Ђул-Марикина
Прикажња
Приповетка
Написала
Јелена
Јов
.
Димитријевић
Прештампано
из
„
Нове
Искре
“
У
Београду
Штампано
у
Државној
Штампарији
Краљевине
Србије
Недеља
је
,
пост
,
говорило
се
о
посној
чорби
,
о
ћуфтетима
од
сецкана
празилука
,
о
црноме
луку
на
тепсичету
,
о
копривама
–
које
ваља
окусити
уз
сечка
у
луду
среду
–
о
»
љијену
«
бобу
,
што
се
,
кад
буде
готов
,
сече
на
хамајлије
и
меће
у
калајлије
,
итд
.
Часни
је
пост
,
јер
док
стигох
из
своје
Београд-махале
до
Ћир-Костине
улице
добро
осетих
топлоту
зрака
пролетњега
сунца
,
што
сијаше
као
око
Петрова
дана
;
а
плавооко
девојче
мојега
ручнога
девера
,
чијој
сам
се
кући
упутила
,
истрчавши
преда
ме
,
пружи
ми
киту
цвећа
,
весело
говорећи
:
-
Поле
’
,
стринке
!
Мачица
,
љубичица
!
...
Колико
се
обрадоваше
мени
,
%
ненадну
госту
!
Јетрвина
ми
мајка
повика
:
-
С’га
зборешемо
за
теб
’
,
жива
ми
Јола
!
И
ти
отутке
,
та
на
врата
!
Прошло
два
,
а
они
још
за
софром
,
тј
.
за
столом
!
Ђаконије
,
леблебије
,
а
поред
белога
вина
црвени
се
вино
»
испод
комину
«
.
Осим
мојега
девера
,
јетрве
и
њене
мајке
,
овде
су
још
и
оне
две
старе
Нишлике
:
аџи-Настасија
и
Ђул-Марика
.
Оне
ме
не
познадоше
;
виђале
су
ме
још
по
мојој
удаји
,
кад
сам
им
седела
у
комшилуку
;
али
кад
им
каза
моја
јетрва
која
сам
,
обрадоваше
се
,
нарочито
Ђул-Марика
,
и
рече
:
-
Туго
,
Бошке
Да
су
ти
ћерко
,
рекнули
да
заповедаш
сас
лимон
ели
каранфил
,
па
,
види
ми
се
,
не
би
дошла
у
овакав
саат
,
у
какав
,
еве
,
дојде
незвана
.
-
Ако
,
пријо
!
Баш
ме
мило
...
две
ми
очи
,
јако
ме
мило
што
дојде
,
и
то
јоште
такој
ананс’з
,
-
говори
домаћица
а
сви
се
устумарали
да
ми
што
боље
место
направе
.
Села
сам
,
према
Ђул-Марики
.
-
Па
добро
ни
си
дошла
!
–
узвикнуше
ми
две
старе
и
домаћица
.
-
Боље
вас
нашла
!
-
Па
ш
’
чиниш
?
Здраво
ли
си
?
-
Добро
,
фала
Богу
,
здрава
сам
.
-
Како
ти
је
другар
?
Здраво
ли
је
,
добро
ли
је
?
-
Добро
,
фала
Богу
!
-
Е
баш
си
згодила
у
добар
дан
да
дојдеш
...
Јутрос
сам
водила
јетрву
ти
,
лаусу
на
молитву
,
-
вели
Ђул-Марика
и
радосно
,
и
весело
.
-
Па
јоште
како
ни
си
?
-
Добро
,
фала
Богу
!
-
Па
јоште
како
ти
је
другар
?
Здраво
ли
је
?
-
Фала
Богу
,
здраво
је
.
-
Писује
ли
ти
сестра
?
Како
си
је
она
там
’
?
-
Пише
,
здрава
је
.
-
Е
,
фала
Богу
!
Салте
нака
је
здравје
,
па
за
друго
је
колај
.
Али
колико
се
Ђул-Марика
обрадовала
мени
,
толико
и
ја
њој
,
и
још
више
,
много
више
,
јер
није
ми
једанпут
јетрвина
мајка
рекла
:
-
»
Салте
да
чујеш
баба-Марију
...
Ђул-Марику
једанпут
да
чујеш
,
Ђул-Марикину
прикажњу
једанпут
да
слушаш
,
па
виће
...
«
И
ту
би
одмахнула
и
главом
и
руком
,
што
значи
:
мани
се
!
Па
та
Ђул-Марика
и
није
баш
толико
стара
,
једва
ако
је
прешла
шездесету
.
Раста
је
осредња
.
Црномањаста
је
,
само
с
гдекојом
седом
власи
.
Чела
је
прилично
уска
,
испупчена
;
очију
црних
,
живих
,
веселих
;
зуба
здравих
а
лице
јој
је
мало
смежурано
,
јер
се
,
ваљда
,
није
белила
турским
белилом
;
%
сухоњава
је
;
говора
је
брза
,
с
кратким
нагласком
,
онако
по
нишки
.
Очешљана
је
како
су
се
у
опште
чешљале
Нишлике
за
време
турско
:
с
коцаком
,
накриво
толико
,
да
јој
се
дотакао
чак
уха
,
с
пусћулом
по
целом
фесу
,
маленом
,
наврх
главе
,
с
колбашем
црним
,
танким
а
широким
,
што
јој
крије
углађену
косу
готово
до
чела
.
За
ухом
јој
гранчица
босиљка
,
закитила
се
пред
полазак
у
цркву
.
Обучена
је
у
»
морав
фустан
«
с
покраћим
струком
,
што
је
озго
до
насред
груди
раскопчан
,
те
јој
се
види
од
српског
платна
,
проткавана
жутом
свилом
,
кошуља
,
коју
је
,
како
ми
каза
,
сама
откала
,
сашила
и
онако
лепо
опточила
ситним
%
мемицама
уз
»
пазуке
«
,
око
огрлице
и
око
рукава
.
Преко
груди
нема
кафтана
,
скинула
га
зар
од
врућине
као
и
ћурче
.
И
кушак
јој
није
око
паса
,
виси
крај
ње
на
миндерлуку
...
Ђул-Марика
!
Седи
с
једном
ногом
под
собом
а
другу
је
испружила
,
те
јој
се
види
цела
чарапа
,
бела
,
вунена
,
шарена
на
прстима
и
пети
,
а
горњиште
јој
није
дуже
од
шаке
.
Нога
испружена
,
чарапа
кратка
,
а
засукала
се
,
случајно
,
ногавица
%
гизија
шалвара
...
И
Ђул-Марика
,
као
све
старе
Нишлике
,
не
може
без
шалвара
испод
фистана
.
Пре
их
носила
што
је
био
адет
,
а
сад
из
навике
.
А
,
јест
,
још
и
то
.
Опазила
сам
јој
испод
кошуље
на
грудима
црно
бућме
;
а
да
ли
је
на
бућмету
кеса
или
хамајлија
нисам
питала
.
Испрва
се
,
уз
вино
»
испод
комину
«
и
леблебије
,
говорило
о
јелима
,
нишким
,
како
се
које
готови
,
шта
спремају
,
или
,
управо
,
шта
су
спремали
о
слави
,
свадби
;
којим
се
редом
приносило
;
шта
се
износило
пред
званице
за
ручак
,
шта
за
вечеру
или
пред
зору
на
славу
,
патарицу
,
рукавицу
.
Па
говорило
се
и
о
»
женском
ручном
раду
«
,
садањем
у
Нишу
,
и
негдашњем
,
кад
Ниш
бејаше
под
Турцима
.
Све
говоре
,
али
Ђул-Марика
највише
.
И
прича
ово
,
оно
из
доба
своје
младости
,
из
дана
старога
Ниша
.
Весела
,
разговорна
,
разговорнија
,
чини
ми
се
,
и
од
покојне
Кате
Кафтануше
.
Па
и
ова
хоће
,
као
и
пок
.
Кафтануша
,
као
и
друге
старе
Нишлике
,
мало
,
мало
,
па
тек
по
коју
шалу
,
или
»
прикажњицу
«
која
је
,
Бога
ми
,
мало
...
-
Е
,
Ђул-Марике
,
несмо
саме
!
-
опомене
је
домаћица
.
А
она
рекне
:
-
»
Нећу
,
Севетке
,
више
,
«
и
мало
,
па
заборави
...
-
Прикажи
ни
онуј
твоју
прикажњу
,
две
ти
очи
!
-
рекоше
укућанке
;
а
она
:
-
Какву
па
моју
прикажњу
?
-
%
Ђојем
се
не
сећа
!
-
Заш
’
се
будиш
?
-
Заш
’
кршиш
ђердан
?
-
Прикажи
ни
гу
,
жив
ти
Бог
!
Све
је
окупише
.
Молбе
,
заклињања
,
преклињање
,
умиљавање
.
И
шта
ће
,
куд
ће
?
Пристаде
.
Мени
ће
причати
,
тако
рече
.
И
замоли
те
изиђе
из
собе
домаћин
:
нема
,
вели
,
воље
да
прича
»
при
мужи
«
.
Још
више
се
завали
на
јастук
,
наслони
главу
на
руку
и
загледа
се
према
себи
у
зид
,
у
једну
тачку
само
,
где
,
без
сумње
,
виде
читав
големи
свет
свој
,
далеку
прошлост
своју
,
младост
,
радост
...
И
Татка
ми
беше
име
аџи-Костадин
,
мајку
пак
аџика
Костадинка
.
Сас
овој
искам
да
почнем
,
јербо
тој
ми
је
шан
:
по
татка
ми
и
мајку
ћеш
да
знајеш
каква
сам
си
била
.
Кућа
ни
беше
у
овуј
малу
.
И
она
је
била
како
и
друге
чорбаџиске
куће
по
Ниш
што
бе’у
:
собе
,
собе
,
а
напред
гу
голема
ћошка
.
Таван
гу
истина
нисак
,
ама
пенџери
млого
,
врата
шарена
,
и
на
долапи
врата
шарена
и
дајма
све
бело
,
опрано
,
е
,
Боже
!
У
голему
собу
миндерлаци
од
орозан
и
тугле
,
у
друге
од
даске
,
напрајени
кад
и
кућа
;
и
по
друге
собе
такој
;
по
њи
’
душеме
и
ал-чова
дори
гори
,
и
јестаци
таки
,
а
шија
ги
је
како
и
душеме
уста-Миле
,
јорганџија
.
Па
килими
,
у
голему
пиротски
,
у
друге
кипровачки
.
На
пенџери
пердета
шарена
,
од
селемију
па
сас
пушке
наокол
.
На
рафови
зарфови
и
филџани
,
а
кај
њи
’
стоју
дуње
дори
до
Велиг-дан
!
...
Јоргани
ни
све
џанфеслије
,
на
турли-турли
,
жути
,
зелени
,
модри
,
црвени
,
па
на
грањке
,
та
кад
ни
дојду
гости
,
девојчики
,
жене
,
па
наместимо
легала
,
ако
је
зима
у
голему
собу
,
лете
на
ћошку
,
а
оно
се
видеше
како
леје
једна
салте
чубар
,
друга
цвеће
смиљово
,
трећа
зумбул
,
четврта
иста
како
сас
божур
.
У
кућу
тепсије
,
калајлије
,
санови
,
големи
мангали
,
бак’р
,
бак’р
,
па
дајма
све
чисто
,
мани
се
!
По
собе
шавдани
убави
,
шарени
па
големи
како
мене
к’д
бе
од
седом-осам
године
.
У
голему
собу
на
један
дувар
пак
висеше
ми
татко
:
на
груди
му
срмалија
џемедан
,
озгорке
од
чову
фермене
;
око
шију
белеје
му
се
кошуља
;
на
главу
му
фес
;
једна
рука
стоји
му
на
траболоз
,
у
другу
држи
од
цара
ферман
,
да
се
знаје
што
је
бератлија
.
Мустаћи
му
црни
,
големи
;
веђе
црне
,
густе
и
широке
,
две
ми
очи
,
како
прс
’
,
а
влакна
гим
дугачка
,
па
се
наднела
над
очи
како
жалне
врбе
над
кладенци
;
око
пак
-
огањ
!
...
З’л
беше
јако
,
та
си
имаше
од
њег
’
стра
’
нана
ми
(
мајку
не
викашем
како
што
ни
беше
адет
,
дада
,
но
нана
)
.
Завалија
нана
бојеше
се
од
њега
,
мани
се
!
...
И
нана
ми
беше
јако
убава
,
ама
она
не
висеше
на
дувар
.
На
онуј
пак
страну
-
ту
показа
према
истоку
-
стојеше
у
иконостас
Св
.
Богородица
и
Св
.
Никола
,
јербо
ми
татко
Светога
Николу
служеше
,
па
Јерусалим
,
а
пред
овеје
иконе
,
ете
,
зар
што
ми
татко
беше
аџија
,
гореше
кандило
дајма
.
Долапи
пак
што
су
,
мани
се
,
не
ли
ти
реко
:
дајма
опрани
,
бели
,
бели
...
У
њи
си
стојеше
легало
.
Лети
и
у
пролет
из
башчу
не
искачешем
.
У
башчу
су
:
бре
осмалаци
,
бре
ошав
,
бре
шимшири
големи
како
сливке
,
бре
каква
ти
цвећка
неје
.
У
пролет
:
зумбул
,
лале
дори
сјају
.
Лете
:
шебој
,
каранфил
,
ружице
,
ј’лд
’
з
,
лангир
дори
гору
.
По
обор
се
прострела
троскот
трава
како
зелена
чова
.
А
под
чандије
сепечики
,
и
у
њија
гугутке
,
па
кад
стану
да
поју
у
пролет
у
самнување
,
оно
мани
се
!
дојде
ти
и
мило
и
жално
дори
да
се
заплачеш
!
...
...
а
,
моје
му
татку
кућа
!
...
а
,
Ниш
!
срма
ђумиш
!
Убав
ли
у
моје
младо
време
беше
!
...
У
делници
сам
,
у
башчу
,
работим
:
плетешем
,
шијешем
,
ама
понајвише
сам
била
при
гергеф
.
Па
што
појешем
!
...
Татко
не
ме
је
караја
за
појање
никад
,
освем
ако
беше
у
комшилак
болево
(
болесник
)
,
ели
ти
,
чуваја
Бог
,
ники
жал
.
Ама
заш
’
?
Несам
била
серсем
нити
толико
шашава
та
да
појем
к’да
си
ништо
неје
за
појање
.
А
к’да
бидне
празник
онакој
,
ели
ти
недељски
дан
,
татко
си
је
сас
брата
ми
,
ете
аџи-Сотира
,
дом
’
,
јербо
т’га
бројешеју
паре
што
су
преко
недељу
препазарили
.
Татко
броји
а
брат
писује
;
ја
си
пак
појдем
на
сокакња
врата
да
видим
-
бећари
.
Таман
,
јадна
,
појдем
а
татко
ми
чукне
у
џам
та
ме
врне
.
Мени
ми
мука
,
мука
-
ш’ћу
?
!
Ш’ћу
,
лелке
,
ете
:
мило
ме
да
си
берем
глеткам
бећари
,
к’да
не
смем
сас
њи
да
зборим
.
Мислим
се
врћејећи
се
:
»
ш’ћу
?
«
па
си
тике
та
поза
кућу
-
ајт
’
.
%
Проваљим
тамо
дувар
,
па
наместим
око
та
гледам
на
сокак
:
тражим
да
видим
бећари
Нишлије
,
ђокси
ђумишлије
...
О
туго
!
...
А
к’да
ги
видим
,
Бошке
,
а
оно
ми
добро
!
добро
!
добро
!
Такој
,
такој
,
па
улего
у
седамнаесту
годину
,
и
татко
ме
т’га
даде
за
Димитрија
Ђошинога
,
ћурчију
.
Ич
ме
и
не
пита
,
а
даде
ме
.
Такав
ни
адет
онаг
беше
.
Даде
ме
за
Димитрија
...
Туго
!
Што
си
па
беше
тај
Димитрије
!
Висок
како
топола
,
убав
како
цвећка
,
па
здрав
;
лице
му
бело
а
коса
,
веђе
и
трепке
-
црн
ибришим
!
Пусте
онеј
трепке
!
Дугачке
,
густе
,
та
си
му
испод
очи
правешеју
ладовинку
дајма
.
К’да
би
пак
погледаја
у
човека
,
из
очи
му
тамнина
идеше
.
А
онија
пусти
мустачики
салте
га
бе’у
ж’гнули
;
усничке
му
се
црвенеју
како
лис
’
од
каукђул
ружицу
,
а
зуби
белеју
како
јагањчики
у
торљак
!
Убав
беше
,
па
се
убаво
и
носеше
.
Дајма
си
је
на
човали-чешире
,
узацке
,
ишаране
сас
гајтани
низ
бутине
,
око
%
ѕепови
и
око
ногавице
,
а
шарен
,
свилен
траболоз
зафатија
га
од
џепови
дори
до
под
пазуке
.
Подколенке
му
свилене
,
шарене
,
па
сас
пусћулчики
.
На
груди
му
џемедан
салте
срма
.
Преко
џемедан
златан
синџир
од
сат
,
дебел
како
малић
.
Озгорке
је
у
доламу
како
Грк
;
на
главу
му
фес
исти
како
у
Турци
што
је
,
а
на
ноге
,
и
зими
и
лете
,
беле
чарапе
и
роганлије
јаре-путине
...
Убав
беше
јако
!
...
Татко
ме
даде
за
њег
’
у
меснице
у
редовату
недељу
,
а
била
сам
под
нишан
чак
до
Митров
дан
.
Виђувала
сам
се
сас
Димитрија
сваки
ч’с
,
у
сви
добри
и
недељски
дни
,
јербо
ни
доодеше
сас
кумашини
и
комшије
,
ете
сас
Дору
Митичинога
,
Шишка-Косту
и
Ђорђа
Ћурчију
...
Доодеше
.
По
ники
пут
фаћаше
си
момчадија
оро
...
Играшемо
,
ја
и
он
,
ама
не
један
крај
другога
.
Ја
си
играм
,
дори
леткам
,
ништо
ме
издиза
на
горе
,
а
и
сама
не
знам
што
је
,
н
’
умем
да
кажем
,
мило
ме
...
Дојду
си
по
ручак
једнаг
,
а
не
видим
к’да
се
ст’мни
.
А
к’да
ће
си
виће
појду
,
а
мене
ме
жааал
!
...
смучни
ми
се
,
ст’мни
ми
се
,
ама
не
ми
се
ст’мни
од
тамнину
,
но
што
ће
си
иду
...
К’да
отиду
,
ја
си
се
у
мисал
сас
њега
мајем
.
Кол’ко
се
ники
пут
замајем
,
не
си
чујем
нанино
зборење
.
Чујем
,
ама
не
знам
што
ми
збори
.
К’да
ме
по
ники
пут
викне
јако
:
»
Еј
,
мори
Маријо
!
Што
ти
је
?
«
Ја
дори
како
да
се
разбудим
,
и
скоро
се
словеднем
та
си
ништо
ђојем
докачим
,
а
у
лице
сам
,
познавам
,
станула
како
панџар
,
јербо
срам
имашем
од
нану
ми
.
Мислим
...
Море
што
ти
не
сам
мислела
!
Ч’с
по
ч’с
,
па
како
казујем
на
Димитрија
кол’ко
ме
мило
за
њега
;
после
па
он
мене
овој
збори
.
Од
тај
мисал
и
мајање
,
ники
дан
на
нану
зар
се
видешем
како
шашава
,
та
си
чу
што
једно
јутро
...
Одоклен
чу
,
ћерко
,
да
се
чудиш
.
Јоште
к’д
бе
’
чучка
(
мала
)
имала
сам
адет
да
си
се
бутнем
у
долап
,
ели
ти
да
турим
уво
при
врата
,
та
да
чујем
оној
што
ми
се
видеше
куде
кутају
од
мене
.
И
ћутек
сам
си
ручала
за
тај
поган
ми
адет
,
па
фајда
ич
.
И
од
татка
сам
га
изручала
берем
најмало
,
најмало
седом-осам
пут
;
а
татко
неје
тепаја
често
,
ама
кад
фати
да
тепа
,
мани
се
!
Улегне
у
башчу
,
осече
фидан
од
дут
,
ели
нику
сливу
,
па
ме
не
тејаше
по
фустан
,
но
...
Бешем
у
долап
,
а
нана
на
Таску
Манину
,
пријетељицу
си
,
комшику
...
А
што
ми
је
нана
сас
комшилак
живувала
,
не
знаш
.
К’д
има
нико
гајле
,
она
га
,
две
ми
очи
,
не
каже
на
родови
,
но
на
овуј
Таску
Манину
.
Ете
и
тај
дан
нана
ми
та
на
туј
Таску
:
-
Мори
,
Таске
,
мори
!
Не
знам
што
ми
је
на
девојче
;
ништо
неје
баш
...
Ја
зборим
,
питујем
гу
ништо
,
а
она
ме
салте
гледааа
,
како
,
чувај
Бог
,
да
си
је
...
Да
ли
,
мори
,
да
гу
просипе
боба-Мада
од
мађије
,
ели
да
гу
водим
у
ники
маностир
та
да
гу
чатију
од
намер
?
...
Да
ли
да
викам
Захараћа
екимина
?
А
?
Што
ми
викаш
да
прајим
,
Таске
,
мори
?
Таска
узе
та
се
насмеја
колико
може
,
а
ништо
не
одговори
.
-
Што
се
смејеш
,
две
ти
очи
?
...
Образи
гу
бе’у
како
ружице
,
а
с’га
...
Оваја
се
па
насмеја
,
па
вика
:
-
Еј
,
мори
аџике
!
Одртела
си
,
ете
,
а
за
по
нику
работу
јоште
си
аџамија
.
Што
ти
је
на
девојче
?
Ништа
.
Маје
се
у
мисал
сас
Димитрија
,
за
тој
те
не
чује
;
копнеје
за
њег
’
,
за
тој
неје
црвена
...
Заш
’
не
прајите
свадбу
?
Што
је
на
аџију
?
Ђојем
има
млого
девојчики
,
па
му
оваја
неје
имала
сас
што
да
напраји
чеиз
и
да
сташе
.
А
један
дан
,
пак
,
седејећи
у
башчу
при
гергеф
,
мислешем
:
како
ете
ти
га
Димитрије
та
ашићаре
на
сокакња
врата
,
па
т’г
у
обор
-
тражи
татка
ми
;
па
како
улезе
у
башчу
при
мене
,
а
мене
ми
приигра
у
срце
баш
под
ложичку
,
та
не
мога
да
му
се
дигнем
;
а
он
,
ете
,
како
словедну
се
-
да
ме
пољуби
,
а
мене
ме
пишин
стра
,
а
после
помисле
:
»
нак
ме
пољуби
.
«
Он
па
иска
,
мене
ми
мерак
ама
кршим
ђердан
.
Такој
,
такој
,
па
како
превара
ме
пољуби
ме
,
а
ја
рипну
...
Истина
сам
рипнула
и
дигла
руку
да
си
обришем
оно
место
куде
ме
пољубија
,
па
тике
спушти
си
гу
:
жал
ми
дојде
да
се
бришем
,
жал
,
жал
,
како
да
је
истина
...
Ако
се
убаво
обучем
:
»
заш
’
га
нема
,
да
ме
види
!
«
Ако
нана
ми
напраји
нику
убаву
манџу
ја
питу
:
»
заш
’
га
нема
,
да
ручка
!
«
Он
да
руча
,
а
ја
ич
:
сита
ћу
сам
к’да
си
глеткам
њега
...
«
Ја
њега
гледашем
,
а
он
мене
...
Срамежљив
беше
,
е
Боже
!
Срамежљив
.
Доодеше
,
доодеше
а
ич
ме
не
ктеја
погледа
.
Гледа
у
мужи
,
у
нану
ми
,
овам
’
,
онам
’
,
-
а
у
мене
ич
.
К’д
у
један
празник
,
баш
беше
Велиг-дан
...
Неје
...
Јес
’
,
такој
,
Велиг-дан
,
он
дошеја
сас
онија
тројицу
,
друсто
му
,
а
ја
,
како
сваки
пут
,
принесо
да
му
предадем
шикерлеме
и
воду
.
Он
узе
а
неме
погледа
.
Предадо
му
и
кафу
.
Не
!
Мука
ми
,
мука
!
Ш’ћу
?
А
бешем
си
,
пантим
како
да
је
било
јучерке
,
у
шалваре
и
фустан
што
ми
он
напраји
,
за
Цветнице
,
к’да
идо
на
Панталеј
да
се
причестим
.
(
Онаг
ми
је
теј
аљине
прајија
,
а
к’да
се
врну
из
цркву
најдо
дом
’
пуну
тепсију
вруће
мекике
:
пратија
да
ги
изручам
сас
жене
и
девојчики
,
за
тој
што
сам
се
причестила
)
.
Ете
у
теј
њигове
аљине
била
сам
,
па
ми
дојде
мило
да
ме
погледа
и
да
види
колико
сам
убава
,
а
он
...
Сети
се
ништо
.
Ћу
да
напрајим
да
ме
погледа
,
нема
чаре
...
Улазејећи
у
собу
и
собувајући
папучке
при
врата
на
орозан
,
узе
та
се
ђојем
соплето
.
Јооок
!
Не
ме
погледа
!
После
одејећи
по
кућу
,
сети
се
што
Дора
Митичин
правеше
цигару
,
та
скоро
појдо
у
собу
сас
ћибрит
.
К’д
дојдо
при
њи
,
испушти
максуз
кутију
,
словеднејећи
се
да
гу
докачим
фрљи
очи
у
Димитрија
.
Не
ме
погледа
!
Па
излего
,
мислејећи
се
:
»
Ш’ћу
?
...
Ћу
га
нагазим
.
Ама
како
?
К’да
?
...
«
Туј
се
сети
што
несам
збрала
филџани
.
»
А
!
С’га
ћу
...
Не
!
...
Мош
’
си
помисли
да
сам
бесрамна
,
и
кој
знаје
заш
’
му
ступам
на
ногу
...
Ћу
га
%
назгазим
...
Оћу
.
Туго
,
ако
запази
ники
!
Ако
види
друсто
му
...
Дора
Митичин
баш
је
при
њега
...
-
Маријо
!
-
викну
ме
нана
.
Улего
једнаг
у
собу
.
-
Филџани
!
-
па
погледа
баш
у
Димитријев
филџан
,
мрдну
сас
главу
мрвка
на
горе
и
подиже
леву
веђу
.
Пишин
узе
филџан
од
Дору
Митичинога
и
онија
други
,
па
појдо
куде
Димитрија
...
У
срце
ми
тике
ништо
притупка
,
уз
образи
ми
се
укачи
огањ
:
не
знам
к’да
му
дојдо
-
покрише
му
се
ноге
сас
мој
фустан
...
нагази
га
!
...
А
он
?
Не
ме
погледа
,
но
спушти
очи
та
у
зем
’
!
К’д
опази
овој
,
две
ми
очи
,
ћа
да
паднем
.
Обрну
ми
се
и
соба
,
и
Димитријево
друсто
,
и
Димитрије
-
тешем
да
испуштим
филџани
.
Излего
из
собу
спотурајући
се
како
пијана
.
Стра
’
имашем
од
друсто
му
,
од
нану
ми
...
Срам
ми
дојде
...
Никако
ми
се
учини
,
две
ми
очи
,
како
да
сам
Ниш
поарала
,
како
да
сам
никога
утепала
.
Сама
си
се
на
себе
учини
како
ајдук
,
исто
како
катил
...
Туго
,
мајке
,
што
напраји
!
...
Пишин
ми
беше
мука
,
а
после
ми
дојде
криво
,
расрди
се
и
узе
да
зборим
сама
по
кућу
:
»
Божном
мушко
,
а
срамује
се
.
Срамује
се
у
таткову
ми
кућу
,
пред
нану
,
а
ништо
да
излегне
нана
,
ели
к’д
би
ме
ништо
среја
у
маалу
,
он
би
ме
:
ем
гледаја
,
ем
би
се
око
мене
задеваја
,
како
и
други
бећари
сас
девојчики
што
работију
.
«
Пусти
аџамилак
!
К’да
је
отишеја
дом
’
,
зар
се
замислеја
што
сам
га
нагазила
та
је
једнаг
пратија
чирака
и
дете
,
брата
му
најмлађега
,
та
да
ме
на
сокакња
врата
извикају
...
Извикаше
ме
,
и
дете
рече
:
-
Ете
,
питује
бата
тражиш
ли
ништо
од
њег
’
?
-
Кажи
на
бату
што
несам
ништа
тражила
,
-
рекну
,
па
узе
та
обрну
главу
:
чак
ми
срам
дојде
од
дете
и
од
чираче
,
како
да
и
они
знају
што
сам
уработила
.
А
затварајећи
сокакња
врата
,
мислела
сам
:
»
а
,
кучка
!
да
би
кучка
!
-
заш
’
да
га
нагазим
?
...
Ако
ми
ништо
рекне
,
ја
ћу
па
да
л’жем
...
морам
да
л’жем
.
Ете
оћу
си
га
сл’жем
ђојем
чудејећи
се
:
-
»
Кој
?
Ја
сам
те
тебе
нагазила
?
!
Неје
,
мој
Димитраћ
;
јоок
!
Како
па
да
те
нагазим
?
«
Рекне
ли
ми
мене
па
:
-
»
Јеси
,
нагазила
си
ме
.
«
Ја
ћу
њему
:
-
»
Не
знам
.
Максуз
знам
што
несам
тој
напрајила
,
а
онакој
,
кој
знаје
,
белки
...
«
Такој
.
Ми
напред
имашемо
срам
,
а
с’г
.
Дор
је
девојка
под
нишан
не
се
кута
но
се
води
сас
младожењу
,
иду
од
малу
до
малу
,
од
сокак
до
сокак
,
како
божјаци
.
Идејећи
такој
самач’чки
,
гледајећи
се
,
зборејећи
све
што
искају
-
изгостирају
се
;
а
кад
се
венчају
несу
тазе
но
бајат
:
виду
се
један
другому
како
ћуфлија
сирење
.
Довде
,
слушајући
Ђул-Марикину
прикажњу
,
само
се
по
каткад
осмехнусмо
,
а
овде
се
гласно
насмејасмо
.
А
Ђул-Марика
:
-
Заш
’
се
смејете
?
Не
ли
је
такој
?
Пишин
имашемо
срам
,
а
с’г
...
Чуваја
Бог
!
...
У
пролет
Ђоша
,
свекар
ми
идеше
у
лојзе
сваки
ч’с
,
па
пролазејећи
кроз
поље
набере
јагличје
,
кукурек
,
мачицу
,
љубичицу
,
напраји
си
киту
па
си
гу
мен
’
донесе
.
Тргне
ме
уз
себе
на
миндерлук
,
и
збори
:
-
Ела
,
моја
снајо
,
да
те
закитим
!
Он
узне
та
ме
кити
,
а
мене
ме
мило
,
е
Бошке
!
Мислела
сам
:
»
к’да
ћу
сам
ти
у
кућу
?
К’да
?
...
«
У
јутру
се
рано
дигнем
та
пометем
и
судови
измијем
,
па
сам
весела
како
пиленце
на
грањку
.
Мијем
судови
и
појем
,
метем
кућу
и
појем
,
посипујем
цвеће
и
појем
:
мило
ме
што
ми
свекар
доодија
и
китија
,
па
за
то
ме
обрнуло
на
појање
.
Ако
пак
,
блага
ћерко
,
чедо
,
питујеш
што
сам
појала
,
не
знам
...
што
несам
...
свашто
.
Ама
немој
да
рекнеш
да
теј
песме
имаше
нигде
,
у
Ниш
ели
у
Лесковац
...
Појешем
си
ја
сама
онакој
,
Димитрију
појешем
.
Појем
убаво
,
кротко
,
стра’сам
имала
од
татка
,
срам
од
нану
...
Туго
!
Појем
на
Димитрија
.
Ако
му
песма
нема
,
ја
си
му
гу
вадим
од
себе
.
Појала
сам
му
млого
,
млого
,
а
у
памет
ми
стоју
салте
још
николико
...
Како
онај
једна
беше
:
»
А
,
бре
,
Мито
...
«
Неје
тако
.
»
Заш
’
си
,
Мито
,
такој
...
«
Јок
,
не
могу
,
овуј
сам
забрајила
.
Овуј
не
знам
.
Чекај
другу
ако
могу
...
Чекај
...
»
Зборила
си
датка
с
Миту
,
Датка
Миту
питувала
:
Заш
’
си
,
синко
,
пожутеја
?
Заш
’
ти
,
дадип
,
веђе
...
Зашто
су
ти
веђе
...
«
Такој
никако
беше
,
ништо
за
веђе
,
ама
...
У
,
чедо
,
што
су
му
биле
веђе
!
Како
пијавке
...
Све
сам
теј
забрајила
.
Могу
,
ама
не
целу
...
А
!
Чекај
овуја
,
њума
ћу
да
знајем
баш
од
крај
до
крај
.
»
А
,
туго
!
леле
!
мој
Димитраћи
!
Јако
ме
мило
,
ете
,
за
тебе
!
...
Лети
ми
,
моје
славеј-пиленце
,
Скоро
прелети
тија
сокаци
,
Та
си
ми
надни
татку
у
башчу
,
Та
си
ми
стани
на
ђул
црвени
:
Пој
на
девојку
,
на
Ђул-Марику
,
Дор
ми
те
,
пиле
,
она
но
фати
И
у
пазуке
своје
не
тури
,
Да
те
сакута
,
пиле
,
од
росу
-
Рат
ћеш
си
снијеш
дори
до
зору
...
«
Нема
виће
.
-
Машала
,
Ђул-Марике
!
-
Ашкосум
,
Ђул-Марике
!
-
Бре
!
Бре
!
Бре
!
-
што
ти
је
убава
!
И
још
једну
знајем
,
баш
од
крај
до
крај
.
»
Нишан
даде
Димитраћи
!
На
аџиску
Ђул-Марику
.
Друсто
си
је
питувало
,
Питувало
Димитраћа
,
Питаја
га
Шишко
Коста
,
Митичин
га
Дора
пита
:
А
бре
,
Мито
,
две
ти
очи
,
Милујеш
ли
Ђул-Марику
?
Одговори
Димитраћи
:
Заш
’
питате
,
две
ви
очи
?
Не
л
’
видите
што
копнејем
,
Кај
у
пролет
снег
што
копни
?
Друшке
су
си
питувале
,
Питувало
Ђул-Марику
,
Питала
гу
Чучка
Сика
,
Зојкина
гу
Краса
пита
:
А
,
Марике
,
две
ти
очи
,
Милујеш
ли
Димитраћа
?
Одговори
Ђул-Марика
:
Заш
’
питате
,
две
ви
очи
?
Не
л
’
видите
што
чезнујем
,
Како
дуња
преко
зиму
?
«
Овај
си
је
толико
...
-
Машала
,
Ђул-Марике
!
Опет
машала
!
-
Ашкосум
,
Ђул-Марике
!
Сто
пута
ашкосум
!
-
Бре
!
Бре
!
Бре
!
-
с’га
ти
је
још
по
убава
!
-
Салте
јоште
једну
...
Кратачку
...
»
Лали
ми
,
лали
,
мој
Димитраћи
:
Ја
ћу
да
појем
,
ти
да
ми
спијеш
На
меки
јестак
-
белу
ми
руку
Од
по
вечеру
дори
до
зору
...
Зачу
се
пљесак
дланова
како
у
какву
веселу
харемлуку
,
кад
се
раздрагају
буле
песмом
којој
је
припев
:
Оф
!
опет
оф
!
...
А
домаћица
се
подиже
и
вели
:
-
Фала
ти
,
стринке
!
...
Ајде
с’г
мало
винце
,
јербо
ти
се
гуша
осушила
;
и
нака
ни
донесе
Васка
по
кафче
.
-
И
тебе
ти
фала
,
Севетке
!
С’га
сам
и
за
вино
и
па
за
кафу
.
ИИ
Ђул-Марика
овлажи
грло
комињаком
,
па
узе
сркати
каву
,
коју
нам
предаде
»
ашчика
«
Васка
.
Кад
попи
каву
,
поче
,
и
то
мени
говори
,
пријатно
,
тихо
,
као
да
крије
од
осталих
.
-
Јес
’
па
,
чедо
.
Како
ти
исприча
’
такој
си
било
:
ама
онаг
се
је
знало
и
за
гре
’
-
и
па
за
срам
;
а
с’г
?
...
Напред
к’д
идешемо
у
цркву
,
идешемо
за
тој
да
си
помолимо
Бога
и
Богородицу
и
Божји
ангели
.
К’да
ћемо
у
цркву
,
а
идешемо
често
,
старке
пак
сваки
празник
и
недељски
дан
,
пишин
ћемо
на
амам
;
а
спрема
тај
дан
,
к’да
ћемо
у
цркву
,
спрајимо
што
ни
треба
за
јутре
дан
:
уготовимо
ништо
(
ако
је
зима
завијемо
сарму
од
купус
ели
напунимо
туршију
поприку
)
,
спрајимо
ручак
.
Која
се
пак
чешљаше
кротко
,
она
си
завије
колбаш
и
коцак
јоште
у
вечер
,
па
добро
врже
главу
;
а
јутре
нигде
слунце
,
на
њума
си
је
чиста
кошуља
,
аљине
,
уз
образ
босиљак
;
и
наште
срце
,
па
ајт
’
та
сас
комшике
у
цркву
.
У
цркву
се
крстимо
,
старке
прајију
метаније
,
љубимо
иконе
,
молимо
си
Бога
како
приличе
к’да
си
је
човек
у
Божји
крам
.
Онаг
си
примимо
нафору
,
наручамо
гу
,
и
па
понесемо
на
никога
дом
’
;
а
пушти
ли
се
виће
црква
,
т’га
си
заредиме
по
пријетељице
,
по
родови
;
там
’
си
не
чека
кафа
,
па
и
ракија
.
Одотле
ајт
’
та
дом
’
на
ручак
.
Такој
си
напред
беше
.
-
Јес
’
па
,
-
вели
аџи-Настасија
,
ћутљива
и
озбиљна
старица
,
много
старија
од
Ђул-Марике
,
-
ете
,
напред
све
такој
беше
,
ама
ја
виће
не
зборим
.
Пишин
зборешем
,
а
младиња
ме
фаћа
на
присме
’
?
-
Присме
’
!
И
њим
’
ће
ги
се
присмељају
њини
млађеји
,
а
и
ми
ги
се
,
ете
присмељамо
,
јербо
отидни
с’га
у
цркву
па
салте
сејири
:
што
смо
крисјани
,
жива
ми
чеда
,
не
се
познава
!
-
»
Жу
,
жу
!
Бре
овој
!
Бре
оној
!
Бре
прајила
сам
аљину
!
бре
у
кога
си
купила
шашир
;
бре
искарала
(
истерала
)
сам
слушкињу
;
бре
кој
те
пере
;
бре
прајила
сам
слатко
;
бре
варила
сам
црвени
френци
;
бре
...
«
Да
прошћаваш
јоште
дрењке
!
...
Отидни
у
цркву
онакој
,
она
си
је
празна
.
На
Цветнице
ели
ники
други
такав
празник
-
пунач’чка
,
и
тој
најповише
жене
!
Зашто
?
Што
су
у
нове
аљине
и
шашири
,
ели
либадики
,
за
тој
.
А
ники
девојчики
што
су
бесрамни
,
мани
се
!
Е
га
би
виделе
к’да
уоду
у
цркву
официри
,
обрну
на
куде
врата
лица
а
на
куде
алтар
...
опрости
ми
,
Бошке
,
изручам
те
!
...
А
па
што
су
по
ники
мужи
погани
!
Обрну
главу
од
натраг
,
па
тике
салте
по
жене
.
Да
ли
је
свет
стануја
толико
бесраман
,
ели
шашав
?
-
Не
се
срди
,
стринке
!
...
Ајде
јоште
чашку
,
-
вели
домаћица
,
и
послужи
прво
аџи-Настасију
,
па
тада
Ђул-Марику
.
-
Здрав
си
,
Севетке
!
-
Дал
ти
Бог
,
Аџи-Настасијо
!
-
Ајде
!
Здрав
си
,
Севетке
!
-
Да
си
жива
,
стринке
!
-
О
,
хо
,
хо
!
Колико
је
студено
дори
у
зуби
удара
...
А
како
пак
напред
служешемо
Свети
?
Дојде
ли
виће
,
а
ми
јоште
од
Повечерње
ели
чираче
ели
дете
та
сас
здравицу
:
јебриче
ракију
и
чашку
по
родови
,
по
кумашини
,
по
пријетељи
ели
комшије
,
виће
кога
искамо
да
викамо
-
да
заповедају
у
нас
на
Повечерње
на
вечеру
,
и
јутре
дан
на
Свети
на
ручак
,
па
вечеру
...
Три
дни
,
две
ми
очи
!
Дугачка
софра
,
ич
се
не
диза
.
Ручају
,
пију
за
Свети
и
поју
.
Манџе
,
манџе
!
јок
чорба
,
јок
шкета
,
купус
и
месо
,
наут
и
месо
,
бабње
,
капама
,
подварак
,
пуњете
ћурке
,
пржени
пилики
,
на
р’жањ
печени
прасци
,
ели
јагањчики
,
к’да
си
је
на
што
време
,
па
баница
,
па
најпосле
сирење
.
Манџе
,
манџе
!
У
нас
је
пак
Свети
посан
,
та
,
да
прошћаваш
,
риба
-
мани
се
!
...
А
што
па
моја
нана
готовеше
сабазорску
манџу
,
бата
!
Имашемо
ашчику
,
ама
у
зору
нана
ми
иде
у
мутвак
та
уготови
пилав
ели
јуфку
:
теј
су
си
манџе
од
време
за
зору
.
У
зору
,
две
ми
очи
,
ручање
,
како
што
прају
Турци
уз
Рамазан
сас
суфур
.
А
татко
з’л
,
з’л
,
а
за
гости
како
и
сви
Нишлије
-
дори
...
Узне
та
на
никога
од
нас
у
кућу
усујле
нареди
да
тури
на
сокакња
врата
катанац
,
да
не
отидне
ники
та
да
растура
друсто
.
А
кога
ће
да
пушти
,
кој
узне
та
се
закуне
дек
има
дин
работу
ели
на
дућан
,
ели
виће
куде
би
гу
имаја
.
Дор
си
је
татко
при
софру
,
а
гости
мужи
како
попови
,
све
по
књижачки
поју
-
воду
му
чес
’
што
је
аџија
;
а
отидне
ли
виће
татко
,
максуз
отидне
божном
да
спије
,
и
сас
њега
још
по
неки
стар
човек
,
род
ли
,
кумашин
ли
,
млади
мужи
сас
бата-Сотира
-
мани
се
!
А
ћеменчеџије
не
ги
има
:
да
не
играмо
та
да
погазимо
Свети
...
Ниш
,
срма
ђумиш
!
Нишлије
,
севдалије
!
и
бе’у
за
гости
,
и
с’га
су
па
.
Освем
ако
ники
не
би
могаја
,
ако
си
је
сирома
човек
.
Ама
и
онаг
...
Сиротиња
си
је
сиротиња
,
кол’ко
је
и
како
је
могла
,
а
чорбаџије
...
Ја
с’га
казујем
како
служешеју
Свети
чорбаџије
;
а
и
аџи-Настасија
нака
ти
каже
,
јербо
аџи-Ђока
,
татко
гу
,
један
беше
;
и
аџија
,
и
чорбаџија
,
и
бератлија
,
не
ли
ти
реко
,
један
.
-
Један
.
Ама
аџи-Ђока
,
татко
ми
не
служеше
Свети
такој
.
Он
па
пред
Свети
пре
недељу
тражи
од
нашега
попа
да
му
испише
сиротињу
из
своју
нурију
.
На
сирочики
без
мајку
спрајимо
кошуљке
,
без
оца
антерике
,
на
удовице
папуче
,
на
стари
људи
јеменије
.
А
на
Варвару
две
жене
месу
леб
’
:
по
педесет
леба
умесу
;
на
Св
.
Саву
готовимо
:
манџе
,
манџе
,
%
моруња
дебела
и
бела
како
сирење
.
По
онуј
попову
артишку
разделимо
...
На
Св
.
Саву
све
по
сиротињу
испратимо
,
а
на
Св
.
Николу
при
софру
сами
седнемо
;
јербо
аџи-Ђока
,
татко
ми
знаја
је
наус
’
фрси
овуј
песму
:
»
Службу
служи
Светитељ
Никола
,
Службу
служи
и
па
славу
слави
,
Зовнуја
је
мало
и
големо
-
Све
попови
и
све
калуђери
;
Свећу
пали
,
свећа
му
се
гаси
:
Трипут
му
се
свећа
угасила
.
Па
искочи
та
си
мајку
пита
:
»
Кога
ли
смо
,
мајке
,
забрајили
?
-
Све
смо
звали
мало
и
големо
-
Све
попови
и
све
калуђери
.
«
Мајка
му
се
т’га
досетила
:
»
Забрајимо
Ану
удовицу
,
Удовицу
с
девет
сирочики
!
«
»
К’д
је
дошла
Ана
удовица
,
Удовица
с
девет
сирочики
-
Сама
се
је
свећа
запалила
.
«
-
Ашкосум
,
аџи-Ђоко
!
Такав
си
Свети
Бог
највише
милује
!
-
узвикну
кира-Тана
,
жена
Ђул-Марикиних
година
,
комшика
наше
пријатне
домаћице
,
улазећи
.
Виделе
смо
где
прође
кроз
капиџик
,
али
нисмо
знале
да
је
нема
к
нама
за
то
,
да
не
би
прекинула
стару
Нишлику
,
аџи-Настасију
.
-
Јоште
по
чашку
.
Ајде
и
ти
кира-Тано
.
-
Фала
!
Здрав
си
комшике
!
-
Да
си
жива
!
-
А
Свети
служешемо
свакад
.
-
опет
поче
Ђул-Марика
.
-
И
у
коју
је
кућу
болево
,
и
умирање
куде
је
неје
било
без
колач
и
свећу
.
Аџи-Тодор
,
ујка
ми
умре
на
Водице
а
на
св
.
Јован
,
Свети
му
,
-
поп
си
је
па
секаја
колач
.
Две
ми
очи
,
такој
!
...
А
с’г
?
Ни
вечере
ни
па
ручкови
ни
сабазорске
манџе
,
у
вас
;
у
нас
си
је
јоште
како
што
беше
,
и
па
ће
си
бидне
,
да
смо
живи
,
и
ви
да
сте
си
живи
,
да
Бог
да
!
Вечере
и
ручкови
нема
,
но
тике
мрвка
овој
оној
,
па
из
кућу
у
кућу
,
и
па
га
не
служу
.
Фатија
му
жену
лад
к’да
се
врћаше
од
бал
,
па
гу
мрвка
б’цка
у
слабину
,
а
он
једнаг
та
у
новине
:
»
Нећу
си
могу
славим
славу
,
јербо
имам
у
кућу
болево
.
«
Јаз’к
!
...
-
Викаш
,
Маријо
,
у
нашинци
нема
.
Па
не
ли
једну
годину
тури
у
новину
и
кир-Николчин
унук
:
што
не
може
да
слави
!
-
Има
с’г
и
међу
нас
,
аџи-Настасијо
.
Ама
овија
не
рашчовечише
,
-
рече
Ђул-Марика
и
показа
главом
на
мене
,
осмехнувши
се
,
да
ме
,
ваљда
,
не
увреди
.
-
А
који
је
њи
рашчовечија
.
И
они
несу
били
таки
од
време
,
-
говори
кира-Тана
.
-
Несу
!
И
па
викам
:
несу
били
таки
.
Кој
ли
не
рашчовечи
,
туго
,
Бошке
?
!
-
заврши
аџи-Настасија
тужно
,
чудећи
се
.
А
Ђул-Марика
:
Напред
ако
се
прави
свадба
,
берем
си
је
свадба
,
а
с’г
?
Пред
ручак
гу
почну
,
у
вечер
свршу
.
Једни
овакој
,
а
други
:
собајле
у
цркву
,
па
ајт
’
та
на
штацију
:
тупе
,
тупе
!
тупе
,
тупе
...
Изручкам
те
,
Боже
,
од
Швабу
ли
је
овој
?
Од
Турци
неје
.
Младожења
и
млада
невеста
отиду
,
а
у
квартиљ
ги
ништо
!
Ни
појање
,
ни
свирање
,
ни
играње
:
глуво
како
да
се
вари
печеница
за
гробје
...
Кева
Коцина
венчала
се
у
меснице
,
а
јоште
неје
дала
Вачинице
ни
кршену
пару
кирију
.
Вачиница
се
срди
;
у
!
па
ће
се
срди
жена
,
па
.
Ете
,
завикала
Вачиница
јучерке
:
-
»
Туго
,
Маријо
!
Шашави
ли
су
ми
кириџије
,
што
ли
?
Венчаше
се
па
једнаг
отидоше
у
странство
у
Ћуприју
,
при
младожењски
родови
,
па
с’га
се
врнуше
а
мене
кирију
ич
.
А
и
како
ће
ми
даду
,
кад
су
поарчили
у
странство
све
,
па
,
викају
жене
,
и
младожењску
плаћу
за
три
месеца
.
«
-
И
ја
суи
знајем
све
тој
,
ама
не
зборим
.
Ете
заш
’
да
ме
фаћају
у
присме
’
?
-
Ћу
да
зборим
.
С’га
си
је
,
ротке
(
роде
)
,
чедо
,
резилак
,
и
свако
чудо
,
свашто
.
На
један
бал
салте
голе
...
Руке
,
грбина
,
пазуке
-
на
мегдан
;
а
мужи
гледају
како
мачори
и
салте
уврћују
мустаћи
...
Свашто
!
Пишин
си
знадомо
салте
за
оро
,
а
с’г
?
Узну
та
се
по
двојица
обрћу
,
како
коњи
на
гумно
уз
вршидбу
.
Жене
се
стегле
та
ги
очи
искачу
,
па
к’д
ги
пушту
мужи
,
а
оне
брекћу
како
лете
живина
за
воду
.
А
по
ники
од
мужи
узну
по
једну
,
по
две
,
онеја
сас
које
су
играли
,
та
ги
спацирају
,
како
пајтонџија
коњи
к’да
му
се
умору
...
-
Хо
!
хо
!
Хооо
!
-
Јес
’
па
!
Јес
’
па
!
...
-
Еј
,
баба-Марија
!
...
-
Заш
’
се
смејете
?
!
Што
ми
викаш
,
чедо
,
еј
,
баба-Маријо
?
Не
ли
је
такој
?
...
И
завалија
Сотир
терзија
беше
на
бал
,
а
беше
к’сканџија
та
мани
се
.
Не
му
отиде
домаћица
ни
при
мајку
сама
,
а
на
бал
:
фати
гу
један
па
гу
води
,
води
.
Завалија
Сотир
терзија
гледа
,
а
по
мешину
му
се
салте
претура
.
Такој
,
такој
,
па
тике
мене
:
-
Туго
,
туго
,
Маријо
!
(
не
ме
викаше
ни
невесто
,
нити
пак
...
друсто
смо
били
)
.
Туго
,
Маријо
!
Не
давашем
да
ми
домаћицу
%
славејниле
погледа
,
а
с’га
сам
гу
,
да
ми
прошћава
твоје
лице
,
стануја
пезевенг
:
доведо
гу
овдека
да
гу
спацирају
јабанџије
мужи
,
а
ја
...
Оклопија
сам
уши
како
могарац
,
па
салте
глеткам
.
-
Хо
!
хо
!
Хооо
!
-
Јес
’
па
!
Јес
’
па
!
...
-
Црна
,
баба-Марија
!
...
-
Заш
’
се
смејете
,
две
ви
очи
?
Заш
’
сам
црна
,
ротке
,
чедо
?
Неје
ли
такој
.
Резилак
!
...
Нит
’
се
зна
за
гре
,
нит
’
за
срамување
;
за
ништо
се
не
срамују
...
Напред
к’д
чујемо
да
си
је
ника
невеста
имала
дете
,
ми
узнемо
та
се
зачудимо
,
јербо
је
кутала
,
кутала
и
од
своји
до
онај
сат
.
А
с’г
:
стане
ли
тешка
,
не
пројду
две-три
дни
,
па
цел
град
знаје
.
А
човеку
,
другару
си
али
се
(
мази
се
)
:
бре
ђојем
боли
гу
овој
,
бре
боли
гу
оној
,
бре
мешина
,
бре
крстетина
,
бре
лошо
гу
,
бре
не
мож
’
ништо
да
руча
-
салте
би
ручала
киселе
краставице
.
А
човек
пак
...
ђојем
знају
чкољу
,
учевни
,
а
за
по
ништо
с’гањи
су
мужи
,
две
ми
очи
,
како
деца
,
оч’с
ги
жене
преварају
.
Неје
како
напред
:
ће
си
звекне
на
жену
,
па
што
бидне
пак
бидне
.
С’га
:
станула
тешка
има
две-три
дни
,
а
човек
гу
не
дава
ништо
да
работи
,
нити
пак
да
подиза
;
и
скоро
за
киселе
краставице
,
за
гројзе
и
мушмуле
из
туршију
-
стра
га
ако
не
донесе
што
од
њег
’
иска
скоро
,
она
ће
си
избије
...
-
Хо
!
хо
!
Хооо
!
Доста
виће
,
две
ти
очи
!
-
Једна
при
мене
у
комшилак
венчала
се
пред
сирнице
,
а
виће
од
к’д
од
к’д
викну
Малу
Персу
,
што
научи
шнајдерлак
у
Женско
Друсто
,
та
гу
саши
ништо
од
басму
,
вунено
ли
је
,
шарено
,
сас
пантљике
,
широко
ништо
како
анамске
узун-антерије
,
салте
неје
како
антерија
дугачко
,
но
си
је
такој
до
под
кукови
.
Саши
гу
тој
,
да
носи
што
си
је
ђојем
две-три
дни
тешка
,
да
се
не
стеза
,
та
да
не
избије
...
-
Хо
!
хо
!
Хооо
!
Доста
,
жив
ти
Бог
!
-
Доста
и
ја
викам
.
Пила
сам
си
винце
,
попила
кафче
,
па
с’г
да
идем
!
-
Како
да
идеш
?
!
А
прикажњу
?
-
узвикну
домаћица
.
-
Главу
сте
,
Севетке
,
на
прикажњу
чули
,
а
реп
...
Што
ви
треба
реп
?
-
Реп
закачи
оному
кој
си
је
за
реп
:
нам
’
ни
прикажи
крај
на
прикажњу
.
-
Јок
.
Доклен
ме
је
било
мило
,
приказувала
сам
С’г
ћу
си
идем
,
-
рече
и
узе
кушак
,
кафтан
.
-
Не
си
шашава
та
да
идеш
к’да
не
приказа
на
прикажњу
ти
и
реп
,
-
вели
аџи-Настасија
.
-
Не
млати
се
,
стринке
,
жив
ти
Бог
!
-
збори
домаћица
,
не
дајући
јој
да
устане
.
-
Како
па
да
идеш
?
!
-
рече
кира-Тана
.
-
За
моју
љубав
,
баба-Маријо
!
-
узвикну
Јола
.
-
За
мој
атар
,
Ђул-Марике
!
-
узвикну
и
она
којој
је
стара
до
сада
причала
,
и
устаде
те
је
у
руку
пољуби
.
-
Чедо
,
за
твој
ат’р
...
Што
знам
да
прајим
...
Она
окваси
грло
вином
,
и
припрема
се
,
намешта
се
на
миндеру
,
искашља
се
.
А
мени
мило
:
у
репу
њене
приповетке
,
прикажње
њене
,
видела
сам
пуно
лепих
боја
,
као
у
репу
паунову
:
гледам
њу
,
као
невесту
,
лепо
обучену
,
накићену
,
зарумењену
од
среће
што
већ
једном
одлази
својему
Димитраћу
.
После
је
видех
као
невесту
скоро
доведену
,
где
испраћа
Димитрија
»
собајле
на
дућан
«
и
гледа
за
њим
с
пуно
љубави
.
За
овим
спазих
пред
вече
крај
»
сокакња
врата
«
,
у
авлији
,
где
изгледа
своје
славеј-пиленце
,
Димитраћа
,
да
јој
дође
,
и
да
јој
спије
на
меком
јастуку
,
белој
руци
»
дори
до
зору
«
...
Ја
сам
видела
ово
,
а
она
ми
приказала
!
ИИИ
Зар
што
доодеше
скоро
,
скоро
,
зар
што
беше
убав
,
улезе
ми
Димитрије
у
срце
такој
како
неће
да
може
да
излегне
из
њега
никад
.
А
,
Бошке
,
изручам
те
,
заш
’
си
ми
даја
онолики
милос
’
за
Димитрија
,
заш
’
?
Кад
салте
прозбори
,
причука
ми
нешто
срце
како
сат
.
К’д
се
насмеје
,
у
тамнину
ме
слунце
огреје
!
...
Убав
беше
он
,
ама
и
ја
сам
си
била
јако
убава
.
Па
моје
убаве
аљине
!
А
к’д
ће
он
да
дојде
,
по
сат
се
обукујем
,
и
све
сам
спрема
огледало
.
Заради
убавињу
почеше
да
ме
викају
:
Перуника-Марика
;
а
после
по
кратко
,
и
по
убаву
:
Ђул-Марика
.
А
од
ђул
,
ружицу
,
има
ли
нигде
у
свет
цвет
поубав
?
...
А
к’да
виће
пред
Митров
дан
,
поче
се
свадба
.
Почеше
гу
у
четвртак
,
како
ни
беше
адет
,
и
татко
и
на
свекар
ми
.
Викнумо
комшике
и
родови
да
заповедају
на
квас’ц
.
Собраше
се
.
У
једно
наћве
замесише
две
теста
,
једно
је
моје
,
друго
младожењско
;
и
оба
претиснуше
озгорке
сас
песницу
,
а
туја
куд
су
претиснули
турише
у
моје
дукат
,
у
његово
прстен
,
врзани
једно
за
друго
сас
црвен
свилен
конац
.
Ћеменчеџије
стадоше
да
свиру
оро
,
а
ми
се
сви
фатимо
и
узмемо
да
се
обрћемо
око
наћве
.
Играју
и
онеја
две
,
што
су
замесиле
теста
,
играју
обе
сас
тестане
руке
и
ч’с
по
ч’с
поглеђују
чије
ће
си
тесто
попре
кабардише
.
Јербо
чије
попре
кабардише
,
онај
ће
си
је
посрећан
;
а
кому
не
кабардише
,
но
се
отпушти
,
он
ће
си
је
,
викају
,
распуштеник
.
А
,
лелке
,
туго
!
У
нас
:
нити
кабардиса
,
нити
се
отпушти
,
а
нанино
ми
срце
остину
како
лед
...
А
ја
пак
...
море
да
се
чудиш
што
сам
спрема
тај
дан
,
мој
квас’ц
снила
.
Снила
сам
,
ете
,
баш
к’д
да
запоју
трећи
петли
,
како
појдомо
у
лојзе
у
Ћурлину
ја
,
нана
и
брат
ми
аџи-Сотир
.
Па
како
идемо
кроз
један
голем
чаир
,
а
оно
трава
,
трава
у
пролет
како
око
Ду’ови
.
Па
како
понели
смо
једно
паниче
пуноч’чко
сас
зелену
поприку
и
бели
лук
.
Па
како
тој
паниче
носешем
баш
ја
.
Носешем
га
чак
до
ћурлински
поток
,
па
како
туј
искашем
да
газим
та
спушти
паниче
на
траву
а
узе
,
да
прошћаваш
,
да
подизам
шалварке
,
а
тике
нана
завика
ми
:
»
Маријо
,
мори
Маријо
,
фрљи
очи
куде
овој
големо
дрво
,
(
ете
,
како
никакво
дрво
туј
беше
)
.
Ја
гу
послуша
,
фрљи
очи
:
оно
големо
,
зелено
,
мани
се
,
а
славеји
-
не
си
мож
’
да
ги
избројиш
,
па
поју
,
а
такво
појање
не
б’е
никад
чула
.
Сви
поју
,
а
један
узеја
та
вије
како
кукавица
.
Мене
ми
за
њег
’
дојде
мило
,
па
како
искам
да
га
фатим
та
да
га
од
голем
милос
’
турим
у
пазуке
.
Таман
пружи
руку
,
а
он
:
ајт
’
та
у
луг
,
и
вије
све
жално
и
пожално
.
Кда
видо
што
одлете
,
мене
ме
заболе
у
срце
такој
како
да
ми
се
ништо
од
пупак
откиде
,
и
узе
у
сан
да
римам
...
Туј
си
ме
нана
разбуди
-
самнуло
се
.
Кад
каза
на
нану
ми
што
сам
снила
,
а
њума
мука
,
мука
,
салте
у
лице
белеје
...
Знајем
како
да
беше
јучерке
што
збореше
на
онуја
Таску
Манину
:
-
Неће
ми
бидне
,
мори
Таске
,
добро
.
Поприка
си
је
љутина
,
лук
мука
,
зелена
трава
једило
,
славеј-пиле
мушко
чедо
...
а
,
мори
,
Таске
,
мори
,
стра
ме
за
онај
један
ми
гледац
,
за
Сотира
,
та
мани
се
.
Јербо
ч’с
по
ч’с
,
па
тике
:
бре
боли
ме
овој
,
бре
боли
ме
оној
.
Бог
нака
обрће
на
добро
,
не
на
лошотињу
.
Тој
зборејећи
узе
посипку
,
па
се
надлеже
на
њума
како
скршен
дувар
на
потирњу
,
јербо
од
голем
стра
’
за
чедо
,
беше
гу
притупкало
под
ложичку
.
-
А
к’да
се
на
квас’ц
изиграмо
,
жене
си
поседаше
да
ручају
руч’к
туј
на
дугачке
софре
,
а
ја
си
пак
руча
сас
девојчики
у
сарачану
.
Јутре
дан
,
у
петак
,
боја
.
Младожења
си
ми
прати
собајле
:
пештимаљ
,
силаџак
,
шамију
за
везување
главу
,
кану
,
боју
,
тас
,
чешаљ
,
лиф
,
сапун
...
Кешке
да
је
забраија
да
прати
сапун
!
Кешке
!
...
У
вечер
ми
турају
боју
,
и
поју
:
«
Убава
,
добра
девојко
,
Не
жалиш
татка
и
мајку
,
Туђа
је
кућа
,
девојко
,
Туга
голема
,
девојко
.
»
Жене
поју
,
а
ја
божном
плачем
и
бришем
слузе
сас
јеглак
.
Адет
беше
да
се
плаче
,
а
мене
ми
се
ништо
не
плачеше
,
зар
што
сам
млого
била
под
нишан
,
па
ме
мило
да
виће
једанпут
отиднем
при
Димитрија
...
Јутре
дан
,
у
суботу
амам
.
На
амам
отидомо
собајле
.
Тамо
свирање
,
појање
,
бањање
,
и
прајише
сас
млада-невесту
што
прајише
,
што
ни
си
адет
беше
:
пише
кафу
,
ручаше
пењерлије
,
па
се
врнумо
дом
’
.
А
к’д
дом
’
:
донели
од
младожењу
овна
.
Жене
и
мајка
ми
једнаг
отидоше
при
тога
овна
,
па
му
ништо
око
рогови
узеше
да
заглеђују
,
пљесну
се
у
руке
,
чуду
се
.
Тике
мајка
ми
се
зар
сети
та
узе
да
жене
бутка
,
да
ги
праји
сас
очи
,
сас
веђе
да
ћуту
...
Кутају
ништо
од
мене
,
познадо
,
та
ми
никако
лошо
дојде
.
Што
има
?
Ручамо
.
Узеше
да
ме
сплитав
;
ће
ми
сплету
шивета
.
«
Ранила
Миља
славеја
,
За
пуне
девет
година
,
А
данаске
га
оставља
.
Славеј
си
Миље
говори
:
Немој
се
,
Миљо
,
удаваш
,
Немој
ме
мене
оставиш
...
»
Сплитав
ме
,
сплитав
и
поју
,
а
ја
тике
узе
да
плачем
,
не
да
плачем
,
но
да
римам
,
и
колико
словедну
главу
у
руке
,
попадаше
ми
од
главу
дарови
.
Јербо
како
је
која
жена
дошла
,
такој
ми
турила
на
главу
:
чарапе
,
пешкир
,
чевре
...
Римам
све
повише
:
пишин
ме
песма
расплака
,
а
после
се
досећујем
бре
за
овој
,
бре
за
оној
.
Несам
могала
колај
да
плачем
,
ама
кад
једанпут
почнем
,
оно
н
’
умем
да
се
утешим
.
Мрвка
,
па
тике
и
девојчики
,
другарице
ми
све
та
у
римање
.
-
Што
је
па
тој
!
Заш
’
се
млатите
?
!
-
од
азганлак
римате
,
-
узе
да
вика
онај
Таска
Манина
.
-
Жал
гу
за
нану
,
Таске
,
-
вика
једна
наша
комшика
,
па
и
она
узе
те
се
заплака
.
Мене
ми
од
овој
још
по
жал
дојде
,
па
си
дори
глас
пушти
,
како
дете
,
а
тике
татко
та
у
собу
...
Оч’с
ми
се
пресекоше
слузе
,
па
како
да
несу
ни
ишле
.
Улезе
,
па
једнаг
излезе
.
Жене
се
ништо
погледаше
.
Кад
ме
сплетоше
и
турише
тел
,
изљуби
руку
на
сви
,
па
ина
деца
и
на
ћеменчеџије
.
Заведе
се
оро
три
пут
,
па
седомо
та
ручамо
.
А
после
оро
,
оро
...
Сви
три
дана
саме
како
анаме
.
Бре
играње
,
бре
веселба
дори
вечер
,
а
онаг
ете
ти
га
сас
дарови
од
младожење
:
на
деда
чова-џубелак
,
на
бабу
селемија-антерилак
,
на
шуру
,
бата-Сотира
ми
китабија
за
кратку
антерију
,
на
младу
невесту
од
чову
черкез
.
Черкез
је
како
дисћурк
,
само
су
му
поузацки
рукави
,
и
треба
да
су
везени
;
а
око
шију
и
низ
пазуке
треба
да
су
му
везена
шемшета
.
Такој
треба
,
ама
овај
си
черкез
беше
-
дуз
!
...
Дуз
.
А
ја
к’д
га
видо
дори
се
притресо
од
радос
’
за
њега
,
дек
си
ми
га
пратија
Димитрије
.
Севда
’
!
Глумац
и
ашчика
,
што
донесоше
дарови
,
врнуше
се
.
С’га
ћамо
да
пратимо
и
ми
једно
,
друго
,
што
смо
спрајили
,
бошчалаци
на
свекра
,
свекрву
,
родови
,
а
тике
татко
ми
погледа
по
жене
никако
страшно
:
ја
се
од
њигови
очи
уплаши
.
Па
т’г
излезе
и
ста
да
граби
преко
обор
,
чак
до
сокакња
врата
.
Врну
се
,
оди
,
граби
на
куде
кућу
,
натури
фес
на
чело
,
подиза
бастун
на
горе
,
спушта
веђе
на
доле
и
ништо
збори
;
познавам
,
мрдају
му
уста
,
мрдају
а
у
лице
је
дори
до
уши
црвен
како
панџар
,
како
френац
,
како
поприка
.
Улезе
при
нас
у
одају
-
сас
ципиле
!
а
жене
се
тике
згледаше
.
Погледа
по
сви
редом
,
а
ми
очи
та
у
зем
’
-
како
од
муњу
!
Обрну
се
,
излезе
!
Трипут
дооди
при
нас
,
и
то
све
сас
ципиле
,
како
ништо
да
ни
каже
,
па
не
си
каза
ништо
.
Трипут
ме
мене
викну
при
њега
на
ћошку
,
ђојем
ништо
да
ме
пита
,
па
ич
.
»
Што
ли
је
,
туго
,
татку
ми
?
-
мислела
сам
,
а
нана
си
тике
на
туја
Таску
кротачко
:
-
Таске
,
мори
!
У
аџину
мешину
претура
се
ништо
...
-
Може
бит
заради
черкез
.
Заш
’
је
па
онакав
,
аџике
?
-
Неје
.
Запазила
сам
,
Таске
,
ја
овој
при
њега
јоште
од
квас’ц
.
-
Заш
’
га
не
питаш
,
аџике
,
што
му
је
?
-
У
!
Чуваја
Бог
!
Како
ћу
па
да
га
питам
?
-
Чуваја
Бог
!
Измећарка
ли
си
на
аџију
ели
домаћица
?
Заш
’
му
се
тол’ко
бојиш
?
-
Како
па
да
му
се
не
бојим
,
Таске
?
Домаћин
је
.
-
Ако
је
домаћин
,
он
ти
је
тебе
и
другар
...
-
Колај
ти
је
тебе
да
збориш
к’да
твој
неје
Нишлија
.
-
Ако
је
Нишлија
неје
звер
.
Твој
аџија
Нишлија
,
ама
не
те
је
ударија
,
а
мене
мој
Лесковчанин
јоште
,
што
викају
људи
,
млада
невесту
.
И
кој
знаје
,
аџике
,
да
сам
била
заврзана
како
ти
,
он
би
ме
до
с’г
утепаја
;
ама
ја
...
А
тике
онеја
жене
забрајише
да
мислу
што
ми
се
татко
срди
,
но
се
собраше
око
стринка-Таску
па
викају
,
смејајећи
се
:
-
Заш
’
те
,
мори
Таске
,
удари
?
Пантиш
ли
?
-
Да
ме
је
младу
невесту
салте
лошо
погледаја
,
па
ћу
да
пантим
,
а
никмо
ли
шамар
!
-
Заш
’
те
,
стринка-Таске
,
чича-Мане
удари
?
-
питају
и
девојчики
,
смеју
се
и
бутају
се
око
њума
.
-
Што
му
се
несу
стегле
питије
,
за
тој
.
-
Какве
питије
?
па
питују
и
бутају
се
.
-
Свари
питије
,
па
ги
изнесо
на
софру
,
а
он
:
»
Заш
’
су
ти
,
вика
,
овакве
?
«
-
»
Па
с’га
несу
Водице
та
да
се
смрзну
,
но
је
Ђурђов
дан
.
«
-
»
А
зар
питије
треба
да
се
смрзну
не
да
се
стегну
?
«
-
па
тике
мене
та
поза
лево
уво
-
пљес
!
Леле
к’д
ми
запоја
уво
!
Туго
к’д
запоја
!
Ја
мислешем
дор
сам
жива
све
ће
си
поје
,
тол’ко
!
Уво
поје
,
ја
ћутим
,
поје
,
поје
,
ћутим
,
а
к’да
се
оно
ућута
,
тике
ја
:
-
»
А
,
бре
,
Мане
,
заш
’
ме
удари
?
«
-
»
Па
даја
сам
ти
,
вика
,
пешкеш
за
убаве
питије
«
-
А
заш
’
,
бре
,
да
ме
удариш
?
А
не
ли
сам
те
посипала
да
се
измијеш
?
А
не
ли
сам
ти
аљине
ичистила
?
А
не
ли
сам
ти
помогла
да
се
обучеш
?
А
не
ли
сам
ти
кафу
испекла
?
А
не
ли
сам
те
испратила
к’да
си
пошеја
?
А
не
ли
сам
ти
се
на
ноге
дигла
к’да
си
дошеја
?
«
Збори
,
збори
,
а
он
салте
гледа
,
и
како
да
се
чуди
.
А
кад
ја
рек’о
:
-
»
Аџамија
сам
,
па
несам
умејела
убаво
да
сварим
питије
,
па
зар
за
тој
да
ме
тепаш
?
Ја
ћу
си
идем
у
Господина
(
владику
)
да
га
питам
:
за
тој
ли
се
удавају
девојчики
да
ги
мужи
тепају
за
ништо
?
«
К’да
ја
овој
рек’о
:
он
си
тике
опушти
мустаћи
.
Од
онаг
:
нит
’
ме
мене
он
удари
,
нит
’
па
ја
њему
свари
убаве
питије
.
Све
ми
манџе
прсти
да
изручаш
,
а
питије
несу
ми
водене
салте
на
Водице
.
Замрачи
се
.
Оне
жене
и
девојке
што
су
око
мене
викају
на
мајку
ми
:
Море
аџике
!
Ајде
праћајте
дар
.
Што
је
тој
,
ооо
?
!
И
татко
чу
,
па
рече
:
-
Ви
си
играјте
.
Овој
ћу
си
ја
бригнем
.
Тике
ете
ти
га
глумац
та
отутке
:
-
Што
је
тој
,
аџијо
?
Не
ли
ви
је
девојче
стасало
?
Куде
су
ви
бошчалаци
?
Камо
,
аџијо
,
ваш
аманет
?
Ми
си
наш
донесомо
.
Татко
га
пушти
да
збори
,
да
питује
.
Ћутећим
слуша
,
стреља
сас
очи
,
фаћка
мустаћи
.
А
к’да
глумац
ућута
,
татко
ми
тике
звекну
:
-
Сиктер
сени
!
ана
сана
,
домуз
бре
!
-
Што
,
што
,
аџијо
?
-
Сиктер
сени
!
-
па
викну
татко
и
појде
на
куде
глумац
сас
бастун
.
А
глумац
тике
држ
’
за
сокакња
врата
.
Побеже
.
Ми
се
тике
по
кућу
прибутамо
,
питајећи
се
што
ли
ће
се
напраји
.
Још
повише
се
замрачи
.
Ете
ти
тројица
мужи
из
младожењски
;
Шишко
Коста
,
Ђорђе
Ћурчија
и
Дора
Митичин
.
Улегоше
,
а
татко
си
ги
причека
насред
обор
стојећим
,
гледајећи
ги
сви
никако
чудно
.
-
Што
је
тој
,
аџијо
?
Заш
’
не
даваш
бошчалаци
?
А
татко
се
расрди
.
Туго
к’да
се
татко
расрди
!
Нана
пак
,
гледајећи
кроз
пенџер
,
уплаши
се
и
узе
,
тресејећи
се
,
та
се
скута
у
једно
ћоше
,
да
не
гледа
татка
ми
.
Татко
ми
срдит
,
срдит
,
па
кад
викну
на
онија
тројицу
,
мани
се
.
-
Како
неје
срам
пријетеља
ми
Ђошу
да
иска
бошчалаци
?
А
?
!
-
Заш
’
да
не
иска
?
...
Што
је
тој
,
аџијо
?
-
питују
онија
чудејећи
се
.
Татко
ми
се
још
повише
расрди
.
Туго
к’д
се
татко
расрди
!
Па
к’д
ста
’
да
вика
,
мајкеее
!
К’д
узе
да
броји
,
лелеее
!
Сас
овој
поче
:
-
Мој
пријетељ
!
Чорбаџија
!
...
Он
чорбаџија
,
а
ја
?
...
Шопа
ли
ме
праји
,
симсиле
му
погано
!
...
Што
сам
ја
?
Ели
сам
коњ
,
ели
вол
?
Аџија
ли
сам
,
могарац
ли
сам
?
Да
ли
ми
пак
пријетељ
мислеше
да
сам
Шоп
,
ели
Бугарин
,
па
за
тој
ми
прати
на
девојче
ђирит
сапун
?
А
?
Заш
’
не
прати
и
он
како
што
праћају
Нишлије
,
максуз
чорбаџије
меришљав
сапун
но
ђирит
?
А
?
Керка
ми
неће
пере
сас
тај
младожењски
сапун
,
но
ће
се
мије
.
А
?
...
Овој
си
је
једно
,
а
друго
...
Бесрамник
.
Срам
га
било
,
да
би
га
!
Друго
је
овој
:
Јутроске
узеја
човек
...
Море
какав
човек
!
Он
неје
човек
,
неје
пријетељ
.
Тражија
са
пријетеља
,
па
си
га
најдо
-
бата
!
...
Ка
ка
ка
ка
!
...
Ете
јутроске
пратија
овна
,
божном
како
ни
је
адет
од
време
,
па
му
на
рогови
турија
вараклисане
главице
црни
лук
!
...
Црни
лук
!
Ја
с’га
јабуке
око
Митров
дан
,
ја
никад
!
Црни
лук
!
(
ту
узе
та
се
прекрсти
)
.
Чули
ли
сте
овој
,
људи
,
крисјани
,
нигде
у
Турци
,
у
Евреји
,
ја
берем
у
Цигани
?
...
А
?
!
-
За
сапун
не
знамо
заш
’
...
За
црни
лук
...
Како
тој
’
?
...
Белки
глумац
...
Бија
је
зар
пијан
,
-
збору
онија
тројица
%
плауће
.
-
Глумац
!
...
Ајде
,
белки
глумац
.
Безбели
је
глумац
бија
пијан
та
турија
овну
на
рогови
црни
лук
,
а
Ђошиница
,
пријетељица
ми
пошашавела
,
па
спрајила
у
бошчу
ђирит
сапун
.
Пекиии
!
Ама
кажите
ми
,
крисјани
,
кој
купи
,
кој
нареди
да
се
напраји
,
кој
прати
на
девојче
ми
,
млада-невесту
оној
калуђерско
џубе
?
А
?
-
Какво
калуђерско
џубе
,
аџијо
?
-
т’нацко
пуштише
глас
онија
божном
чудејећи
се
.
-
Какво
?
Зар
ђојем
не
знате
,
несте
видели
?
...
Искате
да
продадете
башчованџије
краставице
и
симиџије
симити
!
Ка
!
ка
!
ка
!
-
насмеја
се
татко
ми
колико
може
.
-
Ништо
не
знамо
,
аџијо
...
Какво
калуђерско
џубе
?
-
прозборише
онија
још
пот’нко
.
-
Каково
?
!
Заш
’
се
,
жи
’
ви
Господ
,
прајите
пијани
,
кад
несте
?
...
Какво
?
а
,
симсиле
му
погано
!
-
па
звекну
татко
и
потрча
накуде
кућу
како
чираче
к’да
не
сташе
на
време
у
чкољу
.
Трчи
,
ете
,
трчи
и
вика
:
-
Аџике
,
комшике
!
Ела
!
Дајте
ми
тој
калуђерско
џубе
!
Нана
му
предаде
што
иска
,
тресејећи
си
,
а
жене
се
тике
прибуташе
при
пенџери
.
-
Елате
!
Елате
скоро
!
-
грми
татко
ми
на
онија
.
-
Не
ли
је
овој
аљина
иста
како
џубе
на
сићевачки
и
габровачки
калуђери
?
-
Овој
си
је
черкез
,
аџијо
,
-
зборију
онија
кротачко
.
-
Ка
!
ка
!
ка
!
-
черкез
!
К’да
је
черкез
,
заш
’
је
дуз
?
Куде
му
је
вез
?
...
Само
дуз
чова
!
И
ја
сам
женија
сина
,
правија
сам
на
сна’у
ми
черкез
,
ама
како
?
Онакој
како
треба
:
убава
чова
,
убав
вез
,
каранфилија
,
уз
пазуке
,
око
шију
,
око
рукави
.
-
Па
и
овај
си
је
,
аџијо
,
чова
убава
,
черкез
...
А
татко
ги
не
даде
да
збору
,
но
па
звекну
,
дори
грми
,
с’г
ће
тресак
.
Онија
се
зар
уплашише
,
па
излегоше
.
Нана
ми
оди
по
кућу
,
тепа
се
у
груди
,
у
главу
,
плаче
а
глас
не
пушта
,
не
сме
.
Ја
се
тресем
како
да
ме
је
фатила
грозница
а
нема
слуска
да
ми
појде
.
Жене
пак
,
чудејећи
се
,
пљесну
се
у
руке
,
па
тике
кротачко
рекну
:
-
Што
се
напраји
.
Бошке
?
!
А
тај
Таске
:
-
Па
јес
.
Заш
’
да
прати
,
вика
,
ђирит
сапун
?
Заш
’
је
,
вика
,
овну
на
рогови
лук
?
Заш
’
је
черкез
дуз
?
Ако
је
заради
пецилак
,
вика
,
прајија
черкез
дуз
,
заш
’
не
тури
,
вика
,
јабуке
:
оне
су
берем
,
што
викају
људи
,
ништо
-
пет
паре
,
десет
ли
ока
!
-
Еј
,
Мори
Таске
!
-
вика
нана
ми
жално
,
и
па
се
јадна
згучи
у
ћоше
и
тури
обе
руке
под
појас
,
па
се
тресе
како
божјак
пред
цркву
око
Водице
.
А
стринка-Таска
(
такој
гу
ја
викашем
)
жалејећи
нану
ми
:
-
Еј
,
мори
аџике
!
За
тебе
ме
,
вика
,
две
ми
очи
,
најжал
.
Таман
малко
да
се
,
што
викају
људи
,
онодиш
и
развеселиш
,
удаваш
,
што
викају
,
девојче
за
момче
арно
,
убаво
,
чорбаџиско
,
а
оно
полеј
,
вика
,
што
ти
дојде
на
главу
.
Нана
ми
се
од
овој
јоште
повише
ражали
,
па
узе
дори
да
вије
.
-
Море
,
вика
,
јоште
како
видо
ђирит
сапун
знала
сам
на
што
ће
ти
Маријин
сан
искочи
.
-
Доста
виће
!
-
вика
баба-Сика
,
наша
комшика
,
и
кротко
тегљи
стринка-Таску
од
натраг
за
фустан
.
-
Ете
ти
,
вика
,
бели
лук
!
Ете
ти
гу
поприка
!
-
Мори
Таске
!
-
па
вика
боба-Сика
.
-
Ђирит
сапун
!
К’да
се
,
вика
,
женеше
Вале
догрмаџија
...
Догрмаџија
га
викају
,
а
он
,
вика
,
работеше
сас
догрмаџиско
могаре
.
Ете
к’да
се
тај
сирома
човек
женеше
,
неје
имаја
за
невесту
му
черкез
,
неје
,
што
викају
људи
,
ни
овна
,
ама
к’да
се
донесе
при
млада-невесту
боја
,
оно
из
туја
бошчу
извадимо
,
вика
,
меришљав
сапун
.
Меришљав
,
две
ми
очи
!
Ја
пак
,
вика
,
ђирит
несам
видела
да
искочи
ни
из
циганску
бошчу
;
и
Цигани
,
што
викају
људи
,
узну
та
туру
меришљав
,
од
грош
ли
,
од
шесет
паре
ли
-
тике
меришљав
.
А
овдена
има
,
вика
,
ништо
,
неје
без
ич
.
Умешаја
се
је
,
вика
,
ники
међу
пријетељи
,
нема
чаре
...
-
И
ја
се
чудим
!
Ђоша
,
пријетељ
ми
,
доодија
је
млого
пут
како
је
Марија
под
нишан
,
па
ми
се
неје
видеја
лош
човек
.
А
с’га
што
се
напраји
!
-
збори
нана
ми
и
плаче
,
брише
слузе
сас
рукав
од
кошуљу
.
-
Што
се
напраји
?
Напраји
се
,
вика
,
резилак
...
А
аџија
...
Ако
неје
при
нас
аџија
,
оно
си
је
,
вика
,
онај
од
небо
,
Бог
,
па
треба
,
што
викају
људи
,
човек
право
да
збори
.
Аџија
си
је
,
истина
,
з’л
,
прековише
з’л
,
ама
је
,
вика
,
човек
:
он
и
не
праји
што
би
ја
прајила
.
Ја
би
се
,
вика
,
жи
’
ми
Господ
,
сас
Ђошу
потепала
.
Заш
’
да
праји
...
А
тике
невеста-Краса
(
ја
гу
викашем
невесто
)
јетрва
на
туја
Таску
:
-
Аман
,
кира
!
Ако
сам
млађеја
,
ћу
ти
рекнем
да
се
не
досећујеш
виће
.
-
Јес
па
,
-
вика
боба-Сика
.
Заш
’
притураш
,
вика
,
сламу
на
огањ
,
к’да
гу
виће
доста
има
?
Заш
’
,
вика
,
дуваш
у
жеравку
,
к’да
гу
је
ветар
арно
раздуваја
?
Таска
се
тике
ућута
.
А
нана
ми
!
Кротко
јагње
!
Благи
шикер
!
Плаче
,
брише
слузе
сас
рукав
што
је
искочија
под
рукав
на
сечену
гу
антерију
.
И
саг
ете
:
како
да
гу
гледам
!
Неје
постара
но
што
сам
ја
с’г
,
а
збрчкана
,
па
ми
се
видеше
сваки
дан
помалечка
.
И
с’га
како
да
гу
видим
онуј
од
китабију
сечену
антерију
;
и
с’га
како
да
гу
гледам
бел
коцак
њојан
,
па
како
да
гледам
и
онај
лангир
,
што
га
јоште
не
беше
слана
дофатила
,
црвен
као
жеравка
,
што
га
тури
поза
уво
к’д
ме
поведоше
на
амам
:
божном
Господ
све
на
добро
обрће
...
А
!
јадна
нана
ми
!
...
Па
видим
,
ете
,
како
с’г
да
гледам
и
снају
ми
,
домаћицу
на
брата
ми
аџи-Сотира
:
на
беле
шалварке
,
на
белу
антерику
,
боса
,
на
беле
атласке
папучке
;
млада
како
капка
,
ама
по
чешљање
се
познава
што
неје
девојка
,
не
гу
је
коцак
низ
грбину
.
Рада
беше
онија
дни
,
и
собајле
на
амам
рада
,
а
с’г
:
слуза
гу
слузу
претица
,
а
она
тике
узне
испод
појас
јеглак
,
та
си
ги
обрише
,
и
па
га
там
’
забоде
...
И
онеја
друге
гледам
,
и
комшике
и
родови
,
и
старе
и
младе
.
Једне
на
фустани
,
виде
ги
се
оздол
гизија
шалваре
,
широке
,
дугачке
;
друге
,
старке
на
сечене
антерије
,
шалваре
;
нике
на
ћурчики
,
нике
на
душанке
,
а
младе
како
анаме
,
салте
на
шалварке
,
на
кратке
антерике
ели
ти
јелечики
,
искитене
сас
свакојако
цвеће
,
а
веђе
,
како
да
ги
се
по
две
пијавке
над
очи
прилепиле
,
јербо
тегљише
ги
и
на
боју
и
на
амам
,
сас
младожењску
боју
.
Овија
су
дни
,
и
јутроске
на
амам
играле
,
играле
!
Играле
,
појале
,
веселиле
се
по
с’в
ноћ
,
по
в’здан
,
а
с’г
...
Оду
по
кућу
,
уплашене
,
там
’
,
овам
’
,
приличе
како
да
ће
ники
да
умре
,
па
чекају
,
поглеђују
за
попа
да
дојде
да
га
причести
,
мислу
за
кадилницу
,
тамјан
,
свећу
...
Тике
ете
ти
га
при
нас
татко
ми
.
Погледа
по
нас
,
погледа
,
па
тике
очи
та
у
мене
:
-
Што
ћеш
,
вика
,
туј
?
Заш
’
неси
сас
девојчики
у
сарачану
?
Снаја
си
ме
тике
уфати
,
па
ме
уведе
при
девојчики
.
Дигли
смо
перде
,
гледамо
у
обор
:
месечина
,
месечина
та
се
види
како
у
половин
дан
.
Ете
ти
ги
па
онија
,
Дора
Митичин
,
Шишко
Коста
и
Ђорђе
Ћурчија
.
А
татко
ми
-
фртуна
:
у
!
у
!
у
!
-
а
с’га
се
утишија
.
Кротко
збори
,
та
мислиш
:
у
срце
му
од
срдење
не
остаде
ич
;
а
оно
...
-
Што
искате
?
-
Ете
,
аџијо
,
знаш
,
ми
си
дојдомо
да
загледамо
онај
черкез
...
Несмо
,
знаш
,
запазили
што
је
тој
Ђоша
пратија
,
како
...
Изнеси
ни
ги
,
жив
ти
Бог
!
-
Да
ви
ги
изнесем
.
Изнесе
га
;
а
онија
гледају
и
:
-
Е
,
неје
требало
овакој
,
ама
човек
...
Згрешија
је
;
људи
смо
...
Куде
је
,
аџијо
,
онај
на
твоју
снају
?
Татко
ич
не
збори
.
Појде
за
снајин
си
черкез
а
под
њега
дори
земља
тутњи
.
Однесе
га
.
Дор
су
Шишко
Коста
и
Ђорђе
Ћурчија
заглеђували
снајин
черкез
,
Дора
Митичин
си
је
украја
онај
мој
,
па
га
однеја
у
Ђошини
.
К’д
да
оставу
снајин
ми
черкез
,
привикаше
онија
двојица
,
божном
чудејећи
се
:
-
Куде
си
је
други
черкез
?
Камо
га
Дора
?
-
Па
ли
,
вика
татко
,
оће
да
продавате
башчованџије
краставице
и
симиџије
симити
?
К’да
сам
ја
бија
у
теја
ваше
године
,
ви
још
несте
били
...
Туј
ништо
јако
,
јако
бесрамно
рече
,
па
тике
звекну
:
-
Сиктер
сизи
,
домузлар
,
бре
!
-
па
ги
дофати
за
рамо
та
кроз
сокакња
врата
-
на
сокак
...
И
једнаг
тури
чивију
!
А
ја
к’д
видо
из
сарачану
што
би
,
и
да
од
моје
венчање
виће
нема
ич
ништо
,
узе
да
плачем
,
да
се
туцам
,
да
римам
,
зборејећи
на
другарице
ми
,
што
барабар
сас
мене
плачу
:
-
Леле
мене
,
остадо
си
пред
свет
у
посмешу
!
И
другарице
ми
плачу
,
а
тешу
ме
:
-
Ћути
,
Маријо
!
ћути
си
,
блага
ни
сестрице
.
Бог
је
добар
.
Он
ће
си
даде
та
ће
си
се
лошо
на
добро
обрне
.
Дор
татко
не
фати
онија
за
рамо
,
још
сас
се
мрвка
надала
,
а
т’г
...
Девојчики
ме
тешу
,
а
мене
ми
јоште
по
жално
дојде
,
па
узе
још
повише
да
римам
и
па
да
вијем
,
а
татко
зар
чу
,
та
вика
из
обор
на
нану
ми
:
-
Аџике
!
Кажи
Марије
да
не
плаче
,
јербо
нема
за
што
да
плаче
.
Нак
се
смеје
,
нак
поје
,
нак
се
весели
сас
девојчики
:
ја
ћу
гу
дадем
на
боље
место
.
Отворише
се
на
сарачану
врата
.
Како
шикер
,
како
варен
ошав
што
гу
ручамо
по
руч’к
и
по
вечеру
,
такој
си
беше
блага
нана
ми
.
Како
бубица
,
како
бело
јагњенце
од
пролет
,
такој
си
је
била
кротка
мајка
ми
.
Узе
,
јадна
,
да
ме
теши
,
да
ме
моли
да
ћутим
а
и
сама
плаче
:
а
ја
оћу
да
послушам
,
а
не
могу
,
јербо
:
ем
сам
остала
у
посмешу
,
ем
сам
загубила
оној
за
што
ме
беше
мило
,
мило
,
мило
...
А
Ђоша
пак
к’д
је
видеја
што
напраји
татко
ми
,
дигаја
се
сас
онија
тројицу
мужи
,
друсто
на
сина
му
,
та
у
Господина
:
-
Аман
!
заман
!
Господине
!
Даја
сам
нишан
на
аџи-Костадиново
девојче
јоште
у
меснице
,
у
редовату
недељу
;
спраија
сам
за
свадбу
с’га
све
,
а
аџи-Костадин
не
ми
дава
девојче
си
:
%
остадомо
у
%
посмешу
и
ја
и
мој
син
Димитрије
.
Ш
’
ћу
,
Господине
!
аман
!
заман
!
А
Господин
:
-
Викајте
аџи-Костадина
да
га
питам
заш
’
не
дава
девојче
.
Викнуше
татка
ми
.
Отиде
једнаг
.
Господин
пита
:
-
Заш
’
не
даваш
,
аџијо
,
девојче
,
к’да
си
је
под
нишан
за
Димитрија
Ђошинога
одамно
?
А
татко
ми
:
-
Ете
,
ш
’
ћу
да
прајим
,
Господине
’
...
Неће
си
девојче
.
Господин
пак
:
-
Иди
,
аџијо
,
та
доведи
девојче
:
да
га
питам
заш
’
неће
.
-
Како
ћу
да
га
доведем
,
Господине
,
к’да
неје
дом
’
?
Нема
ми
га
девојче
нигде
.
У
Евреји
ли
је
,
у
Турци
ли
је
-
нема
га
!
...
Ама
и
да
га
има
,
заш
’
?
Нема
вољу
за
Димитрија
,
па
тој
...
Ђоша
,
слушајећи
,
рекнуја
му
да
л’же
.
Туј
ти
се
фатили
,
напрајили
једну
кавгу
,
мани
се
.
А
ја
истина
несам
била
дом
’
:
татко
ми
,
к’да
га
викнуше
у
Господина
,
рече
та
ме
сакуташе
у
комшилак
.
Имајећи
стра
’
да
га
Господин
никако
не
обрне
,
сас
Ђошу
не
помири
,
неје
казаја
при
Господина
ни
за
ђирит
ни
за
лук
ни
за
черкез
,
ного
узеја
да
л’же
дек
божом
ја
нећу
,
немам
вољу
за
бећара
.
Излагаја
га
,
јербо
је
чуја
дек
Господин
не
дава
да
се
узимају
зориле
.
Онаг
се
обрнуја
Ђоша
та
на
Господина
:
-
Овој
се
,
Господине
,
онодило
и
докарало
на
лошо
.
Ете
к’да
аџи-Костадин
овакој
напраји
,
што
ћу
ја
с’га
?
У
кућу
ми
је
:
бре
спрема
,
бре
ћеменчеџије
,
бре
ашчике
,
бре
глумац
...
Да
прошћаваш
,
Господине
,
сас
онолико
месо
,
што
ми
је
у
кућу
,
-
ш
’
ћу
?
Господин
се
мало
помислеја
,
па
тике
:
-
Тражи
%
наћас
другу
девојку
,
па
си
гу
венчај
ујутру
за
Димитрија
.
Од
мене
то
на
сина
благослов
.
Искочили
на
сокак
и
узели
да
збору
коју
ће
си
тражу
.
А
Дора
:
-
Ја
познавам
једно
девојче
овде
близо
:
убавачко
је
,
кротачко
,
мани
се
!
Татко
гу
је
аџи-Настасијин
комшија
,
Јован
Кршено
Чело
.
Ђоша
си
пак
неје
нашаја
ману
на
девојче
.
И
како
да
најде
?
Чорбаџиске
не
би
могаја
да
добије
такој
...
Нака
ти
с’г
прича
аџи-Настасија
.
-
Немам
,
ете
,
млого
,
-
рече
старица
.
-
Димитрије
ми
је
з’лвић
,
та
сам
спрема
њигову
свадбу
у
таткови
му
била
.
Дојде
Ђоша
сас
онија
дом
’
...
Зборимо
за
Таску
,
девојче
на
Кршено
Чело
...
А
па
што
беше
тој
девојче
!
Комшиско
ми
.
Дајма
је
у
мене
,
а
мене
ме
жал
,
жал
:
к’да
си
на
моји
девојчики
прајим
аљине
,
а
оно
,
јадно
,
преглеђује
...
Ја
си
му
купим
овој
,
оној
...
Жал
ме
:
да
не
преглеђује
реко
један
дан
на
з’лву
ми
,
Ђошиницу
:
-
»
Узни
си
,
дадо
,
Таску
за
Димитрија
.
«
А
она
та
на
мене
:
-
»
Тој
си
ми
с’г
рекнула
,
аџијо
,
па
више
немој
.
Шашава
ли
сам
да
ми
је
пријетељ
Кршено
Чело
?
«
Ја
пак
њума
:
-
»
Заш
’
,
дадо
?
Ако
му
наодиш
ману
,
наодиш
му
салте
једну
:
што
си
је
сирома
човек
.
А
девојче
му
је
боље
од
млоги
чорбаџиски
девојчики
.
«
Не
ми
је
дала
више
да
зборим
-
расрди
се
.
А
што
беше
Ђошиница
:
на
свакога
ће
си
најде
ману
...
И
Ђоша
такав
...
На
тај
Маријин
черкез
ни
вез
,
каплама
за
ништо
неје
...
Ђошиница
турила
у
бошчу
ем
ђирит
сапун
,
ем
цигански
пештимаљ
.
Лоши
бе’у
,
ама
једно
што
је
чуја
аџи-Костадин
за
њи
,
тој
си
је
било
л’жа
;
јербо
кол’ко
ники
да
је
бија
лош
,
па
је
чуваја
своју
веру
:
чуваја
гу
је
повише
од
све
,
две
ми
очи
!
...
К’да
тај
ноћ
и
Ђошиница
:
-
»
Аман
,
аџијо
!
Иди
и
ти
сас
мужи
у
Кршено
Чело
:
збори
,
моли
...
Туго
,
туго
!
да
ми
не
остане
Димитрије
у
посмешу
...
Сас
оволико
месо
што
ни
је
у
кућу
-
ш
’
ћемо
?
...
«
.
Дора
Митичин
прекачи
се
преко
дувар
на
Кршено
Чело
баш
пред
петли
појање
.
Прекачи
се
,
па
га
нема
,
нема
да
отвори
.
Јадан
,
паднуја
,
утепаја
се
.
К’д
извади
чивију
,
ми
сви
та
у
обор
,
па
т’г
узмемо
да
чукамо
у
врата
на
Кршено
Чело
.
Он
отутке
пита
који
је
.
Ми
се
одовутке
гласимо
.
Отвори
,
и
зачуди
се
к’д
виде
мене
.
-
»
Што
има
,
аџи-Настасијо
?
«
-
»
Оћеш
,
Јоване
,
да
си
дадеш
Таску
,
девојче
ти
за
Димитрија
Ђошинога
?
«
-
»
Што
збориш
,
аџи-Настасијо
?
«
Ја
па
каза
.
-
»
Какав
Димитрије
к’да
си
је
за
њег
’
под
нишан
аџи-Костадиново
девојче
?
И
аџија
ме
виће
викаја
на
свадбу
.
«
Ми
туј
приказамо
што
напрајише
пријетељи
,
а
Јован
,
сирома
човек
,
узе
та
си
даде
девојче
.
Мужи
,
што
бе’у
сас
мене
дошли
,
отидоше
,
а
ја
отрча
кроз
капиџик
дом
’
та
си
узе
моју
боју
.
Једна
гу
тура
боју
,
а
мене
ме
жал
,
жал
што
овој
работимо
без
ћеменчеџије
,
та
скидо
од
полицу
једну
тепсију
,
и
у
њума
узе
да
чукам
како
у
дајире
...
Чукам
,
чукам
и
појем
песму
што
си
је
за
боју
...
Измимо
гу
;
избањамо
гу
...
Жал
ме
,
сиротињка
...
Собајле
гу
венчаше
сас
Димитрија
Ђошинога
...
-
Венчали
се
,
туго
,
они
,
а
јааа
!
Како
је
било
на
Димитрија
,
не
знам
,
а
на
мене
како
беше
пантим
како
да
је
било
јучерке
.
Собајле
дооду
родови
,
пријетељи
,
кумашини
,
а
у
нас
тајнооо
,
како
на
Распети
Петак
!
...
Утишило
се
како
у
поље
лете
кад
опече
звезда
,
опече
,
па
се
тике
скута
,
земљу
загрну
црни
облаци
оди
све
стране
а
огањ
и
оморина
толико
,
да
си
издане
човек
,
ветар
пак
нема
га
ич
,
та
се
знојиш
и
фрљаш
једну
по
једну
аљину
,
собуваш
чарапе
,
ете
ако
су
ти
на
ноге
,
а
ч’с
по
ч’с
поглеђујеш
у
небо
,
фати
те
ники
стра
,
да
Бог
сачува
:
салте
чекаш
к’да
ће
си
муње
,
тресак
...
ууу
!
...
Ете
такој
беше
у
нас
.
Мене
ми
се
јоште
видеше
никако
глуво
како
око
половин
ноћ
!
Не
ги
има
ћеменчеџије
како
онија
три
дни
;
несу
девојчики
око
мене
како
што
бе’у
;
салте
татко
оди
по
обор
и
причекује
црнич’чки
моји
сватови
.
Причекује
ги
и
ђојем
се
смеје
,
уводи
ги
у
собу
та
ги
се
предаде
ракија
,
шикерлеме
и
кафа
,
а
они
узимају
не
помињајећи
ни
Ђошу
ни
сина
му
ни
моје
пусто
венчање
;
јербо
нана
ми
испратила
једну
две
старке
чак
на
сокак
,
та
како
кога
опазу
што
ће
при
нас
,
такој
му
прикажу
по
николико
усујле
.
Ники
су
,
пак
,
безбели
,
знали
што
ће
се
Димитрије
венча
сас
девојче
на
Јована
Кршено
Чело
,
а
не
сас
мене
,
ама
свет
:
ћеф
му
је
да
дојде
,
да
види
како
смо
,
што
прајимо
,
знајеш
,
да
овлајише
.
Ја
пак
не
искача
.
Легнула
сам
,
онакој
сас
све
шивети
,
на
један
скалапен
килим
,
што
требаше
да
је
у
мојега
Димитрија
једнаг
по
моје
венчање
,
барабар
сас
чеиз
ми
,
поклопила
сам
се
на
јестак
,
што
га
навезо
од
како
сам
под
нишан
,
спремајећи
га
за
Димитрија
,
па
римам
.
Срце
ми
стојеше
исто
како
обрано
лојзе
...
а
,
туго
!
Видеше
ми
се
како
да
ми
је
умреја
татко
,
мајка
...
како
,
чуваја
Бог
,
сви
да
су
ни
помрели
,
па
мене
оставили
на
овај
свет
самач’чку
!
...
Па
тике
ми
се
учини
дек
овој
неје
истина
,
погледа
у
венчан
фустан
што
виси
на
чивилак
:
»
С’г
ће
си
дојду
да
ме
воду
да
ме
венчају
за
Димитрија
:
ајде
да
се
спраљам
за
цркву
.
«
Помисле
и
рипну
,
појдо
накуде
врата
од
сарачану
,
и
а
да
отворим
врата
,
па
тике
ми
се
врну
памет
у
главу
,
а
у
срце
ми
улезе
опет
жал
,
голем
жал
,
ја
се
поклопи
па
на
онај
јестак
,
и
узе
да
римам
.
До
икиндију
не
тури
у
уста
ич
нешто
.
Завалија
нана
моли
ме
да
ручам
,
кани
ме
-
нафиле
.
Донесе
ми
пуну
калајлију
сутлију
:
јок
,
не
мога
.
У
слунце
заод
излего
на
мала
врата
у
башчу
.
Туго
!
туго
!
како
ми
па
у
башчу
беше
!
У
башчу
ме
фати
поголем
жал
,
но
у
одају
.
А
како
јадну
да
ме
не
фати
,
к’да
ми
мене
туј
искачеше
пред
очи
Димитрије
.
Погледам
ли
у
цвеће
,
у
ошав
,
у
осмалаци
,
у
све
ништо
-
слузе
ми
појду
.
Куде
сам
год
од
меснице
,
и
преко
лето
гледала
по
башчу
,
одејећи
,
седејећи
и
работејећи
-
све
сам
за
Димитрија
мислела
.
К’да
сам
гледала
по
сливе
редом
,
мислела
сам
:
»
Да
ли
да
му
пратим
од
њи
једну
марамку
?
«
Ако
за
јабуке
,
такој
;
ако
за
крушке
,
такој
;
ако
за
праске
;
па
такој
.
А
к’да
сам
пак
врзувала
у
кесе
красну
пловдину
и
кад’н-пармак
сама
сам
зборила
:
»
Овој
ће
си
је
на
гижу
берем
до
Божић
,
па
које
си
је
најблаго
и
најубаво
,
нака
га
изручка
зет
на
татка
му
,
мој
Димитраћ
.
«
У
овуј
сам
башчу
Димитрију
појала
,
у
њума
сам
се
мислејећи
за
њега
,
радувала
...
Несам
могала
више
,
ст’мни
ми
се
:
плачећим
и
трчећим
појдо
у
собу
куд
легамо
,
тике
ники
та
на
сокакња
врата
:
чук
!
чук
!
Татко
ми
је
у
обор
,
бос
на
папуче
,
горе
је
салте
на
једну
басмену
антерију
,
доле
на
човане
чакшире
,
без
потколенке
,
без
појас
,
на
главу
му
бел
келепош
...
онакој
како
к’да
си
је
човек
дом
’
.
Чучнуја
при
један
присад
,
па
ништо
ч’чка
сас
чикијици
око
њега
;
лева
му
се
веђа
диза
,
уста
мрдају
,
кој
знаје
,
ништо
збори
,
мисли
.
К’д
чу
чукање
,
он
скоро
та
за
чивију
.
Отвори
врата
:
у
обор
улезе
кир-Тодорча
.
Чинише
здраво
живо
па
узеше
да
се
гледају
,
никако
се
,
не
знам
,
чудно
гледају
.
Тај
кир-Тодорча
како
татко
ми
,
у
теја
године
;
салте
што
му
коса
побела
.
Чело
му
,
ете
,
никако
малечко
,
а
нос
голем
,
па
модар
како
патлиџан
;
мустаћи
си
је
изгризаја
та
штрчу
тике
мрвка
над
усницу
т’нацку
и
модру
;
очи
му
пак
ситачке
,
зелене
како
у
мачора
,
па
салте
видру
.
И
он
се
бричеше
,
како
и
татко
ми
,
а
носеше
се
како
други
старци
Нишлије
,
максуз
онија
који
су
потако
.
Дајма
је
на
човане
чакшире
сас
голем
тур
;
горе
на
шарену
антерију
,
у
делници
басмену
,
у
недељски
и
добри
дан
гизију
,
озгор
на
фермене
ели
ћурче
;
с’г
беше
на
џубе
.
Никад
ми
ништо
овај
кир-Тодорча
не
беше
учинија
,
а
ништо
га
мрзешем
,
мрзешем
га
јоште
к’да
сам
била
чучка
.
К’д
дојде
у
нас
сас
гости
,
друсто
му
,
на
Божић
ели
Велиг-дан
,
па
ме
викне
да
ми
даде
десет
паре
ели
испод
појас
јабуку
,
ники
ора
,
ништо
такој
,
а
ја
узнем
та
кутам
главу
у
нанину
ми
антерију
,
салте
да
ме
не
гледа
...
од
њигови
ме
очи
беше
и
стра
.
И
т’га
при
вечер
к’да
га
кроз
пенџер
видо
,
ја
се
дори
устресо
.
А
сам
Господ
знаје
заш
’
се
устресо
.
Рече
татку
ми
честито
,
и
каза
што
неје
могаја
попре
:
од
зору
је
,
вика
,
у
лојзе
,
па
с’га
се
отутке
врћа
.
Вика
честито
,
шушка
и
узе
та
трепка
,
трепка
,
чека
одговор
од
татка
ми
за
честитање
.
-
Иди
та
кажи
честито
на
Ђошу
,
не
на
мене
,
-
вика
татко
ми
,
и
узе
ништо
кротко
,
кротко
да
збори
,
не
разабра
ич
.
К’да
се
татко
ућута
,
кир-Тодорча
тике
зажми
и
устури
главу
,
мрвка
па
затури
фес
чак
на
шију
,
како
да
му
на
чело
и
теме
тежи
;
притресоше
му
се
и
собраше
онеја
њигове
т’нацке
уснице
,
а
он
узе
да
чука
сас
бастун
у
калдрму
и
да
отеза
:
-
Полеееј
...
жив
ти
Бог
!
Кррршено
Чееело
!
...
Јааа
!
...
К’д
попреее
!
...
Полеј
,
Бога
тиии
!
...
Отеза
,
чуди
се
ништо
,
чуди
,
а
у
татка
ми
не
гледа
.
Татко
га
сврћа
,
вика
га
под
осмалаци
на
по
једну
чашку
две
ракију
лимонију
,
јербо
таман
си
је
време
за
ракију
,
а
он
јок
,
неће
,
има
,
вика
,
дом
работу
.
Једнаг
излезе
из
обор
дори
спотурајући
се
.
»
Заш
’
се
чуди
ништо
за
Кршено
Чело
?
«
мислешем
.
Јербо
ја
несам
онаг
знала
што
се
Димитрије
виће
венчаја
сас
девојче
на
аџи-
Настасијинога
кириџију
.
Јооок
.
Ништо
не
бешем
чула
за
њигово
венчање
;
моји
су
скутали
од
мене
.
А
да
сам
онај
дан
чула
,
кој
знаје
,
умрела
би
,
утепала
би
се
.
Пројде
гоџа
,
па
т’г
чу
.
Полако
,
полако
-
дор
ми
казаше
.
Не
ли
ово
би
при
вечер
,
та
ми
нана
простре
килимче
,
како
ја
други
пут
што
работешем
,
туј
под
пенџер
од
собу
куде
сам
ја
била
;
а
време
па
што
беше
,
мани
се
!
Не
приличеше
на
јесен
но
на
пролет
.
И
трава
зелена
како
у
пролет
,
и
лисје
зелено
,
јербо
слана
јоште
не
беше
пала
ни
једанпут
.
А
кол’ко
је
убаво
,
онаја
павучина
салте
се
разлетела
,
па
како
кроз
обор
пројдеш
,
она
ти
се
фати
за
косу
,
ако
си
пак
муж
,
за
капу
...
Татко
ми
седе
,
прекрсти
ноге
,
а
нана
донесе
ракију
и
киселу
краставицу
,
па
узе
да
га
служи
.
Тике
он
:
-
Седи
,
аџике
.
Нана
седе
,
и
то
на
варке
,
како
ће
да
рипне
дор
гу
татко
салте
за
нешто
погледа
.
Он
попи
чашку
ракију
и
узе
да
реже
сас
чикијицу
краставицу
,
зборејећи
:
-
А
виде
ли
кир-Тодорчу
,
аџике
?
-
Не
,
аџијо
.
-
С’г
је
бија
при
мене
...
Уморан
,
завалија
,
уморан
,
познава
се
...
Иде
чак
из
лојзе
,
пеш
,
а
стар
си
је
човек
...
Нана
ми
ћути
.
-
Е
!
Од
с’г
к’д
идеш
у
цркву
,
и
за
њигово
здравје
свећу
да
палиш
.
-
Заш
’
,
аџијо
?
-
Заш
’
?
...
Што
не
запалимо
девојче
...
за
тој
.
Нана
виће
не
питује
,
јербо
зна
татков
ми
табијет
.
Пита
ли
за
ништо
два
три
пут
,
а
он
узне
та
се
расрди
.
А
њему
,
познава
се
,
баш
мерак
да
га
она
па
пита
.
Стојим
уз
отворен
пенџер
поза
перде
,
па
слушам
.
А
татко
ми
:
-
И
за
његово
здравје
свећу
да
палиш
,
и
за
његово
,
аџике
,
-
вика
па
се
смеје
.
-
Што
има
,
аџијо
?
рече
нана
кротачко
.
Он
мрдну
сас
главу
,
попи
јоште
чашку
,
и
нана
ми
попи
,
изруча
мрвке
од
краставицу
па
тике
се
искашља
и
узе
:
-
Што
?
...
Ћеш
се
чудиш
...
Идем
ја
спрема
квас’ц
из
чаршију
што
викају
трчећим
,
а
кир-Тодорча
та
пред
мене
:
-
»
Што
си
рад
?
«
вика
.
-
»
Што
си
се
растрчаја
,
аџијо
?
«
Ја
па
:
»
Прајим
свадбу
.
«
Он
на
мене
:
»
Кога
жениш
?
Кога
удаваш
?
«
-
»
Удавам
девојче
ми
.
«
-
»
За
кога
?
«
-
»
За
Ђошинога
сина
Димитрија
.
«
К’д
чу
овој
,
он
тике
викну
:
-
»
Не
!
Не
да
запалиш
чедо
!
...
Они
су
у
кућу
како
Турци
:
ће
се
потепају
сас
ножеви
и
пушке
син
и
татко
:
свекрва
се
бели
како
анама
,
па
ће
ти
и
чедо
набели
...
Ако
си
аџија
,
ако
си
крисјанин
-
не
!
јербо
у
туј
кућу
...
јес
,
у
туј
кућу
...
блажу
...
«
Тике
нана
ми
покри
очи
сас
руке
и
викну
:
-
Туго
...
блажу
!
-
Блажу
,
аџике
,
блажу
.
Јербо
ја
мислим
...
ја
знам
дек
кир-Тодорча
неје
тај
човек
кој
ће
да
л’же
?
-
Заш
’
па
та
де
л’же
...
Блажу
!
-
збори
нана
а
јоште
не
скида
руке
од
очи
.
Ништо
више
да
неје
рекнуја
татку
ми
,
салте
ово
једно
,
блажу
,
па
виће
доста
.
Како
Турци
,
како
Цигани
блажу
!
!
...
Јес
,
чедо
.
У
турско
време
,
ако
би
се
ники
Нишлија
блажија
,
он
би
ни
се
видеја
исто
како
Циганин
,
не
како
човек
,
како
крисјанин
.
Сви
пости
постешемо
редом
како
је
сам
јединак
Бог
наредија
,
па
и
среду
и
петак
.
Па
за
тој
си
ни
онаг
и
било
добро
,
а
с’г
...
-
Ете
,
од
овај
дан
,
-
вика
ми
татко
,
-
фати
фетиљ
,
па
од
памет
ми
тој
не
искаче
,
море
како
шашав
идем
,
жива
ми
наша
чеда
!
Јербо
,
вика
,
заш
’
да
ме
л’же
кир-Тодорча
?
Сас
њега
несам
бија
у
ортаклук
;
сас
њега
несам
ишеја
на
аџилак
;
сас
њега
несам
у
комшилак
та
да
ништо
међу
себе
имамо
.
Ама
и
ако
сам
си
чуја
овој
,
ја
не
би
растурија
свадбу
.
Не
би
,
аџике
,
две
ми
очи
!
Не
би
жи
’
ми
Бог
!
јербо
сам
човек
.
Сав
би
кабаат
на
мене
узеја
:
заш
’
несам
гледаја
,
заш
’
несам
питуваја
онаг
,
у
време
.
Ручаја
би
се
што
си
дадо
красно
наше
чедо
у
циганску
кућу
,
што
се
сас
Циганина
опријетељи
,
а
ич
ништо
не
би
правија
.
Ама
к’д
видо
ђирит
сапун
,
па
главице
црни
лук
,
па
калуђерско
џубе
...
Да
ми
је
сав
Ниш
дошеја
да
рекне
:
туј
си
је
добро
;
да
ми
је
кир-Тодорча
пришеја
зборејећи
:
л’жем
,
аџијо
,
-
па
би
напрајија
што
напраји
...
А
,
симсиле
му
циганско
!
-
ружи
татко
и
узе
та
сас
зуби
...
А
нана
салте
:
-
Туго
,
блажу
!
...
Ђојем
крисјани
...
-
Крисјани
!
...
Да
ми
је
пријетељ
човек
,
да
је
крисјанин
,
оће
ли
ми
прати
овна
сас
лук
на
рогови
?
Лук
на
рогови
!
!
Што
је
тој
?
Инат
ли
је
бија
,
ели
маскара
,
ели
ника
шала
?
Ама
к’да
је
свадба
неје
место
ни
на
једно
,
ни
на
друго
,
ни
па
на
трећо
.
А
ја
?
Слушам
и
тресем
се
.
Татко
се
ућута
,
а
ја
узе
кротко
да
зборим
:
»
Блажу
!
!
!
Зар
је
онај
срамежљив
Димитрије
-
Циганин
?
...
А
,
кир-Тодорчо
!
Ако
си
излагаја
татка
ми
,
душа
ти
не
излегла
на
уста
,
но
...
«
ИВ
Па
не
ли
ти
,
керко
,
ја
одболува
.
Истина
,
несам
била
у
легало
,
ама
стану
како
вејка
.
Нана
ме
просипује
,
лекује
,
имаше
,
јадна
,
стра
од
тропљику
.
Мрвка
,
па
узеше
да
ме
тражу
,
а
татко
ми
на
свакога
ману
најде
.
За
једнога
ћосав
,
за
другога
модроокаст
,
за
трећега
малечак
па
дебел
.
Ја
пак
мислешем
:
не
ли
је
Ђошин
Димитрије
:
Тане
,
Ване
,
Спира
,
Сотир
-
еписи
бир
.
Помиње
татко
при
нану
бећари
,
што
ме
мене
тражу
,
наоди
ги
ману
,
к’д
за
Миту
Ђуринога
:
-
Д
’
и’м
,
аџике
,
да
видим
какав
је
ублизо
.
И
ћу
да
видим
како
збори
,
како
вика
муштерије
.
;
а
таман
и
ја
сам
аџија
,
и
пријетељ
,
Митин
чича
аџија
.
Отиде
,
виде
га
,
каза
на
нану
ми
овој
:
-
Аџике
!
Момче
је
убаво
,
убаво
,
а
мустаћи
га
салте
мрррвка
ж’гнули
,
ама
познава
се
што
ће
да
има
големи
мустаћи
,
почем
су
га
ж’гнули
јоште
с’г
,
јербо
је
млад
,
од
нашу
Марију
да
је
поголем
две
три
месеца
,
више
неје
.
Нећу
си
,
вика
,
дадем
девојче
за
ћосавога
,
ни
за
малечкога
па
дебелога
,
ни
за
модроокаста
нећу
.
Ћосав
,
вика
,
дор
је
млад
свакојако
,
а
кад
остареје
,
а
оно
како
да
се
обукла
у
чешире
баба
.
А
малечак
,
па
дебел
,
вика
,
тој
си
је
чутура
за
туцање
кафу
,
а
ја
си
чутуру
имам
,
та
што
ми
треба
јоште
једна
.
И
што
ће
ми
,
вика
,
зет
модроокаст
?
Модра
си
је
боја
за
фустани
,
не
за
очи
:
после
да
су
ми
и
унучики
модроокасти
.
Нећу
.
А
Мите
Ђуриному
очи
-
црне
трњинке
,
па
како
филџани
.
А
бој
му
је
,
вика
,
аџике
,
како
онеј
селвије
,
што
сам
га
виђуваја
преко
моро
к’да
сам
ишеја
на
аџилак
.
Убаво
си
је
момче
,
вика
,
убаво
!
Е
баш
ме
,
аџике
,
мило
за
њег
’
.
Па
што
збори
у
дућан
-
мани
се
!
Да
дадемо
Марију
за
њег
’
?
А
?
-
Тој
си
је
,
вика
нана
,
твоје
аџијо
.
Не
ли
викаш
што
је
туј
добро
,
да
гу
дадемо
.
-
И
таман
,
вика
,
аџике
,
и
њега
си
је
име
Димитрије
,
та
да
си
неје
жал
Марију
за
онога
.
Збори
татко
,
а
ја
не
турам
уво
при
врата
а
све
чујем
:
тол’ко
вика
.
Да
л
’
па
максуз
викаше
,
е
га
би
ја
чула
што
си
је
момче
и
јако
убаво
и
добро
,
не
знам
.
Тике
на
тој
ми
приличе
.
А
ја
кад
ово
чу
,
узе
и
да
се
чудим
и
да
мислим
:
»
Полеј
,
полеј
!
Татко
ће
ме
баш
истина
удава
!
Њега
га
је
мило
за
Миту
Ђуринога
,
тој
си
је
доста
:
за
мој
милос
’
ич
не
бригне
!
Куде
сам
па
ја
за
удавање
?
!
Д
’
идем
за
Миту
а
у
мисал
сас
Димитрија
да
се
мајем
.
Неје
.
Ја
си
несам
за
другога
.
Ја
сам
си
салте
за
Димитрија
.
«
Такој
си
сама
у
мој
памет
мислешем
.
А
истина
:
сас
Димитрија
сам
била
дајма
.
Сас
Димитрија
легашем
(
у
мисал
)
,
сас
Димитрија
спијешем
(
па
у
мисал
)
,
за
Димитрија
снијешем
;
сас
Димитрија
одешем
,
сас
Димитрија
зборешем
,
и
Димитрију
казујешем
кол’ко
ме
мило
за
њег
’
,
и
кол’ко
ме
жал
...
И
к’д
чу
што
збори
татко
а
мене
ми
мука
,
и
жал
,
жал
,
па
узе
та
се
како
малечко
дете
заплака
,
и
зарима
,
и
туцам
се
у
главу
,
у
груди
-
исто
како
онуј
вечер
к’да
ми
се
свадба
растури
.
»
Да
ме
удаде
за
Миту
Ђуринога
.
«
мислешем
.
»
Што
ми
је
мен
’
тај
Мита
Ђурин
?
Што
ћу
па
ја
тому
Мите
Ђуриному
?
Неје
.
Салте
тој
неће
да
бидне
.
Не
ме
је
више
стра
од
татко
,
ич
ме
неје
стра
:
оћу
да
искочим
јутре
собајле
,
па
ћу
му
њем
’
кажем
:
-
»
Ете
,
боба
!
Не
ћу
се
удавам
.
«
Ако
се
расрди
,
ш
’
ће
ми
работи
?
Ће
ме
тепа
...
Кешке
берем
да
ме
утепа
.
«
Туј
вечер
плака
и
при
снају
и
при
нану
,
а
не
ги
каза
што
сам
намислела
.
К’да
би
собајле
,
а
ја
ајт
’
та
на
куде
собу
при
татка
,
и
виће
се
фати
за
резу
:
не
ме
је
ич
стра
!
...
Тике
та
устукну
.
»
Како
чу
,
«
помисле
,
»
за
моје
удавање
сас
татка
да
зборим
?
Збори
ли
се
тој
сас
татка
?
Ууу
!
чуваја
Бог
!
«
Тај
дан
несам
се
утешила
:
плачем
и
пред
нану
и
пред
снају
ми
.
А
нана
:
-
Салте
,
вика
,
чедо
,
плачеш
та
губиш
очи
,
ја
тој
не
смем
при
татка
ти
да
кажем
;
а
и
да
смем
,
нећу
:
ти
ћеш
му
заради
своје
плакање
и
нетејање
излегнеш
из
срце
,
а
он
ће
си
па
учини
што
је
намислеја
.
И
заш
’
,
чедо
,
да
нећеш
,
заш
’
нанино
девојченце
,
заш
’
нећеш
за
убавога
Миту
Ђуринога
?
...
Тебе
те
је
,
белки
,
јоште
мило
за
Димитрија
...
А
?
-
Не
ми
је
мене
мило
за
никога
,
-
викам
,
и
зацрвене
се
како
к’д
печем
питу
под
вршник
,
па
сам
при
огањ
.
Пусти
срам
!
...
-
И
да
те
је
мило
,
вика
,
чедо
,
каква
фајда
?
Не
ли
си
Димитрије
има
жену
,
нанино
девојченце
?
...
И
тебе
те
треба
да
је
мило
што
се
лошо
онодило
и
свадба
растурила
:
у
кућу
куде
је
Димитрије
блажу
,
неје
мало
.
И
тебе
би
ти
облажили
керко
!
...
Како
би
ти
онаг
нана
доодила
...
И
да
те
је
мило
:
Димитрије
неје
бећар
,
што
ћеш
...
Ја
тике
излего
из
одају
,
и
не
знам
што
сам
онаг
мислела
.
После
пред
снају
ми
:
-
Оћу
си
излегнем
при
боба
ми
,
та
да
му
кажем
што
не
неје
мило
за
Миту
.
-
А
стра
’
,
Марике
?
-
Стра
сам
си
загубила
.
-
А
срам
?
-
И
срам
сам
си
загубила
.
-
А
памет
?
...
-
Кешке
и
памет
да
загубим
па
да
идем
кроз
мале
како
онај
дели-Фатима
!
-
и
туј
па
узе
да
плачем
,
да
плачем
,
и
најпосле
каза
снају
ми
,
што
ћу
си
рипнем
у
Нишаву
.
Ама
не
ли
искашем
да
рипам
заш
’
не
ћута
?
...
Снаја
ми
се
тике
уплаши
и
једнаг
отрча
та
каза
,
ама
не
каза
на
нану
ми
,
да
си
она
од
овој
не
фати
фетиљ
,
но
на
стринка-Таску
.
А
тај
стринка-Таска
што
је
била
!
Сас
деца
,
дете
;
сас
девојчики
,
девојче
;
сас
жене
,
жена
;
сас
старке
,
старка
а
сас
мужи
,
муж
.
Две
ми
очи
,
и
сас
мужи
је
могала
.
К’да
је
сас
деца
,
игра
се
;
сас
девојчики
,
збори
за
бећари
;
сас
жене
,
за
деца
и
кућу
;
сас
старке
,
за
цркву
,
на
кога
ће
се
скоро
кусне
пилав
,
кога
однесоше
у
Горицу
;
а
сас
мужи
,
кој
си
је
скоро
бија
у
Стамбол
за
стоку
,
што
је
донеја
,
кол’ко
је
пазарија
пред
Бајрам
а
кол’ко
пред
Велиг-дан
...
На
стринка-Таску
ми
снаја
каза
за
Нишаву
,
а
она
ете
ти
гу
отутке
дори
трчећим
;
а
пред
мене
божном
ништо
не
зна
.
-
Што
ми
работиш
,
вика
,
Марике
?
-
и
узе
та
ме
пољуби
.
-
Како
па
што
работим
?
-
дори
викну
на
њума
,
и
узе
та
обриса
оној
место
куде
ме
пољуби
.
-
Заш
’
се
,
ротке
,
на
мене
срдиш
?
-
Не
се
срдим
виће
на
никога
.
А
она
узе
да
ме
милује
и
да
збори
онакој
како
на
деца
:
-
...
а
,
стлинкино
гугуце
!
...
а
,
маценце
!
...
а
,
цуцкице
!
...
а
,
Малијо
,
мека
мамудијо
:
оћемо
л
’
те
тебе
,
стлинкино
,
удавамо
за
онога
ууубавога
Миту
Ђулинога
?
...
-
Јес
’
па
!
прозбори
ја
и
жално
и
срдито
.
-
Ће
ме
удаде
мој
боба
там
’
у
Горицу
.
-
Ууу
!
-
узе
она
та
се
зачуди
.
-
Ти
могаре
чешкаш
,
а
оно
се
рита
!
Не
мој
,
мајке
,
да
си
така
...
На
кога
правиш
инат
?
-
На
боба
ми
.
-
На
боба
!
Бре
!
Бре
!
Бре
!
При
мене
си
од
како
си
,
а
до
с’г
несам
знала
кол’ко
си
паметна
!
Бре
!
-
Салте
на
боба
.
-
Не
ли
ти
реко
,
вика
,
јако
си
паметна
:
твој
га
памет
нема
одовде
дори
до
Стамбол
.
Бре
!
...
Ама
салте
ми
кажи
што
ти
је
крив
боба
?
Не
ли
је
Ђоша
прајија
маскаре
,
ђаволи
се
сас
њега
маскарили
.
-
Заш
’
,
стринке
,
кунеш
човека
?
Шалија
се
.
-
Ајде
,
вика
,
виће
на
свадбу
се
шалија
.
Ама
заш
’
се
тепа
сас
сина
?
-
Тој
си
је
л’жа
.
-
А
заш
’
,
вика
,
блажи
?
-
Тој
си
је
јоште
поголема
л’жа
,
-
викну
тике
ја
.
А
стринка-Таска
:
-
А
заш
си
ти
,
Маријо
,
станула
тол’ко
бесрамна
?
А
јааа
!
К’д
ми
тој
рече
,
у
лице
стану
како
панџар
,
ништо
друго
.
-
Узела
,
вика
,
па
сас
мене
како
сас
Зојкину
Красу
еле
Чучку
Сику
,
своје
другарице
!
Е
што
ти
приличе
,
мани
се
!
А
ја
рипну
да
излегнем
,
ама
јес
’
:
фати
ме
како
сас
ченгеле
,
па
милује
,
љуби
и
збори
,
ем
како
жално
узе
да
збори
;
море
,
неје
за
Миту
Ђуринога
,
што
истина
беше
јако
убав
,
но
би
ме
сас
њојно
зборење
обрнула
да
се
удадем
за
Станка
Сркало
што
правеше
сас
њега
комендију
цел
град
...
Збори
,
досећује
се
,
и
тој
све
за
нану
ми
збори
.
-
а
,
ђул-Марике
!
ам
шебој-Марике
!
а
,
каранфил-Марике
!
а
,
нанин
ти
бисер
!
а
нанини
ти
дукати
!
а
,
нанин
ти
ђердан
,
а
обоци
:
не
ли
те
је
жал
за
оној
кротко
јагње
,
за
оној
благи
ошав
,
за
онуј
мученицу
што
је
заради
тебе
станула
како
вејка
,
што
се
од
гајле
за
тебе
погрбила
,
па
како
да
има
сто
године
...
Досећује
се
,
што
ти
се
не
сети
,
што
ти
не
прозбори
,
на
све
жално
и
пожално
,
па
све
за
нану
.
А
мене
ми
слуза
слузу
претица
,
све
се
више
ражаљујем
и
плачем
,
па
тике
најпосле
,
плачећим
:
-
Аман
,
стринке
!
Нак
прају
што
прају
,
ја
ћу
си
ћутим
.
За
нанин
ми
ат’р
ћу
си
појдем
ћутећим
не
за
Миту
Ђуринога
,
ного
за
Станка
Сркало
.
Оћу
!
Ћу
се
за
нанин
ми
ат’р
удадем
па
макар
трећи
дан
умрела
.
-
Нећеш
,
вика
,
стринкина
,
да
умреш
.
Не
.
При
онаквога
доброга
човека
ћеш
се
напрајиш
како
лађа
.
Оћеш
...
За
Нишаву
више
не
мислешем
,
но
си
поглеђујем
у
голем
кован
дукат
-
нишан
ми
.
А
татко
ми
рад
,
рад
:
што
ја
салте
ћутим
,
њему
се
чини
да
ме
је
за
Миту
Ђуринога
јако
мило
.
Ич
ништо
не
зна
дор
не
прими
нишан
кол’ко
сам
се
туцала
,
нити
пак
знаје
по
нишан
како
ми
је
,
кол’ко
ме
боли
у
срце
,
кол’ко
ми
је
мука
,
и
што
ме
је
жал
фатија
исто
како
зубни
болес
?
И
Мита
Ђурин
узе
да
дооди
сас
друсто
му
,
кумашини
,
родови
;
па
се
у
недељски
дан
фаћаше
оро
,
а
ја
...
Не
излегнем
при
младожењу
ми
,
еееј
!
дор
ме
не
премора
снаја
ми
...
-
Ајде
,
Марике
!
Обучи
се
па
искочи
.
-
Ш
’
ћу
се
па
обучем
!
-
Па
зар
ћеш
таква
да
искочиш
?
-
Несам
шашава
да
искочим
у
шалваре
у
што
сам
мила
судови
.
-
Обучи
,
Марике
,
онеја
пембе
шалваре
...
Што
ти
приличууу
!
...
-
Јес
’
па
.
Пембе
шалваре
...
За
кога
да
се
обучем
?
-
Немој
,
мори
Маријо
,
да
си
така
.
И
најпосле
узнем
та
ништо
обучем
,
а
нити
се
закитим
нити
станем
спрема
огледало
.
К’д
изнесем
да
предадем
шикерлеме
и
воду
,
јадан
Мита
гледа
ме
,
а
ја
се
нигде
преко
њигову
главу
загледам
,
еееј
:
кроз
пенџер
па
чак
у
башчу
.
А
к’д
предадем
и
кафу
,
ја
станем
у
нико
ћоше
на
очи
...
-
Заш
’
се
,
чедо
,
никако
у
дувар
заглеђујеш
?
Погледај
у
Миту
за
нанин
ти
ат’р
,
-
рече
ми
нана
усујле
.
-
А
ја
?
За
нанин
се
ат’р
удавам
,
па
за
нанин
ат’р
та
у
Миту
погледа
...
Убав
.
Не
ме
мрзи
на
њега
,
ама
не
ме
је
ни
мило
.
А
к’да
би
ники
могаја
да
улегне
у
срце
моје
,
нашаја
би
га
како
лојзе
једнак
после
брање
:
лисје
је
на
гижу
,
ама
не
га
има
гројзе
-
па
жално
...
Несам
била
кол’ко
напред
под
нишан
,
јербо
татко
грабеше
да
се
попре
венчам
.
А
што
ми
Мита
прати
аљине
за
Цветнице
,
за
причес
’
,
мани
се
!
Од
алев
џанфес
шалваре
и
кафтанлак
фустан
;
па
душанку
од
ђувез
атлаз
;
па
фес
и
срма-пусћул
;
па
стамболске
жуте
папуче
везене
сас
злато
!
...
Туго
!
На
Цветнице
црква
пунач’чка
,
а
од
тол’ки
нишлиски
девојчики
најубаво
беше
обучено
Аџи-Костадиново
девојче
,
Ђул-Марика
,
ја
-
ама
нафиле
:
не
ме
је
било
мило
ич
за
ништо
.
А
што
ми
татко
спраји
чеиз
!
Туго
,
душеци
!
Туго
,
јоргани
!
Све
селемија
!
Све
телија
!
И
кол’ко
ми
ката
аљине
спраји
напред
,
још
тол’ко
с’г
,
па
све
убаво
,
па
све
красно
,
све
од
Васка
Стамболију
,
рођенога
брата
на
Дору
Стамболију
и
на
овуј
Кира-Тану
;
а
он
си
је
стоку
доносија
све
из
Стамбол
;
дућан
му
беше
у
чаршију
први
,
исто
како
с’г
на
Туре
Ване
.
Такој
!
А
што
год
ће
си
ми
купи
татко
,
он
пишин
на
нану
:
-
»
Нака
се
донесе
дом
’
,
па
си
узни
од
оној
што
бегендише
Марија
.
«
Не
бутам
се
у
долап
,
а
све
чујем
,
тол’ко
вика
...
Туго
!
...
Све
беше
за
прикажњу
!
А
што
ми
бе’у
убави
чеврики
,
па
јеглаци
:
ники
сам
везла
кад
бе
’
под
нишан
за
Димитрија
,
а
ники
јоште
к’да
сам
ишла
у
мајсторицу
...
На
честито
ми
дојде
цел
град
,
викају
ми
честито
и
гледају
по
мој
чеиз
и
по
моје
аљине
-
чуду
се
.
А
и
ја
се
сама
у
мој
памет
чудим
,
и
мука
ми
:
»
зашто
,
«
мислешем
,
»
боба
ми
с’г
спраља
овакав
чеиз
и
овакве
аљине
к’да
му
овај
зет
неје
како
онај
?
...
«
А
што
ми
Мита
прати
черкез
-
салте
срма
!
Око
шију
и
око
рукави
и
низ
пазуке
везена
шемшета
.
Па
човааа
!
Ко
зна
кол’ко
си
је
гроша
бија
аршин
.
Све
беше
убаво
,
ама
нафиле
,
к’да
ме
мене
неје
било
мило
ич
за
ништо
.
Ће
ме
венчају
.
Поведоше
ме
у
цркву
,
а
моји
очи
...
Божном
јутре
ми
венчање
,
а
ја
се
с’в
драги
ноћ
несам
утешила
.
Воду
ме
,
а
ја
...
Сефте
сам
тај
дан
на
сокак
искочила
,
па
би
погледала
ћу
ли
си
видим
Димитрија
,
а
несам
могла
да
дизам
очи
-
млада
невеста
.
А
када
би
нико
пиленце
летејећи
прозборило
:
»
И
Димитрија
је
жал
за
тебе
,
«
ја
би
се
онако
жална
од
радос
’
насмејала
.
Ама
ич
!
Удадо
се
.
Туго
свадба
!
...
Туго
презив
!
...
На
презив
ми
бе’у
сви
родови
...
Татко
,
мајка
,
кум
,
стари
сват
...
А
што
ти
не
доби
’
!
...
Калајна
,
па
калајлије
!
Санови
,
на
санови
капаклије
!
Па
тенџере
,
па
тепсије
!
И
два
мангала
!
И
три
гевгира
од
бак’р
!
И
четири
шавдана
голема
!
Па
стамболски
леген
и
јебрик
!
Огледало
од
кума
ми
големо
,
из
Стамбол
,
наокол
салте
цвеће
,
и
девојчики
-
шарено
!
...
Од
татка
ни
дојде
софра-тепсија
-
око
њума
рат
да
седу
петнаес
душе
!
Од
брата
кот’л
-
у
њега
колај
да
прекрсти
ноге
муж
висок
како
топола
!
...
Од
чичу
ми
тепсика
,
од
стринку
ми
тепсиченце
.
Од
тетина
ми
котле
,
од
тетку
ми
котличенце
.
Од
родови
тенџерке
,
па
мафишлаци
...
Четири
сам
мафишлака
добила
...
Па
чорбалаци
,
па
панице
,
па
шишики
,
па
чаше
,
па
чашке
за
ракију
;
па
филџани
,
па
зарфови
салте
срма
...
Свашто
!
Пуна
кућа
!
Па
што
доби
други
дарови
!
Па
дојдоше
ни
таман
десет
погаче
,
па
четири
големе
тепсије
татлије
,
па
две
тепсике
баклава
...
Туго
!
...
Ама
и
ја
несам
остала
у
посмешу
,
јербо
што
ми
бе’у
бошчалаци
,
што
пешкири
,
што
чарапе
:
како
да
неје
ткајено
;
како
да
неје
ништо
у
руку
узето
,
ного
изникло
и
исцавтело
,
како
цвеће
у
башчу
!
...
Пројде
ми
свадба
...
А
што
беше
зборљив
Мита
Ђурин
,
човек
ми
,
мани
се
.
По
с’в
ноћ
не
заспи
,
но
ми
све
ништо
збори
,
све
ми
казује
кол’ко
ме
милује
,
и
што
ме
је
видеја
један
пут
у
обор
при
Чучку
Сику
,
к’да
се
сас
девојчики
играшем
каменчики
и
топку
.
Видеја
ме
из
кумашинову
му
башчу
кроз
проваљен
дувар
,
и
једнаг
,
вика
,
било
га
мило
за
мене
.
А
мене
ме
,
слушајући
Миту
,
пишин
бидне
мрвка
мило
за
њег
’
,
јербо
ем
је
убав
,
ем
венчање
ми
је
,
па
тике
једнаг
се
па
сетим
за
Димитрија
,
и
дојде
ми
на
жал
,
искам
да
се
заплачем
а
срам
ме
,
стра
’
ли
ме
је
од
Бога
што
при
мужа
ми
за
другога
да
плачем
...
не
знам
заш
’
не
плачешем
.
А
у
јутру
,
к’да
га
посипем
и
помогнем
му
да
се
обуче
,
предадем
му
кафу
па
га
испратим
на
дућан
,
ја
узнем
да
дизам
легало
и
најдем
под
јестак
-
шесет
паре
:
оставија
ми
да
купим
за
подручак
ели
пењерлије
ели
симит
.
Ама
што
ће
ми
шесет
паре
?
За
десет
паре
беше
симит
еееј
;
нишлиски
симити
били
су
за
прикажњу
:
буди
су
бели
,
туј
су
големи
-
мани
се
!
А
ја
изручам
пењерлије
што
си
ми
ги
свекрва
купи
,
а
овеј
паре
остављам
све
у
једну
кутију
од
тане
алву
,
што
сам
гу
измила
,
измила
:
за
месец
ли
за
два
тај
се
кутија
напуни
!
А
преко
дан
,
Мита
ете
ти
га
та
из
дућан
:
божном
ништо
дом
’
забрајија
,
па
дојде
да
узне
.
Он
казује
тој
на
даду
му
,
а
она
узне
та
се
%
осмишка
и
вика
:
-
»
Ако
,
дадин
!
Иди
у
собу
та
што
си
забрајија
узни
.
«
-
»
Несам
ништо
забрајија
,
«
бика
ми
мене
к’д
улегне
у
собу
,
-
»
но
ми
се
науми
да
те
видим
,
па
узе
та
и
чичу
на
дућан
излага
што
сам
ништо
дом
’
забрајија
.
«
Туј
ми
збори
,
виће
што
ми
збори
,
па
извади
испод
појас
фишек
сас
шикерлеме
,
ели
нешто
друго
благо
за
ручање
,
па
онаг
па
отиде
на
дућан
.
А
ники
вечер
к’д
дојде
из
дућан
,
он
на
мајку
му
:
-
»
Аман
,
датке
,
што
сам
данас
проодејећи
кроз
чаршију
видеја
у
Васка
Стамболију
убав
лаураћ
!
Ако
ли
да
узнем
од
њег
’
на
Дику
(
сестру
му
девојче
)
за
један
фустан
?
«
А
дада
му
се
па
осмишка
и
вик
:
-
»
Ако
,
даткин
.
Ама
немој
да
ми
проминеш
Марику
:
на
обедве
узни
од
један
топ
.
«
А
њему
како
је
,
мани
се
;
и
мене
ме
за
час
дојде
мило
,
јербо
,
не
ли
ти
,
чедо
,
реко
:
ем
је
убав
,
ем
је
добар
,
добар
,
ем
-
венчање
ми
је
,
и
па
се
сетим
за
Димитрија
,
та
ми
се
врне
у
срце
жалос
’
.
Ако
види
убави
шамичики
за
врзување
главу
,
ако
убаве
папучкице
,
он
па
у
вечер
казује
на
мајку
му
и
па
питује
да
ли
да
узне
на
Дику
.
А
дада
па
:
-
»
Ако
,
даткин
.
Салте
ми
немој
проминеш
Марику
.
«
Она
обедве
узни
једнаке
.
Дор
је
Мита
дом
’
,
ја
узе
да
не
мислим
тол’ко
за
Димитрија
,
а
к’д
неје
:
други
мисал
немам
.
Па
си
кришећим
и
онеј
моје
песме
...
»
Лали
ми
,
лали
,
мој
Димитраћи
«
...
Ели
:
»
Лети
полети
,
славеј-пиленце
,
Та
си
ми
падни
татку
у
башчу
.
«
Ели
узнем
та
нову
вадим
:
»
А
што
сам
ти
,
Боже
,
тол’ко
сагрешила
,
Та
ми
узе
,
Боже
,
моје
славеј-пиле
?
Пишин
ми
у
пролет
славеј
си
појеше
,
,
А
с’га
ми
,
ете
,
вије
кукавица
...
«
Вадим
од
себе
жалне
песме
,
појем
и
плачем
,
ама
кришећим
од
свекрву
,
од
з’лву
ми
,
на
приличе
ми
,
што
и
од
саму
себе
кријешем
.
Такој
,
такој
,
па
пројде
гоџа
,
а
ја
Димитрија
ич
не
видо
.
Свекрва
ми
и
з’лве
запазише
што
имам
у
срце
ништо
за
Димитрија
та
га
ружешеју
.
Ружу
и
њега
,
и
мајку
му
,
и
татка
му
.
А
кад
ће
ме
поведу
у
таткови
ми
,
заодешеју
сву
малу
салте
да
не
прођу
куд
Ђошину
кућу
.
А
он
,
Димитрије
,
свако
јутро
и
при
вечер
,
к’да
је
време
на
посипување
цвеће
у
башчу
,
укачи
се
на
тетинов
му
чардак
,
што
беше
убав
,
висок
како
овија
чардаци
...
Фрљи
,
ротке
,
очи
кроз
пенџер
:
Ене
!
Онакав
...
Онај
си
је
чардак
Сотираћев
,
овај
пак
други
Николаћев
,
с’г
,
пишин
аџи-Ђокин
беше
.
На
такав
висок
чардак
седне
,
па
се
спрема
нашу
кућу
обрне
,
е
га
би
ја
кроз
обор
прошла
,
е
га
би
по
башчу
цвеће
посипувала
,
е
га
би
ме
он
видеја
...
Запази
и
тој
свекрва
ми
,
па
га
ружи
,
ружи
,
и
не
даваше
ми
да
из
собу
оскочим
,
дор
си
је
он
на
чардак
.
Пројде
,
виће
не
знам
баш
кол’ко
пројде
,
а
тике
ете
ти
гу
једна
жена
та
ми
збори
за
Димитрија
усујле
:
-
Димитрије
Ђошин
неће
може
без
теб
’
;
ће
си
,
вика
,
умре
завалија
за
тебе
.
Ја
ћутим
,
огањ
ми
се
качи
уз
грбину
и
уз
образи
,
а
мене
ме
неје
жал
’
,
но
ме
никако
дори
мило
,
ништо
ме
како
на
смејање
обрће
...
зар
што
сам
чула
куде
ме
неје
забрајија
,
и
што
неће
да
може
без
мене
.
Пројдоше
две
три
дни
,
ете
ти
гу
па
:
-
Милујете
,
вика
,
јако
те
милује
.
А
мене
ме
мило
.
-
Мерак
му
је
...
да
те
види
.
-
Ууу
!
стринке
!
-
узе
ја
та
се
зачуди
.
-
Ш
’
ће
ти
бидне
...
салте
да
те
види
...
Око
мене
се
обрће
соба
...
Ћутим
.
-
Нак
те
види
...
а
?
Што
има
...
При
сокакња
си
је
врата
...
Ич
се
и
не
двоуми
:
не
теја
.
...
па
дооди
,
па
тике
мене
усујле
:
-
Димитрије
те
јако
милује
...
Неће
си
може
без
теб
’
...
Пушти
ми
тија
речови
,
па
тике
од
свекрве
ми
иска
божном
подношке
,
други
пут
брдо
,
трећи
јурнек
за
јеглак
.
-
Каква
си
је
овој
жена
?
-
вика
си
ми
свекрва
.
-
Казује
што
седи
чак
на
Стамбол-Капију
,
а
дошла
да
тражи
јурнек
за
јеглак
при
Жожину
Капију
.
Ако
ми
дојде
јоште
једанпут
,
жи
’
ми
Мита
,
ја
ћу
гу
искарам
:
јербо
брдо
и
јурнек
тој
си
гу
је
салте
пригода
-
она
си
за
ништо
друго
дооди
,
-
збори
свекрва
ми
,
срди
се
,
и
све
у
мене
гледа
.
А
јааа
!
И
дојде
ми
,
дојде
да
гу
кажем
,
па
не
гу
каза
.
Пројде
читава
недеља
.
Свекрва
ми
отишла
у
комшилак
сас
работу
,
з’лва
при
девојчики
па
сас
работу
,
а
ја
дом
’
сама
самач’чка
:
тике
ники
та
на
сокакња
врата
:
чук
!
Пита
који
је
,
извади
чивију
...
Онаја
!
...
Дојде
сас
мене
чак
до
кућу
,
па
тике
:
-
Ђул-Марике
!
...
Димитрије
си
је
при
сокакња
врата
...
Салте
иска
да
те
види
:
ш
’
ће
ти
бидне
?
...
...
излезе
,
а
ја
,
аџамија
,
узе
да
се
двоумим
:
»
Е
ли
да
искочим
?
...
Ако
ме
види
једанпут
,
истина
:
ш
’
ће
ми
бидне
...
Срамежљив
,
не
ме
је
гледаја
пишин
,
па
га
зар
жал
...
Ја
ћу
сам
у
обор
при
сокакња
врата
,
он
ће
си
ме
проодејећи
погледа
...
Ама
,
с’га
неје
бећар
;
ја
па
имам
мужа
...
Да
ме
чује
муж
...
«
Тај
дан
несам
излегла
.
Јутре
дан
,
па
ми
је
свекрва
у
комшилак
сас
работу
,
и
па
з’лва
ми
при
девојчики
сас
работу
.
Несу
ме
остављале
саму
никад
,
а
с’г
два
дана
,
једно
по
друго
!
...
Тике
ники
та
на
сокакња
врата
кротко
:
чук
!
...
Онаја
!
!
-
...
излегни
,
Ђул-Марике
!
...
При
врата
си
је
...
А
ја
обучена
,
обучена
,
закитена
,
јербо
јоште
половин
сат
па
ће
акшам
,
к’да
се
чаршија
затвара
и
к’да
ће
Мита
да
дојде
од
дућан
на
вечеру
.
Појдо
по
онуја
,
тресем
се
,
па
тике
ми
се
учини
како
ме
Мита
жално
викну
:
Маријооо
!
та
једнаг
чучну
на
траву
,
покри
лице
сас
руке
и
ста
да
плачем
;
а
онаја
ме
диза
,
вика
да
идем
-
тике
свекрва
ми
...
К’д
дојде
,
Бошке
!
Несам
чула
ни
капиџик
,
ни
па
одење
...
Дори
одлете
та
тури
чивију
,
па
т’г
онуја
сас
једну
руку
фати
а
сас
другу
сас
бастун
(
куд
најде
бастун
не
знам
)
:
по
грбину
,
по
крстетину
,
и
јоште
по
доле
...
тепа
,
тепа
а
онаја
вије
и
усе
се
отима
,
бега
...
Свекрва
ми
по
њума
трчи
,
тепа
и
збори
:
-
»
Кучко
!
Могарице
!
Искаш
ми
кућу
посмешиш
;
искаш
ми
сина
ражалиш
...
Какав
би
ти
фустан
даја
Димитрије
,
не
знам
,
а
од
мене
све
ти
модар
па
сас
зелене
грањке
.
«
-
Ооо
!
Ашкосум
,
Ђуринице
!
-
узвикну
домаћица
задовољно
.
А
аџи-Настасија
прихвати
.
-
Аферим
,
и
Бог
та
де
прости
,
Ђуринице
!
...
Ама
с’га
си
је
право
,
Севетке
,
да
гу
попијемо
за
душу
по
чашку
лимонију
.
-
Право
је
,
аџи-Настасијо
!
А
виће
си
је
и
време
за
ракију
.
Васка
је
донела
»
лимонију
,
«
служи
.
Старе
с
домаћицом
пију
,
а
ја
и
Јола
погледамо
се
и
смешимо
се
.
Заш
’
се
смејете
,
девојчики
?
Е
ли
што
си
овај
убава
лимонија
за
Ђуриничину
душу
а
нама
за
гушу
?
...
Ако
,
смејте
се
ви
нама
,
а
ваши
ће
млађеји
вама
,
ми
за
ваше
смејање
ич
не
бригнемо
,
-
говори
Ђул-Марика
па
испи
чашу
,
узвикну
»
фала
ти
,
Севетке
!
«
и
настави
.
В
А
један
дан
...
Седела
сам
у
таткови
ми
читаву
недељу
сас
Миту
.
И
Мита
туј
спијеше
,
одотле
идеше
на
дућан
,
и
на
туј
дојде
на
вечеру
;
а
ручак
му
се
носеше
одовде
сваки
пут
кад
год
смо
у
таткови
ми
на
гости
.
Један
дан
,
прокашља
се
татко
пред
сокакња
врата
.
Неје
имаја
адет
да
чука
у
врата
више
но
салте
један
пут
,
а
к’д
виће
чује
л’лане
ели
папуче
кроз
обор
,
иде
ники
да
му
отвори
,
он
узне
та
се
прокашље
:
салте
да
не
питујемо
који
је
,
но
једнаг
да
отворимо
.
Један
дан
баш
пред
икиндију
прокашља
се
,
а
ја
отрча
да
отворим
.
Улезе
а
не
ме
погледа
.
Познава
се
што
ништо
има
,
зацрвенеја
се
у
лице
.
-
Дај
ми
,
вика
,
аџике
,
онај
други
појас
.
Нана
излеже
.
-
Изми
ми
,
вика
,
Зојке
(
снаје
му
)
јечменије
.
Стануја
сам
сас
једну
нигде
у
каљиште
.
Снаја
отрча
.
-
Донеси
ми
,
вика
,
Маријо
,
онај
фес
што
си
је
у
голему
собу
на
кал’н
.
И
ја
отрча
.
Мрвка
,
па
нана
ми
виће
држи
појас
а
татко
се
обрће
,
опасује
се
.
Ја
сам
донела
фес
и
турила
сам
га
на
један
јестак
на
миндерлак
.
Снаја
му
измила
јеменије
,
и
намести
ги
за
обување
у
собу
на
орозан
.
У
таткови
ми
беше
измећарка
дајма
,
ама
за
што
:
да
помогне
нане
око
готовење
,
око
месење
леб
,
прање
чемашир
;
а
метење
и
судови
тој
си
је
било
моје
и
снајино
.
Татка
пак
сви
слушашемо
;
чим
дојде
дом
’
,
Бошке
,
оно
си
је
у
кућу
никако
другојаче
-
познава
се
што
је
туј
домаћин
.
Спраји
се
па
отиде
.
-
»
Куде
ли
ће
?
и
што
ли
му
је
?
«
зборимо
и
поглеђујемо
се
;
а
тике
отутке
та
пред
сокакња
врата
три
пут
:
чук
!
чук
!
чук
!
-
Чича-Коле
!
-
и
отрча
та
отвори
.
И
тај
Чича-Коле
,
брат
од
чичу
татку
,
ми
,
неје
чукаја
у
врата
,
но
сас
бастун
у
калдрму
трипут
.
А
ники
неје
могаја
као
он
.
Никако
:
чук
...
чук
...
чук
...
И
бата-Сотир
толико
пут
та
у
калдрму
сас
бастун
,
и
па
један
ми
брат
од
чичу
;
ђаволи
,
правешеју
максуз
такој
,
е
га
би
ја
помислела
што
божном
чука
чича-Коле
.
Ама
ништо
,
несу
умејали
како
он
,
јербо
кад
отрчим
да
отворим
,
ја
при
врата
:
»
Кој
чука
?
«
А
кад
се
гласу
и
ја
отворим
,
њим
ги
мука
што
несу
могали
да
ме
преварају
.
Чича-Коле
неје
чукаја
у
калдрму
што
га
мрзеше
да
одговара
,
јербо
је
зборљив
,
зборљив
,
но
салте
од
чукање
на
врата
да
не
фатимо
мерак
кој
’
ли
је
;
знаш
,
турско
време
беше
.
Улезе
.
Фес
му
баш
до
уши
,
како
сваки
пут
;
од
напред
му
џубе
подугачко
но
од
натраг
,
на
грбину
му
се
подигло
;
оди
кроз
обор
,
питује
што
работимо
и
све
сас
бастун
:
чук
,
чук
...
Пољуби
га
у
руку
и
нана
,
јербо
је
од
татка
млого
постареј
.
Стар
јако
беше
.
Чини
здраво
живо
сас
нас
,
па
једнаг
:
-
Отиде
ли
аџија
,
аџике
?
-
Отиде
,
афендаћ
,
ама
не
знам
куде
.
-
Неси
питала
?
Ни
па
он
каза
?
!
Еј
,
звер
!
Еј
Турчин
!
Да
је
отишеја
за
нику
малечку
работу
,
ајде
,
ама
овој
си
је
големо
,
дибоко
.
-
Аман
,
афендаћ
!
Што
има
?
-
пита
нана
и
узе
да
се
тресе
.
-
Што
?
Да
ми
прошћава
твоје
лице
,
аџике
,
онај
могарац
,
Ђоша
,
отишеја
у
Господина
та
му
рекнуја
да
у
ники
недељски
ели
добар
дан
прокуне
аџију
у
цркву
пред
сав
народ
.
Тике
туј
јадна
нана
:
-
У
,
туго
!
У
,
леле
!
У
,
Бошке
!
У
!
У
!
У
!
-
и
седе
на
миндерлак
не
гледајећи
што
је
чича-Коле
на
ноге
.
-
Туго
!
Туго
!
Заш
’
с’г
да
иде
у
Господина
к’да
све
пројде
?
Туго
!
У
!
У
!
У
!
-
збори
,
клати
се
и
тури
руке
под
ложичку
.
-
Заш
’
?
Што
ће
му
Димитрије
умре
,
за
тој
.
Фатило
си
момче
тропљику
за
нашу
Марику
...
А
јаа
!
Дори
узе
да
вијем
...
Забраји
што
имам
мужа
...
-
Куде
ће
па
он
да
може
сас
девојче
на
Кршено
Чело
?
Какав
је
Кршено
Чело
,
такво
му
је
и
девојче
:
Шопови
,
Бугари
;
а
Димитрије
је
асли
Нишлија
-
бата
!
...
За
нашу
ће
си
Марику
умре
,
с’в
народ
казује
...
-
Аман
,
афендаћ
,
немој
више
!
Зар
не
видиш
што
ће
ми
се
девојче
утепа
...
А
ја
истина
туцам
се
и
вијем
.
Чича-Коле
пак
,
дете
,
ништо
друго
;
што
у
чаршију
чује
,
све
ће
си
при
жене
прикаже
,
н
’
уме
ништо
да
сакута
!
...
Јако
стар
беше
!
...
Па
и
овај
дан
такој
.
Таман
ми
се
огањ
у
срце
беше
сас
пепел
прекрија
,
а
чича-Коле
га
раздува
та
мани
се
.
А
нана
пак
од
овај
абер
дори
се
разболе
,
и
одеше
по
кућу
како
шашава
.
-
К’да
ми
татко
чу
што
напраји
Ђоша
,
једнаг
отрча
у
Господина
,
даде
му
паре
виће
колико
му
даде
и
рече
:
да
прокуне
онога
који
је
крив
,
не
помињајећи
никога
.
Господин
пак
беше
Грк
,
та
поган
за
пару
мани
се
;
Ђоша
му
попре
рекнуја
,
а
он
прокле
онакој
како
му
мој
татко
рече
.
И
што
би
?
У
нашу
кућу
ништо
.
На
Ђошу
се
,
долеко
било
одовде
,
кућа
затвори
,
затре
му
се
,
долеко
било
од
свакога
,
све
до
корен
.
Тој
си
је
било
Господиново
проклесто
у
цркву
,
неје
ништо
мало
.
Пишин
му
умре
...
ама
он
неје
умреја
од
Господиново
проклетсто
,
но
од
дертови
за
мене
...
за
мене
си
фати
тропљику
и
умре
Димитрије
...
Истина
неје
умреја
једнаг
,
но
гоџа
ми
ти
пројде
,
ама
пак
за
мене
умре
...
Но
се
салте
чудим
како
ја
од
онол’ки
жал
не
умре
...
Зар
што
ми
јако
добро
при
Миту
беше
...
Другар
добар
,
свекрва
добра
,
з’лве
...
А
,
лелке
,
туго
!
Димитрије
си
јадан
умре
,
а
салте
се
један
пут
сас
њега
срето
...
Болан
,
болан
,
једва
идеше
;
срете
ме
кад
идешем
са
свекрву
ми
у
таткови
,
па
ме
гледа
,
и
ја
у
њигови
очи
погледа
и
тике
ми
застаде
ништо
у
груди
,
запти
ме
,
не
могу
да
дијам
,
не
могу
да
си
душу
повратим
...
У
!
Чуваја
Бог
од
такву
муку
свакога
!
А
к’да
чу
што
је
умреја
,
а
ја
дањом
како
камен
,
а
ноћим
,
к’д
Мита
спије
,
плачем
,
плачем
...
Ама
нећу
више
за
тој
.
Три
дана
да
зборим
па
не
би
могала
дертови
ми
да
кажем
;
а
да
сам
писмена
:
Што
је
гора
,
да
је
лис
’
артија
,
Што
је
вода
,
да
је
мурићепа
-
Па
не
би
могала
јади
да
испишем
.
И
јоште
на
кога
се
од
Господиново
проклесто
познаде
,
ћеш
се
зачудиш
.
Ете
,
на
кир-Тодорчу
,
знаш
,
на
онога
кир-Тодорчу
што
ме
мене
мрзеше
на
њега
?
Умре
му
девојче
,
Агна
,
убава
како
ружица
,
како
љубичица
;
и
млоги
му
жал
јоште
дојде
на
главу
...
А
онаг
сам
чула
што
све
оној
тај
кир-Тодорча
напраји
;
јербо
при
татка
ми
је
зборија
лошо
за
Ђошу
,
при
Ђошу
пак
за
мојега
татка
.
Зборија
што
ће
си
он
,
Ђоша
при
тол’ки
свој
мал
,
при
дућани
,
при
куће
,
при
лојза
,
од
својега
пријетеља
Цинцарина
бидне
пред
Нишлије
у
посмешу
:
и
за
чеиз
,
и
за
снајине
аљине
,
и
за
једно
друго
.
Ђоша
,
пак
,
поган
,
мислејећи
да
ми
је
татко
истина
како
Цинцарин
,
та
неће
заради
на
зета
му
мал
да
растура
свадбу
ни
за
ништо
јако
големо
,
а
никмоли
за
ђирит
и
лук
,
узеја
да
га
за
инат
мрвке
расрди
и
пред
Нишлије
попре
посмеши
.
Ама
татко
ми
,
видела
си
,
не
беше
Цинцарин
,
но
асли
Нишлија
-
те
не
теја
да
трпи
маскаре
.
А
заш
’
је
пак
кир-Тодорча
лагаја
?
Е
га
би
се
пријетељи
скарали
и
докарали
да
се
свадба
растури
,
та
да
си
туј
удаде
,
куде
је
и
мал
,
и
момче
и
добро
и
убаво
,
за
Ђошинога
сина
Димитрија
да
си
удаде
он
своје
девојче
,
Агну
,
што
беше
онаг
стасала
за
удавање
,
како
петровка
јабука
око
Петров
дан
за
ручање
.
Ама
он
једно
,
к’смет
друго
:
Кршено
га
Чело
претече
.
А
било
ли
је
овој
истина
,
не
знам
,
тике
мене
ме
беше
жал
за
њигову
Агну
,
ако
сам
овој
чула
.
Истина
несам
чула
ни
од
татка
ни
од
мајку
,
но
од
жене
,
ама
па
ми
прилега
да
неје
л’жа
...
Неје
.
Јербо
заш
’
ме
пишин
онол’ко
на
њега
мрзеше
.
А
за
Димитрија
ме
беше
јако
жал
,
дор
нема
дете
,
а
т’г
.
.
Сад
Митин
милос
’
сам
се
салте
замајувала
,
а
прокај
дете
узе
да
си
забараљам
мој
севда
,
да
не
мислим
све
за
њег
’
...
Дете
!
Има
мушко
чедо
,
убаво
,
красно
,
да
се
прекине
човек
за
њега
,
за
приказ
...
Има
дете
сас
модри
очи
,
две
ми
очи
,
модри
!
...
Бело
,
убаво
...
Друго
си
је
човек
,
друго
чедо
.
Од
чедо
ништо
на
свет
поблаго
,
ни
па
поголем
милос
’
...
Како
с’г
да
га
њега
гледам
!
...
А
један
дан
,
како
да
је
било
јучерке
,
такој
ми
је
овој
у
памет
.
Пролет
.
Велики
пости
.
Чедо
ми
је
Сотир
од
пе
’
шес
’
...
рамно
шес
’
месеца
имаше
.
Слунце
греје
,
греје
,
па
дори
прежижа
,
та
обрнуле
спрема
њега
бабе
грбине
;
дрвеће
исцавтело
,
па
како
да
је
бадем
,
шефтелије
,
црешње
и
сливе
,
што
се
по
башчу
и
па
по
обор
на
редови
белеју
,
пало
иње
;
мислеја
би
човек
да
си
је
иње
,
да
се
не
зеленеје
по
обор
млада
травка
како
зелена
черга
;
а
по
траву
белеше
се
цвеће
од
бадем
,
што
виће
прецавтело
и
опало
,
па
ти
приличе
како
да
су
по
туј
зелену
чергу
бели
цветови
,
ткајени
на
прсти
.
А
зумбул
пред
кућу
,
око
голему
ћошку
куде
седешем
тај
дан
сас
комшике
,
сас
нану
ми
и
з’лву
девојче
,
исцавтеја
,
исцавтеја
,
који
је
пак
катмер
,
њигове
су
луле
посрнуле
исто
како
цветови
на
шарош-каранфил
.
А
ветар
ете
ти
га
тике
та
на
ма
’
на
ма
’
;
ветар
меришљав
,
од
пролет
,
што
га
Турци
викају
бе’ар
,
дуне
,
ама
кол’ко
?
Како
да
ти
од
нигде
долети
сокол
па
тике
сас
крила
-
једанпут
.
Дуне
,
а
ти
отвориш
уста
да
ти
улегне
у
душу
мирис
од
цвеће
на
дрвеће
и
од
зумбул
,
измешано
,
што
ти
од
њег
’
дојде
дори
тужно
на
срце
.
Ветар
дуне
а
разлету
се
бели
цветови
што
су
прецавтели
,
и
падају
по
ћошку
куде
сам
ја
сас
комшике
,
нану
ми
,
з’лву
девојче
,
сас
дете
,
пада
по
наше
косе
,
шамије
;
а
оној
моје
модроокасто
,
Сотираћ
,
гледа
цвеће
и
радује
се
,
шири
рукичке
како
да
иска
да
га
фати
,
а
к’да
га
закусне
ветар
,
он
не
се
заплаче
,
но
се
смеје
,
смеје
,
како
да
га
ники
тугичка
.
Убаво
време
,
убаво
.
Пролет
.
Работу
виће
у
њиве
и
у
лојза
.
И
свекрва
ми
од
собајле
у
башчу
:
садила
арпаџик
и
бели
лук
,
сејала
ћеревиз
и
магданос
и
пазила
да
ни
Миле
Кршена
Грбина
(
он
ни
лозу
резаше
)
убаво
осмалаци
ореже
.
Орезаја
ги
,
а
з’лва
ми
девојче
врзала
шишики
да
си
у
њија
капљу
слузе
од
лозу
,
та
да
си
је
за
косу
и
њума
и
мене
.
Једнаг
по
ручак
.
Слунце
,
слунце
.
Развикали
се
пред
кућу
по
сливе
врапци
.
Развикале
се
кокошке
,
носу
,
а
нам
ни
мило
што
ће
си
имамо
мастење
и
шарање
за
Велиг-дан
све
тазе
...
Гугутке
стале
на
сепетке
,
што
су
под
чандије
над
ћошку
куд
седешемо
,
па
се
спрема
слунце
пипају
и
викају
гугууу-то
!
гугууу-то
!
...
»
Један
,
две
,
три
...
«
бројимо
,
па
кад
избројимо
повише
од
седом
,
а
нам
ни
мило
,
што
се
неће
време
промени
,
што
ће
си
бидне
убаво
кад
идемо
на
Панталеј
да
се
причестимо
...
По
ћошку
аср’а
,
па
озгор
килим
наокол
,
јестаци
,
а
жене
поседале
на
шарена
шиљтета
,
старке
испружиле
ноге
а
обрнуле
грбину
спрема
слунце
;
младе
седу
како
на
младе
приличе
,
а
све
работу
,
грабу
,
која
кошуљу
,
која
чарапе
,
на
домаћина
,
на
сина
,
на
дете
,
на
сам
’
себе
;
ника
граби
за
причес
’
,
а
куде
су
се
виће
причестили
,
за
Велиг-дан
.
Из
комшилак
чује
се
разбој
ели
мотање
цевке
:
грабу
да
свршу
ткање
,
та
да
неје
разбој
у
собу
преко
Велиг-дан
...
Сви
работу
и
грабу
,
па
и
ја
.
Ја
пак
на
првенче
ми
,
тога
Сотираћа
спраљашем
кошуљку
.
Баба
му
(
таткова
мајка
)
одсекла
за
кошуљку
од
најголему
трубу
,
неначету
,
а
тетка
му
га
,
сестра
таткова
,
сашила
;
с’га
пак
прајимо
гу
од
црвену
свилу
пупке
около
шију
и
око
рукави
.
У
мене
је
један
рукав
,
у
тетку
му
други
,
па
грабимо
која
ће
попре
.
И
аљинке
смо
му
спрајили
,
доламицу
;
и
купијо
му
татко
у
Васка
Стамболију
капу
калаплију
,
од
зелену
кадифу
па
сас
злато
везену
,
како
на
турски
деца
;
и
и
купија
му
н’т
’
чке
,
црвене
па
сас
зелени
пушћулчики
.
Друга
му
пак
баба
(
моја
нана
)
плетеше
чарапке
:
од
белу
пређу
,
турану
на
сумпор
;
а
јурнек
си
је
за
прсти
и
пете
узела
од
онуја
стринка-Таску
,
убав
јурнек
,
мани
се
,
на
наглавчики
нашарани
девојчики
,
а
око
ногу
гугучики
.
Грабимо
и
радујемо
с
што
ће
га
обучемо
,
и
што
ће
га
носимо
и
њег
’
на
Благовес
’
на
Панталеј
-
да
га
причестимо
:
мило
не
што
ће
си
је
од
Благовес
’
и
он
баш
крисјанин
...
Он
,
туго
!
мој
Сотираћ
,
модроок
,
с
црне
трепке
,
дугачке
,
густе
,
што
приличешеју
на
замршен
ибришим
.
Сас
трепке
се
беше
фрљило
на
татка
му
Сотираћ
,
бел
,
убав
,
да
се
прекине
човек
за
њега
,
за
приказ
:
седи
при
бабине
му
ноге
;
на
њега
су
си
једне
басмене
шалварке
,
горе
је
на
мактицу
,
па
врз
мактицу
јелече
,
на
главу
му
криво
капче
,
кому
је
на
средину
,
куде
је
сас
конац
убрано
,
пулче
,
а
око
тој
пулче
врзан
конац
,
а
на
конац
што
ти
неје
:
две
три
рупице
од
пофрљано
решето
,
модро
ђозбунџуче
како
шапица
,
донето
од
аџилак
,
па
на
њега
залепен
ладен
,
и
од
гуску
тртка
-
да
ни
га
не
урочу
...
Задевају
га
онеја
жене
,
а
он
се
салте
смеје
,
две
ми
очи
никад
не
плачеше
.
На
татка
се
фрљило
кротко
,
на
бабу
,
таткову
му
мајку
,
модроокасто
,
а
на
другу
бабу
,
моју
нану
малечко
.
Беше
никако
дете
кратачко
,
кратачко
,
а
дебело
.
Узела
та
га
задева
боба-Настасија
,
што
је
модроок
,
што
је
малечак
;
а
нана
гу
пак
приказа
што
је
татко
зборија
и
како
је
наодија
приготке
на
бећари
к’д
су
мене
тражили
.
Све
гу
каза
,
и
за
модроокасти
,
и
за
ћосави
,
и
за
малечки
,
тике
ете
ти
гу
отутке
татко
.
Остаји
јеменије
пред
ћошку
,
и
уоди
,
а
ми
сви
на
ноге
,
младе
комшике
љубу
му
руку
,
старе
:
»
Ш’чиниш
,
аџијо
?
«
Он
на
њи
:
-
»
Снолај
на
Господа
!
«
такој
ни
беше
адет
.
Седе
на
једно
шиљте
и
прекрсти
ноге
,
па
једнаг
узе
унуче
му
и
поче
сас
њега
:
-
»
Дедин
Краљевић
Марко
!
Што
ми
работи
дедин
јунак
,
дедино
мушко
?
-
збори
,
ћеф
му
је
што
је
мушко
.
-
»
Сотираћ
ће
си
је
,
вика
,
јунак
како
Краљевић
Марко
.
Не
ли
дедино
мушко
?
Ако
неје
к’смет
да
бидне
попре
,
оно
ће
се
,
вика
,
ти
,
чедо
,
тепаш
сас
наши
диндушмани
;
ћеш
се
,
вика
,
дедин
,
дигнеш
сас
Нишлије
спротив
овија
зулумћари
;
па
ће
си
дојде
Србија
;
па
ће
си
је
Ниш
како
што
си
је
бија
пишин
,
еееј
к’д
беше
цар-Душан
;
па
ће
си
на
цркву
звона
бију
...
А
,
туго
!
Салте
да
дочекам
да
бидне
Ниш
Србија
Слободија
;
салте
,
вика
,
да
улегнем
у
нишевачку
цркву
једанпут
к’д
звона
бију
,
па
ако
ћу
једнаг
да
умрем
.
За
ништо
ти
,
бре
моје
унученце
,
бре
дедино
кученце
,
несам
жудан
,
ни
за
ручење
,
ни
за
пијење
,
ни
за
мал
,
ни
за
паре
,
ни
за
аљине
,
ни
за
милос
’
,
ни
пак
за
пријетељи
:
салте
сам
ти
,
деткино
,
жудан
за
-
слободију
.
А
ако
умрем
,
а
не
дочекам
да
чујем
звона
на
нишевачку
цркву
,
ја
ћу
си
,
бре
унученце
,
отиднем
на
онај
свет
сас
отклопене
очи
:
заради
тај
голем
жалос
’
неће
ми
се
може
заклопу
.
«
Он
збори
,
а
нама
од
њигово
зборење
ударише
слузе
на
очи
,
у
њему
си
се
тике
притресе
брада
;
а
Сотираћ
не
се
смеје
,
но
како
голупче
гуче
,
како
да
разбира
што
му
деда
збори
,
па
му
сас
гукање
на
њигови
речови
одговара
.
К’да
опази
што
смо
се
сви
ражалили
,
татко
обрну
друго
:
узе
да
збори
кол’ко
си
му
је
унуче
благо
,
кол’ко
убаво
,
што
ће
си
бидне
к’да
порасне
висок
како
селвија
.
Тике
туј
онај
боба-Настасија
:
-
Јес
’
па
,
селвија
.
Ја
га
какав
је
малечак
па
дебел
.
Не
ли
познаваш
,
аџијо
,
што
ће
ти
унуче
бидне
исто
како
чутура
за
туцање
кафу
.
Татко
се
пак
не
сећаше
заш
’
га
задева
боба-Настасија
,
та
вика
.
-
Неје
,
Настасијо
.
Малечки
па
дебели
несу
чутуре
за
туцање
кафу
,
но
гумасти
шимшири
.
А
оваја
па
се
задева
(
јербо
врс
’
му
је
била
)
:
-
А
како
те
тебе
,
аџијо
,
може
да
бидне
мило
за
тој
твоје
унуче
,
к’да
је
модроокасто
?
...
у
!
што
ме
мрзи
на
модри
очи
!
-
Мене
ме
па
,
мори
Настасијо
,
мило
,
јако
ме
мило
.
-
Модра
си
је
боја
,
ете
,
аџијо
,
за
фустани
,
не
за
очи
.
Туј
се
татко
сети
што
је
нана
казала
за
оној
,
и
узе
те
се
насмеја
на
с’в
глас
,
па
вика
:
-
Неје
,
мори
Настасијо
,
преварала
си
се
,
јербо
за
фустани
је
црвена
боја
,
па
зелена
,
па
жута
,
па
ђувезлија
,
па
морава
,
па
пембе
,
а
модра
си
је
салте
за
зумбул
и
за
-
очи
.
Туј
ћаше
да
пољуби
унуче
му
у
око
,
па
се
тике
сети
што
не
ваља
,
та
се
трже
.
-
А
ако
ти
бидне
унук
ћосав
,
та
к’да
остареје
оно
како
да
се
обукла
у
чешире
баба
?
Што
ћемо
онаг
,
аџијо
?
Жене
се
присмејаше
и
узеше
да
гу
бутају
,
да
ћути
,
нана
пак
салте
сас
очи
на
њума
,
а
татко
не
се
расрди
но
се
па
насмеја
и
вика
:
-
Е
,
ништо
,
Настасијо
:
за
тој
ме
баш
ич
неје
стра
’
.
Јербо
сас
бој
и
сас
очи
фрља
се
на
бабе
,
а
за
ћосаво
нема
на
кога
да
се
фрљи
:
покојному
Ђуре
Сотираћевому
,
деда
бе’у
мустаћи
еееј
!
у
мене
,
да
прошћаваш
,
ја
кол’ки
су
(
туј
се
уфати
за
мустаћи
и
закачи
ги
поза
уши
)
,
у
татка
ће
му
бидну
исти
овол’ки
,
не
ли
почеја
виће
да
ги
уврћује
а
јоште
нема
ни
дваес
’
године
...
Што
има
јоште
,
Настасијо
?
-
Нема
више
ништо
,
аџијо
.
-
Е
не
ли
нема
,
ја
би
ти
с’га
прикрајке
ништо
казаја
;
казаја
би
ти
ништо
салте
да
не
постиш
,
ама
не
ли
је
посно
,
оно
...
бели
лук
ти
у
очи
.
Па
не
ми
се
задевај
више
око
дете
,
око
дединога
Краљевића
Марка
.
А
боба-
Настасија
,
татку
ми
за
инат
,
погледа
у
Сотираћа
,
па
викну
:
-
Модроокаста
Евдокијооо
!
-
Ааа
!
С’г
ћу
,
с’г
,
-
гласи
ми
се
свекрва
из
мутвак
,
мислејећи
што
њума
вика
(
њума
си
је
било
име
Евдокија
)
,
а
ми
сви
та
у
смејање
.
Боба-Настасија
пак
:
-
Ама
,
вика
,
зар
Евдокија
неје
у
башчу
?
Гласи
се
из
мутвак
...
Што
работи
там
?
!
...
Тике
свекрва
ми
ете
ти
гу
:
рукави
гу
подигнути
,
на
њума
су
чисте
шалваре
,
ако
је
у
башчу
од
сабајле
работила
;
обадве
гу
руке
пуне
;
у
једну
тепсија
пуна
сас
пуцке
,
што
ти
се
виду
како
цвеће
од
дрвеће
,
у
другу
руку
оканица
сас
вино
,
црвено
како
божур
...
А
,
туго
!
Ручање
,
пијење
,
смејање
,
зборење
-
дори
при
вечер
...
Такој
су
у
нас
Нишлије
пишин
беше
,
а
с’г
?
Бог
да
прости
Димитрија
ми
!
Четрес
године
пројдоше
како
јадан
праји
грнци
,
а
ја
још
по
ники
пут
узнем
та
мислим
за
њега
,
и
дојде
ми
жал
,
и
па
потрисам
му
коске
сас
моју
прикажњу
.
Бог
да
прости
и
татка
и
нану
ми
,
и
Миту
,
и
моје
ми
благо
првенче
,
Сотираћа
!
...
Умре
ми
завалијица
...
Од
уроци
умре
...
од
напољицу
...
баш
га
пресече
сас
очи
једна
Врањанка
.
А
што
беше
тај
Врањанка
!
У
један
се
обор
насмеје
,
у
десети
се
чује
.
Млада
,
убава
,
онакој
...
и
песма
гу
искочи
.
Јербо
напред
како
би
си
ника
ништо
изручала
,
једнаг
гу
песма
искочи
,
та
од
резилак
не
може
да
кроз
сокак
...
Бог
да
прости
и
други
који
сам
данас
помињала
!
Сви
су
при
Димитрија
одамно
,
салте
одимо
по
овој
бели
свет
јоште
ја
и
аџи-Сотир
,
брат
ми
...
А
,
мој
младос
’
,
и
жалос
’
и
радос
’
!
...
А
,
Ниш
,
срма
ђумиш
-
убав
ли
у
моје
младо
време
беше
!
Нишлије
,
севдалије
!
!
...
Ђул-Марике
заврши
своју
прикажњу
тужним
гласом
,
са
сузом
у
оку
.
Ућута
,
и
одмах
узе
кафтан
,
кушак
...
-
Јоште
по
једну
лимонику
,
стринке
.
У
зборење
пројде
ни
време
без
пијење
.
-
Фала
ти
,
Севетке
!
Овај
си
је
чашка
за
здравје
на
тебе
и
на
твоји
.
Здрави
си
!
-
Да
си
жива
,
стринке
!
-
Да
су
ти
,
Севетке
,
здрави
си
,
да
Бог
да
!
Здрави
си
!
-
Дал
ти
Бог
,
аџи-
Настасијо
!
-
Здрав
си
,
комшике
!
-
Да
си
жива
,
Кира-Тано
!
Захвалила
сам
домаћици
на
дочеку
а
Ђул-Марики
на
њеној
прикажњи
;
опростила
сам
се
са
старим
,
добрим
Нишликама
;
разишле
смо
се
.
А
знам
да
смо
се
једним
мислима
бавиле
по
за
дуго
.
И
знам
да
је
Ђул-Марика
уздисала
,
идући
»
дом
«
сама
,
за
прошлим
временом
,
за
доба
својега
живота
,
кад
је
без
витих
крила
летела
на
небо
,
и
машала
се
звезда
,
месеца
,
сунца
,
за
доба
младости
,
кад
је
мислила
да
»
што
год
лети
,
све
се
једе
«
,
кад
јој
се
Ниш
чинио
леп
,
леп
,
кад
је
у
очевој
градини
крај
ђерђева
певала
и
сањала
дивне
снове
.
А
Ниш
?
Препорођен
,
други
,
више
и
не
личи
на
онај
Ниш
из
Ђул-Марикине
прикажње
...
Али
,
не
.
Личи
још
по
мало
,
и
то
тамо
у
Вароши
,
и
на
више
,
где
се
и
сад
ките
за
ухо
босиљком
старице
кад
у
цркву
пођу
;
где
се
и
сад
носе
шалваре
испод
фистана
;
где
се
и
сад
шири
кита
преко
феса
;
где
се
и
сад
излази
у
шетњу
у
роганли-папучама
;
где
је
и
сад
по
градинама
шимшира
високих
као
»
сливке
«
;
где
и
сад
гугутке
носе
и
легу
се
у
котарицама
обешеним
испод
стрехе
;
где
се
и
сад
причају
прикажње
уз
вино
»
испод
комину
«
и
леблебије
или
»
пуцке
«
;
где
и
сад
комшике
иду
једна
другој
кроз
капиџике
;
где
се
и
сад
купују
симити
и
пењерлије
за
»
подручак
«
;
где
се
и
сад
готови
наут
и
месо
,
бабње
;
где
је
и
сад
...
Али
откуд
се
могу
свега
сетити
и
све
поменути
што
траје
последње
дане
у
Нишу
у
Вароши
,
и
на
више
,
с
чиме
су
се
сродиле
,
саживеле
старе
и
добре
Нишлије
;
што
ће
понети
са
собом
под
Горицу
;
где
је
вечити
мир
,
одмор
,
гробље
,
аџије
и
аџи-Настасије
,
и
аџике
,
кира-Султане
и
кир-Тодорче
,
Димитраћи
и
Сотираћи
,
Манинице
и
Ванинице
,
Красе
,
Сике
и
Ђул-Марике
,
синови
и
кћери
старога
Ниша
,
што
су
онако
чували
веру
своју
;
што
су
свакад
служили
Свети
,
крсно
име
своје
;
што
су
свој
лепи
град
вазда
волели
,
и
што
ће
до
краја
живота
својега
,
причајући
о
старом
срећном
времену
,
уздисати
и
узвикивати
:
Ниш
,
срма-ђумиш
!
Нишлије
,
севдалије
!
Сечко
,
фебруар
месец
.
Боже
(
диминутив
)
.
Изненада
.
Породиља
.
Четрдесет
дана
после
порођаја
.
Плетеница
.
Кита
.
Шамија
за
повезивање
.
Махрама
за
прекршћавање
.
Појас
.
Свилена
врвца
.
Тврдиш
пазар
.
Име
,
глас
(
реноме
)
.
Доксат
.
Увек
.
Завеса
.
Некаква
свилена
материја
.
Свилен
.
Различан
.
Светњак
.
Диплома
.
Јадна
.
Воће
.
Лепа
Ката
.
Георгина
.
Двориште
,
авлија
.
Котарчица
.
Чисто
сребро
.
Стакло
на
прозору
.
Сребрних
груди
.
Тор
.
Од
лака
плитке
ципеле
.
Обележје
.
Цвекла
.
Брига
.
Лекар
.
Дарови
.
Прво
.
Тврди
пазар
.
Јело
.
Палидрвце
.
Нарочито
.
Шегрт
.
Може
бити
.
Буђаво
.
Патлиџан
.
Јело
.
Говеђина
с
реном
.
Тихо
,
полако
.
Свирачи
.
Ашколсун
,
браво
.
Богојављење
.
Штета
,
срамота
.
Јадан
.
Љубоморан
.
Туђинци
.
Крила
.
Циц
.
Дугачка
,
алватна
хаљина
.
Нарасте
.
Неваљао
,
распуштен
.
Јецам
.
Боље
,
камо
срећа
.
Лако
.
Јецање
.
Беснило
.
Чоха
за
џубе
.
Свилена
материја
нека
,
за
антерију
.
Навезено
коласто
златом
,
па
из
средине
свакога
кола
виси
златна
кита
.
Без
украса
.
Палица
.
Одлази
.
Турска
псовка
.
Ђак
.
Цицилук
,
тврдовање
.
Столар
.
Кирија
,
госпођа
.
Георгина
.
Коју
зову
аџија
значи
да
је
ишла
на
хаџилук
;
а
аџика
зову
ону
чији
је
муж
аџија
.
Кадунин
прст
(
бело
грожђе
,
дугуљастих
зрна
)
.
Мала
.
Мрсе
.
Кривица
.
Јектика
.
Све
једно
.
Ступа
.
Стас
.
Кипарис
.
Непрестано
.
Бабо
.
Роба
.
Чокот
.
Пиљци
.
Лопта
.
Почетак
,
углед
.
Вече
.
Ефендаки
,
господичић
.
Јектика
.
Целер
и
першун
.
Мемице
.
Облика
као
калуп
за
фес
.
Патице
.
Мало
пуце
.
Ђинђуха
што
штити
од
урока
.
Накаква
црна
смола
,
опет
од
урока
.
Кокице
.
