча
и
пође
пешке
с
Чапом
.
—
Куме
!
виче
му
Курјак
.
Оди
овамо
,
куме
.
А
ја
те
рачунам
за
кума
,
а
он
гле
какав
је
!
—
Море
какав
кум
?
!
Кум
!
Несам
кум
,
вели
Калча
мало
мекше
и
заустави
се
.
—
Куме
,
несрећо
моја
.
Није
друкше
,
ти
ми
мораш
бити
кум
.
—
Што
ти
требам
ја
.
Има
јоште
човеци
учевњаци
...
и
стари
кум
куде
ти
је
?
—
Јок
,
јок
!
Нико
други
,
него
ти
!
Кад
сам
се
први
пут
женио
,
нисмо
се
познавали
,
а
и
где
сам
ја
био
!
Па
нећеш
ми
ни
замерити
;
али
сад
...
већ
ако
се
не
оженим
,
те
ми
тако
ти
не
будеш
кум
...
да
заступиш
старога
кума
који
је
умро
.
—
Па
ће
може
да
бидне
јоште
ники
од
старога
кума
фамилију
...
—
Куме
!
да
се
пољубимо
,
а
кумица
ће
да
ти
спреми
везен
учкур
и
танке
свилене
бошчалуке
...
—
Хе
,
хе
!
несрећо
курјачка
,
вели
Калча
,
и
стаде
да
рашчешљава
бркове
и
љуби
се
—
што
да
прајим
,
наше
си
,
ете
,
куче
!
И
ја
ћу
си
до
теб
’
ту
да
седнем
,
куме
.
—
Седи
,
куме
,
радости
моја
!
И
кумови
седоше
један
до
другога
и
загрлише
се
.
—
Разговор
,
де
!
Што
ј
’
си
је
било
,
било
!
вели
Калча
.
А
саг
нема
ништо
,
а
,
белки
,
ништо
неје
ни
било
!
Тике
научи
сас
уста
кеф
да
си
прајим
!
—
’
Ајде
,
терајте
већ
једном
у
Кутину
,
виче
Смук
.
Гена
мајку
љуто
куне
:
Што
ме
даде
за
удовца
,
За
трговца
из
Лесковца
!
запева
Калча
,
па
наби
куму
до
себе
капу
на
нос
.
Ех
куде
ми
је
туФек
на
овај
сагашњи
мој
жалос
’
!
—
Хооо
!
хукну
Курјак
,
ама
ти
па
и
опет
!
Кочијаши
потераше
,
Цигани
засвираше
,
кардаши
запеваше
и
Чапа
залаја
,
трчећи
уз
Калчина
кола
,
и
тако
у
тој
галами
одоше
у
Еминову
Кутину
,
место
врло
згодно
за
сваковрсне
излете
.
Шта
су
све
у
Кутини
радили
и
како
су
се
провели
,
и
они
и
Кутинци
,
није
по
свој
прилици
мање
интересантно
и
поучно
од
овога
довде
—
али
је
,
на
жалост
,
писцу
немогуће
испричати
то
,
јер
нема
ни
изблиза
тако
поузданих
података
као
што
их
је
имао
за
ово
довде
,
за
које
,
наравно
,
он
,
по
урођеној
му
скрупулозности
и
савесности
,
и
јамчи
.
Рапорт
пак
месне
полиције
кутинске
—
а
то
би
једини
веродостојан
податак
и
био
—
био
је
,
на
жалост
,
усмен
,
и
примљен
само
к
знању
,
па
га
писац
с
тога
и
није
могао
ни
потражити
,
па
,
следователно
,
ни
наћи
у
архиви
и
употребити
у
приповетци
.
А
да
се
опет
(
као
што
то
,
на
жалост
,
многи
и
наши
и
туђи
чак
и
одлични
писци
раде
)
послужи
измишљотинама
,
—
није
ни
до
сада
био
његов
обичај
.
Тиме
би
се
огрешио
о
досадању
скрупулозност
и
савесност
своју
,
и
,
што
је
још
горе
,
тиме
би
изгубио
дојакошњи
леп
глас
веродостојна
бележника
,
па
на
послетку
и
стечено
поверење
поштованог
публикума
.
Толико
само
могу
казати
,
да
је
некога
ђавола
тамо
у
Кутини
морало
бити
.
Јер
Чапа
је
сам
дошао
у
варош
,
обилазио
Ивкову
кућу
,
махао
репом
и
само
што
није
проговорио
,
толико
је
лајао
;
као
већ
сваки
пас
који
има
нешто
да
саопшти
.
А
Чапа
је
био
један
интелигентан
створ
;
Калчина
хвала
није
ни
мало
претерана
била
.
И
ако
,
по
свој
прилици
,
није
био
никакав
род
оном
чувеном
свето-бернхардском
псу
Бари
-у
,
ипак
је
,
као
што
ће
се
читатељи
уверити
,
спасао
четири
,
или
управо
седам
путника
,
с
том
само
разликом
,
што
су
Бари
и
остали
свето-бернхардски
пси
спасавали
смрзнуте
,
а
овај
„
угрејане
“
путнике
.
Али
на
ствар
.
Ивко
је
на
послетку
видео
из
Чапиног
силног
скичања
,
лајања
и
махања
репом
,
да
ту
мора
бити
некога
ђавола
,
па
се
зато
посаветовао
с
господином
Влајком
председником
(
јер
Влајко
се
звао
председник
)
,
и
крену
се
на
колима
да
их
потражи
,
а
Чапа
му
је
био
калауз
.
Дакле
,
као
што
видите
,
Чапа
у
овој
приповетци
није
нека
ствар
,
или
нека
епизода
;
не
,
он
је
једно
од
главнијих
лица
,
ако
смем
рећи
дејствујуће
лице
које
помаже
и
не
мало
доприноси
да
се
ствар
расплете
,
и
тако
оправдава
и
хвалу
Калчину
и
пажњу
пишчеву
према
њему
,
и
брани
га
од
могућих
критичара
,
који
обично
воле
много
да
изволевају
и
закерају
.
—
Идући
тако
за
Чапом
,
Ивко
их
је
нашао
у
Кутини
у
бедном
стању
,
били
су
—
као
под
неким
полицајним
надзором
!
А
како
су
почели
још
23
априла
,
читатељ
ће
признати
и
сам
,
да
су
само
тако
могли
и
свршити
!
Признаће
да
је
то
најлогичнија
,
те
и
најприроднија
последица
ранијих
узрока
;
а
ако
хоћете
и
са
стране
вечне
правде
и
морала
,
и
правда
је
тако
најбоље
задовољена
,
јер
нису
некажњени
,
за
ово
до
сад
,
промакли
!
Њихова
општина
их
је
рекламовала
,
уложила
протест
—
и
они
су
били
најзад
пуштени
.
Како
је
до
свега
тога
дошло
,
остаће
вечно
тајна
,
јер
г
.
Влајко
је
забранио
да
се
о
томе
даље
говори
.
А
читатељима
стоји
на
вољу
да
промуче
своју
уобразиљу
—
имајући
у
виду
карактер
,
стање
и
околности
„
у
речи
стојећих
“
кардаша
—
и
да
попуне
ове
празнине
у
приповетци
.
Као
један
фрагменат
,
према
коме
ће
моћи
саставити
целокупну
слику
онога
што
је
било
у
Еминовој
Кутини
,
нека
им
послужи
и
тај
податак
,
да
је
Калча
неко
време
после
овога
,
у
детаљима
својим
тако
мало
познатога
излета
у
Кутину
,
привијао
слачицу
по
снази
.
Друго
ништа
не
уме
писац
,
као
колико
толико
поуздано
,
навести
сем
још
ово
.
Они
фијакеристи
,
који
су
их
тамо
одвезли
,
нису
хтели
за
дуго
после
тога
ни
по
које
паре
да
возе
у
Еминову
Кутину
,
а
емино-
кутински
сељаци
опет
нерадо
су
се
задржавали
,
кад
дођу
у
град
,
у
оној
махали
у
којој
су
кардаши
становали
,
него
је
сваки
јурио
и
промицао
као
татарин
кроз
Ражањ
,
или
још
боље
,
бегали
су
одатле
као
пас
од
топа
.
Сад
зашто
и
крошто
је
све
то
било
,
сам
би
Бог
знао
!
Моје
је
било
да
то
споменем
,
а
поштованим
је
читатељима
од
воље
да
тумаче
то
како
ко
хоће
;
од
воље
им
,
као
Шокцу
пост
.
Писац
само
хтеде
овом
приповетком
да
им
очува
једну
слику
из
веселих
и
безбрижних
дана
старога
Ниша
;
једну
слику
старих
и
добрих
Нишлија
оних
дана
које
је
мутна
Нишава
шумом
својим
однела
у
Мораву
,
Морава
у
Дунав
,
а
Дунав
бестрага
негде
;
ишчезлу
слику
оних
дана
који
се
нигда
више
неће
вратити
као
ни
младост
наша
.
И
с
овим
би
била
ствар
свршена
.
Али
и
ако
ово
што
следује
строго
и
не
спада
у
причу
,
ипак
,
окуражен
вашим
поверењем
(
а
још
више
вашим
стрпљењем
)
,
писац
ће
додати
к
овоме
до
сад
још
једну
главу
,
у
име
прида
,
како
се
вели
—
као
и
сваки
трговац
(
јер
и
писац
је
нека
врста
трговца
,
који
своју
робу
износи
на
пазар
)
.
Зато
на
завршетку
,
онако
узгред
,
још
и
ово
.
ГЛАВА
ПЕТА
ПРИДА
Како
је
онога
вечера
на
Марков-дан
о
прошевини
уговорено
,
тако
је
све
и
било
урађено
.
Светислав
и
Маријола
су
се
венчали
на
Духове
,
а
Мита
Курјак
и
Сика
одмах
по
Петрову
-дне
,
на
Павлов-дан
.
Они
први
ту
у
месту
у
Саборној
Цркви
после
службе
,
а
ови
други
,
као
сви
„
второбрачни
женици
“
и
стари
момци
и
девојке
,
у
радни
дан
,
мало
подаље
и
мало
пораније
.
Курјак
и
Сика
венчали
су
се
у
манастиру
Габровцу
одмах
по
јутрењу
,
онако
просто
:
без
девера
,
без
велике
ларме
и
галаме
.
Отишли
су
свега
на
троје
четворо
кола
.
Кардаши
су
били
и
свати
и
часници
.
Калча
кум
,
а
Смук
стари
сват
.
„
Три
Циганке
цело
’
оро
“
,
како
примети
Калча
.
—
Обе
су
свадбе
мирно
и
лено
прошле
,
без
ичега
особитог
,
само
се
Милосаву
фармацеуту
десио
малер
у
Маријолиним
сватовима
.
То
је
онај
,
ако
се
сећате
,
пројектирани
девер
,
али
се
после
некако
искренуло
,
па
није
био
он
,
него
неки
други
,
а
он
је
био
пустосват
.
Вољан
да
увелича
свечаност
,
и
он
је
дошао
на
коњу
,
позајмљеном
од
неког
оФицира
,
и
с
барјаком
—
и
дотле
је
све
лепо
и
красно
било
.
Али
кад
су
пошли
сватови
у
цркву
и
он
с
барјаком
пред
сватовима
,
—
онда
се
деси
нешто
што
знам
да
ми
многи
пеће
веровати
.
Зао
удес
хтеде
да
се
ови
сватови
састадоше
на
раскршћу
с
другим
неким
,
официрским
сватовима
,
и
коњ
господина
Милосава
,
фармацеута
и
барјактара
пред
сватовима
,
однесе
га
у
те
друге
сватове
и
помеша
се
међу
официрске
коње
,
своје
,
тако
да
кажем
,
„
тиш-колеге
“
.
И
што
је
најгоре
,
та
друга
свадба
ишла
је
у
Свети
Пантелеј
,
и
тако
наш
барјактар
nolens
volens
оде
са
овим
другим
сватовима
у
другу
цркву
,
у
Св
.
Пантелеј
,
а
његови
сватови
,
са
којима
је
пошао
,
одоше
у
Саборну
Цркву
.
И
дружељубље
наших
официра
не
допусти
му
да
се
врати
.
Они
га
задржаше
,
ма
да
се
џапао
дуго
.
Он
је
остао
тамо
на
ручку
,
а
тек
после
подне
,
пред
вече
,
дошао
је
у
Маријолине
сватове
,
пешке
и
без
барјака
.
Није
прошла
ни
пуна
година
,
а
обе
куће
беху
пуне
благослова
Божја
.
Курјак
већ
ужива
,
Боже
,
у
сину
,
па
где
год
седне
,
а
он
прича
о
његовим
особинама
и
врлинама
и
хвали
га
.
Хвали
га
,
како
је
здрав
,
тежак
,
глават
и
грлат
.
—
„
Цео
дан
се
само
дере
,
а
има
глас
ко
биров
сеоски
или
ко
мали
бик
,
хвали
се
Курјак
често
у
кафани
међу
браћом
и
дружином
.
Увек
'
је
гладан
...
вечито
гладан
...
увек
при
апетиту
...
Баш
се
види
да
се
турио
на
моју
Фамилију
“
,
вели
задовољно
и
поносито
Курјак
и
ужива
у
њему
и
спрема
му
сјајну
будућност
.
„
А
,
нек
’
ми
је
само
он
жив
и
здрав
,
вели
Курјак
,
а
мене
нека
Бог
подржи
у
снази
и
у
здрављу
,
а
баба
ће
њега
дати
на
школе
и
науке
;
ал
’
неће
он
бити
чиновник
,
да
га
свака
шуша
гура
и
премешта
;
баба
ће
га
дати
за
медецинара
.
“
Тако
прича
Курјак
синчићу
и
држи
га
дупке
на
крилу
,
а
мали
будући
медицинар
забали
устима
као
пуж
или
бацака
ногама
или
учини
тако
нешто
што
је
већ
томе
ангелске
безазлености
добу
својствено
и
обично
.
У
опште
сви
живе
лепо
и
задовољно
,
и
кардаши
и
брачни
парови
.
Иду
једни
другима
као
и
досад
.
Калча
почешће
изволева
и
слуша
„
своју
жалост
"
,
слуша
песму
из
младих
година
:
Ракито
,
мори
,
Ракито
,
Ракито
,
тенка
селвијо
!
Слуша
песму
и
гледа
Сику
,
па
му
се
чини
да
се
чисто
подмладила
,
како
се
по
други
пут
удала
,
па
је
моли
,
да
му
отпева
и
ону
другу
:
Да
знајеш
,
пиле
мори
,
Васке
,
Каква
је
жалба
за
младос
’
?
!
а
она
му
отпева
и
ту
песму
.
А
њему
и
мило
и
туга
му
кад
слуша
песму
,
али
не
сме
да
буде
много
лиричан
,
јер
је
кум
,
а
после
и
исмевају
га
сви
,
а
Сика
понајвише
,
али
га
поштује
и
љуби
у
руку
,
кад
год
им
дође
.
И
Ивку
је
срце
на
месту
;
осветио
им
се
свима
редом
.
„
Е
јест
то
била
нека
напаст
!
рекоше
многи
после
тога
.
А
ми
га
још
тако
жалили
онда
.
“
Те
године
Ивко
није
славио
;
није
смео
да
слави
.
Јавио
је
пет
пута
у
новинама
да
му
због
слабости
није
могуће
ове
године
славити
и
побегао
је
чак
у
Београд
за
неки
еспап
.
После
је
већ
славио
.
А
како
им
се
то
осветио
,
писац
неће
причати
,
јер
то
би
значило
покварити
потребно
јединство
у
приповетци
и
увалити
се
у
другу
приповетку
.
И
Светислав
се
добро
влада
.
Смирио
се
и
не
лудује
више
(
бар
се
пе
показује
тако
често
и
јавно
)
.
И
сад
је
примеран
и
нежан
муж
;
воли
жену
и
децу
и
пази
на
кућу
.
Али
Маријола
каже
да
је
по
некад
ипак
чудноват
;
ухвати
га
,
дођу
му
тако
лутке
,
па
је
друкчији
,
само
она
то
крије
.
Издева
јој
имена
,
па
је
зове
:
„
Дездемоно
моја
“
,
„
Агнијо
моја
“
,
или
„
Миледи
“
,
или
„
Долоро
“
или
тако
некако
чудно
и
смешно
.
А
по
некад
је
просто
шашав
,
тужила
се
Јола
,
па
каже
да
је
он
Јован
а
она
Ана
,
и
пита
је
:
је
ли
примила
неки
низ
бисера
.
Други
пут
дође
му
тако
нешто
у
главу
,
па
је
опет
шчепа
за
руку
и
говори
јој
неке
ствари
буди
Бог
с
нама
!
Тек
се
само
раздере
:
—
Маријоло
,
љубиш
ли
ме
,
Маријоло
?
па
се
измакне
.
—
’
Ајде
,
фантазијо
!
вели
му
женица
.
А
он
јој
опет
приђе
ближе
,
па
јо
шчепа
за
обе
руке
и
чврсто
их
држи
;
гледа
јој
право
у
очи
страшним
погледом
,
па
је
опет
пита
јачим
гласом
:
—
Маријоло
!
Тако
ти
и
овога
света
и
онога
,
питам
те
:
'
љубиш
ли
ме
,
Маријоло
?
—
Море
,
остави
ме
,
фантазијо
,
какво
љубење
у
дан
!
!
А
он
се
опет
повуче
и
затури
,
да
је
као
издаље
гледа
,
па
је
опет
пита
још
јачим
гласом
,
који
расте
све
више
и
више
.
—
Маријоло
,
тако
ти
успомене
на
минуле
дане
наше
среће
,
када
још
—
о
ја
,
јадник
!
—
не
знадох
шта
значи
то
љубити
,
—
љубити
жену
,
а
не
бити
љубљен
;
—
тако
ти
негда
толи
жарке
и
страсне
,
а
сада
већ
угашене
љубави
твоје
према
мени
—
реци
ми
,
ох
реци
,
Маријоло
:
љубиш
ли
ме
још
?
па
падне
на
једно
колено
као
Фабијано
Фабијани
.
—
Море
,
дизај
се
,
фантазијо
,
ич
те
не
разбирам
што
збориш
туј
!
љути
се
женица
.
А
он
се
онда
дигне
;
увуче
врат
и
вуче
се
као
да
су
га
кола
прегазила
,
па
вели
:
—
„
Јованка
ме
је
издала
!
Јованка
ме
је
овом
лупежу
изневерила
,
Јованка
је
лорда
Талбота
наследница
—
Јованка
је
за
ме
изгубљена
!
“
—
Море
,
несам
Јованка
,
несрећо
пеливанска
!
брани
се
женица
.
—
Шта
,
одричеш
се
,
одричеш
се
и
мога
па
и
свога
имена
!
дере
се
Светислав
,
а
затим
се
исправи
и
рашири
руке
,
па
се
још
јаче
раздере
:
„
Сву
своју
крв
за
освету
!
Шта
,
зар
неће
моју
крв
нико
да
купи
?
!
—
Ко
ће
ме
над
лордом
Кланбрасилом
осветити
и
потом
мој
живот
за
награду
узети
!
“
виче
очајно
као
Джилберт
ножар
.
—
О
,
Бож’ке
,
збори
си
како
мутавџије
!
Ич
га
не
разбирам
,
ете
две
ми
очи
!
вели
Јола
.
—
Ха
,
ха
,
ха
!
Гујо
шарена
.
Сад
ме
не
разумеш
!
Реци
боље
да
не
смеш
,
да
нећеш
да
ме
разумеш
!
Реци
,
неверницо
!
раздере
се
као
луд
.
Ох
ја
,
ја
јадник
!
А
ја
сам
је
толи
љубио
!
А
затим
се
повлачи
у
ћошак
од
кујне
,
сав
разбарушен
,
па
наставља
:
А
знате
ли
шта
то
значи
Кад
запева
препелица
?
Моли
људе
и
преклиње
Да
бегамо
од
женскиње
.
Та
оне
нас
себи
маме
,
А
ми
хитамо
ка’но
слепи
.
—
Е
па
де
,
ћу
те
пољубим
,
вели
она
,
па
га
пољуби
.
А
он
је
гледа
подозриво
,
па
вели
:
Женско
,
женско
звер
је
лепа
,
Тешко
лепа
,
тешко
страшна
,
Љути
отров
дана
наши
’
У
најлепшој
златној
чаши
.
—
Господе
,
што
је
саг
па
овој
?
!
вели
уплашена
женица
,
па
заклања
расплакану
дечицу
од
њега
као
квочка
пилиће
од
копца
.
Господе
,
зар
је
нагазија
на
ништо
;
отоичке
си
спомиње
препелице
а
саг
па
отров
...
наступија
је
,
безбели
,
на
ништо
!
А
он
наставља
даље
:
О
љубави
,
о
љубави
!
Ја
сам
тебе
жедан
пио
:
Једна
ј
’
твоја
капља
слађа
Него
море
самог
меда
;
Једна
ј
’
капља
отровнија
Него
море
самог
једа
!
—
О
,
што
ми
Господ
па
даде
такву
фантазију
!
хукне
женица
.
А
он
се
опет
измакне
до
врата
,
па
се
стане
прикрадати
као
мачка
кад
види
безбрижна
врапца
или
још
боље
као
шакал
на
плен
,
па
формално
урлајући
на
слогове
пита
је
:
—
Дез-де-мо-но
!
Љубиш
ли
ме
,
Дездемоно
моја
?
—
Море
,
саг
ћу
те
пољубим
,
плане
Маријола
,
ако
дофатим
овуј
лопату
из
будак
,
несрећо
пеливанска
!
Карађозлијо
никакав
!
Фантазијо
!
—
Добро
је
,
вели
Светислав
,
задовољан
.
Имаш
дара
;
Фали
ти
само
школа
!
А
то
је
лако
;
у
осталом
,
то
ће
већ
моја
брига
бити
.
—
Како
је
само
планула
,
осетивши
се
повређена
у
свом
женском
поносу
!
Па
како
је
природна
!
Дивно
!
Таман
за
трагичне
љубавнице
!
вели
задовољан
,
па
је
пољуби
одушевљено
.
—
Е
што
је
саг
па
тој
!
чуди
се
Маријола
.
—
А
,
шта
велиш
!
Оно
мало
час
?
Оно
је
био
„
Луда
“
.
—
А
што
требе
да
ми
збориш
.
Ја
си
веће
видо
’
што
требе
да
је
ништо
без
ред
и
лудо
!
А
он
јој
затим
прилази
,
па
је
нежан
према
њој
;
милује
је
по
коси
и
љуби
међу
очи
.
—
А
,
шта
велиш
,
ја
Отело
,
а
ти
Дездемона
?
Па
ти
лежиш
у
кревету
,
па
као
спаваш
...
—
Фантазијо
!
вели
му
женица
меко
.
—
А
ја
се
полако
привучем
кревету
...
—
Де
,
несрећо
,
неје
те
па
ни
срам
...
па
га
удари
нежно
по
образу
,
а
слуша
га
радознало
.
—
Па
скочим
као
тигар
на
кревет
,
па
те
давим
!
Је
ли
да
би
то
било
дивно
?
—
А
што
па
да
ме
давиш
?
вели
уплашена
Маријола
.
Да
не
да
Господ
!
Неје
ме
мајка
родила
ни
се
па
ја
удавала
за
давење
!
—
Давим
те
,
па
урлам
...
урлам
као
шакал
вруће
афричке
крви
по
кревету
!
—
Леле
!
Жива
ти
ја
,
што
збориш
!
Мори
,
да
баталиш
ти
тој
,
зашто
ћу
искочим
,
ете
,
при
Деда-
Владику
,
па
ћу
му
рекнем
:
Дедо
,
мори
!
Зашто
се
жену
човеци
и
па
девојке
удавају
,
е
ли
за
давење
?
Што
ми
треба
муж
за
давење
!
Две
ми
очи
,
ћу
,
ете
,
искочим
при
Владику
.
—
Ха
,
ха
,
ха
!
Чекај
само
док
узмем
оне
паре
.
Одмах
ти
одсечем
те
твоје
дугачке
кинеске
курјуке
,
а
ја
обријем
ове
сердарске
бркове
.
Шта
ће
ми
бркови
!
Бркови
!
Изгледам
као
буљугбаша
!
А
,
без
бркова
,
па
дивота
!
—
Ба
!
рече
женица
презриво
.
Без
мустаћи
да
ми
неси
искочија
на
очи
,
зашто
те
таг
не
признавам
за
мужа
.
Куд
је
па
бија
човек
,
и
па
јоште
муж
,
без
мустаћи
?
!
Да
ги
не
видим
!
’
Ајде
,
несрећо
пеливанска
!
грди
га
Јола
,
па
га
истера
напоље
и
приђе
огњишту
и
а
гледа
око
ручка
,
а
све
јој
жао
што
га
је
истерала
.
—
„
Тато
!
Ајаој
,
што
,
слатки
што
—
дере
се
опет
с
врата
и
улази
као
Никица
—
ја
сам
гладан
,
ја
бих
ваљушака
са
сиром
!
па
прилази
огњишту
,
диже
заклопце
и
загледа
у
лонце
шта
се
кува
,
па
се
раздере
:
Тато
.
ја
сам
болестан
здраво
болестан
!
Ајо-о-о-о-ј
!
“
А
она
не
воли
ни
то
,
али
опет
јој
је
милији
и
такав
него
кад
је
трагичан
.
Па
се
онда
смеје
.
Падне
на
миндерлук
,
па
се
ухвати
за
слабине
од
смеха
,
па
само
виче
:
Лелеее
,
лелеее
,
што
је
будала
!
Тугооо
!
Па
се
све
клања
и
сузе
јој
иду
од
смеха
,
а
он
се
блесасто
дере
као
Никица
,
из
Старога
Баке
.
Тако
се
,
ето
,
они
почешће
разговарају
.
Маријола
се
и
љути
и
смешно
јој
.
Она
га
воли
,
али
кад
га
то
спопадне
,
а
она
се
,
богме
,
изјада
мајци
,
па
се
онда
оне
две
саветују
шта
да
раде
.
Готове
су
да
зовну
какву
бабу
,
да
,
ако
му
то
што
помогне
;
или
да
замоле
Владику
,
да
га
он
зовне
и
посаветује
.
А
то
га
је
спопадало
почешће
и
држало
га
подуже
,
а
нарочито
га
је
дуго
држало
кад
је
наследио
масу
од
неких
триста
педесет
и
нешто
више
дуката
.
Е
онда
је
просто
био
да
Бог
сачува
;
али
,
хвала
Богу
и
људима
,
није
му
се
никако
дало
.
И
кад
онда
није
учинио
оно
што
је
науман
био
и
за
чим
је
лудовао
—
ваљда
неће
више
ни
учинити
будалаштину
,
тешили
су
се
његови
.
—
А
тада
јесте
,
вала
,
лудовао
и
излудовао
се
.
Хтео
је
да
поведе
једну
мању
али
одабрану
дружиницу
,
све
онако
по
избор
бољи
од
бољега
(
а
пријавиле
су
му
се
већ
биле
и
две
отпуштене
курзискиње
за
наивне
љубавнице
)
;
па
он
да
буде
управитељ
,
редитељ
и
први
љубавник
—
а
зна
да
мала
и
декорације
(
тамницу
,
собу
,
шуму
и
један
бунар
)
—
а
Маријолу
да
спреми
за
трагичну
љубавницу
и
да
седи
на
каси
.
Али
би
он
,
наравно
,
много
паметније
управљао
дружином
него
онај
сметењак
,
последњи
управитељ
његов
,
који
је
упропастио
онако
красну
дружину
,
паре
смотао
,
таленте
растурио
куд
који
,
а
прву
и
наивну
љубавницу
оставио
у
„
ферзац
“
као
касирку
у
башти
код
„
Вечитога
Пролећа
“
код
хотелијера
где
им
је
била
арена
.
Све
би
он
то
(
оптимиста
будући
,
као
сваки
глумац
)
куд
и
камо
вештије
извео
.
Али
му
то
избише
из
главе
,
јер
скочише
сви
,
колико
их
је
год
било
,
на
њега
као
на
белу
врану
(
а
ни
до
датог
одмах
под
интерес
новца
није
могао
доћи
)
—
и
он
послуша
мајку
Сику
која
му
рече
одлучно
:
да
она
неће
,
док
је
она
жива
,
дати
да
јој
дете
иде
у
гурбетлук
!
Јер
Сика
је
имала
неке
нејасне
и
чудновате
појмове
у
опште
о
уметности
.
Као
мајка
била
је
противна
том
новом
животу
„
на
даскама
што
значе
свет
“
;
јер
се
(
не
знам
откуд
)
бојала
,
да
јој
Маријола
не
падне
с
конопца
каквог
!
!
!
А
и
сви
остали
гракнуше
на
њега
.
Те
које
претње
и
савети
кардаша
(
Калча
је
рекао
да
ће
да
га
бије
)
,
које
преклињања
Сикина
и
сузе
Маријолине
—
учинише
,
те
попусти
.
И
он
се
жртвовао
за
кућу
и
за
децу
(
за
ћерку
Добрилу
и
сина
Миленка
)
,
иако
је
тврдо
убеђен
био
да
је
нешто
друго
,
узвишеније
нешто
,
прави
позив
његов
.
И
наш
несуђени
Герик
закопа
таленат
свој
и
малакса
;
и
угушујући
богодани
му
дар
и
полет
,
клонуше
му
и
спадоше
крила
,
као
очупаном
гушчету
,
и
он
се
умири
.
Савлађује
себе
,
али
ипак
,
ипак
;
стара
она
глумачка
крв
не
да
се
затајити
.
Не
верујте
му
,
и
ако
га
видите
како
достојанствено
,
бирократски
,
иде
и
прегледа
и
констатује
чистоту
по
становима
,
или
се
крене
с
пандуром
и
кесама
да
купи
порез
—
не
верујте
му
,
велим
,
оном
мирном
и
равнодушном
изгледу
и
изразу
као
резигнације
неке
.
Вук
длаку
меша
,
а
ћуд
никада
;
притерала
орла
зла
година
—
али
стара
она
глумачка
крв
,
као
што
рекох
,
не
да
се
затајити
;
узбуни
се
понекад
јаче
.
Окреће
,
истина
,
главу
и
бега
од
залепљених
позоришних
плаката
,
само
да
не
види
бруку
ко
игра
његове
улоге
(
у
којима
је
он
просто
бог
!
)
,
бега
од
њих
као
негда
,
у
старо
доба
,
стари
и
искусни
морнар
што
је
бегао
од
сиренских
гласова
и
примамљивих
песама
;
али
види
ли
само
какву
пространију
,
ширу
и
вишу
шупу
,
ипак
уздахне
кришом
.
А
кад
год
види
какво
парче
црвене
или
жуте
коже
,
тужан
је
целога
дана
,
јер
се
опет
пробуди
у
њему
она
стара
,
узалуд
успављивана
гуја
;
одмах
му
дође
на
памет
,
какве
би
красне
једне
чизме
могле
одатле
да
се
начине
за
Максима
Црнојевића
или
Милорада
Виловића
!
