ДЕСЕТ
ПАРА
ПРИЧА
ИЗ
ЖИВОТА
У
ВАРОШИ
НАПИСАО
М
.
Ђ
.
Милићевић
У
БЕОГРАДУ
ДРЖАВНА
ШТАМПАРИЈА
1881
«
Ти
си
увек
била
,
добра
као
анђео
,
а
ја
увек
слаб
као
малоумник
.
«
Ти
велиш
:
«
Десет
је
пара
,
само
десет
пара
;
а
цигара
је
само
неколико
мрва
дувана
.
Мали
је
то
грех
да
упропасти
једнога
младића
за
сав
његов
потоњи
живот
»
!
«
Да
!
и
ја
сам
мислио
тако
,
а
изашло
је
инако
.
«
Моја
жеља
за
десет
пара
беше
жеља
мала
,
али
жеља
непотребна
,
жеља
беспутна
.
И
ја
,
кад
год
могах
ту
жељу
задовољити
,
осећах
се
не
као
слаботиња
,
не
као
побеђеник
,
него
као
јунак
,
као
победитељ
!
«
Та
ме
је
вајна
победа
храбрила
да
се
упињем
подмирити
и
друге
своје
пожуде
,
тако
исто
мале
,
и
тако
исто
беспутне
.
«
И
цигара
сама
малена
је
ствар
,
али
је
велика
с
оном
дружином
коју
за
собом
вуче
.
«
Све
оне
мале
димопије
које
ми
,
на
бруку
своју
а
на
штету
њихову
,
сваки
дан
сретамо
по
улицама
престонице
,
не
морају
постати
рђави
људи
,
али
они
већ
јесу
слаби
младићи
!
Они
су
већ
толико
слаби
да
не
могу
сами
себи
да
господаре
!
Ето
,
кажи
ми
,
ти
која
си
тако
анђеоски
добра
,
како
ће
онај
који
још
сада
,
са
млечним
усницама
својим
,
важно
изговара
:
—
Без
хлеба
могу
,
а
без
дувана
не
могу
!
како
ће
,
велим
,
тај
сутра
одбити
од
очију
својих
тешки
сан
,
и
остати
да
проводи
несане
ноћи
над
књигом
?
како
ће
оставити
своје
слатко
спокојство
—
да
подвори
бона
оца
,
или
мајку
на
умору
?
како
ће
издржати
дугу
тешку
борбу
у
славу
напредака
у
друштву
?
како
ће
се
одрећи
од
сласти
туђега
злата
а
остати
под
заставом
поштене
сиромаштине
?
како
ће
узети
пушку
и
стати
у
ред
бораца
за
своју
отаџбину
?
.
.
.
како
ће
.
.
.
(
исцепано
)
.
«
Хвалим
твоје
добро
срце
,
али
остајем
тврдо
уверен
да
се
деца
још
из
малена
морају
навикавати
на
савлађивање
својих
пожуда
,
на
савлађивање
својих
жеља
...
(
Опет
се
не
може
даље
да
прочита
)
.
«
3а
мене
је
сад
све
свршено
.
Ја
говорим
за
друге
.
«
Ти
велиш
.
.
.
.
»
(
даље
је
са
свим
поцепано
)
.
(
Ово
је
нађено
у
Ријиној
блузи
после
његове
смрти
)
.
ДЕСЕТ
ПАРА
(
НЕШТО
ИЗ
ЖИВОТА
У
ВАРОШИ
)
И
Проводаџија
«
Метни
дрво
уз
дрво
да
боље
гори
!
»
—
Проводаџ
.
пословица
Улицом
од
Беле
Чешме
ка
Правоме
Раскршћу
,
једнога
дана
после
по
дне
,
жураше
се
једна
жена
која
на
десну
ногу
малко
храмаше
.
Уз
пут
се
ником
не
јављаше
,
и
нешто
се
толико
бејаше
замислила
да
се
сама
са
собом
гласно
разговараше
.
Два
млада
господина
,
идући
јој
у
сусрет
,
засташе
,
промотрише
је
,
осмехнуше
се
,
и
један
од
њих
рече
:
—
Јамачно
има
опет
неку
«
добру
прилику
«
,
па
трчи
да
лови
младожењу
,
да
«
не
оде
у
другу
вамилију
«
.
.
.
.
—
Ми
се
томе
смејемо
а
њена
«
вамилија
«
из
тога
извлачи
добар
интерес
,
приметиће
други
господин
.
—
На
част
сваком
такав
интерес
,
рече
први
господин
:
—
кад
је
у
кући
.
.
.
он
не
доврши
ове
реченице
,
него
подиже
руку
до
према
уху
,
и
затресе
шаком
,
као
да
би
хтео
казати
«
кад
је
у
кући
свакојако
«
!
То
им
беше
сав
разговор
.
Жена
која
храмаше
упути
се
кући
бр
.
39
,
на
левој
страни
улице
.
Пред
вратима
отресе
своје
скуте
од
прашине
,
потеже
низ
леђа
перо
од
своје
шамије
забрадаче
,
намести
је
прстом
испод
браде
,
прокашља
се
једаред
или
дваред
,
снебивљиво
куцну
у
врата
,
па
за
тим
уђе
у
собу
и
не
шчекавши
изнутра
дозволе
.
У
соби
сеђаше
млада
једна
жена
,
с
плетивом
у
рукама
,
а
крај
ње
се
играше
с
мачком
једно
детенце
од
4—5
година
.
—
На
здравље
,
Савка
!
рече
гошћа
још
с
врата
:
—
шта
ми
радиш
,
срце
моје
?
—
Хвала
Тетка
-Макро
!
одговори
домаћица
:
—
О
,
немам
ситне
проје
да
вас
поспем
!
Толико
време
вас
нема
.
Баш
ме
заборависте
са
свим
!
.
.
.
—
Право
велиш
,
чедо
моје
.
Не
знам
ни
како
да
ти
кажем
;
све
се
нешто
не
може
да
доспе
.
И
сад
сам
пошла
Румени
Зекиној
за
брдо
:
хоћу
да
наградим
неке
ћерећелије
;
па
кад
бејах
поред
твоје
куће
,
сетих
се
и
рекох
:
Баш
да
свратим
,
да
видим
Савку
!
Што
и
да
се
журим
?
Није
у
години
овај
један
дан
!
—
Хвала
вам
тетка
!
А
да
није
било
тога
брда
,
не
би
се
ви
мене
још
сетили
,
рече
Савка
с
неким
малко
прекорним
погледом
.
—
Па
како
ми
живиш
ти
Савка
?
Шта
ти
ради
Јеврем
?
Он
већ
отишао
у
дућан
?
Што
ти
је
вредан
мајстор
!
Тако
и
треба
!
А
та
мала
циганка
?
Гледај
ти
колика
је
!
Ходи
тети
,
срце
моје
,
ходи
!
—
Иди
пољуби
тету
у
руку
!
вели
Савка
својој
малој
ћери
,
која
остави
мачку
,
и
поче
да
чепрка
свој
носић
,
неповерљиво
гледајући
у
гошћу
.
Савка
се
ухвати
за
врата
да
изађе
у
кујну
,
да
донесе
слатко
и
воду
,
а
Макра
повика
:
—
Не
ћу
ништа
!
Не
ћу
среће
ми
моје
!
Ништа
окусити
не
могу
!
Само
сам
свратила
да
те
видим
.
Седи
да
се
разговарамо
:
жељна
сам
да
те
се
нагледам
.
Не
слушајући
то
,
Савка
изађе
да
учини
своје
,
а
у
себи
мишљаше
:
—
Ала
је
слатка
на
језику
ова
Тетка
Макра
!
Знам
да
не
мисли
овако
како
говори
,
а
опет
ми
је
мило
слушати
је
.
Тако
ми
је
жао
што
и
сад
нисмо
суседе
!
...
Пошто
се
изврши
«
цело
послужење
«
,
пошто
Савка
изнесе
шоље
од
каве
коју
је
Тетка
Макра
,
преко
све
клетве
,
попила
у
сласт
,
врати
се
,
узе
плетиво
,
и
седе
до
гошће
,
рећи
ће
Макра
:
—
Па
красна
ти
ова
кућица
,
Савка
!
Три
собе
имате
,
је
ли
?
—
Три
,
тетка
,
и
кујну
.
—
Чудо
једну
собу
не
дате
ком
под
кирију
?
Била
би
вам
помоћ
,
бар
за
ово
прво
време
?
—
Тешко
је
наћи
угодна
кирајџију
;
па
нам
је
она
трећа
«
намештена
соба
»
,
рече
Савка
осмехнувши
се
.
—
А
где
је
сад
твој
девер
,
Савка
?
Нешто
ми
паде
на
ум
;
за
њега
би
то
био
добар
стан
.
Је
ли
он
овде
?
—
Овде
је
,
тето
;
чиновник
је
у
некој
канцеларји
,
Бога
ми
и
не
знам
како
се
зове
.
Знам
да
рукује
неком
касом
и
рачунима
.
—
Он
је
.
чини
ми
се
,
свршио
школе
?
—
Управо
ни
ја
не
знам
;
учио
се
дуго
овде
,
па
је
после
ишао
и
преко
.
—
То
је
добро
.
Данас
таки
и
ванџирају
.
Него
и
њима
ваљају
пријатељи
.
Без
пријатеља
ни
наука
не
помаже
.
—
Веруј
,
веруј
!
вели
Савка
не
знајући
куд
заошијава
вешта
Тетка
-
Макра
.
—
Да
је
да
се
он
умеша
у
«
какву
добру
вамилију
»
,
па
—
да
га
види
Бог
!
Макра
ове
последње
речи
изговори
гласније
,
и
у
Савку
погледа
сталније
.
—
Нема
вам
он
овде
од
вамилије
никога
,
осем
Тетка
-Јуце
,
рече
Савка
већ
не
умејући
давати
одговора
.
—
Дијете
,
Бог
с
тобом
!
може
се
оженити
.
—
То
може
.
.
.
рече
Савка
нешто
развлачећи
.
—
Без
шале
,
ако
хоће
да
се
жени
,
сад
ми
паде
на
ум
једна
красна
прилика
.
Ето
,
шта
вали
нашој
Зорки
?
Девојка
млада
,
здрава
,
честита
,
није
сирота
,
а
вамилија
једна
по
једна
?
Него
знаш
шта
!
Гледај
ти
да
навалиш
на
њега
.
Не
ће
ти
бити
за
прабога
.
Такав
младић
што
да
иде
у
другу
вамилију
,
кад
може
у
нашу
?
Ми
смо
своји
;
треба
да
се
нађемо
једно
другоме
:
данас
ти
мени
—
сутра
ја
теби
.
Ево
је
,
нека
ти
је
жива
(
говорећи
ово
погледа
у
малу
Савкину
ћерку
)
;
још
коју
годину
,
па
ћеш
и
ти
доћи
да
затрудиш
Тета—
Макру
.
.
.
—
Дај
Боже
,
рече
Савка
кроза
смеј
:
—
тек
дотле
ваља
згрицкати
много
корица
.
—
Помиње
ли
он
што
о
женидби
?
—
Ништа
,
тето
;
него
од
неког
доба
видим
да
радо
и
гледа
и
помиње
једну
добру
девојку
овде
до
нас
.
—
Чија
је
то
девојка
?
упита
Макра
узнемирено
.
—
Луке
Лисопољца
,
бакалина
.
—
Савка
,
дијете
!
Зар
њу
он
да
узме
?
—
А
што
,
тето
?
—
Не
знам
;
нисам
рада
да
се
чује
од
мене
.
Нисам
рада
оговарати
;
грехота
је
кудити
девојку
;
али
.
.
.
дете
моје
.
.
.
свој
свога
треба
да
чува
.
Та
је
девојка
валична
.
.
.
нездрава
.
.
.
—
Нездрава
?
упита
Савка
изненађено
.
—
Не
дао
Бог
кудити
је
;
то
је
велика
грехота
.
Знаш
како
кажу
«
мања
је
грехота
оборити
цркву
,
него
скудити
девојку
«
.
Нисам
то
рада
.
Али
је
она
имала
неку
тајну
бољку
коју
крију
и
она
и
мајка
њена
.
Мањ
да
је
оздравила
сада
?
Нека
се
он
мане
ње
!
Јер
,
знаш
,
баш
и
да
је
здрава
,
она
је
од
«
оних
»
.
Овде
Макрена
погледа
у
Савку
а
намигну
левим
оком
,
што
хоће
да
каже
—
од
противне
странке
:
—
они
данас
не
ванџиравају
.
Нека
он
дигне
руке
од
ње
.
Ево
њему
наше
Зорке
.
Уз
девојку
добиће
800
дуката
;
најбољу
спрему
,
и
ући
ће
у
вамилију
у
којој
се
не
мора
бојати
ни
од
кога
.
Ти
,
као
проводаџија
,
добићеш
хаљину
од
најтеже
француске
свиле
,
а
твој
Јеврем
бошчалук
као
и
кум
венчани
.
—
Не
могу
се
подватити
,
тето
;
не
знам
шта
ће
рећи
Јеврем
?
—
Јеврему
ти
кажи
да
сам
ја
била
ту
;
да
сам
те
ја
молила
да
се
потрудиш
,
знаш
!
Ако
ли
њему
буде
нешто
през
руку
да
његова
жена
,
још
тако
млада
,
буде
проводаџија
,
помени
му
да
ће
му
зет
Иван
(
Зоркин
отац
)
дати
оних
200
дуката
до
Св
.
Илије
,
што
је
пре
искао
од
њега
.
—
Ама
,
тето
,
има
ту
још
нешто
.
Мој
је
браца
малко
пошире
руке
;
радо
троши
,
задужује
се
.
.
.
.
—
Е
баш
за
то
треба
да
га
одвратиш
од
Јулке
.
Јулка
је
девојка
сирота
.
А
ако
узме
Зорку
имаће
одашта
и
трошити
.
—
Право
да
кажем
,
чисто
не
смем
да
хвалим
момка
расипача
.
Ономадне
је
био
ту
на
ручку
,
па
се
разговара
с
Јевремом
како
му
његова
плата
не
стиже
за
трошак
,
а
Јеврем
му
се
чуди
:
куд
дева
толике
паре
,
док
ти
он
,
онако
смешећи
се
,
рече
:
—
Море
,
знаш
ли
да
ће
ме
десет
пара
одвести
на
вешала
!
Јеврем
га
погледа
и
хтеде
да
га
упита
,
а
калфа
Срета
уђе
,
и
они
прекидоше
тај
разговор
.
Ко
зна
?
Може
бити
да
је
већ
пао
у
неку
невољу
!
—
Не
мари
то
ништа
,
вели
Макрена
:
—
нека
он
уђе
у
ову
вамилију
,
па
ће
се
све
поправити
и
он
ће
бити
уредан
као
најбољи
младић
.
Скочићемо
ми
сви
,
свак
са
своје
стране
,
па
мора
у
ред
!
.
Него
се
ти
разговори
с
Јевремом
;
помени
му
за
оних
200
дуката
!
У
понедељник
ја
ћу
доћи
опет
.
Или
ће
бити
боље
да
дођеш
ти
к
мени
,
да
се
нико
не
досети
!
.
.
—
Све
ћу
то
ја
казати
Јеврему
,
па
што
рекне
он
,
јавићу
вам
.
Докле
се
Тета-
Макра
и
Савка
разговараху
,
дотле
мала
Мица
,
Савкина
ћерка
,
милује
мачку
по
репу
и
пита
:
—
Мацо
!
мацице
!
Лазе
ли
тета
?
И
кад
маца
поче
одмахивати
репом
,
дете
се
зацену
од
смеја
.
И
Савка
и
Макрена
видеше
шта
је
,
али
се
чињаху
невеште
свака
из
свога
узрока
.
.
.
.
После
тога
се
расташе
ове
две
жене
.
Макрена
,
и
не
помињући
брда
,
оде
право
кући
Ивана
Мимића
,
Зоркинога
оца
,
да
каже
како
је
вешто
засновала
проводаџиску
радњу
,
а
Савка
спремаше
вечеру
и
мишљаше
у
себи
:
—
Новци
душегупци
!
Сад
ће
новцима
преотети
прилику
оној
сироти
девојци
.
.
.
Тек
,
Бога
ми
,
како
мој
браца
уме
трошити
,
нема
Јулка
рашта
ни
жалити
га
.
.
.
.
Е
,
али
ако
га
,
јадница
,
воли
?
.
.
.
Срце
може
гинути
за
расипачем
као
и
за
штедљивцем
!
Чудна
је
то
ствар
.
.
.
.
Баш
не
знам
што
ћу
?
.
.
.
Казаћу
све
Јеврему
:
он
ће
зар
знати
боље
.
.
.
.
ИИ
Удаваче
«
Сина
жени
кад
хоћеш
,
а
ћер
удаји
кад
можеш
.
»
Варош
.
пословица
—
Море
Јулка
,
што
ти
се
овај
Рија
јавља
овако
умиљато
?
упита
Цана
Илина
Јулку
Лисопољчеву
,
кад
поред
њих
прође
Рија
Свилорунић
,
и
јави
се
врло
уљудно
.
—
Ја
?
.
.
.
Не
.
.
.
знам
,
одговори
Јулка
нешто
мало
збуњено
,
као
да
би
била
за
то
што
крива
.
—
Носи
га
беда
далеко
одавде
!
рећи
ће
Васка
Перина
:
—
сви
кажу
да
је
то
најгори
лумпов
и
картаџија
.
—
То
је
врло
неуредан
младић
,
додаде
Цана
.
Јулку
поли
румен
по
лицу
.
—
И
ја
то
слушам
,
рече
она
снебивљиво
:
—
а
,
истину
да
вам
кажем
,
ипак
ми
је
мило
кад
ми
се
јави
.
.
.
—
Среће
ти
,
зар
би
ти
пошла
за
њега
,
упитаће
је
Васка
?
—
Пошла
?
Како
да
ти
одговорим
на
то
?
Он
мене
још
није
ни
искао
.
.
.
Само
ми
се
јавља
врло
уљудно
,
и
разговара
се
врло
паметно
.
—
То
већ
умеју
сви
лумпови
.
.
Право
да
вам
кажем
,
за
овог
Рију
не
бих
ја
пошла
—
мањ
да
се
затре
мушко
ухо
.
.
.
—
Ја
друге
момке
не
познајем
.
А
он
говори
лепо
.
И
,
кад
год
се
са
мном
разговара
,
свакад
су
му
речи
нешто
испрекидане
;
нешто
је
као
збуњен
.
Није
као
они
што
говоре
као
чекало
,
и
.
.
.
.
—
Црна
Јулка
,
он
је
теби
већ
померио
памет
!
Чувај
се
,
несретнице
!
Немо
гуја
да
те
уједе
!
Како
би
вековала
с
онаким
човеком
?
—
Можда
ви
боље
знате
,
а
мени
се
чини
да
он
није
са
свим
рђав
човек
.
Рђаво
упућен
јесте
;
али
га
једна
добра
,
једна
паметна
жена
може
вратити
да
буде
красни
човек
.
.
.
.
—
Прођи
се
,
среће
ти
!
Како
да
га
вратиш
?
Зар
ће
онај
слушати
жену
?
—
Жену
милу
,
жену
пријатеља
,
жену
која
би
хтела
пробудити
у
његовом
срцу
ону
заспалу
љубав
к
уредном
и
добром
животу
,
послушао
би
он
,
ја
мислим
,
лако
и
радо
.
А
жени
би
била
и
слава
и
част
,
кад
би
му
учинила
ту
услугу
.
.
.
—
Теби
Јулка
,
пада
на
памет
све
којешта
!
Говориш
као
нека
бабускера
.
Каква
је
сласт
изводити
на
пут
лумпова
?
Није
га
могла
усветовати
ни
мајка
,
ни
отац
,
ни
школа
,
ни
наука
,
ни
служба
—
те
ћеш
ти
?
.
.
.
—
Све
је
то
друго
,
а
жена
је
друго
.
Што
сви
ти
не
могу
,
то
често
може
добра
и
паметна
жена
.
А
рашта
се
оно
и
говори
,
да
се
човек
у
женидби
мења
?
Човек
жени
и
жена
човеку
најбољи
су
и
највећи
учитељи
.
И
ти
учитељи
свакад
могу
много
,
само
кад
умеју
.
.
.
—
Таман
бих
га
ја
учила
,
вели
Цана
:
—
кад
се
није
знао
владати
,
за
што
се
женио
?
—
Ама
и
да
га
учиш
,
зар
се
лумпов
може
одучити
од
своје
старе
науке
,
вели
Васка
.
—
Море
децо
!
ви
говорите
тако
слободно
о
момцима
,
а
не
мислите
какаква
вас
срећа
чека
,
рече
иза
њихових
леђа
Лукина
Станица
,
која
је
тако
лагано
пришла
да
је
девојке
нису
осетиле
.
Оне
се
брже
окретоше
,
и
ударише
у
смеј
и
управдање
.
.
.
Ово
се
говорило
на
клупи
пред
вратима
Луке
Лисопољца
,
по
сведоџби
летописаца
,
два
дана
после
разговора
Макрениног
с
Јевремовом
Савком
.
ИИИ
Честитање
«
Што
говориш
—
то
мени
,
а
шта
мислиш
—
то
теби
.
»
Басма
од
Удворица
.
Не
прође
много
после
овога
девојачког
разговора
пред
вратима
Луке
Лисопољца
,
а
жене
и
девојке
почеше
гомилама
долазити
кући
трговца
Ивана
Минића
.
Њему
и
домаћици
његовој
обично
честитаху
зета
,
а
ћери
њиховој
Зорки
—
младожењу
!
Зорка
,
обучена
од
јутра
до
мрака
,
само
прихвата
и
испраћа
госте
,
гласнике
добрих
жеља
,
и
већ
не
зна
како
да
одговара
на
све
нове
и
нове
врлине
које
гошће
находе
у
њенога
младожење
.
И
свака
се
гошћа
мора
да
зачуди
:
Како
то
би
!
Кад
то
би
?
Ко
то
тако
вешто
уради
?
итд
.
и
.
т
.
д
.
итд
.
—
Миленија
,
Зоркина
мајка
,
с
лицем
врло
задовољним
,
вели
да
није
још
мислила
давати
своје
ћери
,
али
изиђе
добра
прилика
,
и
пријатељи
навалише
,
а
највише
сам
младожења
.
—
Допада
ми
се
девојка
,
вели
он
;
допада
ми
се
вамилија
;
или
ћу
узети
Зорку
,
или
се
не
ћу
ни
женити
.
Ваљда
је
така
судбина
?
.
.
.
—
Судбина
,
ја
шта
је
?
Нема
без
судбине
ништа
,
тврди
Баба
-
Соса
.
Докле
на
једном
крају
собе
Миленија
овако
приписује
све
вољи
божјој
,
судбини
,
а
нешто
и
чару
своје
ћери
,
лепу
гласу
своје
моћне
вамилије
,
дотле
на
другој
страни
Макрена
прича
да
од
тога
не
би
било
никад
ништа
да
није
било
ње
.
Рија
се
,
вели
она
,
био
забаталио
;
није
ни
мислио
да
се
жени
,
али
она
на
стане
:
те
отуд
,
те
одовуд
,
те
окрени
,
те
обрни
,
докле
лепо
уреди
све
како
треба
!
Матере
,
које
знају
колика
је
брига
неудата
ћи
,
од
свега
срца
(
а
неке
и
са
завишћу
)
честитају
Миленији
зета
.
А
девојке
гледају
на
ту
ствар
нешто
другојачије
.
—
Зорка
,
сестро
,
лепо
је
то
удати
се
,
вели
несташница
Ленка
Лакина
:
—
али
за
Бога
,
за
кога
да
се
удам
?
Младожења
треба
да
је
леп
,
да
је
млад
,
да
је
згодан
и
погодан
,
али
.
среће
ми
моје
,
треба
да
је
и
паметан
;
даље
,
да
зна
одашта
ће
живети
.
Та
није
он
цвет
да
га
само
заденем
за
косу
,
него
је
човек
—
да
ме
храни
!
.
.
—
Баш
да
храни
!
одговори
Милица
Пискова
:
—кад
смо
ми
девојке
слепе
код
очију
:
не
знамо
никаквог
рада
.
.
.
—
Каква
рада
да
му
знам
?
упитаће
срдито
Јеца
Јовина
:
—
ваљда
ћу
сести
у
дућан
да
водим
трговину
;
или
ћу
узети
мотику
да
копам
,
као
сељакуша
?
Секо
моја
!
Сад
се
свет
опаметио
:
не
живи
се
два
века
!
Пре
се
јадна
девојка
удавала
да
готови
јело
за
момке
и
калфе
,
да
човека
двори
и
служи
,
да
ринта
и
робује
као
робиња
;
а
данас
се
удаје
—
да
живи
!
Паметан
свет
тако
ради
;
а
муж
је
за
то
муж
да
се
стара
за
жену
.
Ко
то
не
може
,
нека
се
не
жени
.
Ту
бар
није
силе
!
—
Не
велим
ни
ја
да
се
муж
не
стара
;
али
ако
се
муж
разболи
;
ако
умре
;
ако
осиромаши
;
како
ће
се
онда
?
—
Секо
моја
,
ти
си
некакав
злослут
.
Ко
је
полудео
да
још
таким
мислима
разбија
главу
у
очи
удадбе
?
Али
ко
би
похватао
све
овако
ситне
мисли
и
речи
у
овој
гунгули
у
Минићевој
кући
?
Шта
ти
се
ту
није
говорило
,
шта
ли
се
није
претресало
?
!
.
Осем
жена
и
девојака
,
виђаше
се
у
Минићевој
кући
пуно
и
других
гостију
.
Момци
из
трговачких
дућана
једни
одлажаху
а
други
долажаху
.
Непрекидно
се
одбирало
,
пазарило
,
секло
,
кројило
,
плаћало
.
.
.
не
.
.
.
записивало
се
.
.
и
често
—
врло
често
,
уздисало
се
!
.
—
У
овој
нашој
вароши
,
говораше
Иван
Минић
:
—
један
укоп
,
или
једна
удадба
,
однесу
толико
колико
и
један
пожар
.
.
—
Ова
наша
варош
права
је
паланна
,
говораше
удавача
Зорка
:
—
што
год
потражиш
—
нема
!
И
што
има
,
неваља
;
све
нешто
простачко
.
Тражим
везен
пешкир
за
девера
,
па
нигде
ни
у
кога
!
Мораћу
узети
белу
ленту
од
атласа
!
.
.
.
ИВ
Живи
свет
.
.
.
«
'
Вала
Богу
!
Ко
храни
овај
докони
свет
?
.
.
»
Једна
мисао
из
главе
раденика
.
Пред
великом
каваном
«
Код
оседлана
коња
»
,
на
пешачкој
путањи
намештени
столови
;
за
столове
засели
орни
гости
;
пред
њима
се
пени
хладно
пиво
,
а
хитре
пивоноше
се
сваки
час
одзивљу
:
—
Сад
,
сад
!
Таки
,
таки
!
Молим
,
молим
!
Сад
баш
фришко
!
.
.
.
Гости
,
међу
тим
,
седе
,
разговарају
се
,
и
гуцкају
гутљај
по
гутљај
тога
јечменога
нектара
.
Три
сељака
,
враћајући
се
из
града
од
својих
синова
војника
,
ударише
на
овај
скуп
пред
каваном
,
па
не
могући
проћи
стазом
пешачицом
,
обиђоше
и
столове
и
госте
,
а
очију
не
сметаху
с
тога
доконога
света
.
—
’
Вала
Богу
,
рећи
ће
један
од
њих
:
—
ко
ли
рани
овај
оволики
залудни
народ
?
—
Ко
га
рани
—
не
знам
,
а
да
се
он
добро
и
рани
и
поји—то
видим
,
одговори
други
сељак
.
—-
Ови
варошани
криве
нас
сељаке
што
много
трошимо
о
славама
,
а
погле
ти
њих
!
Ми
славимо
једном
у
години
,
а
они
славе
ево
свако
вече
!
—
.
Једно
пиво
!
виче
један
гост
иза
стола
.
—
Сад
,
сад
!
Отвара
се
фришко
!
одговара
пивоноша
.
—
И
говор
им
је
другојачији
,
проговори
први
сељак
.
—
Хајдемоте
даље
,
рећи
ће
трећи
сељак
:
—
видите
ли
да
је
овде
све
како
не
треба
.
И
удалише
се
;
али
у
души
сваки
мишљаше
:
—
Море
је
ово
згодно
;
само
не
знам
ко
најзад
плаћа
све
ово
уживање
.
.
.
.
Одоше
!
Међу
тим
,
гостију
све
више
.
За
сваким
столом
смичу
се
ранији
да
учине
места
познијима
.
—
Ово
је
пиво
право
боговско
пиће
,
вели
један
проседи
господин
за
столом
№
1
.
Стари
су
пили
некакав
нектар
,
али
јамачно
није
био
овакав
.
Они
кукавци
за
пиво
нису
знали
!
.
.
.
—
Како
да
нису
знали
?
Ту
скоро
је
у
Мисиру
,
на
папирусову
листу
,
нађен
рецепт
како
се
вари
пиво
!
Знали
су
,
знали
,
и
стари
за
ово
божанско
пиће
!
...
—
Него
штета
што
се
нису
разумевали
у
пиву
,
рече
један
попа
у
наочарима
;
мислили
су
да
је
ново
пиво
најбоље
.
Ено
и
у
васкршњим
песмама
,
у
фигури
,
вичу
:
Дођите
да
пијемо
пиво
ново
!
Као
да
би
ново
пиво
било
најбоље
!
Неколики
се
гости
лукаво
осменуше
дубоком
познавању
старине
у
овог
попе
с
наочарима
!
.
.
.
—
За
старо
време
не
питам
,
наставља
онај
стари
господин
:
—
али
данас
знам
да
је
онај
народ
питомији
који
пије
пиво
.
.
.
—
Кажем
вам
,
виче
други
један
гост
за
столом
№
2
,
да
је
за
овако
мали
народ
,
као
ми
што
смо
,
један
филолог
доста
.
Други
људи
могу
сви
гледати
свога
посла
.
.
.
.
.
Јасан
глас
овога
господина
прекиде
и
утули
и
реченицу
и
мисао
онога
првога
који
говори
о
питомини
пивопија
.
—
Имате
право
,
прихвати
један
од
гостију
с
проседом
брадом
:
—
на
прилику
,
мени
,
техничару
,
што
ће
знање
језика
?
Кад
ја
знам
своју
науку
,
кад
владам
својим
алатима
,
што
ће
ми
перо
и
граматика
?
—
И
ви
имате
право
!
додаде
један
ђаволан
у
наочарима
,
који
не
гледа
ни
у
кога
:
—
Како
језик
исказује
најтајнија
вијугања
душе
човечије
,
како
он
обелодањује
најфиније
разлике
које
опажа
дух
људски
,
и
како
је
,
по
томе
,
он
благо
свију
људи
,
а
ви
сте
стручњак
,
те
с
тога
нисте
обичан
човек
:
то
језик
и
није
за
вас
.
Вама
је
потребно
знати
своју
струку
,
па
у
осталом
можете
и
мукати
.
—
Ха
!
ха
!
ха
!
Насмејаше
се
многи
од
гостију
.
—
Да
речем
—
мучати
!
поправља
се
ђаволан
у
наочарима
.
—
Како
вас
не
мрзи
говорити
овде
о
тако
сувопарним
стварма
,
рећи
ће
један
суморни
гост
:
—
Што
не
гледате
овај
свет
што
овако
уме
да
проведе
своје
време
у
друштву
,
јер
до
мало
час
све
ће
се
то
подизати
и
отићи
да
вечера
и
да
спава
!
Каква
је
силна
моћ
у
старих
навика
!
Најлепше
време
од
ноћи
проводе
ови
људи
у
спавању
!
А
ујутру
,
кад
је
најслађе
спавати
,
ураниће
сви
као
вешци
.
И
колико
се
говори
о
том
,
па
ништа
и
ништа
.
Бадава
;
нема
ту
штофа
за
културни
народ
!
Геак
остаје
и
у
фраку
геак
!
.
.
.
.
.
За
столом
№
4
,
седи
једна
госпа
у
зеленом
либадету
,
и
тужи
се
својој
суседи
на
неправду
света
:
—
Молим
ја
вас
,
Цана
Павлова
мисли
да
сам
ја
проста
,
па
с
тога
не
умем
да
живим
!
Умела
бих
ја
и
боље
од
ње
;
али
шта
ћу
кад
су
ме
везали
они
врагови
(
деца
)
.
Немам
код
кога
да
их
оставим
.
Ласно
је
њојзи
:
она
и
човек
;
могу
куд
хоће
!
.
.
.
—
А
код
кога
сте
сад
оставили
децу
?
пита
суседа
.
—
Ни
код
кога
;
остала
су
сама
.
Не
могу
се
ја
заробити
њих
ради
.
Ваља
и
мени
да
проживим
!
—
О
,
брате
,
што
се
намучих
вечерас
,
рече
за
столом
№
6
,
један
писар
из
полиције
.
—
Око
чега
тако
?
упита
га
један
од
гостију
.
—
Жандар
нашао
једно
дете
на
улици
,
које
не
зна
чије
је
;
довео
га
у
полицију
а
оно
плаче
хоће
да
свисне
;
не
уме
да
каже
чије
је
,
ни
одакле
је
.
Међу
тим
,
кад
је
улицом
ишло
,
носило
је
у
рукама
новине
на
којима
је
била
адреса
оца
његовога
;
али
жандар
,
узевши
дете
,
одузео
му
те
новине
и
метнуо
себи
у
џеп
,
па
се
и
сам
мучи
да
дозна
чије
је
дете
,
а
не
сећа
се
да
загледа
у
те
новине
.
Докле
се
ту
образумисмо
,
мука
ме
спопаде
.
Најпосле
дете
посласмо
оцу
;
али
чини
ми
се
нема
никога
код
куће
.
Кад
полициски
писар
доврши
своју
причу
о
детету-находу
,
пред
гостионицу
дође
,
и
за
особити
сто
заседе
једно
одабрано
друштво
.
То
беху
све
млади
људи
у
свечаном
црном
оделу
,
и
младе
жене
и
девојке
с
најлепшим
накитом
.
Докле
пивоноше
доношаху
пиво
пред
те
нове
госте
,
дотле
неко
из
дружине
,
иза
другог
стола
,
упита
!
—
Е
,
како
би
у
сватовима
!
Проведосте
ли
се
лепо
?
—
Врло
лепо
!
одговори
један
за
све
.
—-
До
сад
смо
играли
,
рече
једна
госпа
.
—
Прођите
се
,
рећи
ће
намрштено
друга
:
—
само
једно
гурање
.
Уз
те
речи
нови
гости
натезаху
пивске
чаше
,
као
да
су
још
од
по
дне
ожеднели
.
Међу
тим
музика
свира
да
се
ваздух
тресе
.
За
људе
који
се
у
хармонији
не
разумеју
,
или
у
којих
живци
нису
тугаљиви
,
она
је
нека
наслада
.
Али
они
који
имају
злу
навику
што
год
мислити
или
радити
,
а
ту
су
близу
,
или
који
су
осетљиви
на
сваку
повреду
хармоније
—
та
је
музика
права
мука
.
Од
времена
до
времена
по
један
«
бандиста
»
,
црвена
носа
,
задригла
врата
,
узме
ноте
и
прође
од
стола
до
стола
те
збере
жртве
које
просвећени
људи
приносе
на
олтар
уметности
.
Па
се
задовољно
врати
у
дружину
,
да
на
ново
дува
.
.
.
.
Цело
друштво
изгледа
као
у
рају
.
.
Уз
једну
липу
стоји
Чича
Јанаћко
,
и
држи
корпу
с
прженим
бадемима
и
лешницима
.
Гледа
старац
све
то
,
и
сам
у
себи
шапће
:
—
Овако
сам
некад
и
ја
радио
.
Млад
—
делија
;
стар
—
просјак
!
Сад
сам
спао
да
овим
храним
себе
и
бабу
.
.
.
(
Погледа
тужно
у
своју
корпу
)
.
Али
с
каквом
памећу
ови
овако
са
свадбе
иду
у
меану
?
И
ова
чељад
,
овако
накинђурена
,
улазе
у
ову
гомилу
где
један
другог
гази
,
прља
,
полива
,
квари
.
.
.
.
Зар
је
њих
довела
овамо
глад
и
жеђ
?
Ако
их
домаћин
није
угостио
,
срамота
за
њега
;
а
ако
траже
и
преко
његове
гозбе
да
ждеру
,
срамота
за
њих
.
И
у
моје
доба
беше
свет
свакојак
,
али
баш
овакав
не
бејаше
.
.
.
—
Чича
!
дајде
бадема
!
викну
неко
иза
стола
№
4
.
Чича-Јанаћко
оде
брже
да
што
заслужи
,
а
прекиде
своја
размишљања
.
У
тај
мах
к
столу
№
3
приђе
г
Рија
Свилорунић
,
а
гости
с
неколиких
страна
повикаше
:
—
О
,
Ријо
,
сретно
!
сретно
!
Ти
треба
данас
да
частиш
!
.
.
.
И
како
су
људи
превртљиви
!
Они
исти
Ријини
другови
,
који
су
се
дојуче
подсмевали
женидби
,
сад
као
да
му
завиђаху
што
се
жени
!
И
они
који
су
се
на
сва
уста
смејали
Зорки
,
сада
као
да
налажаху
да
је
то
врло
добра
девојка
.
Као
да
се
цена
њена
познала
тек
онда
кад
се
нашао
момак
да
је
испроси
!
Рија
се
осмејкује
,
прима
честитања
,
и
наручује
пиво
.
За
тренут
ока
запени
се
хладно
пиво
пред
Ријом
,
и
пред
свима
гостима
око
њега
.
Ту
се
сад
поче
здравити
,
желети
,
нагађати
,
погађати
шта
ће
бити
и
како
ће
бити
!
—
Како
год
год
хоћете
,
али
се
ја
не
могу
да
начудим
јунаштву
оних
људи
који
се
жене
у
данашње
време
,
рече
г
.
Гаја
Цивић
:
—Та
жена
је
данас
тако
скупа
,
а
тако
мало
привређује
,
да
се
никако
не
рентира
имати
жену
.
—
А
шта
хоћете
да
вам
привређује
?
рече
готово
срдито
једна
госпа
с
лепезом
?
—
Да
заметне
мотику
на
раме
па
да
иде
у
надницу
,
јелте
?
—
—
Ви
,
госпо
,
имате
право
да
протестујете
,
вели
Г
.
Гаја
;
—
али
и
ја
имам
право
да
се
чудим
!
—
Ко
се
жени
тај
доказује
да
је
солидан
човек
,
вели
госпа
с
лепезом
:
—
а
шта
сте
ви
измудровали
седећи
толико
без
жене
?
Чудну
сте
срећу
дочекали
!
.
.
.
—
Ову
срећу
бар
познајем
,
госпо
;
а
срећу
са
женом
не
познајем
,
па
је
се
бојим
.
—
Море
овако
као
г
.
Рија
оженио
би
се
многи
,
рече
један
сувоњав
чиновничић
с
рукавицама
и
лепим
штапом
у
рукама
:
—
1000
дуката
мираза
и
толики
пријатељи
:
за
годину
дана
може
по
две
класе
добијати
.
.
.
Беше
у
велике
доба
вечери
.
Гости
се
,
једни
за
другима
,
дизаху
и
одлажаху
.
Не
прође
много
,
а
у
гостионици
и
пред
њом
под
липама
ражњаху
само
гостионички
«
келнери
»
те
гашаху
лампе
,
и
прибираху
суде
.
Али
два
госта
не
мицаху
се
са
својих
места
.
Они
сеђаху
један
према
другоме
,
и
кад
и
кад
се
сусретаху
очима
.
То
беху
г
.
Цивић
и
г
.
Свилорунић
.
На
један
мах
допаде
јако
узбуђен
млад
један
господин
од
оних
пређашњих
сватова
,
и
стаде
молити
гостионичког
слугу
да
му
посветли
око
онога
стола
где
мало
пре
сеђаху
гости
—
сватови
.
Јадиковаше
се
горко
да
је
млада
жена
његова
изгубила
неки
драгоцени
медаљон
који
јој
је
он
дао
,
пре
месец
дана
,
за
спомен
венчања
.
Ето
та
и
скупа
и
драга
успомена
изгубљена
је
ту
!
Скочише
све
слуге
,
и
тражише
дуго
и
пажљиво
,
али
не
нађоше
ништа
.
Господин
оде
хучући
,
а
слуге
погасише
свеће
,
и
вратише
се
у
гостионицу
.
Цивић
и
Свилорунић
још
сеђаху
.
Њих
се
ништа
не
тицаше
штета
младога
господина
.
На
једаред
рећи
ће
Цивић
—
Јеси
ли
примио
?
—
Још
ни
паре
!
Пре
венчања
кажу
да
о
томе
не
може
бити
ни
разговора
.
—
Проклете
ћивте
!
Пре
би
се
растали
с
душом
,
него
с
парама
.
.
.
.
А
могла
би
се
бар
једна
ноћ
лепо
провести
!
.
.
.
Из
ведра
неба
гром
.
.
.
«
Живу
се
вуку
никад
реп
не
мери
.
»
Пословица
Једнога
дана
по
целој
вароши
пуче
глас
:
Рија
Свилорунић
,
благајник
,
затворен
у
тамницу
!
До
јуче
,
мислиш
,
нико
није
ни
знао
за
тога
Рију
Свилорунића
,
а
данас
се
о
њему
говори
у
свим
каванама
,
у
свим
дућанима
,
у
свим
канцеларијама
.
И
да
видите
како
су
људи
паметни
пошто
се
нешто
догоди
!
Сад
вам
сви
знају
,
и
сви
су
то
давно
знали
,
да
је
морало
тако
бити
!
.
.
.
—
Море
,
знао
сам
ја
давно
да
ће
он
свршити
на
робији
,
говораше
Миле
Перчиновић
у
кавани
«
Код
Црнога
Крста
»
:
—
Видели
сте
како
се
проводи
и
он
,
и
жена
му
,
и
деца
,
а
откуд
паре
за
то
?
—
Па
он
није
жењен
,
рече
један
практиканат
,
припаљујући
своју
цигару
.
—
А
!
истина
јес
,
поправља
се
Миле
:
—
а
ја
сам
преумио
!
—
Та
још
од
детета
познавало
се
да
ће
то
бити
несретник
,
вели
Паја
Носоња
:
—
мени
је
једном
украден
красан
дивит
што
ми
је
отац
донео
из
Пеште
,
и
нико
га
други
није
узео
него
он
.
—
И
отац
му
беше
изешник
,
вели
кавеџија
Сима
:
—
ми
остао
дужан
дванаесет
гроша
,
па
ми
тутури
поједоше
све
.
Појела
ги
вечна
мука
!
Код
Ивана
Минића
пак
сви
као
потучени
.
Једина
Зорка
држи
се
некако
подједнако
:
пре
се
није
много
радовала
,
а
сад
се
опет
много
не
жалости
.
Пријатељице
,
оне
исте
које
пређе
налажаху
све
нове
и
нове
врлине
на
младожењи
,
сад
казиваху
како
су
се
одмах
надале
такој
несрећи
.
Најгоре
беше
за
Тетка
-
Макрену
.
Она
је
у
четврт
од
часа
два
пута
доказивала
да
је
то
лаж
,
да
је
беда
,
да
је
завист
—
што
је
Рија
нашао
тако
добру
прилику
,
а
два
пута
би
опет
говорила
:
—
Нек
’
иде
до
врага
!
Није
за
нас
ни
био
!
Док
је
наша
Зорка
овака
,
и
с
оволико
новаца
,
биће
младожења
!
.
.
Сви
збуњени
,
сви
пометени
;
али
сви
очекују
да
се
ствар
окрене
на
боље
!
На
жалост
,
што
дан
дуже
,
то
ствар
јасније
:
Младожења
је
окривљен
,
тужен
и
затворен
.
И
што
је
затворен
ни
по
јада
,
али
је
затворен
за
прљаву
кривицу
:
проневерио
је
своју
дужност
;
потрошио
је
силне
новце
од
оних
сума
којима
је
руковао
!
Један
пријатељ
разгледао
је
акта
у
суду
,
и
каже
овако
:
«
Као
што
знате
,
Рија
је
руковао
касом
у
којој
је
свакад
било
новаца
на
хиљаде
.
Одавно
се
он
почео
картати
.
Имајући
при
руци
увек
новаца
,
он
се
у
свакој
новчаној
оскудици
машао
за
кључ
од
своје
касе
,
и
туђим
новцем
намиривао
своје
издатке
.
Кад
би
га
у
картама
срећа
послужила
,
онда
би
намиривао
оно
што
је
био
узео
.
У
зао
час
га
једне
зиме
потера
несрећа
те
је
само
губио
.
Тако
је
за
неколико
месеца
узео
из
касе
преко
четири
хиљаде
дуката
.
Да
га
не
би
ухватили
,
домислио
се
да
удешава
рачунске
књиге
и
исправе
.
У
том
је
био
толико
вешт
и
срећан
да
га
обична
контрола
није
опазила
.
Али
где
је
среће
ту
је
и
несреће
:
са
свим
случајно
примети
се
на
једном
рачунском
документу
туђ
потпис
.
Почне
се
разбирати
како
је
постао
тај
потпис
,
па
се
нађе
чудо
нечувено
—
Ријина
грдна
крађа
!
.
.
.
.
«
Како
се
сазна
за
то
,
Рију
затворе
у
тамницу
.
То
се
судски
зове
лепше
;
каже
се
ставио
га
суд
у
притвор
;
али
онде
где
Рија
седи
нису
врата
само
притворена
,
него
су
затворена
,
и
још
закључана
!
»
Тражило
се
,
испитивало
се
,
извиђало
се
дуго
,
врло
дуго
.
.
.
.
После
претреса
,
који
је
трајао
неколико
дана
,
ваљаше
изрећи
пресуду
.
Не
беше
ласно
претрести
и
пресудити
проћес
који
је
изгледао
просто
проневерење
дужности
,
али
у
ком
се
окривљени
бранио
врло
вешто
и
врло
дрско
.
Два
најбоља
адвоката
заступала
су
га
верујући
да
је
он
човек
прав
,
и
да
га
је
ово
снашла
невиђена
беда
.
.
.
.
Остало
беше
још
само
нешто
да
се
доврши
,
па
да
се
огласи
пресуда
,
да
чује
и
кривац
и
публика
како
суд
суди
Рији
Свилорунићу
.
Приближаваше
се
тренутак
у
који
ће
председник
суда
,
побројавши
све
што
се
извиђањем
сазнало
и
посведочило
,
изрећи
:
«
Суд
је
пресудио
да
Рија
Свилорунић
за
проневерење
у
дужности
,
за
упропашћење
толико
хиљада
поверенога
му
новца
,
трпи
толико
и
толико
година
заточења
»
.
Свилорунићу
остајаше
само
још
неколико
часова
,
само
још
једна
ноћ
,
па
да
чује
те
страшне
речи
,
и
да
види
страшне
последице
њихове
.
.
.
.
ВИ
Тамница
«
Тамница
је
кућа
необична
»
Народ
.
изрека
.
Тамница
је
кућа
необична
.
То
је
народ
давно
изрекао
за
стару
,
варварску
тамницу
;
а
то
вреди
и
данас
за
сваки
затвор
.
Била
кула
,
била
палата
,
била
соба
,
или
подрум
—
затвара
ли
се
њој
кључ
с
поља
,
кућа
је
то
веома
необична
!
Она
је
тесна
,
она
је
страшна
,
она
је
загушљива
,
а
колико
је
светла
—
показује
и
само
црно
име
њено
—
тамница
!
.
.
Свилорунић
,
седећи
у
својој
тескобној
,
лојаном
свећом
осветљеној
тамници
,
разговараше
се
сам
са
собом
:
—
Још
ноћас
у
овој
проклетој
соби
!
А
сутра
?
Где
ћу
сутра
на
вече
?
По
свој
прилици
у
полициском
казамату
,
с
једним
црним
Р
на
леђима
!
Осудиће
ме
на
сваки
начин
.
Ух
!
несрећна
свршетка
!
Како
да
поднесем
ту
каштигу
?
Да
скочим
у
воду
да
се
удавим
?
Е
,
а
камо
ми
срце
за
то
?
За
такав
поступак
тражи
се
срце
које
може
прегорети
живот
.
А
ја
не
имадох
снаге
да
се
одречем
задовољства
које
се
купује
за
десет
пара
,
те
ћу
сада
имати
срца
да
одузмем
себи
живот
!
Никако
!
Нема
у
мене
снаге
за
то
.
Да
се
убијем
?
Да
дигнем
руку
сам
на
се
;
да
погледам
у
уста
страшној
цеви
?
То
је
јунаштво
које
многи
називљу
безумљем
,
а
ја
бих
се
поносио
да
га
имам
;
али
га
немам
ни
трун
е
!
—
Па
шта
да
радим
?
—
Да
бегам
у
туђ
,
непознати
свет
;
да
огледам
:
не
ћу
ли
моћи
тамо
текар
отпочети
живот
поштена
човека
?
Претворићу
се
у
надничара
,
у
слугу
,
у
аргатина
;
почећу
најтежом
службом
,
не
би
ли
како
год
стекао
чврсто
срце
које
би
било
јаче
од
жеља
мојих
;
које
ме
не
би
пуштало
да
угађам
свакој
пожуди
својој
.
Јер
,
угађајући
својим
пожудама
,
ја
ево
падам
из
погрешке
у
погрешку
,
из
несреће
у
несрећу
.
.
.
.
.
.
—
А
шта
ћу
с
овим
?
Сад
извади
испод
узглавља
свитак
хартије
,
и
поче
га
разгледати
.
—
Овде
су
,
продужава
он
сам
са
собом
:
—
неке
белешке
о
мом
досадашњем
животу
.
Бележио
сам
своје
мале
грешке
из
којих
су
ницали
и
расли
велики
грехови
моји
.
Ово
нека
остане
овде
.
Ко
нађе
,
нека
прочита
!
Може
се
неко
раније
сетити
,
тргнути
,
те
не
ће
проћи
као
ја
.
Ако
се
то
догоди
,
ако
се
ма
и
један
мој
другар
учува
од
погрешака
,
мени
ће
бити
лакша
моја
несрећа
.
Сад
закуца
у
врата
.
Кључеви
с
поља
звекнуше
;
брава
шкрипну
;
врата
се
отворише
,
и
Чича
Станоје
,
кључар
,
упита
:
—
Што
лупаш
?
—
Чича
Станоје
!
ходи
амо
,
рече
Свилорунић
,
ходајући
по
соби
.
Кључар
уђе
.
То
је
омален
старчић
,
врло
блага
и
добродушна
лица
.
Он
је
родом
из
Маћедоније
;
дошао
је
амо
давно
;
и
служио
је
које
где
докле
није
постао
кључар
на
.
тамници
судској
.
Зна
се
како
народ
у
опште
жали
сужње
.
И
кад
би
се
потпуно
веровало
у
правду
суда
,
опет
би
срце
човечије
показивало
пеко
учешће
према
ономе
који
нема
доста
ваздуха
,
светлости
,
слободе
,
а
још
ако
се
држи
да
и
прав
човек
може
пасти
у
окове
,
онда
је
сваки
сужањ
—
мученик
.
И
Чича
—
Станоје
беше
увек
благ
спроћу
затвореника
.
А
овог
вечера
хоћаше
према
Свилорунићу
да
буде
још
блажи
.
—
Чича-
Станоје
!
рече
му
Рија
:
—
седи
мало
да
се
разговарамо
;
узела
ме
нека
велика
мука
;
не
знам
што
ћу
од
себе
.
.
.
.
.
Станоје
седе
,
а
Рија
му
поче
савијати
цигару
.
—
Причај
што
Чича-
Станоје
,
не
би
ли
ово
време
ишло
брже
.
—
Джаном
,
што
да
ти
причам
,
вели
Станоје
:
—
ја
сегашно
не
знам
ништо
,
а
старовремско
неје
за
тебе
.
.
.
.
—
Причај
куда
си
пролазио
,
и
где
си
служио
пре
него
што
си
постао
кључар
ове
тамнице
?
—
А
где
несам
?
Да
речеш
да
сам
господоваја
—
несам
;
а
служим
откако
сам
роден
.
—
Па
где
си
служио
?
—
Служија
сам
у
Влашко
.
У
Букуреште
сам
бија
ћирица
.
Потаг
сам
дошаја
у
Турна
.
Туј
сам
служија
три
години
.
—
Где
је
та
Турна
?
—
Еј
тамо
доле
на
Дунав
,
спрема
Кладово
.
—
Ту
се
све
говори
влашки
?
—
Може
како
хоћеш
:
и
влашки
,
и
српски
,
и
немски
,
и
свакакво
.
.
.
.
—
Знаш
ли
ти
влашки
Чича-
Станоје
?
—
Знам
,
како
не
бих
знаја
?
Рија
иза
тога
разбираше
како
се
влашки
зову
неке
и
неке
ствари
.
Па
се
тек
у
један
пут
поче
жалити
да
му
је
лоше
.
Све
више
и
више
докле
најпосле
не
повика
:
—
Чича
Станоје
,
не
дај
!
Хоћу
да
умрем
!
Стеже
ме
нешто
у
гуши
.
И
доиста
беше
тако
избуљио
очи
,
да
старац
помисли
:
хоће
умрети
на
пречац
!
Да
му
нађе
какве
помоћи
,
овако
у
ноћ
,
старац
се
сети
да
има
у
свом
ковчегу
неког
«
Пашота-балсама
.
»
Брже
отрча
да
га
нађе
,
и
да
Рији
да
неколико
капи
на
шећеру
.
За
пакост
тај
лек
није
Станоју
требао
Бог
те
пита
кад
;
за
то
и
не
зна
управо
где
га
је
оставио
.
Клопарао
је
дуго
,
дуго
,
по
ковчегу
докле
га
је
напипао
у
мраку
.
Кад
се
врати
у
затвор
Рији
,
нађе
собу
отворену
и
празну
.
Рија
некуд
изашао
,
и
не
враћа
се
.
Станоје
сав
претрну
помисливши
шта
може
бити
.
Потрчи
овамо
,
потрчи
онамо
—
нигде
Рије
!
Ноћ
тамна
;
прста
пред
оком
не
можеш
видети
.
Стражари
око
суда
нису
опазили
никог
да
је
умакао
.
Сву
драгу
ноћ
није
се
смирио
сиромах
Чича-
Станоје
;
слао
је
свуда
где
је
мислио
да
Рија
може
бити
.
Нигде
ни
стрва
ни
јава
.
Најпосле
помисли
биће
скочио
у
воду
и
удавио
се
.
И
тада
је
добри
старац
још
горе
јадиковао
.
—
Изгубив
леб
,
и
изгубив
душа
!
Пустив
га
да
си
одузме
живот
без
време
.
Е
,
от
робија
икад
,
а
из
гроб
никад
.
Белћим
би
го
пуштили
.
«
Тако
говораше
својим
језиком
тамничар
у
кога
срце
беше
рођено
за
друге
послове
.
Али
кад
се
сети
да
због
овога
случаја
он
сам
губи
свој
хлеб
,
и
да
још
може
бити
каштигован
,
онда
оспе
ружити
Свилорунића
као
најгорега
човека
.
.
Већ
не
знам
који
пут
почне
он
опет
претресати
Ријину
собу
,
и
сада
нађе
у
сламњачи
један
свежањ
писане
хартије
.
Томе
се
сиромах
старац
јако
обрадова
мислећи
да
ту
може
бити
каква
записка
која
би
говорила
у
његову
корист
.
За
то
те
хартије
журно
стрпа
себи
у
недра
да
их
сутра
дан
преда
г
.
председнику
.
ВИИ
Судија
Судију
никад
не
благосиљају
сви
којима
суди
!
Председник
суда
,
г
.
Жељин
Правдић
,
човек
је
од
својих
50—55
година
.
Висок
,
сув
,
малко
богињав
,
он
је
по
изгледу
врло
оштар
и
опор
човек
.
Ко
га
не
познаје
из
ближе
рекао
би
да
се
он
никад
не
уме
насмејати
.
А
ко
га
познаје
ближе
казаће
да
је
у
њега
онолико
исто
благости
колико
и
љубави
к
правди
.
Чувен
је
као
велики
зналац
закона
,
и
као
чврсти
заштитник
правде
и
правице
.
Сав
рад
у
суду
,
све
што
бива
у
домашају
судске
власти
,
он
има
на
уму
,
и
,
чини
ти
се
,
никад
ни
са
чега
не
смеће
ока
свога
.
Вредан
и
уредан
,
он
и
од
свих
судских
чиновника
тражи
то
исто
.
С
тога
у
његовом
суду
суђење
иде
и
брзо
и
добро
;
његове
су
масе
све
у
реду
;
све
књиге
,
нарочито
интабулациске
,
тачне
су
за
причу
;
нигде
се
у
њега
послови
не
задржавају
;
све
иде
као
навијен
сат
.
Озбиљни
млади
људи
из
велике
школе
отимају
се
у
његов
суд
.
Од
њега
зазиру
само
они
који
не
маре
да
раде
и
не
милују
да
се
уче
.
Једнога
јутра
дође
г
.
Правдићу
,
с
писмом
од
министра
правде
,
један
младић
који
је
,
као
правник
,
постављен
за
практиканта
у
суду
г
.
Правдића
.
Председник
прочита
писмо
,
погледа
у
младића
,
и
пусти
се
с
њим
у
разговор
.
—
А
за
што
нисте
отишли
у
коју
другу
струку
,
него
сте
дошли
у
суд
,
упита
га
он
.
—
Рад
сам
научити
што
више
из
права
,
одговори
младић
:
—Ми
смо
у
школи
неке
законе
прешли
тек
летимице
,
а
неке
нисмо
ни
слушали
.
Сви
кажу
да
се
у
вашем
суду
може
много
научити
.
.
.
—
У
овом
је
суду
као
и
у
другом
,
вели
председник
.
Но
ја
мишљах
да
би
вам
било
боље
спремити
се
за
какву
управничку
службу
.
Судиски
је
хлеб
врло
горак
.
—
А
ја
,
напротив
,
држим
да
је
судиска
служба
најузвишенија
служба
у
држави
.
—
Сумњам
да
је
познајете
;
она
узвишена
јесте
,
али
је
тешка
,
горка
.
Сваки
други
управни
старешина
може
по
својој
жељи
и
увиђавности
предузети
и
извршити
многе
корисне
послове
,
на
прилику
,
просећи
путове
,
исушити
баруштине
,
прокопати
водоводе
,
подићи
школе
,
завести
радионице
и
т
.
д
.
и
т
.
д
.
А
судија
никад
ништа
не
сме
радити
од
своје
воље
.
Он
сме
радити
само
на
позив
парничара
!
Други
управник
може
својим
радом
стећи
хвале
,
благослова
,
а
судију
свакад
половина
парничара
куне
и
осуђује
.
Кад
који
управник
изврши
какво
дело
за
опште
добро
,
он
може
,
и
ако
га
сувременици
не
разумеју
,
и
ако
га
осуђују
због
тегоба
које
на
њих
падају
,
опет
бити
уверен
о
доброти
свога
рада
;
може
бити
задовољан
и
спокојан
;
а
судија
не
може
никад
бити
миран
ни
спокојан
у
својој
души
.
Што
два
човека
заплећу
сваки
дан
у
своме
раду
;
што
они
крију
и
сами
од
себе
:
то
једнога
дана
изнесу
пред
судију
,
и
зову
га
да
погоди
како
је
било
,
и
да
им
изрече
правду
.
С
тога
судија
,
у
сваком
свом
послу
,
може
само
рећи
:
«
Према
ономе
како
ми
је
представљено
,
и
како
сам
ствар
сватио
,
држим
да
је
право
овако
како
пресуђујем
,
»
а
то
баш
притискује
савест
осетљива
човека
.
Ја
ником
свом
не
бих
световао
да
буде
судија
.
.
.
У
тај
мах
уђе
у
седницу
к
председнику
Чича-
Станоје
,
тамничар
,
с
кључевима
и
са
свежњем
хартија
.
Блед
и
престрављен
старац
рече
:
—
Господине
,
несу
за
мене
овија
кључови
,
него
железа
!
Не
умејашем
да
учувам
;
ми
утекао
онај
несретник
Рија
.
Сега
што
да
чиним
?
Закуј
ме
у
железа
на
место
њега
.
.
.
.
—
Како
да
утече
?
упита
изненађени
председник
.
—
Ето
,
господине
,
утече
на
моји
очи
.
Ме
извара
како
да
см
дете
.
Старац
сад
исприча
све
како
је
било
.
«
Еве
,
овој
сам
нашаја
у
његове
постеље
,
заврши
он
,
пруживши
председнику
хартије
које
је
нашао
на
Ријиној
постељи
.
Председник
,
примивши
хартије
,
рече
тамничару
:
—
Иди
ти
Станоје
на
своје
место
.
Ја
ћу
наредити
да
се
најпре
извиди
како
је
то
било
,
и
има
ли
у
томе
твоје
кривице
или
нема
.
Тек
после
видеће
се
:
можеш
ли
остати
у
служби
,
или
не
можеш
.
Станоје
се
удали
.
Председник
зазвони
.
Пандур
уђе
.
—
Нека
дође
г
.
секретар
!
рече
председник
.
Кад
секретар
дође
,
председник
нареди
да
се
одмах
јави
полицији
да
бегунца
тражи
,
за
тим
,
да
се
извиди
како
је
побегао
затвореник
Рија
:
је
ли
све
онако
како
прича
тамничар
.
Најпосле
додаде
:
—
Овај
је
младић
наш
нови
практиканат
.
Одведите
га
у
преписаоницу
,
и
наредите
да
почне
службу
од
самога
почетка
.
Нека
преписује
неко
време
,
па
ћемо
видети
за
који
је
посао
даље
припреман
.
Удалише
се
и
ова
двојица
.
Председник
седе
,
и
узе
разгледати
Свилорунићеве
хартије
.
ВИИИ
Младост-лудост
Свакога
ће
питати
старост
где
му
је
била
младост
?
Нар
.
Пословица
.
Разгледавши
све
редом
записке
,
г
.
председник
,
кад
се
искупише
судије
рече
:
—
Данас
би
било
на
реду
да
се
објави
пресуда
по
кривици
Рије
Свилорунића
,
али
је
он
ноћас
побегао
из
затвора
,
и
засад
се
не
зна
где
је
.
Писано
је
одмах
полицији
да
га
тражи
;
а
за
кључара
(
тамничара
)
наредио
сам
да
се
за
непажњу
узме
на
одговор
.
Међу
тим
Рија
је
,
по
свој
прилици
навалице
,
оставио
један
рукопис
у
ком
казује
свој
досадашњи
живот
.
Он
побраја
многе
своје
мане
;
а
таквих
мана
ми
виђамо
и
на
другој
деци
и
младићима
.
Казује
,
како
му
се
кад
која
мана
заметала
,
и
како
се
разрастала
.
Ако
сте
вољни
,
можемо
часком
прочитати
овај
рукопис
,
докле
се
не
скупе
парничари
за
други
рад
!
—
Да
чујемо
!
рече
судија
Живко
:
—
и
судије
смо
и
оцеви
смо
.
Може
нас
то
двојако
занимати
.
То
исто
изјавише
и
друга
двојица
.
Председник
отпоче
читати
овај
састав
:
„
ЖИВОТ
И
ВЛАДАЊЕ
“
Рије
Свилорунића
«
Сва
је
моја
несрећа
постала
од
десет
пара
»
!
«
Ја
сам
се
родио
у
кући
имућној
.
Мој
је
отац
најпре
радио
занат
,
а
после
је
постао
трговац
:
отворио
је
болту
.
Он
је
рођен
у
селу
,
а
мајка
ми
је
из
вароши
.
Као
што
рекох
,
имовно
стање
оца
мога
било
је
врло
добро
,
јер
ми
,
деца
његова
,
за
његовог
живота
,
не
зазнасмо
ни
за
какву
оскудицу
.
Ма
да
је
он
често
говорио
неке
страшне
речи
о
штедњи
,
о
чувању
,
ми
,
док
он
беше
жив
,
не
осетисмо
ни
у
чем
немаштине
.
«
Ја
сам
имао
четири
сестре
,
све
четири
старије
од
мене
.
Ласно
је
веровати
кад
причају
колико
су
се
сви
обрадовали
мени
,
као
првом
мушкарцу
.
Особито
се
,
веле
,
отац
осећао
сретан
:
није
знао
шта
је
чинио
од
велике
радости
.
Сви
кажу
да
га
је
моје
рођење
и
моје
крштење
стало
лепих
новаца
.
«
Још
ме
је
цуцао
на
колену
а
приказивао
ми
је
да
ће
ме
дати
на
неколике
корисне
занате
,
па
и
на
трговину
;
да
ће
ме
уортачити
са
собом
,
да
ће
ме
познати
с
муштеријама
својим
,
и
с
кућама
које
њему
верују
.
И
кад
би
ми
све
то
изређао
,
кад
би
замислио
како
ће
онда
и
сам
бити
срећан
са
мном
,
он
би
ме
стискао
на
своје
прси
,
и
засуо
пољупцима
.
«
То
памтим
као
данас
.
«
Доцније
,
опазивши
да
са
мном
бива
све
другојаче
,
а
не
онако
како
је
желео
он
,
само
би
суморно
проговорио
:
—
У
нашем
граду
можеш
зарадити
новаца
,
можеш
купити
кућа
и
дућана
,
можеш
се
богато
оженити
,
и
изићи
на
глас
,
али
деце
своје
не
можеш
упутити
куд
желиш
,
и
како
желиш
;
њих
упућује
други
неко
.
Ко
?
и
како
?
не
знаш
;
тек
она
не
бивају
оно
што
желиш
ти
!
.
.
«
Једини
мушкарац
међу
четири
девојке
,
ја
сам
растао
као
мајчина
маза
,
и
владао
се
као
кућевни
тиран
.
Осем
оца
,
кога
сам
се
прилично
прибојавао
,
свима
другима
био
сам
се
на
главу
попео
.
«
Мени
су
куповане
и
доношене
свакојаке
сиграчке
откако
сам
зазнао
за
себе
.
Нисам
умео
ни
говорити
а
већ
сам
имао
лепог
дрвеног
коња
и
лепа
дрвена
колица
.
У
оно
што
је
моје
није
смео
нико
преко
погледати
.
Ја
сам
био
тако
ћудљив
,
да
сам
се
срдио
ако
ми
ко
дирне
у
коња
и
у
кола
;
а
ако
се
сви
ућуте
,
и
не
ће
да
их
погледе
,
ја
се
срдим
за
што
не
гледе
.
И
кад
бих
опазио
ту
немарност
према
себи
,
ја
бих
често
почињао
стењати
за
прабога
,
и
мучио
бих
се
да
се
расплачем
на
силу
.
.
«
Ако
се
ком
детету
пре
мене
да
што
од
колача
,
од
воћа
,
од
слаткиша
,
ја
се
срдим
што
није
прво
дато
мени
;
а
ако
се
прво
пружи
мени
—
ја
се
бојим
да
онима
другима
не
остане
више
!
.
.
.
«
Пошто
сам
ја
био
тако
амишан
према
другима
,
није
било
очекивати
ни
да
други
према
мени
буду
бољи
.
С
тога
сам
често
имао
рашта
расрдити
се
и
,
готово
у
свакој
такој
прилици
,
показати
дивљину
срца
свог
.
Сирота
мајка
моја
сваки
је
час
морала
долазити
да
нас
развађа
и
да
утишава
наше
свађе
.
Готово
свакад
налазила
је
она
да
сам
крив
ја
.
Место
да
мене
то
опемене
,
да
се
тргнем
,
да
се
поправим
—
ја
сам
постајао
све
гори
:
—
Оне
девојчуре
(
сестре
моје
)
,
мислио
сам
ја
у
себи
,
држе
страну
једна
другој
,
а
за
мене
не
маре
!
.
.
.
«
Кад
сам
пошао
у
школу
,
била
је
у
кући
велика
свечаност
.
Отац
ме
је
сам
одвео
учитељу
који
ме
уписа
у
први
разред
.
Учитељ
беше
млад
човек
,
свој
посао
разумеваше
добро
,
а
с
оцем
мојим
живљаше
се
лепо
.
Он
својски
наста
да
ме
упути
на
добро
.
И
,
душа
ваља
,
ја
сам
могао
научити
све
што
би
ми
се
задало
за
«
лекцију
»
,
само
ако
сам
хтео
;
али
сам
,
уз
лекцију
,
примао
од
које
кога
многе
рђаве
навике
које
су
биле
пуне
опасности
за
мој
потоњи
живот
.
«
Ја
сам
све
радио
онако
како
ми
је
кад
воља
.
Кад
ми
је
воља
да
идем
у
школу
—
ишао
сам
уредно
;
а
кад
ми
није
воља
,
изостајао
сам
,
доцнио
се
,
тукао
сам
се
с
ђацима
,
губио
своје
књиге
и
бедио
за
то
друге
,
тужио
их
,
опадао
,
и
кривио
свакога
само
себе—никад
!
«
Некад
на
ногама
унесем
у
школу
силно
блато
;
ако
учитељ
,
видећи
то
,
рекне
да
се
очистим
,
ја
изађем
,
одем
кући
слинећи
уз
пут
,
и
сваком
велим
да
ме
је
учитељ
истерао
из
школе
!
И
кад
пораним
у
школу
,
свакад
заборавим
код
куће
ма
што
:
или
плајваз
,
или
перо
,
или
таблицу
,
или
њену
писаљку
.
Кад
ме
учитељ
за
то
прекори
,
ја
се
на
њега
расрдим
и
целога
сам
часа
нешто
љут
и
гњеван
.
.
.
.
.
«
На
часу
сам
био
немирнији
од
свију
других
ђака
.
Учитељ
је
често
морао
прекидати
свој
говор
,
да
мени
викне
:
—
Ријо
,
смири
се
!
Ријо
,
пази
!
Ријо
,
посвирај
па
и
за
појас
задени
!
«
На
таке
опомене
,
ја
сам
често
настављао
нови
смеј
.
«
Све
су
моје
књиге
биле
ишарабатане
.
Сваки
наслов
ишатиран
,
замрљан
.
То
сам
ја
чинио
и
на
туђим
књигама
,
само
ако
су
ми
пале
шака
.
«
Од
куће
до
школе
,
и
од
школе
до
куће
,
никад
нисам
ишао
као
смерно
,
паметно
дете
:
него
трчим
,
вичем
,
дозивам
и
псујем
другове
,
потежем
се
на
псе
,
на
мачке
које
у
путу
видим
,
поткрадам
пиљаре
и
бакале
,
или
им
чиним
какву
било
штету
.
«
Долазећи
кући
,
још
с
врата
вичем
:
—
Дајте
ми
хлеба
!
Не
ћу
сува
хлеба
!
Хоћу
сира
,
скорупа
,
или
ма
каква
смока
.
«
Књиге
своје
бацим
куд
му
драго
,
а
после
кривим
друге
да
су
ми
их
затурили
.
Кад
год
полазим
у
школу
цела
се
кућа
узнемири
докле
ја
приберем
књиге
и
све
што
ми
треба
.
«
Кад
смо
у
цркви
на
богомољи
увек
гуркам
другове
,
излазим
из
реда
,
смејем
се
,
и
засмејавам
друге
.
Кад
ко
метанише
и
много
се
крсти
,
ја
му
се
подсмевам
.
На
бденију
зашивам
другаре
,
и
свећом
често
хоћу
да
припалим
по
кога
од
њих
!
»
Како
чујем
сватове
,
одмах
скупим
чету
своје
дружине
,
те
пред
црквом
вичемо
:
—
Изгори
куму
кеса
!
Изгори
куму
кеса
!
Па
кад
један
кум
,
на
ту
вику
,
рече
са
свим
хладно
:
—
Има
шта
и
да
му
изгори
;
а
шта
ће
изгорети
теби
?
онда
ја
бејах
на
њега
тако
љут
као
да
ми
је
учинио
најгору
неправду
.
.
.
.
.
«
Није
ми
било
петнаест
година
,
а
већ
сам
пушио
као
Турчин
.
Да
купим
дувана
,
те
да
уживам
сласт
од
дима
његова
,
довијао
сам
се
од
сваке
руке
,
само
да
бих
пара
излагао
.
.
.
.
«
Једном
ме
виде
један
средовечан
човек
да
држим
међу
два
прста
цигару
,
и
повлачим
у
се
дим
њезин
,
па
приђе
и
на
ухо
ми
шану
,
да
нико
други
не
чује
:
—
Младићу
!
та
је
цигара
зла
госпођа
!
Кајаћеш
се
што
си
се
најмио
њу
да
служиш
!
Теби
се
чини
да
она
гове
теби
,
а
ти
све
дајеш
њој
да
уговеш
!
Рекавши
то
,
он
брзо
оде
од
мене
.
«
А
ја
,
место
да
се
заруменим
,
место
да
промуцам
коју
реч
у
име
захвалности
за
такав
савет
,
и
на
такав
начин
,
ја
—
бесно
и
осионо
дериште
—
исплазих
за
њим
језик
и
рекох
:
—
Хајд
’
тако
право
!
.
.
.
.
«
У
гимназији
сам
имао
другова
не
само
из
наше
вароши
,
него
и
са
села
,
и
из
других
места
.
Пред
школом
нашом
бејаше
свакад
продаваца
с
разним
посластицама
за
децу
.
Ту
ми
је
било
најмилије
машити
се
руком
у
џеп
,
извадити
десет
пара
,
и
купити
или
перецу
,
или
ђеврек
,
или
шећерни
кромпир
,
или
печата
,
или
ма
што
друго
.
С
тога
сам
мајци
толико
пута
вадио
душу
за
то
десет
пара
.
Мајка
ми
некад
да
,
а
некад
се
куне
да
нема
.
Тада
се
ја
раздерем
,
вичем
,
лупам
врата
и
прозоре
,
и
учиним
штете
десет
пута
више
.
Једном
сам
се
(
о
Боже
,
ала
сам
био
луд
!
)
попео
на
сантрач
од
бунара
и
викнуо
мајци
:
—
Или
ми
дај
десет
пара
,
или
ћу
сад
скочити
у
бунар
!
И
нагох
се
божем
да
скочим
!
«
Сирота
мајка
прекрсти
се
;
баци
ми
крајцару
,
и
рече
:
—
Слази
доле
,
Ријо
,
хоће
ли
те
бити
мајци
!
«
Дрги
пут
сам
перорезом
подаврьо
своју
очну
јабучицу
,
и
рекао
:
—
Избићу
себи
око
,
ако
ми
не
даш
десет
пара
!
«
Јадница
ми
и
тада
баци
двадесет
пара
,
рекавши
:
—
Ако
знаш
за
Бога
,
дијете
,
остави
се
тога
!
То
не
слути
на
добро
,
него
на
велико
зло
,
мој
синко
!
.
.
.
«
Тада
беше
још
жива
моја
баба
,
очина
ми
мајка
.
Жена
сељанка
,
оставши
на
дому
удовица
,
дошла
је
оцу
моме
а
сину
своме
да
проведе
последње
своје
дане
.
Ова
мудра
,
стара
жена
,
имаше
обичај
рећи
:
—
Децо
!
децо
!
Шта
ли
ће
најпосле
бити
од
вас
?
Ви
трошите
више
него
што
зарађујете
.
Да
су
старији
ваши
тако
радили
,
зло
и
наопако
!
Децо
моја
!
чувајте
те
беле
паре
за
црне
дане
!
.
.
.
.
«
Једном
ја
обискох
око
бабе
за
десет
пара
.
Бака
се
диже
и
одсече
лепу
кришку
хлеба
,
и
пружи
ми
је
.
Ја
треснем
баку
по
руци
,
а
кришка
паде
на
земљу
.
Старица
се
саже
,
узе
са
земље
кришку
,
отресе
је
,
пољуби
,
и
рече
—
—
Не
дао
ти
Бог
пожелети
га
!
Али
како
радиш
,
мој
Ријо
,
то
ћеш
дочекати
.
«
Тада
ми
дође
да
се
покајем
што
сам
учинио
;
али
то
осећање
траја
за
мало
.
Сутра
дан
сам
опет
лупао
и
викао
за
десет
пара
.
.
.
«
Кад
ми
отац
умре
,
све
се
измени
.
Наша
се
кућа
мораде
добро
стегнути
да
састави
крај
с
крајем
.
Мајка
је
још
морала
мислити
о
удаји
сестара
мојих
,
а
ја
мишљах
само
о
себи
,
о
својим
задовољствима
.
Не
могући
добијати
од
матере
ни
онолико
колико
сам
добијао
за
очина
живота
,
ја
се
почех
бринути
о
себи
на
други
начин
.
Иза
оца
оста
дућан
,
пун
свакојаке
робе
од
које
сам
ја
,
у
друштву
с
калфама
,
парче
по
парче
,
упућивао
те
се
тако
трошкарио
.
«
У
то
доба
већ
сам
знао
и
задужити
се
.
«
Кад
у
једнога
познаника
узајмим
,
ја
се
кунем
и
заричем
,
да
ћу
вратити
на
време
;
кад
пак
рок
дође
(
а
рокови
долазе
брже
него
ишта
друго
)
,
онда
кривим
свакога
пре
него
себе
.
Тад
морам
молити
другога
.
Тако
су
се
сваки
дан
множили
моји
повериоци
и
расли
моји
ситни
дугови
.
«
На
такав
начин
,
ја
сам
још
за
свога
школовања
,
спискао
све
што
ми
је
од
оца
остало
.
По
несрећи
отац
ми
је
умр’о
без
тестамента
,
те
сестрама
,
осим
удаје
,
није
припало
ништа
у
наследство
.
Оне
су
разудате
сиротињски
.
Мајка
ми
умре
више
од
туге
него
од
старости
.
Ја
остах
сам
у
свету
с
небројеним
пожудама
за
уживања
,
а
с
мало
или
ни
мало
снаге
да
што
привредим
.
«
Тад
сам
већ
био
младић
.
У
служби
сам
имао
лепо
место
.
Како
сам
ја
од
оних
људи
који
маре
само
за
себе
,
тако
се
никад
нисам
ни
заносио
за
којекаквим
утопијама
.
С
тога
су
ме
старешине
миловале
,
и
сматрале
као
младића
«
солидна
.
»
Знало
се
да
сам
ја
био
«
масаџија
,
«
тојест
,
наследник
богата
оца
,
али
се
није
знало
да
сам
ја
своје
наследство
упутио
давно
.
За
то
се
очекивало
од
мене
у
свакој
прилици
да
сам
дуже
руке
.
И
ја
сам
се
упињао
да
то
будем
:
одевао
сам
се
лепо
,
живео
сам
господски
,
проводио
се
богаташки
,
а
плату
примао
малу
.
«
Да
пишем
годину
дана
,
не
бих
исписао
сва
своја
довијања
да
дођем
до
новаца
,
и
оне
јаде
које
сам
јадио
баш
с
тих
проклетих
новаца
!
.
.
.
«
У
друштву
с
људма
,
као
што
бејах
и
сам
,
научих
се
картати
.
Та
ме
игра
заузе
свега
.
У
почетку
ме
срећа
послужи
необично
добро
.
У
то
време
добих
место
благајника
.
У
моје
руке
дође
кључ
од
касе
у
којој
свакад
има
довољно
новаца
.
Једном
,
у
несрећи
,
да
поправим
своје
губитке
,
ја
се
машим
руком
за
новац
туђ
који
стојаше
под
мојом
управом
.
Од
тога
доба
узимао
сам
га
свакад
кад
ми
је
била
невоља
у
картању
.
Некад
сам
,
добивши
доста
,
враћао
што
сам
био
узео
;
али
се
догађало
да
чешће
узимам
повеће
суме
,
а
ређе
враћам
и
по
мање
сумице
.
Да
се
та
злоупотреба
не
пропта
,
изумевао
сам
нечувене
мајсторије
,
те
сам
тако
прикривао
стање
своје
касе
.
При
свем
том
зебао
сам
и
дан
и
ноћ
да
се
ствар
не
открије
.
«
Да
би
се
дочепао
новаца
,
божем
да
подмирим
касу
,
наумим
да
се
оженим
.
У
вољи
ми
беше
девојчица
Јулка
,
али
она
нема
новаца
.
.
.
.
Понудише
ми
Зорку
,
девојку
богату
и
од
јаке
вамилије
.
Ја
,
у
својим
неприликама
,
за
друго
и
не
питах
.
Пристах
,
испросих
,
и
мишљах
заклонио
сам
се
бар
зе
неко
време
.
Али
усред
тих
мојих
нада
и
планова
,
трагање
по
мојим
удешеним
признаницама
обелодани
моје
крађе
,
и
мене
доведе
ево
овде
.
.
.
.
«
Сад
чекам
шта
ће
ми
донети
сутрашњи
дан
.
Ох
!
проклето
оно
прво
десет
пара
!
.
.
.
Оно
ме
је
водило
од
сласти
у
сласт
;
од
погрешке
у
погрешку
,
докле
ме
не
затвори
у
тамницу
!
И
ко
зна
куда
ме
оно
још
не
ће
одвести
?
!
.
.
«
Проклето
десет
пара
!
ИX
Отаџбина
.
Нема
речи
ни
веће
,
ни
светије
,
ни
милије
,
него
што
је
реч
—
Отаџбина
!
.
.
Уздах
изгнаника
.
Првих
дана
месеца
Јула
1876
српска
војска
беше
прешла
Дрину
на
Бадовинцима
,
и
ударила
на
Бијељину
.
Не
могавши
одмах
освојити
тога
места
она
се
утврди
у
околини
,
где
се
тада
отпоче
низ
оних
крвавих
бојева
који
стадоше
толиких
жртава
,
а
свршише
се
нашим
повратком
на
десну
дринску
обалу
.
8
Јула
,
још
од
9
сата
из
јутра
,
започе
се
крвав
бој
између
Срба
и
Турака
,
и
траја
до
3
сата
после
по
дне
.
Пред
саму
ноћ
у
бадовиначку
болницу
,
међу
тешким
рањеницима
,
донеше
болничари
једнога
добровољца
кога
је
олово
ударило
поврх
леве
сисе
и
избило
на
плећку
.
Спреда
му
је
рана
мала
а
на
плећки
се
расцветала
као
да
је
кроз
њу
граната
пројурила
.
Кад
рањеник
дише
,
онда
му
на
ону
рану
на
плећки
избијају
клобуци
од
сукрвице
и
од
неке
пене
као
мехури
од
сапуна
.
Видећи
тако
јуначку
рану
,
лекар
с
неким
поштовањем
упита
рањеника
како
му
је
име
.
Рањеник
зажмури
,
намршти
се
,
и
учини
се
нечуо
.
За
тим
веома
изнемоглим
гласом
упита
:
—
Господине
!
Хоћу
ли
ја
скоро
умрети
?
—
Не
бој
се
,
јуначе
,
одговори
лекар
:
—
рана
јесте
велика
,
али
не
мора
бити
самртна
.
.
.
.
.
.
—
Не
бојим
се
ја
смрти
,
господине
;
него
.
.
.
него
.
.
.
.
Слабачко
затресе
главом
;
зажмури
,
и
умуче
.
—
Да
се
удале
ови
одавде
,
ако
имаш
што
тајно
да
кажеш
?
рећи
ће
му
лекар
.
-
Не
мари
!
Сад
могу
чути
сви
!
.
.
.
Проклето
десет
пара
!
—
Већ
delirium
!
рече
један
лекарски
помоћник
.
Рањеник
чувши
то
,
погледа
га
значајно
.
Болничари
,
болничарке
,
и
сами
служитељи
,
нехотице
се
прикупише
око
постеље
његове
.
Све
се
утиша
.
Он
прибра
мало
снаге
,
па
поче
овако
:
—
За
име
моје
не
питајте
!
Оно
вам
не
треба
.
Него
знајте
да
сам
рођен
у
овој
земљи
.
.
.
.
.
Са
зле
управе
срца
свога
,
падах
из
погрешке
у
погрешку
.
На
послетку
учиних
оно
за
што
ме
чекаше
робија
.
.
.
.
Тада
.
.
.
побегох
.
.
.
.
Тумарих
у
туђ
свет
.
.
.
.
Ух
!
проклето
десет
пара
!
Рањеник
умукну
,
зажмури
;
после
малог
одмора
,
настави
.
.
«
Пребијах
се
од
немила
до
недрага
:
свуда
бејах
туђ
,
свуда
незнан
,
свуда
немио
,
свуда
мучен
,
—
већ
омрзох
сам
на
себе
.
.
.
.
.
Кад
чух
да
Србија
завојшти
на
Турке
,
пођох
и
ја
.
.
.
да
се
бијем
.
.
.
.
.
Нисам
војник
.
.
.
чак
сам
човек
страшљив
;
али
је
туга
у
туђини
тежа
од
сваке
муке
у
отаџбини
.
.
.
.
.
Ох
,
отаџбино
!
Ох
,
име
слатко
!
Благо
оном
ко
тебе
може
свакад
да
има
!
.
.
Опет
умуче
.
Хладан
му
зној
изби
по
челу
.
После
неколико
тренутака
настави
:
«
Шта
ће
овај
рат
донети
српском
народу
—
не
знам
;
али
знам
да
ће
скинути
камен
са
срца
оним
Србима
који
су
,
као
ово
ја
,
у
туђини
венули
за
својом
домовином
.
Ја
не
помогох
баш
ништа
!
Падох
у
првом
боју
.
.
.
.
.
Нека
!
.
.
.
Не
мари
ништа
.
.
.
Бар
ћу
оставити
кости
у
српској
земљи
!
.
.
.
«
Проклето
десет
пара
!
.
.
.
—
Куку
!
то
је
он
!
рече
потресено
болничарка
Јулка
;
али
они
што
беху
око
рањеника
,
гледајући
у
њега
,
и
не
саслушаше
овога
узвика
.
.
.
.
А
рањеник
,
на
те
речи
,
крете
своје
троме
очи
,
погледа
у
Јулку
,
и
по
лицу
му
се
поче
развлачити
као
слабачак
осмејак
,
па
се
брзо
следи
.
.
.
Дихање
му
се
убрза
,
немоћ
се
увећа
,
очи
се
укочише
,
и
на
доњим
трепавицама
се
завирише
неколике
сузе
.
.
.
Хтеде
још
нешто
да
изговори
,
па
не
могаше
.
.
.
.
.
Зену
један
пут
;
зену
други
пут
и
—
премину
!
.
.
.
Међу
крвавим
крпама
,
којима
је
сам
затварао
рану
своју
,
нађе
се
једна
бела
марама
,
и
на
једном
перу
њеном
беху
навезена
два
слова
Р
.
С
.
Бришући
своје
сузне
очи
,
болничарка
Јулка
рече
:
—
Ово
је
кукавни
Рија
Свилорунић
.
Његова
је
ово
марама
!
.
.
.
.
Сутра
дан
су
га
саранили
у
бадовиначко
гробље
.
За
крстачу
његову
освану
једно
јутро
привезан
леп
пешкир
,
и
на
њему
је
извезено
ово
:
«
Проклето
десет
пара
!
КРАЈ
