приповетка
Владана
ЂОРЂЕВИЋА
књига
први
:
КОЧИНА
крајина
.
у
Београд
у
ДРЖАВНОЈ
ШТАМПАРИЈИ
.
КОЧИНА
крајина
историјски
роман
од
В
.
ЂОРЂЕВИЋА
.
у
Београд
у
ДРЖАВНОЈ
ШТАМПАРИЈИ
.
Српкиња
.
КОЧИНА
крајина
.
молити
многопоштован
читалац
,
да
ја
допустити
рећи
напред
неколико
реч
,
колико
за
роман
толико
и
за
ја
сам
.
да
се
какав
народ
изобразити
,
да
се
у
он
распространити
наука
и
знање
који
јесам
тако
потребан
за
друштвен
живот
у
општи
,
а
и
за
сваки
човек
напосе
,
—
потребно
јесам
да
се
у
он
читање
јако
распрострети
.
А
чим
хтети
се
пре
у
маса
народ
каки
распрострети
и
омилети
читање
,
ако
не
књига
који
спадати
у
забаван
књижевност
,
који
примамљивати
он
на
читање
свој
примамљив
садржем
у
један
распростирати
толико
корисних
знање
;
који
подизати
понос
народни
,
који
он
сећати
славан
прошлост
,
те
он
тако
у
занимљив
облик
предавати
историја
народни
;
који
престављати
толики
племенит
узор
и
т
.
д
.
?
—
по
мој
смеран
мишљење
,
и
ми
бити
за
сад
ваљати
у
књижевност
нарочито
неговати
белитристику
;
јер
док
не
стећи
публика
за
читање
,
док
се
год
књижевник
не
бити
смести
искључиво
књижевност
посветити
,
дотле
хтети
ни
имати
прав
књижевност
,
дотле
хтети
сав
бити
вечан
почињање
;
а
публика
који
читати
не
моћи
ми
ништа
лакше
створити
него
поменути
забаван
књижевност
.
кад
на
тај
поглед
,
мислити
да
ја
ники
хтети
замерити
,
што
јесам
се
још
и
сад
ђак
усудити
да
покушати
снага
на
поље
за
који
јесам
одлучно
,
да
на
он
привредити
отаџбина
ако
што
узмогу
.
такав
јесам
један
покушај
и
овај
роман
који
издати
;
али
хтети
се
по
сав
прилика
наћи
когод
који
хтети
рећи
да
ја
не
замерати
што
покушати
,
но
ја
замерати
што
штампати
.
тај
ја
одговарати
да
свој
почетак
штампати
из
три
узрок
:
@card@
.
)
Што
ја
неки
господа
,
чији
глас
данас
у
наш
књижевност
много
вагати
,
уверити
да
ти
мој
почетак
зацело
хтети
бити
од
штета
у
народни
књижевност
,
ако
не
бити
од
какав
корист
.
@card@
.
)
Што
хтети
можда
когод
,
ко
и
добар
знање
,
и
свега
имати
више
него
ја
,
или
побудити
или
ражљутити
мој
лош
писање
,
написати
тако
дело
,
који
хтети
од
прав
корист
по
књижевност
бити
.
и
поглавито
@card@
.
)
Што
јесам
рад
још
за
рана
да
од
јаван
мишљење
дознати
какав
јесам
стаза
поћи
,
хтети
ли
моћи
на
она
што
користовати
отаџбина
,
и
ако
имати
нада
за
тај
рад
јесам
да
дознати
погрешка
свој
.
оволико
о
мој
радња
.
мислити
јесам
да
ја
јесам
дужност
бити
да
тај
рећи
.
А
што
се
сам
предмет
тицати
који
јесам
изабрати
за
овај
мој
први
роман
,
морати
такође
који
рећи
.
имати
два
година
дан
,
како
јесам
често
с
чудан
осећање
помишљати
на
жалосну
судба
Коча
Петровић
тај
честит
јунак
,
у
чији
јесам
велик
душа
синути
божанствен
мисао
да
ослободити
из
ропство
народ
сав
,
који
у
мало
не
бити
сасвим
пасти
под
тежак
тиранством
турски
,
и
који
ако
и
јесам
моћи
да
извршити
што
јесам
наумити
,
опет
јесам
нешто
учинити
да
ја
данас
уживати
овај
слобода
што
имати
.
јер
да
не
бити
Коча
и
његов
крајина
,
не
бити
лако
моћи
бити
Кара-ђорђа
,
а
без
Кара-ђорђа
не
бити
бити
Милош
.
с
тај
јесам
прилежно
тражити
да
где
год
што
опширан
о
тај
време
читати
;
али
на
жалост
наш
историја
прелазити
јесам
он
са
два
три
реч
.
те
тако
,
кад
јесам
писати
„
Кочин
крајина
“
врло
јесам
мало
историјски
податак
имати
,
и
тај
јесам
наћи
од
чест
у
дело
г
.
В
.
с
.
Караџић
,
а
од
чест
у
запискама
официр
аустријски
г
.
Шумарског
.
(
Голубица
г
.
Возаровић
.
у
Београд
@card@
)
.
-
-
-
колико
зависити
народни
изображење
и
у
општи
напредак
и
благостање
народни
од
изображење
женскиња
сваки
јесам
познати
.
с
тај
јесам
се
и
ја
усудити
да
прво
свој
дело
посветити
наш
родољубив
и
леп
српкињама
,
молити
она
да
срдачно
пригрлити
све
што
се
тицати
напредак
и
изображење
народни
,
јер
без
тај
не
хтети
се
никад
остварити
божанствен
нада
што
она
имати
за
будућност
...
тај
цвеће
тек
онда
напредовати
кад
он
нежан
женски
рука
неговати
и
залевати
.
В
.
ЂОРЂЕВИЋ
.
и
кроз
стотина
година
од
како
јесам
пропасти
српски
царевина
,
кроз
стотина
година
тежак
српски
робовање
,
бити
јесам
много
јад
и
чемер
;
србињска
мајка
пролити
јесам
мора
од
суза
,
од
њен
уздах
за
красан
српски
соко
,
што
као
жртва
турски
ћеифа
изгинути
,
помрчати
плав
небо
,
помрчати
сјајан
сунце
;
али
опет
—
сав
тај
страхота
не
бити
ништа
спрам
онај
који
снаћи
Србин
у
овај
време
,
о
који
хтети
да
причати
.
али
како
хтети
да
причати
?
...
каки
реч
да
исказати
онај
,
што
се
једва
помислити
давати
?
...
или
,
зар
имати
реч
,
који
се
зулум
турски
испричати
моћи
?
погледати
само
боље
у
она
блед
лице
,
онај
гомила
момак
и
девојка
,
што
савезана
у
један
сноп
,
а
по
наг
тело
намазан
катран
па
запаљен
заједно
горе
,
па
хтети
видети
каки
јесам
страшан
мука
,
који
хтети
Турчин
да
сатрти
Србин
.
ни
један
једина
реч
не
отимати
се
с
њихов
блед
усна
,
ни
један
јаук
јесам
смести
измакнути
се
из
отрован
груда
да
казати
каки
јесам
тај
мука
,
жив
сагоревати
...
тај
бити
српчићи
,
који
знати
бити
и
на
мука
јунак
,
који
знати
јуначки
презрети
сав
мучење
...
само
се
по
који
јадан
нежан
девојче
—
слаб
женски
страна
—
не
моћи
уздржати
да
не
уздахнути
:
—
мајка
!
...
мајка
!
...
али
тај
бити
тај
уздах
,
Српкиња
не
дати
,
да
он
крвник
чути
...
А
кад
се
свршити
страховит
жртва
,
кад
се
онај
дичан
бор
,
поносит
јела
претворити
у
прах
,
онда
Турчин
одрешити
јадан
мајка
,
који
јесам
сав
до
конац
гледати
како
она
деца
очајно
к
небо
погледати
,
како
она
дим
задављивати
,
како
се
бесомучно
трзати
,
како
обамирати
,
и
који
јесам
видети
и
последњи
самртан
трзање
,
а
несу
моћи
помоћ
,
пустити
она
да
љубити
прах
свој
деца
,
да
он
распознавати
...
...
.
или
,
који
реч
да
се
исказати
како
страшан
Турчин
отимати
с
матерински
груда
одојчад
,
да
она
свој
јатаган
прекрсте
на
очи
јадан
мајка
?
...
А
бег
,
рад
чији
се
ћеифа
сав
овај
страхота
вршити
,
рахат
седити
и
пушити
уживати
,
топити
се
од
милина
слушати
јаук
и
писка
јадан
жртва
.
али
да
оставити
овај
покор
,
ено
тамо
у
онај
шушњар
нешто
се
бео
...
Шат
бити
каки
кућица
у
који
несу
допрети
Турчин
,
и
у
који
јесам
се
,
можда
,
многи
сељанин
склонити
...
но
варати
се
,
погледати
како
се
у
свој
крв
ваљати
несрећан
домаћин
,
који
погинути
бранити
кућа
и
свој
,
почути
онај
врисак
изнутра
па
хтети
се
уверити
да
јесам
Турчин
и
овај
сакривен
место
пронаћи
.
пред
један
гомила
Турчин
клечати
млад
девојка
,
па
она
склопљен
рука
молити
за
милост
...
ох
,
како
дивно
бити
овај
леп
чедо
у
тренутак
велик
очајање
...
_
али
ја
не
смети
да
ви
испричати
судба
овај
лепојка
,
јер
њен
јесам
судба
тако
грозан
,
да
јесам
кадар
бити
и
један
Турчин
—
зар
милостив
срце
—
такнути
...
он
покрити
лице
рука
,
да
не
гледати
страхота
;
али
она
брже
одними
,
јер
он
се
учинити
да
јесам
у
тај
тренутак
угледати
у
један
буџак
сакривен
дете
,
и
заиста
сад
углед
један
дете
који
се
бити
сакрити
,
а
од
страх
занемети
.
он
он
брзо
притрчати
,
узити
он
у
наручје
,
па
како
јесам
сав
бити
занети
око
девојче
,
ники
јесам
ни
опазити
како
овај
с
дете
умакнути
на
врата
.
Домаћин
издисати
...
Баш
кад
последњи
пут
отворити
свој
очи
,
углед
како
Турчин
однети
његов
син
,
и
писнути
:
—
мргуд
!
...
Чеда
мој
!
...
зар
и
ти
однети
?
...
—
издахнути
.
дете
,
кад
чути
глас
отац
свој
,
стати
плаката
на
глас
,
стати
пружати
свој
ручица
,
тамо
где
он
мртав
отац
остати
,
одакле
се
чути
плач
сеја
његов
,
и
одакле
он
Турчин
све
даље
и
даље
односити
.
мрак
бити
одавно
пасти
,
а
мргуд
се
једва
мало
утишати
,
ућутати
...
тамнина
бити
тако
велик
да
јесам
човек
једва
на
три
корак
пред
себе
видети
моћи
,
па
опет
Турчин
ни
мало
не
застајкивати
да
видити
који
хтети
пут
,
већ
све
даље
брзо
корачати
.
на
један
пут
стати
.
пред
он
се
кроз
тамнина
белити
неки
пруга
,
који
изгледати
као
каки
савијен
бео
змија
.
.
овај
као
да
на
Турчин
јак
утисак
учинити
,
јер
он
од
срце
уздахнути
па
прошанувши
:
се
с
ти
последњи
пут
расти
,
а
како
ти
сад
после
десет
година
походити
!
...
ох
,
судба
мој
црн
!
...
Пође
даље
.
и
заиста
тај
бити
тих
Морава
,
који
слатко
жуборити
протицати
кроз
шушњар
и
џбун
,
који
бити
окитити
обала
с
оба
страна
.
Турчин
како
доћи
до
онај
колиба
крај
река
,
у
који
становати
превозилац
,
ударити
силно
у
врата
повикати
:
—
хеј
Влах
!
...
устајати
!
...
сиромах
рајетин
за
неколик
тренутак
већ
бити
на
нога
,
јер
он
јесам
знати
шта
он
моћи
нанети
и
најмање
оклевање
,
а
по
глас
јесам
познати
каки
јесам
овај
посета
у
по
ноћ
.
Турчин
како
видити
да
се
отворати
врата
,
и
да
скелеџија
дрхтати
изаћи
,
не
хтети
ни
да
он
погледати
,
већ
одмах
поћи
онај
широк
угажен
стаза
што
водити
велик
скела
,
с
који
се
таласић
тих
Морава
тако
лепо
играти
,
и
ући
у
она
сести
,
метнути
мали
мргуд
на
крило
,
а
огрнути
он
још
боље
свој
бињишем
.
возар
јесам
чекати
да
он
се
заповедити
.
тек
што
гвозден
ланац
,
који
бити
скела
везати
,
звекнути
скотрљати
се
по
шљунак
,
а
возар
ускочити
у
скела
и
за
час
почети
се
кроз
тих
ноћ
проносити
лепрш
вит
крило
у
скела
,
танак
весло
...
кроз
један
продрт
облак
прогледати
лепо
лице
месечев
,
и
на
један
пут
спрам
његов
светлост
синути
пред
Турчинов
очи
красан
поље
благословен
српски
земља
...
да
се
нешто
у
тај
мах
возар
окренути
и
ага
погледати
,
видети
бити
да
он
очи
бити
пун
суза
,
а
да
јесам
са
сав
занети
бити
око
веслање
—
лако
бити
чути
тих
јецање
,
који
Турчин
не
моћи
да
зауставити
.
мали
мргуд
,
који
се
бити
мало
повратити
од
свој
страх
,
и
који
видити
како
ага
плакати
,
стати
он
миловати
по
његов
густ
црн
брада
,
па
он
запитати
:
—
Чико
,
за
што
плакати
?
...
Анђеоски
детињ
глас
проћи
он
као
нож
кроз
срце
,
и
његов
очи
подигнути
се
очајно
к
небо
...
Срдачно
притиснути
дете
на
свој
груда
,
разгрнути
он
плав
свилен
кос
с
чеоца
,
па
он
жарко
пољубити
...
лак
потрес
од
скела
тргнути
ага
из
његов
мисао
.
он
брзо
узити
мали
мргуд
па
искочити
на
обала
,
а
возар
задовољан
што
у
награда
за
вожња
јесам
ни
један
потковица
од
црвен
агин
чизма
у
чела
добити
,
као
што
јесам
тај
врло
обично
,
весело
се
вратити
свој
колиба
.
док
се
ага
сав
даље
и
даље
примицати
поље
,
мали
мргуд
уморити
полако
заспати
.
—
јадан
дете
—
прошапутати
његов
избавилац
—
колико
се
уморити
.
нек
мало
проспавати
!
...
и
тај
изрећи
пресавити
свој
кабаница
па
јесам
прострети
на
трава
,
тај
положити
дете
полако
;
за
тај
он
с
особит
милина
гледати
.
—
ох
како
јесам
блажен
!
...
како
слатко
спавати
!
...
он
бити
на
брежуљак
,
с
који
се
далек
поље
прегледати
моћи
.
овај
он
особит
милина
испуњавати
.
кад
он
поглед
пасти
к
исток
,
тамо
се
подизати
Јастребац
планина
па
он
се
учинити
да
и
сад
гледати
онај
величанствен
врх
,
с
који
јесам
толико
пута
гледати
диван
рађање
сунце
,
онај
страхотан
провалија
,
преко
који
јесам
некад
као
јелен
прескакати
...
А
кад
он
се
поглед
мало
на
страна
окренути
,
тамо
се
белити
мало
село
...
о
,
добро
он
јесам
познавати
!
...
тај
бити
лепити
Пањевац
,
тај
бити
рај
,
у
ко
јесам
он
одрастати
,
у
који
јесам
проснивати
божанствен
сан
живот
људски
,
у
који
јесам
диван
младост
свој
провести
...
он
пасти
к
земља
,
прекрсти
рука
на
прси
па
очајно
јаукнути
:
Божа
!
...
силан
Божа
мој
!
...
глава
он
клонути
на
прси
,
и
у
тај
положај
постајати
неколико
тренутак
.
—
потурица
,
потурица
!
.
.
да
л
’
когод
знати
како
јесам
тај
страшан
реч
?
...
али
ники
не
одговарати
на
његов
питање
...
—
Али
Божа
,
ти
знати
мој
срце
!
ти
знати
да
јесам
ја
тај
учинити
само
да
спасти
живот
,
али
не
за
ја
,
већ
не
бити
ли
он
што
помоћи
сав
јадан
,
кукаван
народ
...
ти
видити
да
јесам
ја
свагда
чинити
колико
јесам
моћи
,
али
јесам
мој
сила
још
слабити
,
врло
слабити
...
данас
—
ох
како
јесам
онај
страшан
покољ
бити
!
...
—
данас
јесам
врло
мало
добар
учинити
,
само
јесам
овај
анђеока
избавити
,
али
ти
све
видити
,
ти
све
знати
!
...
опростити
,
опростити
!
...
ту
се
јадник
смерно
прекрсти
частан
крст
,
па
се
тихо
од
срце
бог
помолити
.
од
кад
јесам
он
сиромах
жудети
за
оваки
један
часом
!
.
.
али
и
јесам
бити
божанствен
тај
час
...
он
испунити
његов
душа
тишина
,
ојађен
груда
милина
,
а
срце
нада
...
Већ
давно
бити
почети
свитати
.
мрак
мало
по
мало
уклањати
се
с
пут
сјајан
светлост
од
прозорје
,
који
сав
ствар
показивати
у
неки
прозрачан
тајанствен
копрена
замотати
,
а
исток
јесам
све
више
руменети
...
Већ
се
из
село
чути
како
млад
момчад
изјављивати
питом
стадо
свој
,
већ
се
чути
милозвучан
меденица
на
врат
виторог
ован
,
који
поносито
предводити
свој
стадо
...
потурица
пробудити
мало
дете
,
па
кроз
један
густ
шум
одвести
он
врло
близу
село
.
—
Видиш
мргуд
овај
стаза
?
хајде
полако
она
,
ја
хтети
тај
сад
стигнути
...
дете
он
погледати
свој
плав
очи
,
из
који
тек
што
не
грунути
суза
:
—
Чико
!
...
молити
тај
чика
моћи
да
ја
остављати
!
...
он
хтети
препукнути
срце
од
жалост
гледати
бедан
дете
,
који
после
овај
реч
пасти
на
земља
.
—
Баба
,
сладак
баба
!
...
сеја
мити
,
где
јесам
ви
?
...
—
Ћути
мргуд
;
зар
ти
не
знати
да
ти
јесам
баба
овде
у
село
.
па
за
тај
јесам
тај
ја
и
довести
овамо
.
—
зар
јесам
ту
мој
баба
?
...
о
,
ала
јесам
добар
чика
?
...
па
пољубити
он
у
рука
одскакутати
стаза
а
у
очи
он
се
блистати
безграничан
радост
...
потурица
на
мах
нестати
.
он
бити
страшно
жао
за
мали
мргуд
,
жао
он
бити
што
он
барем
јесам
одвести
у
село
,
па
он
дати
ко
на
душа
;
али
он
тај
не
смејати
учинити
,
јер
ники
,
а
особито
рај
јесам
смести
видети
његов
милосрђе
...
но
тешити
он
јесам
тај
,
што
он
јесам
врло
близу
село
довести
,
па
хтети
он
одмах
наћи
какав
пастирче
,
а
знати
јесам
добро
како
јесам
сав
његов
сељак
добар
...
лепо
пролетњи
сунце
сијнути
над
красан
поље
умиљат
Левча
,
који
са
свој
китнастим
село
изгледати
као
зелен
марама
са
бео
шара
.
онда
бити
Пањевац
леп
село
у
цео
Левчу
.
његов
спретан
кућа
бити
мали
,
али
тако
бео
и
чист
као
у
каки
варош
,
башта
она
бити
тако
уредити
,
а
улица
тако
чист
,
да
бити
се
човек
морати
чудити
.
особито
на
крај
село
с
онај
страна
Морава
што
бити
покојни
кнез
кућа
,
е
баш
милина
тај
јесам
погледати
јесам
!
...
сав
ти
јесам
тако
наместити
и
уредити
,
е
одмах
морати
помислити
да
ваљан
газдарица
овај
кућа
управљати
.
и
неси
се
преварити
,
јер
погнути
,
она
јесам
одавити
пре
сунце
устати
,
па
наређивати
млад
и_свакога
учити
како
требати
сав
посао
да
вршити
.
сад
јесам
видити
око
живина
,
сад
мусти
крава
,
а
сад
опет
ено
јесам
око
тор
.
Кнежев
удовица
бити
жена
средњи
раст
,
у
лице
још
тако
леп
,
пун
и
младолик
да
не
бити
ники
рећи
да
она
имати
тридесет
година
,
из
црн
очи
сипати
ватра
пун
љупкост
и
милост
,
а
за
дуг
кос
,
који
се
у
плетеница
блистати
низ
бео
врат
,
не
бити
умести
казати
да
л
’
јесам
она
црн
,
јали
кадифели
галош
који
она
конђа
везивати
...
тек
,
што
се
она
постарати
за
овца
па
поћи
врата
,
истрчати
она
на
сусрет
живахнути
дечко
у
шарен
кошуља
и
са
свиралица
за
појас
,
ко
јесам
на
први
мах
моћи
познати
да
јесам
син
њен
.
он
одмах
притрчати
мајка
,
па
јесам
пољубити
у
рука
.
—
нана
,
да
јесам
Павао
већ
изјавити
стадо
?
...
питати
јесам
он
.
—
А
што
јесам
ја
се
Коча
синути
нешто
успавати
данас
?
од
кад
ти
он
чекати
.
—
ја
не
знати
нана
...
али
,
да
знати
шта
јесам
снити
...
јесам
...
али
ја
не
умети
тај
да
начинити
...
и
лепо
детињи
лице
изгледати
за
један
тренутак
смутити
,
али
брзо
опет
сијнути
—
молити
те
сладак
нана
да
ја
ти
сашити
!
...
—
па
јесам
лепо
молити
упрети
свој
очи
у
мајка
.
—
Али
шта
ти
говорити
?
ти
ја
још
неси
казати
шта
јесам
снити
,
шта
ли
ја
молити
?
...
—
аха
,
зар
несам
?
...
А
знати
шта
јесам
снити
?
Дошла
мој
мали
мркша
па
ја
молити
,
а
уз
тај
непрестано
ја
јесам
миловати
и
љубити
само
да
она
начинити
огрлица
од
црвен
чоха
па
да
јесам
окитити
плав
и
жут
ђинђува
,
а
по
среда
да
мести
сав
бео
шљока
,
и
врх
сав
један
мали
меденица
...
Видиш
нана
шта
ја
јесам
молити
мој
леп
Мркша
,
па
ја
тај
не
умети
да
начинити
,
за
тај
тај
молити
сладак
нана
,
начинити
она
ти
тај
.
он
јесам
тако
лепо
молити
,
да
он
се
мајка
од
срце
насмејати
,
али
он
јесам
и
обећати
начинити
што
молити
.
сад
Коч
хтети
да
одскакутати
к
овца
,
који
Павао
баш
онда
изјављивати
,
да
потражити
свој
Мркшу
,
али
лепо
јагњешце
већ
се
умиљавати
око
свој
мали
газда
,
и
он
се
сагнути
,
те
он
миловати
по
његов
мека
као
гар
црн
руно
.
Пошто
јесам
још
један
пут
опоменути
мати
да
не
заборавити
на
Мркшину
огрлица
,
одскакутати
Коч
са
свој
љубљеницом
поред
осталога
стадо
.
мајка
Кочин
ући
у
кућа
,
па
пошто
јесам
растребити
и
почистити
по
кућа
,
отићи
да
умесити
проја
.
Случајно
подигнути
глава
,
и
опазити
где
она
Коч
трчати
,
сав
запурен
и
задуван
од
трчање
.
Шта
он
јесам
сад
пасти
на
памет
?
—-
нана
,
нана
!
.
.
—
викати
Коч
још
с
врата
.
—
Шта
јесам
синути
?
да
се
Мркша
још
нешто
јесам
присетити
за
огрлица
?
...
—
јесам
,
јесам
...
тамо
на
пландиште
...
и
уморен
Коч
једва
испричати
мајка
како
јесам
наћи
један
дете
,
који
плакати
тражити
свој
отац
,
и
који
јесам
залутати
.
кнегиња
одмах
поћи
за
дете
и
за
час
мргуд
бити
довести
у
њен
кућа
,
где
јесам
се
свакојако
трудити
да
он
утишати
.
Кочин
мати
одмах
јесам
из
реч
детињити
дозвати
шта
јесам
и
како
јесам
,
па
се
у
себе
радовати
и
по
хиљаду
пута
благодарити
бог
што
она
тај
дете
,
који
јесам
она
већ
звати
свој
,
дати
прилика
да
учинити
задужбина
за
покој
дух
свој
господар
а
за
здравље
и
спасење
свој
јединац
,
ко
јесам
више
волети
него
себе
сам
.
Пошто
јесам
уморити
мргуд
мало
заспати
,
зовнути
мајка
Коч
,
узети
он
на
крило
па
он
почети
говорити
:
—
Син
,
ја
велим
кад
се
пробудити
мргуд
,
да
он
дати
нешто
од
твој
хаљина
и
да
он
лепо
нахранити
,
па
после
нек
ићи
куд
хтети
!
...
Коч
искочити
из
материн
крило
,
па
јесам
зачудити
гледати
.
—
То
...
не
хтети
бити
нана
!
...
али
се
дете
брзо
покајати
што
тако
оштро
проговорити
мајка
,
јер
он
јесам
покојни
баба
научити
да
свагда
слушати
свој
мајка
,
па
зато
она
стати
обасипати
десница
пољубац
—
моћи
нана
живот
тај
;
тај
зар
тај
јесам
жао
сиромашки
мргуд
.
о
,
да
јесам
видети
како
кроза
сан
викати
:
баба
,
сеја
,
зар
ја
више
не
волити
?
он
немати
ни
отац
,
ни
мајка
,
нигде
ники
свој
,
па
зар
да
он
и
ја
пустити
?
...
—
ама
ми
јесам
много
у
кућа
,
а
несмо
ни
ја
богат
!
...
Очи
Кочин
засијати
се
.
—
е
добро
,
ја
хтети
да
гладовати
само
нек
се
он
хранити
...
—
Али
ја
не
хтети
...
Коч
на
нов
ђипити
,
погледати
у
мати
,
па
бризнути
плаката
.
мајка
се
не
моћи
уздржати
да
он
не
загрлити
.
—
прав
отац
!
...
шапутати
она
љубити
он
.
ИИ
.
и
сужањ
у
мрачан
и
дубок
тамница
синути
по
који
зрачак
сјајан
сунце
,
па
и
у
црн
српски
робовање
бити
јесам
по
који
ведар
дан
,
долазити
јесам
по
који
часак
,
у
који
јесам
Србин
мало
дахнути
душа
;
али
тај
бити
по
он
још
црње
,
јер
после
таки
тренутак
много
он
теже
падати
тешко
робовање
много
он
горчити
бити
чемеран
живот
.
на
три
година
после
онај
догађај
,
који
напред
испричати
,
променити
се
везир
београдски
,
и
с
тај
као
да
се
много
променити
...
мало
по
мало
нестајати
онај
шарен
гуја
,
који
исисавати
и
последњи
кап
јуначки
српски
крв
,
онај
бесан
бег
и
спахија
,
који
сваки
свој
отрован
дах
умртвљавати
по
неки
дичан
Србин
,
који
не
моћи
проћи
ни
један
дан
,
а
да
зверски
не
смрвити
и
не
погазити
какав
красан
цветак
...
ники
,
ни
Срба
ни
Турчин
не
знати
где
се
девати
тај
аждаја
људски
;
хајдук
слабо
бити
,
а
и
рибарити
на
Дунаво
причати
,
како
још
не
видети
да
талас
бујан
река
пронети
какав
искићен
турбан
,
или
каки
бињиш
са
златан
ројта
...
.
испрва
Турчин
гунђати
вртети
глава
,
али
се
не
жестити
много
,
јер
тај
насилник
не
догрдети
само
раја
,
већ
и
она
;
но
кад
почети
везир
једнако
да
гледати
и
пророков
слуга
и
рајетин
,
кад
у
меџлис
узити
половина
од
влашки
кнез
,
кад
почети
влашки
реч
да
вредити
баш
колико
и
турски
,
онда
се
они
разгоропадити
,
и
хиљадама
јатаган
сукнути
из
силав
као
какав
пламен
.
задрхтати
срце
у
сваки
Србин
,
јер
се
побојати
да
хтети
тај
огањ
сагорети
везир
,
који
она
се
тако
добар
показивати
,
који
она
чувати
као
рођену
деца
свој
,
но
се
преварити
,
везир
умеде
на
мах
да
угасит
ватра
,
па
опет
делити
подједнако
правица
,
опет
бранити
права
а
смрвљаваше
кривац
,
не
гледати
да
л
’
јесам
Србин
или
Турчин
...
—
валах
и
билах
!
покор
од
Турчин
!
...
—
ма
чоче
ко
бити
помислити
,
сјећати
ли
се
како
јесам
заједно
с
ми
млавити
влах
ђе
она
гођ
стигнути
?
...
—
знати
кардаш
,
тек
...
да
тај
јесам
пријевара
бити
?
...
—
ако
и
јесам
оно
бити
пријевара
,
овај
ље
јесам
,
а
тако
јесам
притегнути
да
не
смијеш
помолити
зуб
...
—
за
вјера
пророков
,
шта
се
од
ми
починити
!
...
таки
се
разговор
водити
по
чађав
турски
кава
,
у
који
се
кроз
густ
дим
од
наргилета
моћи
видети
многи
Турчин
како
замишљено
гладити
свој
сед
брада
.
—
погле
,
погле
брата
молити
ти
...
како
весео
бујан
младеж
игра
,
како
ми
на
деца
звекетати
ђердан
,
за
који
се
сад
не
бојити
беснити
Турчин
!
...
—
Браћо
,
ја
јесам
чисто
страх
да
помислити
да
јесам
овај
сав
истина
што
очи
видити
,
сав
ја
се
чин
неверица
...
—
Али
да
л
’
се
ико
од
ви
надати
да
хтети
у
свој
стар
дан
оволики
срећа
доживети
?
тај
овај
јесам
робовање
,
већ
ја
се
чисто
учинити
по
који
пут
да
се
повратити
наш
царовање
!
...
овако
се
опет
зборити
по
живахан
и
весео
сабор
код
црква
,
који
сад
не
смеђаху
да
оскврнути
бесан
туркешање
,
тако
зборити
седити
српски
кнез
гледати
срећа
свој
деца
...
Ада
сав
овај
што
се
чудити
понашање
везиров
да
јесам
један
таман
ноћ
видети
како
неки
Турчин
избавити
из
турски
аждајски
уста
један
српски
дете
,
да
јесам
слушати
каки
чудан
реч
донашати
Морава
тих
ветрић
с
брежуљак
,
да
јесам
знати
зашто
везир
у
београдски
град
сваки
недеља
прегледати
барут
и
оружје
,
који
бити
сместити
у
негдашњи
црква
Ружица
,
да
јесам
тај
све
знати
не
бити
се
ни
мало
чудити
...
време
јесам
брзо
пролазити
,
и
наш
два
мали
пријатељ
бити
већ
одрасти
момак
.
они
заиста
бити
пријатељ
,
живети
јесам
да
не
моћи
боље
бити
,
као
два
брата
,
а
Коч
са
свој
мајка
трудити
се
да
се
у
кућа
ништа
не
учинити
што
бити
мргуд
подсетити
да
он
јесам
прав
брат
Кочин
или
да
јесам
он
кнегиња
из
милост
посинити
.
једнак
нега
,
једнако
одело
,
сав
једнако
бити
међу
она
,
и
они
живити
срећно
.
али
што
јесам
одрастао
постајати
,
тај
јесам
и
разлика
између
она
двојица
постајати
сав
веће
и
веће
.
један
вече
кад
Коч
доћи
кућа
,
потражити
свој
брата
.
—
мргуд
,
—
повикати
он
радосно
још
с
врата
—
радовати
се
!
...
-
—
Шта
јесам
?
—
запитати
мргуд
хладно
.
—
да
чути
шта
јесам
намислити
.
прексутра
јесам
у
Враћевшница
сабор
,
па
јесам
чути
да
хтети
да
ићи
и
Мирко
Степанов
из
Сења
,
тај
већ
знати
за
што
,
да
се
показати
са
свој
шарац
,
о
који
се
већ
свуда
говорити
да
немати
нигде
леп
ни
ватрен
коњ
.
хајде
да
и
ја
ићи
нека
не
мислити
баш
да
ја
немати
коњ
!
—
Прођи
се
бог
тај
!
...
одговорити
мргуд
равнодушно
.
_
—
ама
како
брата
моћи
тако
да
говорити
?
...
тај
помисао
молити
ти
!
—
и
лепо
Кочино
лице
засјати
се
од
жар
—
кад
узјахати
пламен
коњица
па
полетити
преко
поље
као
муња
преко
небо
,
а
ти
на
он
као
да
се
на
чунић
возати
,
па
само
он
утишкујеш
миловати
он
по
врат
,
који
тако
поносито
држати
као
лабуд
,
грива
он
се
вити
у
зрака
као
каки
застава
,
а
из
ноздрва
фркати
ватра
,
да
ти
се
чинити
хала
јесам
узјахати
!
—
и
раздраган
момак
ређати
што
китњаст
моћи
само
да
приволети
брата
,
да
и
они
ићи
на
сабор
,
али
кад
видити
да
јесам
он
као
хладан
стена
,
онда
помислити
да
хтети
он
нешто
друго
побудити
,
па
он
почети
казивати
да
хтети
се
тамо
надскакивати
,
пуцати
у
нишан
,
и
да
хтети
бити
сваки
јуначки
игра
и
збор
,
али
тај
сав
баш
ни
мало
не
дирнути
мргуд
,
који
прекинути
Коч
у
говор
па
он
рећи
:
—
махнути
се
тај
хваљење
,
тај
сав
јесам
ништа
,
само
се
човек
уморити
забадава
.
зар
јесам
боље
седети
код
кућа
мирно
,
него
се
пребијати
по
којекаки
стење
и
по
којекаки
невоља
?
...
—
брата
?
!
...
чудити
се
Коч
.
—
Али
кад
јесам
баш
навалити
,
ето
хтети
и
ја
да
ићи
,
ал
’
тај
само
за
тај
што
знати
да
тај
нана
не
хтети
пустити
да
јесам
ићи
!
...
—
о
мој
добар
мргуд
—
повикати
Коч
,
па
загрлити
он
љубити
он
,
и
ако
—
као
што
се
видети
—
овај
не
бити
баш
мио
тај
братски
љубав
.
Већ
се
и
смркнути
,
и
мргуд
јесам
одавно
ркати
,
а
Коча
се
још
не
дремати
.
он
јесам
чистити
и
опремати
свој
сјајан
оружје
,
загледати
и
чистити
бабов
тока
,
који
хтети
сутра
прсити
да
он
красити
,
а
међу
тај
непрестано
трчкарати
у
коњушница
да
видити
да
л
’
он
јесам
намирити
вранац
,
ко
миловати
и
казивати
он
каки
он
радост
чекати
,
мислити
да
он
живинче
разумети
.
тако
исто
постарати
се
за
братов
коњ
,
па
онда
легати
да
отпочинути
,
али
сан
далеко
бегати
од
он
,
и
пошто
се
дуго
мучити
да
заспати
једва
после
по
ноћ
мало
свести
очи
.
али
и
ако
јесам
он
тако
доцне
заспати
,
опет
док
се
мргуд
пробудити
,
он
јесам
већ
бити
одавно
обући
.
ех
,
како
он
лепо
доликовати
онај
плав
чакшире
са
златан
ковча
,
како
он
зелен
долама
бити
упити
око
витак
и
поносит
стас
,
како
се
сјајити
злаћан
тока
на
јуначки
као
брежуљак
испупчен
груди
!
лице
он
бити
румен
и
пуначак
као
у
дете
,
а
брчић
он
се
надметати
с
обрва
,
па
не
знати
шта
јесам
веће
,
шта
ли
црње
...
црн
кокорав
кос
спуштати
он
се
до
раме
,
а
на
глава
имати
калпак
од
бео
свила
.
А
шта
да
он
рећи
за
оружје
?
тај
сам
димишћија
вредити
небројено
благо
,
а
камо
ли
пушак
све
у
сребро
...
али
јесам
ни
чудо
,
тај
бити
кнежевски
оружје
!
док
се
мргуд
облачити
,
Коч
опремати
коњ
,
јер
он
се
не
давати
да
он
момак
оседлати
и
зауздати
,
тај
јесам
само
Коч
моћи
...
таман
почети
свитати
а
два
брата
одјездити
из
Пањевац
.
Ћутећи
јахати
јесам
они
један
поред
други
,
јер
мргуд
јесам
радо
никад
говорити
,
а
Коч
јесам
хтети
да
он
узнемиривати
у
његов
мисао
,
већ
џарнути
свој
вранац
,
па
лети
,
прескакати
преко
којекаки
врлет
,
па
се
онда
опет
вратити
сав
брата
,
који
са
сав
хладно
и
мирно
јахати
.
—
мргуд
!
—
повикати
на
један
пут
Коч
жарко
—
погледати
под
црн
врх
!
...
мргуд
подигнути
полако
глава
па
бацити
поглед
под
планина
,
где
угледати
неколико
коњаник
.
Оружје
она
одсјајкивати
спрам
сунце
.
—
видити
,
и
они
хтети
можда
на
сабор
,
одговорити
он
равнодушно
.
—
ха
,
тај
зар
не
видити
?
Ена
,
онај
јесам
Мирко
на
шарац
,
па
гле
још
шта
јесам
с
он
друштво
.
ех
слава
ја
још
хтети
и
халка
поиграти
!
—
кликнути
Коч
па
одлетити
за
онај
гомилица
.
мргуд
се
само
подругљиво
насмешити
на
његов
последњи
реч
,
па
он
пустити
нек
се
истрчати
,
а
он
обичан
ход
јахати
даље
.
Мећу
тим
Коч
за
час
стигнути
онај
гомилица
коњаник
,
а
тај
бити
сав
сам
млад
ватрен
момчадија
,
улетити
међу
она
па
она
љубазно
поздрав
,
а
они
сав
поскакати
с
коњ
да
се
с
он
ижљубити
и
за
јуначки
здравље
упитати
,
јер
тај
сав
бити
његов
друг
и
пријатељ
.
Мирко
последњи
сјахати
,
а
бог
знати
да
л
’
бити
и
сјахати
да
он
не
бити
срам
да
бити
изван
цео
друштво
,
а
и
јесам
се
баш
најрадије
пољубити
с
Коча
,
јер
он
се
на
први
поглед
учинити
да
јесам
Кочин
вранац
жесток
од
његов
шарац
,
да
јесам
Кочино
оружје
леп
од
његов
...
тај
јесам
Мирка
мрзак
и
мучније
бити
него
да
јесам
онај
дан
бог
знати
шта
изгубити
...
ту
они
мало
поседати
на
трава
у
крај
друм
,
разговарати
се
,
причати
један
други
шта
она
се
десити
од
кад
се
растати
,
с
велик
сладост
сећати
се
онај
шал
што
она
заједнички
збијати
,
а
у
тај
стигнути
и
мргуд
,
који
се
такође
са
сав
поздрав
,
али
много
хладан
од
Коча
,
јер
овај
како
никад
скоро
јесам
из
кућа
излазити
,
тако
се
слабо
с
ко
и
познавати
.
Пошто
се
мало
одморити
,
усести
сав
на
коњ
,
па
весело
шалити
се
и
један
други
задиркивати
примити
се
уз
црн
врх
.
само
Мирко
по
кадкад
испод
ока
погледати
вранац
Кочин
,
чисто
не
моћи
одвојити
очи
од
онај
поносит
држање
његов
.
у
он
се
страшно
мутити
,
као
кад
небо
помрчати
пред
каки
олуја
...
црн
врх
пун
јесам
врлетан
стена
и
страховит
провала
,
а
друм
,
који
преко
он
водити
,
морати
често
због
каки
јазбина
или
пролом
далеко
да
обилазити
.
—
е
баш
ја
браћа
досадити
овај
обилажење
,
тај
ваљда
још
несмо
баба
?
овамо
!
...
викнути
Коч
на
дружина
,
па
са
свој
вранац
као
тица
прнути
преко
провала
на
други
страна
.
Дружина
се
мало
заустезаше
,
јер
видети
да
она
ту
лако
моћи
гроб
бити
,
али
опет
ни
један
не
хтети
да
бити
постидан
већ
се
залетети
па
макар
се
и
не
вратити
.
и
Мирко
прескочити
шкргутнути
зуб
,
али
и
тај
где
јесам
јазбина
много
узак
бити
.
мргуд
јесам
марити
што
хтети
остати
постидан
ако
остати
иза
цео
друштво
,
он
имати
кад
у
онај
тренутак
да
размислити
како
јесам
тај
опасно
,
како
лако
моћи
сломити
нога
и
рука
,
или
и
сам
глава
изгубити
,
па
за
тај
са
сав
спокојно
отићи
даље
друм
да
обићи
,
не
слушати
кикот
,
који
се
за
он
кроз
планина
разлегати
.
Коч
већ
бити
Мирка
кост
у
грло
,
па
јесам
сад
овај
само
мислити
како
да
се
он
искати
.
насрнути
јесам
смести
,
јер
јесам
узрок
имати
,
али
кад
она
мргуд
после
по
сахат
обићи
стигнути
,
почети
се
овај
ругати
,
надати
се
да
хтети
тако
наљутити
брата
његов
.
—
мргуд
јунак
,
моћи
молити
те
сатирати
тај
хала
,
е
баш
јесам
бињеџија
да
ти
на
далеко
раван
немати
,
како
прелетити
као
соко
!
...
и
уз
тај
стати
се
подсмевач
из
глас
смејати
.
мргуд
се
чинити
да
он
не
чути
,
и
да
не
разумети
подсмевка
;
али
Коч
план
као
да
јесам
шаку
пушчани
прах
на
његов
срце
просути
.
—
Рђо
од
рђаковића
!
—
грмнути
—
намах
да
јесам
умукнути
,
па
моћи
да
заборавити
да
јесам
тај
мој
брат
!
...
—
ба
!
—
одговорити
Мирко
смејати
се
—
нуто
жесток
момак
.
мој
хвалиша
,
не
хајати
Мирко
ни
за
мало
боље
!
—
Коч
се
с
велик
мука
и
довде
уздржати
,
али
сад
јурнути
с
јатаган
,
баш
као
кад
се
орати
залет
на
јастреб
.
Мирко
тргнути
пушак
иза
појас
да
јесам
сав
противник
сасути
у
груда
,
али
он
она
слагати
,
а
он
јесам
баџа
у
провала
.
мргуд
жалосно
гледати
како
се
скупоцен
пушак
раздробити
о
шиљаст
стена
у
јазбина
,
па
уздахнути
:
—
красан
благо
што
бити
се
за
тај
пушак
узети
!
—
Међа
тај
јесам
Коч
хитро
дочепати
Мирка
за
рука
,
који
тргнути
други
пушак
,
извинути
он
јесам
и
хтети
да
он
на
земља
обор
,
али
сад
прискочити
дружина
па
она
развадити
да
не
бити
крв
пасти
.
они
ићи
даље
,
али
без
онај
отоичашњи
шал
и
веселост
;
а
Мирко
сваки
се
корак
у
себе
заклињати
да
хтети
се
Коча
кад
тад
осветити
.
у
тај
стигнути
опет
до
један
велик
поток
,
који
од
синоћни
киша
бити
нарастао
као
читав
река
,
и
сад
Мирка
доћи
у
глава
да
и
он
Коч
чим
год
посрамити
,
па
викнути
:
—
Ко
јесам
јунак
за
ја
!
—
сјахати
с
коњ
тај
се
залетети
да
јесам
из
трка
прескочити
;
али
као
да
не
бити
вичан
тај
посао
,
он
се
сурвати
у
вод
.
у
тај
тренутак
,
кад
цео
дружина
остати
као
скаменити
,
Коч
заборавити
на
увреда
,
који
он
Мирко
увредити
,
па
брзо
сјахати
с
коњ
,
на
мах
збацити
оружје
и
скочити
за
Мирка
.
цео
дружина
не
моћи
репа
проговорити
,
чисто
не
дисати
док
не
углед
Коч
на
површ
,
па
још
кад
видети
како
на
свој
рука
изнети
Мирка
,
радосно
кликнути
па
он
опколити
.
рад
оволики
племенитост
Кочин
његов
он
пријатељ
још
већма
заволети
.
Чисто
хтети
да
он
удавити
грлити
и
љубити
он
,
али
се
он
брзо
отргнути
од
сав
тај
,
па
се
трудити
да
повратити
Мирка
,
јер
он
јесам
знати
ништа
за
себе
.
мргуд
стајати
мало
по
даље
па
гледити
у
земља
гризаше
свој
усна
тако
јако
,
да
у
мало
не
шикнути
из
она
крв
.
овај
догађај
пореметити
његов
осећање
спрам
Коча
.
оволик
честитост
пробудити
у
он
завист
...
.
Кочини
друг
,
који
он
до
сад
љубити
,
сад
он
чисто
обожавати
.
Међа
себе
шаптати
јесам
:
—
овај
хтети
бити
велик
човек
!
...
кад
јесам
Мирко
видети
ко
он
јесам
избавити
,
волети
бити
да
јесам
три
пут
умрьо
него
што
јесам
тај
доживети
;
место
да
захвалити
он
се
у
себе
хиљаду
пута
заверавати
да
хтети
се
Коча
осветити
за
оволико
понижење
.
Коч
хтети
да
остати
да
чувати
Мирка
док
се
са
сав
не
оснажити
,
али
он
овај
притворно
захвалити
рећи
да
хтети
у
један
село
,
који
јесам
врло
близу
бити
,
да
седити
док
се
са
сав
не
повратити
,
па
хтети
онда
кућа
да
ићи
.
и
тако
отићи
дружина
.
на
сабор
бити
весеље
како
свет
Враћевшница
одавно
јесам
видети
.
ту
се
бити
искупити
храбар
Гружа
,
ту
бити
поносити
Рудничанин
,
а
и
из
питом
Левча
бити
доста
гост
.
Чисто
не
знати
шта
пре
да
погледити
,
шта
пре
да
се
чудити
,
да
л
’
онај
смеран
лепота
красан
Српкињица
,
да
л
’
онај
млад
витез
што
се
играти
као
млад
лав
,
јер
из
сваки
њин
игра
просијавати
чудан
јунаштво
.
...
али
сваки
гост
,
који
доцније
долазити
,
особито
погледати
један
човек
.
тај
бити
Коч
.
старац
распитивати
зањ
што
она
се
веома
допасти
онај
висок
поштовање
,
који
указивати
спрам
сваки
стар
,
млад
момак
распитивати
зањ
што
она
јесам
памет
занети
онај
његов
оружје
,
и
његов
вештина
који
гађати
,
који
се
бацати
и
надскакивати
.
А
и
леп
девојчица
погледати
он
из
прикрајак
,
скупљати
се
у
гомилица
после
сваки
игра
само
да
се
наразговарати
о
Кочиним
ватрен
очи
,
о
његов
поносит
чела
,
и
о
његов
господски
руво
.
овај
јесам
све
гледати
мргуд
из
прикрајак
,
само
јесам
гледати
па
се
кидати
,
а
у
прса
он
се
изродити
пакао
...
.
ИИИ
.
Беше
пред
вече
.
цео
небо
застрети
црн
облак
,
само
на
запад
бити
румен
,
и
моћи
се
видети
како
сунце
полако
залаз
обмотавати
овај
свет
у
сена
од
црн
облак
неки
диван
светлост
,
који
трептети
као
ватра
.
један
момак
весео
лице
а
ватрен
очи
приступити
Коча
,
баш
кад
он
из
лов
доћи
.
—
здраво
Коча
!
повикати
он
срдачно
.
—
здраво
бог
хвала
,
а
ти
како
јесам
?
прихватити
он
овај
пријатељски
.
—
истина
тај
јесам
сад
бити
у
лов
—
одговорити
овај
—
па
бити
требати
да
починути
,
али
...
не
,
Коч
јесам
никад
уморан
.
да
ти
казати
нешто
!
—
—
Па
говорити
ваздан
!
—
До
вече
јесам
прести
!
па
знати
...
Коч
се
слатко
насмејати
.
—
Ена
он
,
ја
јесам
се
сетити
да
хтети
тако
нешто
бити
.
ко
о
шта
баба
о
уштипак
,
те
и
он
о
лакрдија
.
Шта
ли
ти
јесам
сад
доћи
на
памет
?
—
Нешто
врло
лепо
,
само
хтети
ли
да
ићи
заједно
?
—
бог
ја
!
...
и
Коч
сумњив
погледати
к
небо
,
по
који
се
мутити
црн
облак
као
у
човек
свакојак
страст
.
—
Шта
гледати
у
облак
,
зар
не
видити
да
хтети
да
се
скрхати
један
преко
други
трчати
некуд
као
да
она
у
пакао
на
вече
чекати
!
—
Шта
он
драго
,
хтети
.
Имаш
ли
што
да
ја
наручити
?
—
донети
мало
барут
.
—
барут
?
Ена
сад
,
тај
ваљда
не
хтети
убијати
на
прело
девојка
.
—
донети
ти
само
.
с
бог
!
—-
у
здравље
!
тако
се
растати
овај
два
пријатељ
.
Ал
јесам
лепо
на
село
прести
!
...
ала
јесам
красан
онај
песма
што
се
по
дуг
разлегати
!
...
па
оне
простити
,
чист
шал
девојачки
!
...
Још
кад
бити
се
ко
прикрити
да
чути
девојачки
исповест
,
или
кад
бити
моћи
слушати
онај
разговор
што
се
водити
међу
онај
баба
што
јесам
око
свој
ватра
поседати
,
па
се
рашћеретати
,
ох
ала
бити
страшан
приповетка
чути
!
...
ето
,
већ
се
скупљати
живахан
и
весео
девојчица
,
скупљати
се
у
шумица
на
стар
прелишту
.
Ал
нешто
да
она
шумица
око
прелишта
знати
говорити
,
шта
бити
ми
леп
ствар
испричати
умести
!
...
Весели
сека
од
срце
певати
почети
ложити
ватра
.
—
Сека
Јела
—
на
један
пут
повикати
један
црнка
—
шта
тај
радити
?
—
Па
зар
не
видити
.
требати
да
наложити
ватра
,
сад
хтети
се
све
други
искупити
!
—
хеј
,
јагњенце
мој
,
како
ништа
не
знати
да
јесам
пањевачки
момак
вешт
лисац
,
па
само
радити
како
да
ми
ухватити
па
да
ми
се
смејати
.
ево
да
видити
они
јесам
за
цео
и
вечерас
какав
угурсузлук
учинити
!
-
сав
девојка
љубопитан
очекивати
да
видити
шта
хтети
отуда
изаћи
,
а
она
мудар
познаватељка
пањевачких
момак
узити
жарити
,
разгрнути
дрво
што
бити
наслагати
за
ватра
,
па
стати
чепркати
по
пепео
.
—
ха
,
узвикнути
она
радосно
пљеснути
се
рука
као
да
јесам
бог
знати
шта
наћи
,
па
се
онда
заценити
од
смех
.
—
Шта
јесам
,
шта
јесам
?
—
ха
,
ха
,
ха
,
хтети
момак
да
ми
уплашити
,
ха
,
ха
,
ха
,
гледати
шта
јесам
сакрити
под
пепео
!
сав
се
нагнути
да
видити
,
па
кад
угледати
сакривен
барут
,
а
оне
све
прснути
у
смех
.
дуго
се
разлегати
кикот
,
док
у
неки
доба
сетити
се
један
другарица
:
—
знати
ли
шта
?
тај
угурсуз
што
јесам
хтети
бајаги
да
ми
уплашити
,
по
сав
прилика
тај
јесам
негде
сакрити
,
хајде
да
она
потражити
.
јесам
,
ал
’
док
се
они
сетити
,
браћа
охладити
...
Кочин
друг
,
видети
како
он
цура
доскочити
,
отићи
безобзирце
кућа
,
али
Коч
прошврљати
мало
по
луг
,
па
кад
се
почети
на
нов
разлегати
леп
девојачки
песма
,
он
се
опет
привући
,
али
не
да
прислушкивати
девојка
,
јер
тај
он
се
чинити
врло
ниско
,
него
доћи
близу
баба
,
па
сакрити
се
иза
један
грм
слушати
њихов
разговор
.
—
Хајд
,
ћутети
молити
ти
.
цветати
вештица
?
о
расти
уш
да
више
чути
!
...
чудити
се
неки
бака
.
—
јесам
,
јесам
!
—
потврђивати
приповедачица
—
па
не
само
вештица
,
него
још
и
коњобарка
.
—
Шта
?
!
повикати
запрепаштен
бака
.
—
ја
ви
рећи
,
само
кад
погледати
онако
по
сав
занат
,
намах
и
коњ
и
коњаник
згрувати
се
на
земља
;
па
она
не
дигнути
никаки
видарица
...
—
господа
помиловати
!
—
смерно
се
крстити
бака
—
далеко
она
леп
кућа
!
...
—
ама
зар
ви
слушати
ту
стар
лажа
?
—
почети
опет
она
први
баба
што
никако
не
одобравати
приповедачица
:
—
тај
она
и
кад
се
крстити
бог
лажа
,
шта
ви
...
овде
она
увредити
прекинути
реч
кидисати
на
она
:
—
о
кукавица
један
,
и
тај
ја
имати
нешто
да
казати
?
Знаш
ли
да
хтети
сад
казати
оно
што
јесам
зимус
...
сад
устати
један
баба
да
она
помирити
.
—
ех
,
ех
,
доста
јесам
бити
свађа
.
зар
ви
јесам
срамота
,
паметан
стар
жена
па
се
џангрижу
,
а
шта
хтети
радити
деца
,
кад
тај
видити
од
ви
.
ево
ја
хтети
ви
намирити
.
кад
отићи
прексутра
у
Јастребац
да
набрати
лековит
трава
,
ја
хтети
гледати
да
ухватити
каки
гуја
,
па
онда
дати
јесам
ти
Миленијо
,
усадити
она
у
глава
чесан
бео
лук
,
неки
стајати
тако
четрдесет
дан
,
па
онда
извадити
онај
чесно
тај
он
заденути
у
конђа
,
или
он
сакрити
у
недра
.
тако
отићи
у
недеља
у
црква
,
па
се
завући
у
какав
кут
,
и
видети
,
ако
бити
Цвета
вештица
,
она
хтети
се
прогурати
кроза
сав
светина
,
наћи
хтети
ти
ма
како
да
се
сакрити
,
и
навалити
да
ти
отети
онај
чесан
лук
!
—
Добра
,
тако
,
тај
јесам
врло
добро
,
тако
хтети
видети
који
имати
права
!
—
повикати
све
,
и
тај
се
окончати
свађа
.
Ћутало
се
мало
док
не
почети
један
бака
,
који
јесам
дотле
само
ћутети
прело
и
ни
у
што
се
мешати
јесам
.
—
знати
шта
јесам
сека
мој
?
ја
хтети
нешто
лепо
да
ви
причати
,
али
моћи
ја
после
терати
да
ви
казати
од
ко
јесам
чути
,
ја
ви
живот
ја
не
смети
казати
,
јер
јесам
се
заклети
...
Коч
се
стресати
док
овај
баба
говорити
.
тај
глас
тако
пун
неки
тајна
улевати
уњ
неки
слутња
,
неки
чудноват
слутња
!
...
—
Па
добро
,
ја
не
тражити
да
ми
казати
од
ко
јесам
чути
,
само
ми
причати
!
—
одговорити
њен
други
,
па
помести
предиво
на
крило
пажљиво
чекати
да
се
почети
приповетка
.
Коч
јесам
моћи
јесам
себе
да
разумети
.
Шта
јесам
он
до
тај
прича
?
за
што
он
срце
тако
узбунити
куцати
?
...
—
знати
ли
ви
да
стар
Драгомир
имати
ћерка
?
...
рећи
тајанствено
бака
.
Коч
се
тргнути
.
Драгомирова
кућа
бити
баш
уз
његов
;
тај
старац
бити
чудан
,
он
живити
јесам
у
свој
кућа
,
у
који
ники
јесам
долазити
,
али
он
јесам
Коч
јако
поштовати
што
бити
чути
да
много
о
његов
јунаштво
причати
,
не
гледати
што
јесам
Драгомир
страшно
мрзио
на
његов
породица
због
неки
стар
свађа
с
Кочиним
отац
.
—
зар
онај
пустињак
?
—
зачудити
питати
баба
—
он
имати
ћерка
?
тај
он
се
никад
јесам
ни
женити
!
...
—
То
и
јесам
она
велик
тајна
,
који
ники
не
знати
,
и
који
хтети
да
ви
...
али
—
ту
се
бака
нешта
сетити
,
па
као
што
оне
свагда
имати
тај
обичај
—
али
даље
од
ми
да
се
не
чути
!
...
—
Немај
брига
де
!
зар
ми
не
познавати
?
само
причати
...
какав
јесам
тај
тајна
?
—
Пошто
се
старица
пажљиво
неколико
пута
окренути
и
свој
друга
препоручити
да
о
тај
тајна
ћутети
,
изустити
тајанствено
:
—
Драгомир
јесам
ћерка
добити
с
вила
из
Јастребац
!
...
сав
бака
стајати
као
скаменити
.
по
који
пут
погледати
бити
се
као
да
се
питати
:
Верујеш
ли
ти
овај
бог
тај
?
—
за
тај
Драгомир
живити
јесам
,
па
ники
не
пуштати
у
свој
кућа
!
...
рећи
хтети
један
.
—
за
тај
он
скоро
цео
век
сав
провести
у
лов
по
Јастребац
!
...
вртити
глава
други
.
—
ја
јесам
одавно
рећи
:
видити
ли
тај
Драгомир
,
он
јесам
са
сав
чист
!
...
уверавати
трећи
.
Коч
проћи
мрав
кад
бака
изговорити
.
он
јесам
моћи
да
разумети
шта
тако
чудан
утисак
имати
нањ
све
што
се
вечерас
причати
о
Драгомир
.
—
Па
да
знати
—
продужити
бака
пошто
јесам
доста
време
дати
да
се
чудити
њен
прича
—
како
јесам
лепо
тај
вилин
дете
!
онаки
очи
,
као
што
она
имати
Драгомирова
Лепосава
,
нигде
,
нигде
не
хтети
наћи
.
црн
јесам
као
мурећеп
,
који
хоџа
писати
запис
.
на
лице
она
се
блистати
сунце
,
зато
ники
и
не
смести
да
она
у
лице
поглед
,
а
по
леђа
отпочивати
она
ноћ
,
тако
јесам
густ
и
црн
онај
кос
,
што
се
као
црн
крило
до
земља
спустити
.
па
како
мирисати
тај
кос
!
од
три
корак
не
смети
она
се
више
приближити
,
јер
чинити
ти
се
да
кадити
хиљаду
кадиоца
сав
свет
смирна
,
па
ти
се
чинити
хтети
да
изданути
од
божански
мирис
!
—
А
од
куд
ти
тај
сав
знати
?
—
запитати
један
бака
завидети
она
што
задобити
сав
пажња
чудноватост
свој
прича
.
—
Ника
не
знати
ни
да
имати
Драгомир
ћерка
,
а
ти
знати
чак
и
како
јесам
леп
!
—
знати
,
јер
јесам
јесам
видети
!
—
одговорити
она
мирно
.
—
видети
себе
јесам
?
—
повикати
све
зачуђен
.
—
ти
јесам
видети
Драгомирову
Лепосава
?
—
бог
ја
—
и
сад
се
она
окренути
око
себе
—
јесам
бити
даље
од
ја
колико
до
онај
тамо
девојка
!
—
Па
бог
тај
де
ми
причати
како
јесам
јесам
видети
!
...
—
Хоћу
...
али
...
само
...
моћи
бог
ви
да
се
даље
чути
,
—
молити
старица
и
ако
јесам
по
себе
знати
да
хтети
поред
свити
обећање
до
зор
цео
село
знати
тај
тајна
.
—
тај
...
молити
ти
,
зар
ми
не
познавати
?
Пошто
јесам
још
неколико
тренутак
уверавати
један
други
да
не
хтети
ники
више
дознати
за
тај
тајна
,
причати
она
:
—
ви
знати
да
се
Станков
син
Марјан
рђаво
живити
са
жена
.
Чисто
не
моћи
човек
да
помислити
за
онај
миран
Марјана
...
Ела
ја
знати
шта
јесам
.
он
јесам
неки
вештица
учинити
!
...
овај
последњи
реч
тако
јесам
бака
са
страх
изговорити
,
као
да
тај
бити
име
страшан
сатана
.
—
Учинила
он
!
—
прошаптати
бака
крстити
се
,
ама
да
л
’
јесам
тај
истина
жена
?
!
—
—
за
цео
.
хе
,
познати
ја
тај
одмах
.
отићи
ви
ја
до
Марјанов
жена
,
жао
ја
јесам
сиротица
где
онако
млад
и
леп
вена
,
па
она
рећи
тако
јесам
и
тако
мој
ћерка
,
а
она
:
аман
за
бог
мајка
помоћи
ја
ако
што
знати
од
тај
.
Обећам
она
,
па
један
ноћ
,
тај
јесам
бити
ноћ
,
већ
онако
пред
зор
,
тек
јесам
бити
дуго
до
сунце
,
поранити
па
хајде
из
село
.
ја
не
знати
да
л
’
јесам
ви
видети
иза
Драгомировог
ружичњак
па
поред
пут
што
водити
к
Морава
неколико
виловњача
?
—
—
А
шта
јесам
тај
?
—
запитати
један
.
—
Шта
?
не
знати
ни
како
се
звати
вилински
цвеће
!
—
ха
,
ха
,
ха
,
—
смејати
се
остати
.
—
јесам
,
јесам
,
ја
јесам
видети
неколико
виловњача
,
па
шта
хтети
даље
бити
?
—
прихватити
један
што
бити
љубопитљив
.
—
ударити
све
поред
тај
цвеће
,
па
хајде
,
хајде
,
кад
,
а
на
један
пут
нестати
виловњача
.
погледати
око
себе
,
аја
немати
.
кад
мало
боље
загледати
,
а
оно
поред
последњи
цвет
неки
рупа
.
разгрнути
шибље
,
кад
тамо
...
бака
чисто
не
дисати
.
—
кад
тамо
а
онај
красан
пећина
,
у
који
се
улазити
по
неки
мермерли
стуба
.
ха
,
помислити
,
ту
хтети
наћи
што
тражити
,
—
ви
јесам
већ
погодити
за
што
јесам
ја
поранити
!
—
—
да
тражити
навала
и
помама
!
...
одговорити
један
тако
убеђен
глас
,
као
да
јесам
могуће
да
јесам
што
друго
бити
.
—
да
бог-ме
,
да
отчиним
јадан
Марјана
.
Сиђем
у
пећина
,
не
знати
шта
пре
да
погледати
.
оно
по
зид
само
злато
и
сребро
,
а
по
земља
прострети
сав
скуп
свила
.
ја
се
чисто
уплашити
:
Кук
ја
где
заћи
?
Још
се
ни
начудити
несам
а
сијнути
неки
ватра
као
да
сав
пећина
букнути
.
Брже
се
скотрљати
у
један
кут
чекати
да
видити
шта
хтети
од
ја
бити
.
стати
нешто
да
шуштати
,
а
светлост
сав
веће
.
ја
већ
видети
да
од
ја
немати
ништа
,
па
барем
да
видити
шта
јесам
.
ал
’
опет
несам
смести
голим
очи
да
гледати
,
него
кроз
онај
црвен
ивица
од
склопљен
прст
на
рука
,
који
бити
покрити
лице
...
—
Шта
јесам
видети
,
шта
јесам
видети
?
!
—
забрзати
многи
.
—
на
диван
од
кадива
седити
бео
вила
,
а
на
крило
она
лежати
диван
Лепосава
,
који
она
миловати
и
разговарати
се
с
она
!
—
—
Разговараше
?
!
и
ти
јесам
чути
како
вити
зборити
?
о
,
казати
ми
очи
тај
јесам
л
’
и
у
она
глас
као
у
други
жена
?
...
—
јесам
,
већ
знати
како
на
велик
петак
,
кад
износити
Христа
у
олтар
,
певати
?
ето
онако
и
још
лепше
звонити
вилински
глас
.
—
—
о
хвалити
те
Божа
!
...
крстити
се
баба
.
—
Па
бог
ти
,
шта
јесам
говорити
Лепосава
?
—
Тешила
она
јесам
да
не
тужити
што
јесам
тако
ви
дан
затворен
,
и
каза
она
да
не
хтети
дуго
тај
бити
.
Рече
она
да
хтети
она
отац
скоро
допустити
да
излазити
у
село
,
да
ићи
свој
рођака
,
и
да
оне
к
она
долазити
.
до
сад
она
јесам
тај
забрањивати
зато
што
се
бојати
Турчин
зулумћар
,
који
бити
он
јесам
због
њен
лепота
одмах
отети
,
а
с
она
бити
он
и
живот
узети
.
и
уз
тај
вила
непрестано
љубити
свој
дете
,
и
после
сваки
тај
вилински
пољубац
постајати
онај
леп
обрашчић
сав
сјајан
,
све
румен
,
а
она
уста
чисто
згарати
у
руменило
!
...
.
Бак
остати
причати
те
свој
чудан
прича
који
њен
другарица
тако
пажљиво
слушати
,
девојчица
још
весело
певати
,
али
Коч
не
хтети
ништа
више
да
чути
,
он
јесам
вечерас
доста
чути
,
његов
жарки
уображење
бити
тај
чудан
слика
толико
успалити
да
он
више
нигде
не
бити
станка
.
слика
тај
вилински
одојче
непрестано
он
трептети
у
душа
,
и
још
већма
он
дражити
што
јесам
он
таки
слика
често
себе
стварати
,
дивити
она
се
,
забављати
се
она
.
Учини
он
се
да
јесам
она
видети
,
или
ако
тај
не
,
а
оно
она
јесам
за
цео
снити
.
његов
груда
таласати
се
буран
него
да
јесам
по
дан
у
бесан
трка
јурити
свој
вранац
.
Чисто
јесам
сав
дрхтати
.
Пошто
јесам
дуго
шврљати
по
поље
,
доћи
кућа
.
овде
већ
бити
сав
поспати
,
па
за
тај
и
он
не
будити
ники
легати
да
спавати
.
узалуд
јесам
склапати
очи
,
сан
јесам
далеко
од
он
бегати
.
он
хтети
да
заборавити
што
бити
тај
вече
чути
,
али
јесам
баш
тај
жесток
понављати
сав
тај
прича
и
бајка
.
на
последак
видити
да
немати
нашта
од
спавање
устати
с
постеља
,
који
он
се
чинити
да
јесам
од
сам
игла
,
па
отићи
у
врт
да
се
шетати
,
али
он
се
и
ту
не
допасти
,
већ
брже
опремити
вранац
,
узјахати
,
па
одјездити
.
да
јесам
он
сутра
запитати
куд
јесам
јахати
не
бити
она
умести
казати
.
он
се
у
зор
вратити
као
мртав
од
умор
,
а
јесам
ништа
видети
што
јесам
мислити
да
хтети
видети
.
истина
он
не
бити
тако
детињаст
да
веровати
онај
бабске
прича
што
се
на
прело
причати
,
али
опет
он
се
јесам
моћи
уздржати
да
не
потражити
онај
вилински
цвеће
око
друм
што
водити
к
Морава
,
да
не
потражити
онај
тајанствен
пећина
где
вити
миловати
чедо
свој
.
он
јесам
дуго
лутати
,
па
не
наћи
никаки
цвеће
око
друм
,
и
не
наћи
никаки
трага
од
пећина
вратити
се
.
мајка
он
питати
зачудити
где
јесам
тако
рано
с
коњ
бити
,
али
он
ништа
не
одговорити
,
само
ћутети
пољубити
она
рука
па
отићи
ти
легати
да
отпочинути
.
мргуд
јесам
бити
љубопитљив
.
он
се
слабо
тицати
шта
Коч
радити
и
куд
ићи
,
особито
од
онај
дан
кад
јесам
видети
колико
јесам
Коч
са
свој
својство
над
он
узвисити
.
слуга
по
кућа
шапутати
тајна
да
кнежевић
некуд
ноћу
ићи
.
али
за
сав
тај
Коч
јесам
марити
;
он
опет
други
ноћ
изјахати
пред
зор
мислити
да
хтети
сад
за
цео
наћи
што
јесам
јуче
можда
због
онај
велик
ватра
превидети
.
али
се
вратити
ка
и
јуче
ништа
не
наћи
,
и
сад
се
за
цео
бити
решити
да
више
не
бити
тако
детињаст
;
али
преко
ноћ
уснути
он
се
у
један
диван
сан
онај
красно
лице
вилин
ћер
.
толико
он
јадник
занети
онај
црн
очи
,
што
он
се
црње
од
гак
учинити
,
он
толико
опити
она
милота
што
се
прелевати
у
онај
образ
који
бити
леп
од
румен
јабука
,
он
се
толико
занети
за
мирисав
кос
девојчица
,
који
он
се
учинити
црњо
од
свион
грива
његов
плах
вранац
,
да
се
јесам
моћи
уздржати
а
да
не
полетити
к
тај
диван
створ
да
један
пољубац
у
себе
стопити
сав
ту
божанствен
лепота
;
али
у
тај
полет
тргнути
се
,
па
се
и
пробудити
.
Дође_му
да
свиснути
од
мука
што
се
из
тако
леп
сан
пробудити
,
и
пошто
јесам
залуду
дуго
чекати
да
опет
заспати
само
не
бити
л
’
се
продужити
небески
санак
,
скочити
на
нога
па
опет
похитати
свој
вранац
,
загрлити
он
као
да
он
тај
молити
да
он
опростити
што
он
тако
дуго
мучити
,
после
он
опремити
па
узјахати
,
и
одлетити
да
опет
јурити
преко
онај
поље
,
преко
који
јесам
узалуд
толико
јурити
.
Срчани
Кочин
вранац
као
да
познавати
да
он
јесам
господар
весео
па
подигравати
што
лепше
моћи
,
али
Коч
бити
он
само
тужно
по
који
пут
помиловати
по
поносит
врат
,
па
опет
брижљиво
погледати
за
онај
што
извесно
знати
да
не
хтети
наћи
.
Већ
се
бити
по
небо
разлити
она
млечан
светлост
што
свагда
пре
зор
засијати
,
као
да
хтети
да
опрати
небо
од
онај
онај
тмина
ноћни
,
од
онај
црн
страст
,
па
да
он
спремити
за
свет
страст
,
за
свет
румен
пољубац
румен
зор
.
сад
Коч
видити
да
јесам
време
кући
ићи
,
јер
он
се
,
од
како
јесам
сваки
јутро
изјахати
,
свагда
тако
враћати
да
он
јесам
први
ко
се
у
кућа
пробудити
увек
затицати
у
постеља
;
па
за
тај
окренути
вранац
свој
кућа
и
јахати
полако
.
кад
бити
наспрам
ружичњак
Драгомирова
Коч
на
један
мах
зауставити
коњ
.
Учини
он
се
да
се
нешто
бело
мицати
кроз
густ
ред
ружични
џбунић
.
доиста
тај
бити
неки
женски
чељаде
у
сасвим
бео
рухо
,
само
што
тако
брзо
промакнути
да
он
јесам
Коч
тек
сако
опазити
.
Учини
он
се
као
да
он
неки
ножић
у
срце
забости
,
и
сад
он
ники
не
бити
моћи
уверити
да
оно
не
бити
истина
што
на
прело
исторокаше
брбљав
бака
,
да
тај
што
промакнути
не
бити
чедо
лепо
из
горица
вити
.
како
јесам
Коч
тај
дан
провести
чекати
ноћ
,
а
каки
јесам
мука
ноћу
претрпети
чекати
зор
,
тај
ви
не
моћи
казати
,
нити
бити
и
јесам
Коч
знати
испричати
.
на
последак
доћи
опет
онај
време
,
у
који
он
изјахивати
,
и
он
се
за
час
наћи
близу
ружичњак
.
сад
јесам
јурити
по
поље
што
јесам
пукнути
да
он
крај
догледати
не
моћи
,
што
се
отегнути
као
вечност
,
већ
јесам
на
мах
ићи
онај
место
,
с
ко
јесам
јуче
угледати
да
промакнути
лепо
вилински
чедо
.
тако
јесам
бар
он
мислити
.
Коч
не
преварити
његов
слутња
.
насред
Драгомирова
ружичњак
стајати
млад
црноок
девојче
држати
у
рука
један
пупољак
од
руж
,
што
се
тек
развити
бити
,
и
на
ко
трептети
бисеран
капљица
од
рана
зор
,
а
поглед
она
тако
смерно
,
тако
љупко
а
уједно
и
с
неки
жудња
управити
бити
на
онај
крај
небо
,
одакле
се
разлевати
зор
.
Коч
јесам
само
погледати
,
па
он
се
на
мах
учинити
да
он
срце
онај
силан
клопарање
,
да
он
рука
у
који
дизгина
држати
онај
дрхтњавом
,
да
он
коњиц
рзање
,
да
он
тица
што
цвркутати
у
ружичњак
стар
јунак
свој
цвркут
,
да
он
небо
трептање
свој
кристал-плаветнила
,
да
он
све
тај
бурно
казивати
:
—
То
јесам
она
!
...
она
!
...
она
!
...
заиста
лепо
бити
тај
дете
,
много
лепше
него
што
бака
приповедати
,
много
лепше
него
што
он
жарко
Кочино
уображење
у
ватрен
сан
створити
;
или
можда
много
приносити
онај
узвишен
полет
,
што
она
с
толико
чар
иа
лице
нацртати
трептети
.
-
али
на
један
пут
тргнути
се
леп
сневалица
,
осмехнути
се
сам
себе
,
зар
што
се
толико
занети
,
па
одскакутати
од
џбун
до
џбун
да
покупити
сав
леп
цвеће
те
да
он
искитити
свој
дуг
црн
кос
;
а
Кочино
срце
мина
страшан
стрела
кад
угледати
онај
божански
осмех
на
онај
леп
усташца
.
Случајно
углед
и
она
Коч
,
који
на
један
брдашце
са
свој
дичан
вранац
стајати
непомично
,
гледити
дивно
вилин
дете
.
одиста
човек
не
бити
моћи
на
он
никаки
живот
опазити
,
тако
она
јесам
непомично
гледати
.
један
њен
поглед
бити
кадар
да
угушити
у
он
сав
онај
бесан
страст
и
онај
бујност
.
он
јесам
тихо
сматрати
,
тихо
се
наслађавати
гледати
лепота
њен
.
Беше
он
тако
мило
око
срце
,
као
да
гледати
како
дивно
румен
вече
,
а
тај
јесам
он
често
усрећавати
.
и
она
гледати
млад
витез
с
особит
милина
и
детињски
безазленост
,
који
она
се
јасно
на
лице
читати
моћи
.
да
л
’
тај
бити
узрок
његов
мушки
лепота
,
и
онај
јуначки
држање
,
или
тај
што
он
бити
први
људски
лик
,
који
јесам
она
осим
отац
свој
угледати
?
све
више
се
ширити
осмејак
с
онај
ружичаст
усница
по
цео
лице
,
који
он
кажеваше
како
она
јесам
мило
што
он
јесам
видети
.
у
тај
тренутак
почети
се
сунце
рађати
,
и
она
се
тргнути
па
побледити
као
да
јесам
бог
знати
како
страшно
погрешити
,
па
одмах
одскакутати
кроз
ружичњак
кућа
.
само
се
један
пут
осврнути
те
слатко
смешити
се
погледати
Коч
,
па
јесам
онда
нестати
;
а
он
се
учинити
да
јесам
чути
неко
тихо
божански
и
„
С
бог
!
...
“
Ив
.
не
само
Кочини
укућанин
,
него
и
цео
село
не
моћи
се
начудити
велик
промена
,
који
се
учинити
с
Коча
.
она
жив
ватра
,
онај
младић
,
ко
се
на
далеко
не
моћи
наћи
друг
,
који
јесам
први
бити
сваки
јуначки
посао
,
онај
весељак
,
у
који
досетка
и
шала
не
бити
крај
,
постати
замишљен
ћуталица
,
који
јесам
никуд
из
кућа
излазити
,
само
што
јесам
по
који
пут
јесам
изјахати
,
ал
’
и
за
тај
ники
не
знати
куд
јесам
ићи
и
кад
се
враћати
.
ники
се
јесам
моћи
тај
довити
.
јадан
мајка
много
јесам
ноћ
провести
не
могућ
заспати
премишљати
какав
тај
туг
морити
њен
Коч
,
какав
јесам
тај
бољка
што
он
попити
оно
красити
руменило
с
његов
млађан
образ
,
али
се
јесам
моћи
присетити
.
и
мргуд
се
чудити
,
што
он
се
брат
променити
,
али
са
сав
с
други
страна
.
он
јесам
с
радост
гледати
како
слабити
онај
који
он
завидети
,
страшно
завидети
,
и
чији
свако
и
најмање
дело
бити
узрок
да
он
још
већма
мрзети
.
али
јесам
мргуд
вешто
умести
сакрити
свој
мрзост
.
ники
никад
на
тај
ни
помислити
не
бити
.
Беше
свет
недеља
,
леп
дан
у
пролеће
.
подне
превалити
а
липа
испред
кућа
бацити
далеко
по
мек
трава
свој
густ
сенка
.
на
трава
седити
брижан
кнегиња
па
тужно
погледати
свој
јединац
,
који
мало
даље
од
она
лежати
на
трава
,
бити
се
загледати
у
кеба
,
па
чисто
не
моћи
да
одвојити
очи
.
у
тај
доћи
мргуд
.
лице
он
бити
тамно
,
глава
оборити
к
земља
:
тако
доћи
и
стати
чела
глава
брата
свој
па
он
с
израз
дубок
боље
гледати
.
бацити
очи
и
на
мати
а
она
грунути
суза
.
—
Коча
,
брата
мој
!
—
једва
на
последак
промуцати
мргуд
клекнути
крај
он
.
Коч
се
тргнути
:
—
ти
јесам
мргуд
?
седити
!
.
.
,
па
онда
се
мало
придигнути
,
и
наслонити
се
на
леви
рука
,
гледати
брата
свој
с
љубак
осмех
.
за
тај
узити
његов
,
рука
у
свој
па
јесам
миловати
.
мргуд
се
учити
да
јецати
.
—
за
што
брата
,
за
што
тако
радити
?
Што
не
казати
шта
тај
бол
,
па
да
ти
помоћи
ако
знаднем
,
или
да
барем
и
ја
с
ти
делити
бољка
твој
,
само
нек
ти
јесам
лакшати
!
...
кнегиња
сав
овај
гледати
и
слушати
,
па
колико
она
јесам
јад
задавати
Кочино
стање
,
толико
она
јесам
тешити
помисао
да
она
после
она
не
хтети
Коч
јесам
остати
на
овај
свет
,
већ
да
хтети
имати
веран
пријатељ
,
да
хтети
имати
брата
,
који
он
љубити
сав
душа
.
од
срце
благосиљајући
мргуд
прикрити
се
она
тако
да
јесам
моћи
чути
све
ако
бити
се
Коч
брата
исповедити
,
а
да
она
и
не
спазити
.
Коч
јако
дирнути
овај
мргудов
реч
.
његов
и
онако
разнежити
срце
јако
к
себе
примити
тај
да
имати
на
свет
неки
који
он
тако
жарко
љубити
.
—
Мила
мргуд
,
ни
ја
не
знати
шта
јесам
,
а
да
ишта
имати
ја
бити
ти
казати
.
ја
ништа
не
бости
,
ја
јесам
онако
исто
здрав
ко
што
јесам
и
пре
бити
,
па
не
моћи
да
се
начудити
шта
јесам
ви
тај
мислити
да
јесам
болан
?
али
мргуд
пети
одустајати
од
онај
,
што
јесам
намислити
,
па
вешт
начин
,
што
само
најгори
притворници
знати
,
дотле
јесам
Коч
дотерати
,
да
јесам
хтети
свиснути
од
буран
осећање
.
она
сладак
братски
љубав
занети
он
,
па
јесам
сиромах
ни
моћи
помислити
да
јесам
тај
само
у
реч
,
већ
загрлити
мргуд
па
он
братски
притиснути
на
груда
...
али
...
он
се
и
у
тај
час
велик
узбуђење
,
кад
се
човечији
срце
чинити
да
хтети
мало
одахнути
ако
ма
ко
поверити
оно
што
у
себе
крити
,
и
у
тај
узбуђење
Коч
јесам
ни
речца
казати
,
јесам
казати
;
јер
Србин
љубити
,
жестоко
љубити
,
али
ћутети
.
.
Коч
се
истргнути
из
братски
загрљај
,
који
мајка
његов
толико
блаженство
у
ојађен
срце
улевати
,
па
похитити
сав
вранац
,
за
часак
опремити
он
,
па
он
узјахати
.
—
Шта
јесам
тај
мргуд
,
од
кад
се
и
ти
приволети
да
јахати
?
—
насмехнути
се
Коч
кад
видити
како
он
и
брат
брзо
опрема
коњ
да
с
он
изјахати
.
—
ја
знати
да
ти
волити
кад
и
ја
уз
ти
јахати
па
хтети
да
ти
учинити
по
воља
,
јер
немати
тај
труд
,
који
ја
не
бити
поднети
за
ти
!
—
тако
одговорити
мргуд
па
и
он
ускочити
на
коњ
.
Мата
изаћи
пред
она
да
запитати
куд
јесам
наумити
,
а
они
се
сагнути
преко
свој
коњ
тај
јесам
целивати
у
рука
казати
она
да
хтети
мало
у
шетња
.
они
јесам
дуго
јахати
,
разговарати
се
и
шалити
се
,
па
и
ако
јесам
мргуд
сав
тај
разговор
и
шал
наводити
онако
како
јесам
мислити
дознати
што
јесам
хтети
;
али
се
заман
трудно
.
кад
јесам
се
пред
вече
кућа
вратити
мргуд
ни
словце
јесам
више
знати
него
кад
јесам
поћи
од
кућа
.
од
јахање
,
тај
мио
његов
забава
,
бити
се
Коча
повратити
његов
румен
у
лице
,
његов
црн
очи
буктети
опет
онај
необичан
плам
,
који
толико
узноса
давати
његов
мушки
лице
,
и
он
бити
опет
онако
леп
,
онако
дичан
као
и
пре
.
мајка
задрхтати
срце
од
радост
кад
видити
Коч
опет
весео
,
па
за
тај
хиљада
пута
у
себе
благосиљати
мргуд
.
А
он
ипак
јесам
клонути
од
свој
намера
.
кад
бити
дознати
шта
јесам
тај
,
што
Коч
крити
,
он
бити
много
лакше
бити
да
радити
онај
што
јесам
намислити
,
за
тај
како
доћи
а
он
смишљати
начин
како
да
он
искушати
.
он
јесам
најпосле
из
сав
опхођење
Кочин
видети
да
јесам
овај
неки
цура
замиловати
,
и
сад
јесам
само
гледати
да
докучити
који
јесам
тај
.
у
тај
он
мајка
казати
нешто
,
што
овај
једва
дочекати
па
хајде
Коча
.
—
Знаш
шта
јесам
Коча
?
да
ићи
до
вече
на
село
.
—
Коч
он
зачудити
поглед
.
—
на
село
?
А
од
кад
ти
почети
ићи
иа
село
?
...
.
запитати
он
смешити
се
.
—
тај
знати
не
бити
ни
вечерас
ићи
,
али
вечерас
хтети
,
казати
,
бити
код
кум
Милован
неко
особито
сести
.
Кажу
да
хтети
овај
наш
особењачки
сусед
Драгомир
да
довести
свој
ћерка
,
који
никад
јесам
до
сад
излазити
међу
свет
,
и
за
који
светина
толико
булазнити
,
да
кад
бити
човек
и
пола
веровати
бити
бити
много
!
...
како
јесам
бити
млад
кнежевић
кад
он
брат
овај
реч
изговорити
,
не
моћи
се
исказати
.
он
се
на
један
пут
окренути
кућа
наопако
,
а
у
душа
бити
тако
потрести
,
да
чисто
хтети
полудети
за
оно
неколико
тренутак
.
дакле
да
јесам
опет
видити
?
да
се
с
она
разговарати
?
!
...
али
код
сав
тај
унутрашњи
потрес
,
да
јесам
ко
други
на
место
мргуд
покрај
он
бити
не
бити
ништа
опазити
.
само
мргуд
кадар
бити
разумети
онај
плам
,
који
сенути
соколов
очи
,
само
његов
лукав
око
бити
кадар
да
разумети
за
што
од
један
пут
онако
задрхтати
усна
у
младић
.
—
дакле
тај
јесам
?
—
премишљати
лукав
мргуд
—
добро
кад
јесам
дознати
,
сад
знати
шта
ваљати
чинити
!
...
па
онда
навалити
опет
на
Коч
да
отићи
на
село
;
и
овај
пошто
се
још
мало
противити
,
на
последак
пристати
.
Смрче
се
.
Ноћ
јесам
бити
тих
и
леп
,
а
цео
природа
пупати
лепота
.
онај
мирис
,
који
ветрић
доносити
с
простран
и
цвеће
изобила
окићен
левачки
ливада
,
оживљавати
сав
неки
особит
милина
.
по
оваки
ноћ
поћи
браћа
на
село
са
свој
стар
мајка
,
па
како
јесам
Милованов
кућа
бити
скоро
на
други
крај
село
,
тај
се
Коч
моћи
доста
науживати
овај
леп
ноћ
.
нада
,
тај
једино
осећање
,
који
чинити
тај
човек
у
овај
небројен
беда
живот
не
свиснути
од
очајање
,
који
и
несрећан
човек
моћи
по
кадкад
толико
занети
да
мислити
е
јесам
са
сав
срећан
,
тај
свет
осећање
владати
јесам
у
прса
млад
Коча
,
и
он
тако
расположен
гледати
небо
,
гледати
небројен
звезда
,
премишљати
чудан
,
леп
мисао
.
он
се
јесам
моћи
да
начудити
тај
велик
сила
који
створити
тај
небројен
свет
,
па
сваки
упутити
куда
јесам
она
хтети
,
јесам
мотати
да
схватити
зашто
јесам
тај
све
тако
.
Часом
бити
зажелети
да
се
вијнути
у
тај
бескрајњи
небо
да
видити
шта
казивати
тај
вечно
сијање
и
трептање
,
да
видити
тај
највише
величанство
па
да
се
у
тај
светиња
изгубити
,
да
он
нестати
!
и
још
многи
,
многи
така
чудан
мисао
заносити
његов
велик
душа
,
који
бити
за
велик
дело
створити
,
који
овај
живот
бити
мален
,
овај
делање
ниско
,
и
који
кад
не
имати
прилика
да
се
показати
у
каки
велик
дело
,
где
бити
засијати
са
сав
свој
сјајност
,
а
она
се
узвијати
у
небо
,
излевати
се
у
велик
огроман
мисао
.
и
мргуд
јесам
мислити
,
много
јесам
мислити
,
само
што
његов
мисао
бити
црн
,
као
што
он
и
низак
душа
бити
,
па
за
тај
јесам
он
полако
ићи
упрети
сав
поглед
у
црн
земља
.
али
камо
срећа
да
јесам
погледати
у
небо
,
да
јесам
видети
пун
сјајан
месец
,
да
јесам
видети
онај
мрк
пега
по
он
,
па
бити
се
онда
сетити
што
јесам
слушати
од
стар
мудар
људи
за
што
јесам
бог
на
месец
насликати
Кајиново
убијство
.
ох
,
камо
срећа
давати
к
небо
погледати
!
...
-
-
А
стар
мајка
премишљати
како
хтети
развеселити
свој
Коч
,
како
хтети
он
излечити
од
онај
црн
сет
,
па
после
мислити
како
хтети
тај
срећан
живот
,
какав
хтети
тај
блажена
последњи
њен
дан
бити
кад
удомити
оба
свој
син
...
хеј
нада
,
варљив
нада
!
...
у
тај
стигнути
свој
пријатељ
,
који
она
примити
што
моћи
бити
боље
;
и
увести
она
у
свој
соб
који
већ
бити
скоро
пун
гост
.
соб
бити
истина
мали
,
али
скромно
,
лепо
опремити
.
Пошто
се
кнегиња
и
син
њен
поздравити
с
укућанин
и
гост
,
ући
у
соб
лепушкато
поличарче
,
па
она
послужити
медљан
ракија
.
Кочин
мајка
поглед
у
девојче
па
у
свој
син
,
и
пријатно
се
насмешити
,
а
девојка
обор
стидљиво
очи
к
земља
.
гостити
се
почети
смејати
а
она
побећи
на
поље
.
само
Коч
тај
ништа
јесам
опазити
.
он
јесам
јако
занети
бити
;
али
ипак
да
се
не
бити
опазити
он
прићи
неки
младић
,
с
који
се
познавати
и
који
једва
дочекати
да
с
он
говорити
.
на
један
пут
се
пронети
кроз
гост
:
—
ето
старац
Драгомир
!
...
лако
се
моћи
помислити
с
каки
јесам
нестрпљење
и
радозналост
сав
чекати
да
видити
тај
чудан
старац
,
о
који
се
толики
бајка
разносити
као
о
каки
виленику
.
и
заиста
улевати
у
сваки
поштовање
онај
озбиљан
лице
стар
витез
.
његов
црн
очи
сипати
јоште
жесток
ватра
,
а
све
на
он
бити
тако
значајно
,
тако
тајанствено
...
у
његов
ход
и
држање
бити
толико
понос
да
сав
гостити
,
кад
он
у
соб
ући
,
можда
и
нехотице
устати
да
он
се
с
поштовање
поклон
.
А
млад
Лепосава
?
...
њен
појављење
превазићи
сваки
надање
,
сав
гатка
,
који
се
бити
разнети
.
онај
безазленост
не
бити
као
у
други
девојчица
,
бити
нешто
више
но
што
сељанин
умедоше
и
помислити
,
или
можда
она
се
тај
чинити
само
.
-
уз
Драгомир
с
његов
јединче
ићи
и
старати
неки
тета
,
који
јесам
старац
као
близ
сродница
за
тај
к
себе
узети
,
да
он
ћерка
упознати
,
увести
у
свет
,
о
који
она
ништа
скоро
не
знати
.
ја
не
хтети
да
досађивати
онај
,
који
овај
ушчитати
,
само
тај
па
тај
,
како
се
сваки
који
јесам
угледати
Лепосава
чудити
и
крстити
,
како
јесам
бити
занети
и
опити
тај
божански
лепота
,
па
за
тај
не
хтети
ни
да
причати
како
јесам
сваки
тренутак
,
у
ко
гостити
бити
у
један
соба
с
тај
анђеоком
,
сав
више
расти
њин
чуђење
,
јер
ако
казати
да
она
се
учинити
ваздух
у
соба
много
мирисан
и
сладак
од
како
она
у
соб
доћи
,
да
она
се
учинити
да
бити
њен
очи
у
велик
тамница
лепше
светлити
од
хиљада
свећа
,
ако
тај
рећи
,
не
хтети
ја
веровати
,
за
тај
хтети
да
причати
шта
се
даље
учинити
,
шта
бити
с
Коча
.
Коч
јесам
једва
к
себе
доћи
кад
она
јесам
угледати
,
јер
он
познати
онај
лице
,
а
и
како
он
не
бити
познати
,
тај
оно
бити
једино
на
овај
свет
,
он
јесам
познати
онај
сладак
осмејак
што
она
се
вечно
на
лице
блистати
.
тек
што
се
мало
од
чудо
повратити
,
а
тај
јесам
већ
бити
проћи
пола
весеље
,
повикати
ђаволаст
момчадија
:
—
ех
како
ја
јесам
тај
село
,
кад
се
ни
јастучић
јесам
играти
!
...
-
—
Јастучић
,
јастучић
!
...
прихватити
и
стар
,
који
хтети
да
се
мало
смести
и
да
се
сетити
свој
ђаволија
у
младост
.
девојка
сакривати
један
други
глава
у
недра
,
као
да
јесам
мрзити
на
тај
игра
,
али
ипак
играти
се
почети
.
Коч
,
који
јесам
другдаш
доста
радо
играти
,
сад
се
не
бити
ухватити
да
јесам
бити
занесен
и
да
јесам
моћи
мислити
шта
радити
.
он
видити
да
се
сав
његов
другар
ухватити
па
он
се
учинити
да
тај
тако
морати
бити
,
па
за
тај
и
устати
;
а
свирац
као
да
јесам
знати
како
тај
игра
у
срце
дирати
млад
момак
и
девојка
,
извијати
што
боље
знати
.
и
Лепосава
бити
у
кола
,
јер
и
ако
јесам
она
вечерас
први
пут
изаћи
у
друштво
,
опет
јесам
она
брзо
тетак
научити
сав
што
она
ту
у
друштво
требати
,
а
ништа
јесам
лакше
него
женски
чељаде
тај
научити
.
она
се
тај
чудно
учинити
,
што
свак
живити
у
она
гледити
,
па
се
окренути
први
момак
што
се
до
она
ухватити
бити
,
те
он
запитати
:
—
бог
тај
брата
,
за
што
ја
сав
гледати
?
.
.
Међа
тај
доћи
јастучић
она
у
рука
.
свако
с
велик
радозналост
очекивати
да
видити
,
пред
ко
хтети
клекнути
Лепосава
,
тај
јагњенце
који
не
знати
ни
какав
враголија
,
сваки
јесам
мислити
да
хтети
јесам
њен
чисто
анђеоски
срце
научити
.
и
несу
се
преварити
.
Лепосава
узити
јастучић
па
ни
мало
не
премишљати
,
само
погледати
по
кола
,
па
са
сав
весело
притрчати
Коча
,
спустити
предањ
јастучић
и
клечати
с
један
страна
на
он
,
а
Коч
ни
јесам
не
знати
како
се
спустити
на
други
пол
јастучић
,
а
још
мање
шта
се
учинити
с
он
кад
пољубити
онај
румен
усташца
,
из
који
он
задахнути
неки
божански
дах
,
неки
милота
,
за
који
реч
немати
...
ох
јастучић
!
...
.
како
јесам
страшан
твој
сила
!
...
гостити
се
зачудити
погледати
кад
јесам
видети
како
место
весео
кикот
,
који
обично
крунисаваше
сваки
пољубац
на
јастучић
,
место
тај
кикот
и
задиркивање
сада
бити
глух
свечан
тишина
.
као
да
свако
заповедати
неки
вишњи
сила
да
поштовати
свет
осећање
људски
.
А
Драгомир
?
кад
он
видити
шта
он
учинити
шћерца
,
сенути
он
пламенит
љутња
у
ока
,
и
прошану
полако
шкргутнути
зуб
:
—
тај
зар
ни
један
момак
јесам
леп
од
он
?
...
зар
јесам
морати
бити
да
први
пут
пољубити
син
мој
велик
крвник
!
...
један
ђаволан
,
ко
се
ни
мало
не
допасти
овај
ћутање
и
замишљеност
,
и
ко
више
бити
до
весеље
него
до
анђеоски
лепота
,
почети
тихо
али
тако
смешан
певати
„
Света
Божа
!
...
“
да
сав
прснути
у
смех
заборавити
оно
,
што
она
тако
тронути
бити
.
Драгомир
јесам
хтети
свиснути
од
мука
кад
угледати
да
он
шћерца
тај
вече
и
у
други
игра
и
шала
показивати
колико
она
јесам
занети
лепота
Кочин
.
он
јесам
страшно
мрзио
на
покојни
кнез
,
па
тај
страшан
мржња
прећи
и
на
син
,
зато
он
се
учинити
да
јесам
грдно
погрешити
што
јесам
млад
свој
јединац
на
село
довести
.
али
опет
он
јесам
бити
тако
стар
лисац
,
да
јесам
тај
љутња
сакрити
од
свити
гост
,
само
јесам
моћи
од
мргуд
,
који
јесам
нарочито
на
тај
оштро
мотрити
,
јер
јесам
одмах
у
почетак
село
опазити
шта
бивати
у
Кочин
срце
.
мало
доцније
пошто
одиграти
мачванка
,
певати
јесам
слепити
гуслар
красан
песма
од
цар
Лазар
,
певати
јесам
тако
слатко
и
од
срце
,
а
гусле
тако
тужно
јечати
,
да
он
се
сваки
реч
сваки
морал
учинити
горак
суза
...
Драгомир
уграбити
овај
прилика
да
отићи
,
па
се
учинити
да
он
тужан
песма
задати
толико
јад
,
да
јесам
моћи
више
да
слушати
,
већ
се
дигнути
па
на
кратко
опростити
се
отићи
,
и
одвести
свој
красан
шћерку
.
В
.
Коча
нигде
више
не
бити
станка
после
онај
пољубац
на
диван
јастучић
.
нигде
,
нигде
чинити
он
се
немати
зањ
станка
,
нигде
мир
.
један
јутро
не
затећи
он
у
соба
,
и
ако
синоћ
легати
бити
,
и
на
мах
јесам
се
сетити
да
он
јесам
лов
тако
рано
измамити
.
да
л
’
јесам
заиста
кнежевић
у
лов
изјахати
,
тај
ни
он
јесам
не
знати
,
јер
он
сад
ни
за
што
јесам
знати
осим
за
неки
млад
божански
девојче
,
у
ко
бити
тако
црн
очи
,
тако
румен
усташца
,
и
тако
лепо
дица
!
...
-
он
јесам
само
бесно
јурити
свој
вранац
као
да
хтети
измаклу
срећа
да
стигнути
.
он
јесам
бити
толико
занети
,
да
ни
опазити
јесам
како
васцео
божији
дан
пројахати
,
како
јесам
доћи
до
под
Јастребацпланину
;
он
бити
толико
заборавити
на
овај
свет
,
да
не
осећати
ни
глад
ни
умор
.
он
јесам
засићавала
помисао
да
јесам
Лепосава
,
да
јесам
тај
анђео
,
тај
леп
девојка
на
свет
његов
.
А
зној
од
умор
,
који
он
капати
с
поносит
чела
,
утирати
јесам
сећање
на
божански
тренутак
,
који
он
скоро
донети
један
вече
,
који
он
расхлађивати
као
какав
сладак
ветрић
у
пролеће
.
А
да
јесам
и
најмање
знати
шта
око
он
бивати
,
он
бити
видети
скроман
црквица
варварински
,
видети
бити
колико
јесам
далеко
отићи
,
па
бити
се
вратити
кућа
.
за
тај
он
ићи
све
даље
ни
на
што
не
освртати
се
,
не
гледати
што
неуморан
вранац
сад
се
једва
мицати
...
Ада
јесам
ни
чудо
.
ни
бројати
не
бити
од
неки
доба
данима
,
што
она
Коч
тако
провести
.
Коч
јако
у
срце
дирати
лепо
тихо
пролетњи
вече
.
онај
једино
бити
кадар
да
он
тргнути
из
овај
велик
занесеност
,
који
он
обузети
бити
.
кад
стигнути
кула
Тодора
од
Сталаћ
,
о
који
хтети
ти
сваки
гуслар
из
Поморавље
чудо
испевати
,
онда
опазити
Коч
да
се
и
на
висок
планина
пред
он
и
на
простран
поље
иза
он
спуштати
леп
вече
како
само
у
пролеће
и
у
јесен
бити
моћи
.
Кнежевић
одмах
сјахати
,
пустити
вранац
на
трава
,
па
стрчати
да
се
напити
бистар
хладан
вод
из
сладак
сестрински
загрљај
српски
и
бугар-
Морава
,
који
тако
дивно
роморити
испод
стар
срушен
кула
,
као
да
причати
који
од
онај
чудан
прича
што
се
о
она
разносити
...
после
се
попити
преко
силан
нагомилан
камење
на
висок
стена
што
још
остати
од
двор
чувен
војвода
,
сести
на
мекан
зелен
трава
,
који
бити
по
она
израсти
,
па
тако
уживати
,
одатле
се
услађаваше
красан
вече
.
простран
,
недогледан
китнаста
поље
како
јесам
леп
!
како
јесам
кадар
и
несрећан
душа
поутешити
свој
цвеће
,
свој
жут
класје
,
свој
накит
од
сребрн
поточић
,
свој
небројан
питом
стадо
што
по
ви
пасти
!
како
ли
јесам
диван
кад
ви
обавити
тај
сјајан
танахан
вео
од
румен
сунчев
потоњи
зрака
!
...
полако
се
спуштати
тих
црн
ноћ
,
полако
неосетан
обгрљавати
поље
као
како
тихо
тужан
сећање
кад
стати
да
обузимати
срце
човечији
...
Што
тишати
бити
природа
,
тај
лакше
моћи
допрети
до
Кочиних
уш
онај
леп
песма
што
се
разлегати
по
околина
.
ох
,
красан
српски
земља
,
тај
ти
јесам
врео
од
сладак
песма
,
тај
јесам
шумица
,
у
који
јесам
сам
најмилотнији
славуј
!
...
из
далек
се
чути
како
по
друм
шкрипа
натоварен
кола
,
а
тамо
опет
чути
лајање
сеоски
пас
...
мало
час
кад
попрестану
песма
чути
се
какав
леп
женски
глас
где
довикивати
братац
свој
из
поље
,
а
одзивати
она
се
бео
јагањац
свој
срећан
блејање
и
свој
звонце
.
А
кад
се
и
тај
сав
утишати
чути
се
из
даљина
потмуо
клопарање
каки
воденица
,
или
се
наш
Коч
загледати
у
каки
румен
ватрица
што
се
тамо
далеко
светлуцати
као
какав
звезда
...
кроз
мрак
промицати
тих
река
,
красна
Морава
,
онај
непрестано
шуштати
,
вазда
причати
и
никако
не
моћи
да
испричати
тај
дуг
красан
прича
...
и
Коч
она
јесам
слушати
,
па
он
се
тако
леп
чинити
да
бити
јесам
до
век
слушати
,
само
кад
бити
крај
он
бити
мали
вила
,
красна
Лепосава
...
сад
,
кад
он
млађан
срце
бити
препуњен
милина
,
кад
бити
опити
лепота
природан
,
па
кад
се
овако
опоменути
Лепосава
...
онда
јесам
тек
осећати
како
јесам
сладак
уста
њен
,
онда
он
се
она
у
памет
учинити
хиљаду
пута
леп
.
ако
бити
случајно
погледати
над
себе
,
морати
бити
се
мало
тргнути
...
иза
он
се
уздизати
планина
чак
до
небо
...
старати
ћуталица
тако
страшно
у
ноћ
изгледати
са
свој
густ
таман
шум
да
бити
сваки
слутити
моћи
како
она
у
себе
страховит
тајна
крити
...
намах
он
пасти
на
ум
онај
силан
бајка
што
она
као
дете
слушати
од
мајка
свој
о
страшан
Јастребац
.
али
он
не
хтети
да
мислити
о
тај
прича
,
у
који
ни
мало
не
веровати
,
не
хтети
она
да
кварити
онај
сретан
стање
,
у
који
бити
због
уживање
тако
диван
вече
,
па
зато
сићи
с
развалина
,
намирити
свој
вранац
,
који
он
онај
чисто
брижан
рзање
тражити
,
па
пошто
он
веза
за
један
дрво
,
прострети
свој
кабаница
на
густ
мирисав
биље
и
легати
да
отпочинути
.
али
он
прилично
дуго
не
моћи
заспати
.
пред
он
се
уздизати
развалина
од
кула
и
двор
Тодора
од
Сталаћ
што
тако
чудно
изгледати
обасјан
блед
месечина
,
и
он
се
не
моћи
да
не
мислити
о
тај
несретан
војвода
...
он
се
сетити
онај
песма
што
певати
како
јесам
жалосно
погинути
војвода
Тодор
,
па
се
дати
на
жао
млад
кнежевић
,
жао
он
бити
злосретан
јунак
.
али
мало
по
мало
мењати
он
тај
сетан
мисао
,
па
премишљати
о
себе
,
о
свој
злато
...
да
л
’
знати
како
јесам
тај
слатко
кад
се
човек
успављивати
мио
нада
,
мио
осећај
,
сећати
се
мио
свој
?
...
тако
јесам
заспати
Коч
.
Тишина
јесам
сав
веће
постајати
.
осим
шуштање
горе
,
и
осим
ромор
Моравин
ништа
се
више
чути
не
моћи
...
Беше
као
што
бивати
у
по
ноћ
.
Коч
јесам
снивати
,
страшно
,
чудно
снивати
...
Учини
он
се
као
да
још
гледати
у
развалина
,
па
као
да
на
један
пут
кроз
гомила
од
сурван
са
зид
камење
углед
где
се
нешто
црн
.
погледати
боље
кад
онај
углед
неки
црн
гвозден
врата
.
таман
он
мислити
и
чудити
се
од
шта
бити
тај
врата
бити
моћи
кад
се
врата
страховит
шкрипање
отворити
и
из
она
изаћи
неки
црн
створ
налик
на
човек
,
па
поћи
к
њен
.
кад
изаћи
из
сенка
од
зид
,
и
кад
пасти
нањ
блед
сенка
месечина
,
углед
Коч
црн
стар
калуђер
где
он
се
кашљуцати
и
поштапати
се
приближавати
.
у
он
бити
блед
испоснички
лице
и
оштар
поглед
...
у
сувоњав
левак
бројити
бројаница
,
а
бео
кос
посребрњена
месечина
дивно
он
се
спуштати
по
црн
мантија
до
појас
.
кад
доћи
до
Коча
он
стати
,
па
промукао
глас
рећи
он
:
—
не
бојити
се
синути
!
устати
па
ја
чути
!
...
Коч
се
покоравати
.
он
устати
и
смерно
чекати
даље
заповест
.
—
моћи
се
ни
мало
чудити
—
говорити
стар
слуга
божији
—
што
ја
овде
видити
,
још
мање
онај
одакле
изаћи
.
ја
у
један
црквица
под
земља
становати
вршити
заповест
силан
заповедница
над
јастреб
...
овде
ућутати
,
па
прокашљати
се
мало
наставити
:
—
Чуј
ја
синак
!
тај
јесам
срећан
од
свити
смртан
,
тај
јесам
постати
љубимац
мој
моћан
господар
,
који
јесам
ја
и
заповедити
да
овај
сад
к
ти
доћи
па
да
ти
тај
казати
,
и
да
ти
к
она
упутити
.
синак
,
послушати
мој
реч
.
мало
даље
од
овај
смиљаника
,
на
који
се
разговарати
,
имати
у
трава
заметен
стазица
који
водити
у
планина
,
и
који
хтети
тај
врло
брзо
одвести
тамо
где
требати
,
и
где
хтети
се
сав
благосов
божији
на
ти
излити
,
као
што
ти
он
и
ја
недостојан
слуга
његов
давати
...
и
пошто
јесам
благословити
младић
,
нестати
црн
калуђер
.
Коч
се
тргнути
иза
сан
па
се
крстити
и
чудити
како
јесам
тај
чудан
сан
бити
.
Још
таки
не
бити
уснити
.
погледати
око
себе
свуда
мирно
.
вранац
бити
онде
где
он
јесам
везати
,
и
нигде
не
моћи
никаки
трага
опазити
.
погледати
у
небо
,
и
учинити
он
се
по
звезда
да
јесам
по
ноћ
давно
проћи
.
Вис
он
се
не
спавати
,
а
овамо
он
јесам
непрестано
копкати
оно
што
јесам
чути
од
калуђер
у
сан
,
па
пошто
се
мало
размислити
скочити
с
кабаница
,
огрнути
се
она
,
јер
он
бити
прилично
хладно
,
па
поћи
као
од
шал
да
тражити
онај
стаза
,
за
који
он
калуђер
рећи
да
водити
у
Јастребац
,
и
—
на
велик
свој
чудо
наћи
јесам
...
он
стати
неколико
тренутак
да
промислити
хтети
ли
не
хтети
ли
поћи
стаза
.
кад
јесам
видети
да
он
се
ништа
рђаво
догодити
не
моћи
,
и
после
ако
угледати
каки
опасност
он
се
лако
моћи
вратити
,
а
на
последак
и
онако
не
хтети
далеко
већ
мало
да
прогледати
па
да
се
вратити
,
јер
са
зором
требати
поћи
кућа
;
јер
јесам
знати
како
се
његов
мајка
сад
зањ
бринути
.
Промисливши
дакле
добро
сав
тај
он
се
пригрнути
још
боље
кабаница
па
поћи
стаза
...
пут
виђати
јесам
Коч
много
леп
положај
,
који
јесам
тако
пун
српски
земља
,
који
она
показивати
жељан
ока
и
у
питом
драга
и
у
каменит
брег
.
али
сав
тај
,
и
тај
страховит
стена
што
ти
се
чинити
е
јесам
стуб
на
који
небо
стајати
,
и
тај
дољице
окитити
цвеће
и
трава
што
у
онај
суморан
стрмен
изгледати
као
осмејак
блажен
девојче
у
сред
туробан
лице
озбиљан
старица
,
и
тај
непрегледан
амбиз
,
који
нигде
страховит
крај
немати
,
сав
тај
бити
Коча
врло
обично
.
он
јесам
скоро
и
одрастати
лутати
по
таки
околина
,
па
за
тај
он
тај
толико
и
не
заносити
,
и
за
тај
ни
мало
не
застајкивати
код
она
,
већ
се
сав
већма
пењати
у
гора
.
за
мало
,
и
он
се
попити
на
један
вис
.
Случајно
омакнути
он
се
поглед
низ
планина
,
и
како
он
дарнути
у
срце
онај
што
угледати
испод
она
!
сјајан
месечина
осветлити
,
а
тих
ноћ
уљуљкати
,
спавати
у
доља
питом
Крушевац
,
красно
место
,
у
који
јесам
свет
кнез
живети
и
владати
...
као
што
пламен
за
час
обузети
сав
докле
се
прострети
моћи
,
тако
на
један
мах
обузети
нежно
Кочино
срце
црн
туг
...
како
бити
погледати
тај
варошица
,
који
јесам
ретко
и
у
сан
срећан
,
у
који
сад
зверје
господар
,
и
свој
зверски
ћуд
вршити
!
...
А
тај
на
тај
исти
место
,
за
време
српски
срећа
,
кад
Србин
слободан
бити
,
ту
јесам
цветати
сваки
срећа
и
задовољство
;
ту
царовати
цар
српски
,
ту
шетати
по
царски
двор
,
који
сад
ни
трагати
Турчин
не
оставити
,
славан
јунак
српски
,
честит
војвода
и
остати
господа
српски
...
на
место
свега
тај
сад
се
ту
ширити
бесан
муселим
са
још
бесан
јањичар
...
ту
на
тај
исти
место
живити
слободан
браћа
српски
,
срећан
и
задовољан
,
а
сад
на
тај
исти
место
пиштати
кукавно
српски
робље
у
тежак
томруци
...
на
последак
,
по
онај
поље
вијати
јесам
се
онда
светити
застава
,
злаћан
крсташ
страховит
српски
војска
,
од
који
јесам
зазирати
сваки
крвник
слобода
и
хришћански
леп
вера
,
а
сад
,
ох
,
сад
јесам
свуда
пусто
...
пусто
...
така
мисао
преламати
се
у
Коча
кад
он
поглед
пасти
на
Крушевац
...
он
бити
тешко
око
срце
,
учинити
он
се
хтети
издахнути
...
тако
он
јесам
тешко
бити
.
за
тај
скинути
калпак
,
клечати
на
стена
да
у
смеран
молитва
одланути
срце
свој
,
али
осим
побожан
молитва
,
он
се
у
душа
страховито
бог
заклињати
,
да
хтети
само
за
тај
живети
да
радити
да
се
избавити
браћа
његов
,
да
се
избавити
србадија
од
црн
робовање
,
заклињати
се
да
хтети
за
тај
погинути
...
тек
што
завршити
овај
свет
заклетва
,
а
иза
он
зачути
се
дивно
божански
појање
...
песма
бити
диван
,
али
онај
што
више
заносити
Коч
од
песма
,
тај
бити
глас
,
који
јесам
певати
,
ти
гласити
бити
исти
Лепосавин
.
Коч
се
осврнути
,
али
ништа
јесам
спазити
моћи
,
само
јесам
песма
сав
лепше
и
лепше
чути
,
и
тај
однекле
с
више
...
Можда
певати
анђео
на
небо
славити
бог
?
...
на
последак
сетити
се
младић
да
тај
морати
бити
на
онај
вишој
стена
,
који
се
више
овај
,
на
који
јесам
стајати
,
подизати
,
па
за
тај
се
брзо
попити
на
она
да
бити
видети
шта
јесам
.
али
кад
се
по
стрм
стаза
попети
горе
,
укочити
се
као
да
се
скаменити
.
тамо
бити
простран
леп
равањ
,
окитити
леп
зеленило
,
и
на
он
таласати
се
кола
од
девојка
,
таласати
се
тако
дивно
као
и
песма
који
играчица
певати
.
на
први
поглед
познати
Коч
да
тај
не
бити
обичан
девојка
,
који
он
не
давати
мислити
необичан
доба
и
место
,
не
моћи
мислити
рад
онај
чудан
игра
,
који
играти
и
каки
он
до
сада
ни
чути
ни
видети
јесам
,
не
моћи
мислити
рад
онај
необичан
одело
од
неки
бео
платно
сјајан
као
ватра
а
бео
и
од
снег
.
он
не
знати
да
јесам
игда
видети
у
цура
или
жена
онаки
кос
,
који
се
лелујати
до
земља
,
онаки
венац
од
цвеће
,
који
чисто
згоревати
у
румен
боја
свој
,
који
она
се
преко
прси
прелевати
као
дуг
преко
небо
...
на
последак
не
моћи
мислити
да
тај
обичан
цура
или
каки
сељанка
бити
рад
...
рад
онај
зрачан
лепота
,
који
она
се
сијати
на
лице
,
и
који
бити
тако
необичан
и
чудноват
,
да
кад
она
се
кола
тако
обртати
,
да
јесам
Коч
разговетно
више
таки
лепота
видети
моћи
,
онда
јесам
он
узалуд
гледати
,
јер
ништа
од
силан
сјај
разазнати
не
моћи
,
само
што
он
се
учинити
да
свако
тај
божански
створење
имати
сушти
лице
његов
диван
Лепосава
...
оволик
лепота
тај
необичан
играчица
,
који
он
не
моћи
у
себе
да
схватити
,
који
не
моћи
да
разумети
,
и
нехотице
подсетити
он
на
оно
,
о
шта
он
синоћ
силом
не
хтети
мислити
,
о
шта
јесам
много
слушати
од
свој
мајка
,
који
он
често
причати
о
чудо
у
Јастребац
,
сетити
се
и
задрхтати
...
он
бити
нагазити
на
вилистан
,
на
вилински
кола
!
...
.
тек
што
јесам
овај
муња
сенути
преко
мутан
небо
његов
дух
,
а
вила
опазити
да
јесам
грешан
смртник
гледати
њихов
божански
игра
...
у
тренутак
бити
заповедити
један
да
накаже
грешник
за
дрскост
његов
,
а
оне
све
зачас
развити
свој
сјајан
зрачан
крило
,
који
она
под
дуг
кос
сакрити
бити
,
па
неки
прнути
сјајан
небо
,
на
који
се
баш
онда
дан
од
ноћ
делити
,
а
други
одлетети
,
к
свој
горски
поток
,
где
ники
не
бити
приступан
и
где
оне
становати
.
сав
се
овај
у
час
згодити
и
Коч
само
спазити
како
један
вила
што
остати
извадити
из
недра
неки
сунце
—
шта
ли
—
он
само
опазити
где
нешто
сенути
,
и
—
он
више
ништа
не
видити
.
-
млад
кнежевић
бити
мртав
...
.
страховит
вилински
стрела
згодити
он
честито
срце
његов
...
тако
страховит
бити
леп
вила
,
јер
оне
не
хтети
да
и
један
смртник
моћи
казати
како
јесам
видети
вилински
кола
,
како
јесам
видети
њихов
лице
...
сиромах
младић
јесам
се
ни
тренутак
мучити
,
као
тресак
згођен
пасти
јесам
одмах
на
исти
место
.
глава
он
се
завалити
с
онако
још
отворен
очи
,
који
као
да
се
и
у
смрт
не
моћи
начудити
чудо
од
лепота
,
што
она
свој
сјајност
смрт
задати
...
Јуначке
рука
његов
,
који
мнидијаше
јадник
убијати
крвник
свој
и
слобода
браћа
свој
,
без
икакав
снага
лежати
сад
разбацати
по
росан
трава
...
А
из
срце
,
који
тако
жарко
одушевљавати
свет
људски
осећај
,
из
тај
чист
српски
срце
тећи
бистар
и
румен
крв
његов
као
црвен
поточић
преко
мртав
и
непомичан
његов
тело
,
као
преко
хладан
стена
.
он
бити
мртав
...
мртав
...
јадан
младић
,
шта
ти
донети
твој
налетна
нерасудност
!
...
сад
вити
распустити
свој
сјајан
крило
да
се
узвити
у
ваздушан
свет
сеја
свој
,
који
се
још
као
звездица
белити
у
зрака
,
али
у
тренутак
кад
полетити
,
погледати
још
једном
блед
мртвачев
лице
,
који
у
онај
бледоћа
,
и
онако
лепо
много
лепше
изгледати
,
и
учинити
она
се
да
јесам
на
он
нешто
опазити
што
она
се
учинити
страшно
сродан
.
тај
бити
Кочино
осећање
спрам
леп
Драгомирове
јединица
,
који
он
на
лице
јасно
изрећи
бити
,
и
који
не
бити
кадар
ни
смрт
да
истрти
...
Вил
полако
опет
се
спустити
над
мртав
момак
,
убрисати
он
млад
лице
мирисав
кос
свој
,
па
он
дуго
гледати
...
да
јесам
Коч
још
жив
бити
,
он
бити
чути
овај
реч
што
она
тихо
шапутати
вила
:
—
То
јесам
онај
велик
црн
очи
,
онај
јуначки
веђа
и
мали
гарав
брчић
,
тај
јесам
онај
исти
пламен
образ
,
она
сладак
уста
,
тај
јесам
онај
лице
,
о
који
ја
мој
мали
Лепосава
толико
причати
...
.
јадан
момак
...
.
тако
зборити
вила
,
па
јесам
на
један
мах
нестати
,
као
што
нестајати
онај
звезда
што
прелетити
преко
небо
па
се
угасити
.
али
не
потрајати
дуго
,
а
вити
се
опет
вратити
носити
у
рука
лековит
вилински
биље
.
одмах
клечати
крај
леп
жртва
,
покрити
он
онај
биље
ран
на
прса
,
из
који
још
истицати
крв
,
и
који
бити
начинити
отрован
вилински
стрела
,
и
она
се
нагнути
нањ
па
он
лако
љубити
побледео
усна
...
Што
више
обасипати
овај
вилински
пољубац
хладан
мртвачки
уста
,
што
се
више
простирати
по
укочен
мртав
Кочин
тело
божански
дах
од
тај
пољубац
,
сав
се
више
повраћати
живот
у
он
.
и
док
рана
на
срдашце
под
чудотворан
биље
зарасти
,
дотле
синути
онај
црн
очи
опет
онај
младићски
ватра
,
дотле
се
повратити
у
пун
Кочин
образ
њин
руменило
,
а
његов
усница
под
вилински
пољубац
задрхтати
...
—
он
јесам
извидати
!
—
радосно
се
пљеснути
рука
бео
вила
.
Коч
устати
као
после
каки
тежак
спавање
,
протрти
очи
,
па
кад
пред
себе
углед
вила
,
а
он
као
да
се
сетити
шта
јесам
с
он
бити
,
за
тај
пасти
пред
она
на
колено
и
склопити
рука
хтети
да
она
благодарити
,
али
он
она
не
дати
да
говорити
:
—
Младић
—
рећи
—
ти
јесам
спасти
од
очевидан
смрт
,
а
тај
за
тај
што
ја
ти
бити
жао
млад
и
зелен
,
па
јесам
заћи
.
али
пазити
од
сад
,
јер
у
свет
можда
не
хтети
у
свако
бити
сажаљење
.
А
сад
за
овај
захвалити
бог
велик
!
Коч
само
подигнути
очи
к
небо
,
али
ни
један
реч
јесам
умести
да
изговорити
.
—
Чуј
ја
даље
Коча
!
...
продужити
вила
,
а
Коч
проћи
језа
кад
чути
да
он
вити
име
знати
—
ја
јесам
тај
веома
омиловати
.
бити
л
’
тај
ја
примити
за
свој
помајка
,
као
што
бах
ја
желети
да
ја
такав
срчан
јунак
бити
посинак
?
...
Коча
се
чисто
учинити
да
хтети
од
радост
да
занемити
.
он
брзо
прихватити
њен
бео
нежан
рука
који
он
она
пружити
бити
,
пољубити
јесам
жарко
,
а
она
он
у
чела
па
рећи
:
-
—
да
јесам
ја
срећан
,
дуговечан
и
благосовен
синути
мој
!
...
Коч
јесам
опет
пољубити
у
рука
,
и
тај
се
свршити
свет
српски
тајна
.
помајка
Кочин
саветовати
он
како
требати
као
поштен
човек
да
живити
,
казивати
он
да
не
жалити
јурнути
и
у
велик
страхота
за
добар
браћа
свој
,
јер
у
велик
невоља
онај
он
не
хтети
оставити
.
-
после
тај
раздраган
вила
још
он
јесам
нешто
запитати
.
—
Син
Коча
,
казати
ја
ватрен
жеља
свој
да
ти
јесам
испунити
,
да
ти
показати
колико
те
миловати
!
...
-
у
овај
одсудан
тренутак
други
бити
се
мислити
да
л
’
бити
славити
,
да
л
’
бити
небројен
благо
искати
,
или
друго
како
благо
,
који
он
јесам
срце
тако
исто
мило
;
али
Коч
јесам
ни
мало
размишљати
.
истина
он
се
сетити
диван
срећа
,
који
бити
уживати
кад
бити
красан
Лепосава
бити
његов
љуба
,
а
овако
не
имати
за
тај
никаки
нада
,
јер
он
јесам
стар
Драгомир
страшно
мрзио
:
али
он
јесам
тај
захтевати
.
—
мајка
—
смерно
склопљен
рука
молити
млад
јунак
—
сладак
мајка
,
ја
само
тај
од
ти
просити
,
да
ја
укрепити
те
да
не
клонути
у
страшан
посао
,
који
јесам
намислити
радити
,
укрепити
ја
да
не
клонути
кад
стати
ослобођавати
србадију
из
ропство
!
...
.
Младићев
глава
клон
на
прси
а
на
вилин
лице
засјати
небески
радост
.
она
се
не
моћи
задржати
да
он
силно
не
загрлити
и
на
свој
груда
притиснути
.
—
Син
—
у
велик
занос
од
радост
шапутати
вила
—
тај
јесам
достојан
унук
Марков
.
—
Па
онда
клечати
вила
тај
склопити
рука
као
да
хтети
се
бог
молити
,
шапутати
:
—
побратимити
Марка
радовати
се
!
завет
што
јесам
ја
он
на
самрт
дати
ево
хтети
да
се
испунити
.
радовати
се
,
Србадија
хтети
опет
да
бити
слободан
!
...
—
Па
онда
опет
загрлити
Коч
.
—
Јуначки
радити
,
слушати
свагда
честито
срце
свој
,
па
се
не
бојити
,
свет
хтети
се
намера
твој
испунити
.
А
за
толики
твој
племенитост
,
који
сад
показати
,
ево
ти
се
зарицати
:
диван
један
јунак
,
који
јесам
у
сав
вредан
ти
,
бити
ти
побратити
;
а
леп
девојче
на
свет
бити
тај
вереница
!
...
сад
и
ти
требати
да
се
одморити
после
оволик
чудо
и
мука
.
спавати
,
и
моћи
се
чудити
ако
се
пробудити
на
исти
место
где
јесам
оставити
пламен
вранац
!
...
—
зор
још
не
бити
зарудети
,
али
јесам
на
небо
већ
трептила
она
његов
јасно
љубичаст
хаљина
,
у
који
дочекивати
зор
,
кад
се
Коч
пробудити
на
свој
кабаница
,
који
сав
бити
мокар
од
роса
као
и
његов
хаљина
.
он
се
побожно
прекрсти
,
устати
и
погледати
око
себе
.
вранац
он
поздрав
весео
рзање
,
а
по
шума
се
орити
славујев
песма
.
какав
бити
тај
чудо
?
да
тај
сав
не
бити
сан
?
...
Коч
јесам
смести
више
да
о
тај
мисао
,
ту
он
се
чинити
вртоглавица
,
у
који
се
бојити
да
хтети
памет
преврнути
,
па
зато
се
манути
свега
,
и
слушати
како
лепо
звонити
кроз
ран
тишина
мало
звоно
сеоски
црквица
на
јутрењи
...
ви
.
Још
онај
ноћ
кад
се
мргуд
вратити
са
село
јесам
имати
мир
да
спавати
.
једва
јесам
чекати
да
сванути
па
да
одмах
почети
вршити
што
се
у
паклен
срце
његов
тако
дуго
кувати
.
у
јутро
тек
што
јесам
устати
,
доћи
он
мајка
врло
брижан
.
—
синак
мргуд
,
Коч
опет
терати
свој
!
...
мргуд
јесам
тај
једва
дочекати
,
па
за
тај
као
уплашено
прихватити
.
—
Шта
рећи
мајка
?
...
—
Коча
јесам
добро
синути
.
јутрос
јесам
опет
некуд
одјахати
...
мргуд
се
начинити
веома
замислити
,
па
после
се
на
један
пут
тргнути
.
—
не
мајка
,
тај
ни
по
што
више
несме
бити
.
ако
још
мало
тако
устрајати
,
доћи
хтети
јесам
себе
глава
—
А
сад
морати
похитати
да
он
што
пре
наћи
и
вратити
...
јер
—
и
овде
се
потрудити
да
се
начинити
као
човек
,
који
бог
знати
каки
тајна
познавати
—
да
ти
знати
куда
он
ићи
!
...
таман
хтети
кнегиња
да
он
питати
каки
јесам
тај
тајна
,
а
он
брже
боље
стати
се
спремати
и
говорити
.
—
махнути
се
тај
нана
,
овде
јесам
сваки
тренут
страшно
скуп
.
он
јесам
можда
већ
...
ох
Коча
једини
брата
мој
!
Тужно
уздисати
притворник
,
па
брзо
узјахати
свој
коњ
и
откасати
пут
,
који
водити
скела
,
а
оставити
јадан
кнегиња
у
страшан
брига
.
мргуд
јесам
брзо
стигнути
Морава
,
још
брже
се
превести
у
Ћуприја
,
па
се
упутити
свет
Раваница
.
за
тај
време
мутити
се
по
његов
глава
многи
мучан
мисао
.
—
Мирко
мрзети
Коч
—
премишљати
он
—
ја
јесам
видети
свој
очи
онај
,
рад
шта
хтети
он
нањ
страшно
мрзити
док
јесам
год
жив
,
а
...
а
и
ја
нешто
тако
имати
...
Зашто
јесам
бајаги
он
добар
од
ја
?
зар
што
јесам
луд
па
не
жалити
живот
ни
колико
два
пар
?
такав
јунак
моћи
бити
ја
бити
само
да
ја
бог
јесам
дати
памет
...
или
зар
што
јесам
личан
на
ока
?
ех
чудан
ја
послати
!
да
и
ја
не
мрзети
онако
детињасто
китити
се
,
баш
бити
се
моћи
мерити
.
тај
ни
у
шта
,
ни
у
шта
јесам
добар
од
ја
,
и
ако
сваки
казати
да
јесам
.
тај
он
јесам
само
угурсуз
,
кукавица
...
па
како
јесам
бенаст
...
тај
ја
морати
да
он
мрзети
...
тако
премишљати
бити
мргуд
већ
стигнути
до
Сења
,
па
кад
тај
углед
он
почети
лакше
ићи
,
и
добро
гледати
да
не
хтети
гдегод
опазити
свој
пријан
Мирка
.
кад
бити
на
сред
село
,
а
он
он
углед
где
пред
кућа
оправљати
кола
,
па
се
у
тај
бити
тако
задубити
да
не
бити
ни
опазити
мргуд
.
али
овај
сад
разиграти
коњ
па
кад
стати
звекетати
сребрн
такум
на
коњ
,
Мирко
подигнути
глава
да
видити
какав
јесам
тај
бињеџија
.
кад
он
углед
претварати
се
да
он
јесам
неверица
:
—
бог
и
душа
мој
прика
!
—
здраво
мргуд
љубазно
он
поздрав
Мирко
,
па
поћи
ближе
к
он
.
—
здраво
,
како
ти
Степановић
!
—
одпоздравити
он
онај
исто
тако
,
па
се
сагнути
с
коњ
тај
се
братски
пољубити
с
он
,
као
да
се
нимало
не
сећати
како
он
јесам
у
црн
врх
осрамотити
.
ту
се
после
развести
пријатељски
разговор
,
из
који
Сењанин
дознати
да
мргуд
бајаги
намеравати
у
Раваница
,
па
он
свакако
одвраћати
од
тај
бар
за
сад
,
него
да
остати
који
дан
код
он
да
се
мало
прочастити
,
па
моћи
после
заједно
у
Раваница
,
а
до
она
немати
више
него
сахат
.
мргуд
се
из
први
нећкати
,
али
кад
пристати
видети
се
да
јесам
тај
једва
дочекати
.
и
тако
остати
он
код
Мирка
,
где
јесам
се
ваљано
веселити
.
Између
осталих
пријатељски
разговор
започети
од
један
пут
Мирко
:
—
збиља
и
не
питати
тај
пријатељ
.
Шта
ти
ради
брат
?
...
—
мргуд
се
учинити
е
он
гранути
сунце
кад
овај
јесам
почети
о
онај
,
што
јесам
он
најволети
.
на
овај
питање
он
се
намргодити
,
и
учинити
се
да
он
јесам
тај
страшно
увредити
:
—
не
знати
.
ја
за
таки
људи
не
разбирати
.
—
Чудо
што
се
мислити
овај
два
младић
тако
подударати
,
да
јесам
реч
један
бити
читав
срећа
други
.
—
управо
да
ти
казати
—
почети
опет
Мирко
—
ја
се
онај
твој
брат
не
допадати
!
...
—
—
Шта
не
допадати
,
прихватити
живо
брат
Кочин
—
шта
не
допадати
?
требати
да
он
мрзети
,
да
он
презирати
као
сваки
угурсуз
и
будала
.
молити
те
помислити
,
сетити
се
,
како
јесам
хтети
глава
да
изгубити
у
црн
врх
рад
његов
лудост
и
пакост
!
...
—
Степановић
поћутати
малко
,
па
онда
пружити
мргуд
рука
,
који
овај
једва
дочекати
,
те
се
срдачно
руковати
.
-
—
мргуд
,
ја
требати
да
бити
побратимити
.
ја
јесам
родити
да
један
други
бити
веран
пријатељ
.
Што
један
помисао
;
тај
и
други
већ
знати
,
што
један
осећати
,
тај
други
већ
исказивати
једно
исто
љубити
обојица
а
што
један
мрзети
тај
и
други
мрзети
од
сав
срце
!
—
и
заиста
тако
бити
,
они
се
побратити
.
после
опет
продужити
свој
разговор
,
који
она
тако
мити
бити
.
—
А
баш
јесам
штета
—
рећи
хтети
Мирко
—
што
хтети
код
онако
луд
Коча
пропасти
сав
имање
и
богаство
што
остати
од
покојни
кнез
!
...
—
бог
ја
право
велим
,
и
бити
одавна
он
сав
тај
прошћердати
,
да
ја
несам
скљанао
и
чувати
!
...
одговорити
он
побратити
.
—
опет
,
опет
,
куда
хтети
ти
јесам
на
сав
страна
.
Већ
знати
шта
побра
,
требати
он
уклонити
да
не
убијати
срећа
многи
.
он
хтети
на
последак
дотерати
да
честитати
кнегиња
просити
па
да
се
хлеб
храна
!
...
—
ох
,
тај
јесам
благодат
божји
!
ја
бити
велик
севап
учинити
,
кад
бити
он
смакнути
с
овај
свет
да
не
срамотити
славан
кнежевски
родбина
,
и
да
јесам
не
упропашћивати
!
...
сад
мало
ућутати
,
док
тек
Сењанин
:
—
јесам
,
ал
’
како
хтети
?
...
—
убити
он
не
смети
,
јер
овај
везир
правити
јесам
угурсуз
баш
као
да
он
јесам
брат
.
бити
ми
обојица
утући
.
Већ
ја
требати
штогод
да
измислити
,
како
хтети
он
се
отарасити
а
да
ники
и
не
сањати
да
јесам
ја
ту
помешан
.
—
Већ
лако
хтети
,
само
кад
се
знати
.
од
сад
требати
обојица
да
пазити
на
што
он
радити
,
па
један
други
да
јављати
!
...
Пошто
јесам
се
ситити
наразговарати
,
и
пошто
јесам
Мирко
свој
побратим
добро
угостити
,
опростити
се
овај
да
се
кућа
вратити
оставити
се
пута
у
Раваница
.
Баш
кад
једном
нога
стати
на
бињакташ
сетити
се
да
нешто
не
казати
сав
побра
,
—
збиља
,
овај
јесам
заборавити
да
ти
казати
,
а
не
хтети
бити
сгорег
да
знати
,
Прочачкао
јесам
да
јесам
Коч
веома
заволети
неки
девојче
Лепосава
!
Мирко
се
чисто
изгубити
од
радост
.
—
истина
ли
велим
?
—
А
што
,
зар
јесам
тај
тако
важно
?
—
запитати
мргуд
бајаги
не
увиђати
у
тај
каки
важност
.
—
тај
казати
ја
само
чији
јесам
тај
девојче
?
—
—
неко
наџак-чиче
Драгомир
из
наш
село
.
—
јесам
ли
доиста
леп
?
—
—
као
уписати
...
—
—
е
—
са
сав
задовољно
усукивати
Мирко
оно
неколико
чекињаст
длака
што
он
бити
на
место
јуначки
брк
—
е
сад
буди_без
брига
.
само
мотрити
шта
хтети
ја
из
тај
да
исплести
.
само
гледати
!
...
побра
се
још
једном
ижљубити
па
се
растати
.
ВИИ
.
ледан
јутро
осванути
београдски
везир
мртав
пред
врата
градски
барутана
Ружица
.
овај
јесам
пукнути
као
гром
по
срце
несретан
Србадија
,
који
тек
што
бити
мало
глава
подигнути
,
мало
живахнути
у
слободан
зрака
,
под
управа
овај
први
човечан
Турчин
...
ал
’
ко
знати
да
л
’
јесам
и
тај
Турчин
бити
!
...
јер
ево
шта
се
зборити
по
диман
кавана
турски
,
кад
се
зачути
да
јесам
везир
убити
.
—
Алах
ил
’
Алах
!
неки
јесам
благосовен
бог
,
и
неки
се
вечно
славити
име
јединог
пророк
његов
!
—
благосиљати
сед
хоџа
и
дервиш
сркати
арапски
кава
.
—
правдати
се
опет
навршити
!
...
—
и
зликовац
јесам
ухватити
!
—
додавати
други
поред
други
који
стих
из
коран
.
мало
по
мало
прелазити
они
из
бунцање
на
сам
ствар
.
и
многи
,
који
још
не
знати
на
шта
јесам
ствар
,
молити
да
она
се
приповедити
,
док
хтети
један
имати
започети
прича
,
али
да
бити
велик
важност
свој
приповетка
дати
окренути
турски
као
што
јесам
он
мислити
:
—
валах
и
билах
кардаш
ево
како
се
десити
.
Саали
бег
-
Мујагић
,
што
но
јесам
родом
из
Зворник
,
не
моћи
више
бивати
оћима
да
гледати
покор
што
се
ућини
од
дин
и
имати
.
„
е
бивати
—
реће
ја
једноћ
—
овај
везир
бацити
јесам
и
сарук
и
рз
(
образ
)
под
нога
.
нити
слушати
цар
ни
муфтија
.
“
—
овде
имати
прекинути
причање
па
повући
два
жесток
дим
из
свој
као
песница
ћилибар
,
и
два
гутљај
кава
,
па
онда
на
тенан
продужити
свој
прича
:
—
ефендум
бенум
брата
ја
јесам
мој
!
реће
ја
Саали
Бег-Мујагић
бивати
овај
се
ћудо
и
паћариз
не
морити
дуљити
трпљети
.
“
е
бивати
рећи
хтети
он
ја
на
тај
,
а
шта
хтети
он
?
ефендум
бенум
сила
бог
не
молити
бивати
,
па
шта
хтети
он
де
?
„
валах
и
билах
ја
хтети
он
доћи
хак
“
.
реће
он
бивати
.
Турчин
изјављивати
свој
чуђење
мумлати
неки
неразговетан
реч
,
из
који
се
само
чути
моћи
по
који
„
Алах
!
“
,
и
вртети
глава
,
или
гладити
свој
брада
.
—
ама
зар
тај
рећи
Саали
Бен-Мујагић
?
.
.
не
веровати
један
јуначина
,
који
тако
што
не
бити
веровати
за
други
осим
за
себе
.
—
јесам
бивати
тај
рећи
исти
Саали
Бен-Мујагић
из
Зворник
ље
!
Ена
он
бивати
жив
...
хм
!
—
срдито
уверавати
стар
имати
,
који
бити
ражљутити
,
што
се
његов
прича
не
веровати
.
—
баталити
Ибро
де
!
—
утишкиваху
Турчин
прзница
,
који
јесам
баш
имати
воља
да
се
вечерас
с
ко
год
свадити
;
па
се
онда
обрнути
старац
—
Шта
бити
даље
ефендум
?
—
е
бивати
,
шта
хтети
ви
више
дуљит
лакрдија
—
наставити
он
достојанствено
—
брата
ја
јесам
мој
драг
,
што
рећи
Саали-
ага
тај
јесам
ућинио
бивати
.
он
се
пришуњати
покрај
везир
бивати
те
ући
за
он
у
онај
безистен
што
ли
јесам
,
ђе
но
јесам
бивати
,
брата
ја
јесам
мој
,
сад
ђебана
,
а
он
он
ни
опазити
јесам
бивати
.
кад
тамо
кардаш
бенум
,
а
оно
везир
ђаурски
клање
бивати
,
јере
јесам
тај
ђебана
ефендум
бенум
некада
ђаурски
Ружица
бити
...
Обично
имати
тако
по
мало
застајкивати
у
свој
прича
да
бити
дати
време
онај
што
он
слушати
,
не
бити
ли
се
они
дивити
његов
речитост
,
и
заиста
после
сваки
тај
почивање
јесам
изостати
по
који
„
Алах
ил
’
Алах
!
...
“
—
кад
бивати
он
тај
углед
,
он
бактише
и
кидисати
те
примлати
ђаурски
пас
!
...
Чича
смешити
се
засукивати
сав
брк
гледати
какав
сила
имати
његов
прича
.
и
заиста
зачудити
шапћући
мудар
коралски
изрека
разилазити
се
обично
Турчин
из
свој
кава
после
сваки
овако
чудан
за
она
прича
.
—
исто
онако
као
што
се
при
наступање
овај
убијен
везир
скупљати
рај
да
се
заједно
обрадовати
и
развеселити
,
тако
се
и
сад
ноћу
при
јасан
месечина
моћи
угледати
многи
гомилица
,
само
што
она
се
на
лице
моћи
познат
велик
страх
и
сумња
место
пређашњи
радост
.
неки
се
договарати
где
хтети
да
испосакривају
свој
сјајан
оружје
,
за
који
јесам
знати
да
хтети
она
он
до
који
дан
поотимати
,
како
бити
он
у
невоља
сав
скуп
зграбити
моћи
да
се
бранити
.
други
опет
старити
се
да
остати
драгоценост
који
јесам
за
овај
неколико
година
свак
слободно
носити
склонити
,
а
трећи
се
разговарати
о
јад
и
страхота
који
тек
што
се
несу
просути
по
кукаван
српски
земља
...
неки
опет
:
—
бог
да
он
душа
простити
јадник
,
он
јесам
бити
анђео
по
Срба
и
по
сваки
поштен
човек
!
...
захвално
се
сећати
свој
добар
везир
,
ко
тако
кукавички
смакнути
.
—
Ал
народ
чудан
удес
!
...
он
Србин
,
па
се
потурчити
само
да
свој
добро
чинити
,
постати
везир
,
па
и
опет
,
опет
он
доћи
глава
!
...
—
Божа
благ
што
ти
јесам
судити
часак
!
...
—
А
бог
ја
браћа
,
да
јесам
се
тамо
десити
,
име
ја
божји
не
бити
жалити
подметнути
свој
прси
да
онај
крвников
нож
не
доћи
до
онај
поштен
срце
!
...
—
е
мој
брати
,
па
да
јесам
ви
двадесет
стати
предањ
,
и
да
јесам
стрела
оли
зрно
из
пушак
пролетети
кроз
сав
ви
;
ники
не
бити
ништа
бити
до
онај
ко
јесам
доћи
суђен
часак
!
...
—
Божанство
јесам
тај
брата
,
јесам
шал
!
...
—
јесам
богмити
божанство
,
ја
!
...
и
сељак
кад
изговарати
на
свој
уста
овај
свет
реч
,
свагда
се
скромно
крстити
.
други
опет
гомилица
овако
зборити
:
—
Тешко
ми
браћа
,
Сали
Бен
-
Мујагић
,
убица
наш
добар
везир
стати
јесам
на
место
он
!
...
—
ох
покора
,
што
хтети
се
од
ми
да
чинити
!
...
—
ама
јесам
л
’
тај
истина
човек
?
...
—
Кажу
људи
брата
.
Турчин
не
моћи
да
он
се
нахвалити
што
она
јесам
скинути
с
врата
халка
,
који
она
јесам
притезати
па
несу
моћи
живети
како
јесам
они
хтети
,
и
за
тај
он
начинити
везир
,
а
цар
,
вео
,
морати
он
послати
берат
на
везирство
па
још
и
три
туг
,
што
јесам
тако
јунаштво
учинити
!
...
—
ама
не
хтети
бити
тако
—
сумњати
други
—
ја
казивати
људи
да
се
он
не
смети
примити
везирство
,
већ
да
јесам
постати
ћаја-
паш
уз
нов
везир
!
...
—
е
веровати
!
...
—
тек
свакако
по
ми
наопако
,
јер
и
тај
везир
чији
јесам
он
ћаја
,
ље
јесам
добар
од
он
,
а
ако
и
јесам
морати
све
онако
радити
као
што
он
ћаја
хтети
,
јер
за
час
моћи
проћи
као
наш
добар
везир
,
бог
он
дати
у
рај
насеље
!
...
А
шта
мислити
како
изгледати
леп
и
питом
село
српски
,
што
у
потоњи
време
тако
живахнути
бити
?
пуст
,
страховито
пуст
.
нигде
живити
дух
неси
моћи
видети
осим
по
који
рајетин
,
који
с
оборен
глава
—
као
да
се
стидити
име
свој
—
промицати
кроз
пуст
село
у
поље
да
на
он
као
мрав
радити
,
па
да
с
чемеран
зној
једва
толико
за
се
зарадити
колико
да
исхранити
сиротиња
свој
.
нигде
,
нигде
више
неси
моћи
видети
срећан
осмејак
да
благовати
на
лепушкаст
обрашчић
весео
девојчица
и
невестица
,
јер
неси
моћи
ни
она
видети
.
оне
сакрити
свој
лепота
у
мрачан
кућица
,
у
мрачан
кут
,
где
нигда
не
хтети
видети
сјајан
сунце
,
нигда
онај
божанство
што
се
зор
звати
,
што
он
лепо
вече
казати
...
Сакрише
се
да
увенути
онај
ружица
на
обрашчић
,
да
усахнути
онај
пупољак
на
сладак
нељубљен
усташца
,
да
оседити
онај
вран
кос
немилована
,
јер
да
се
тај
лепота
само
помолити
па
ето
у
кућа
киша
од
сам
гром
...
ох
,
па
зар
више
никад
да
не
јечати
по
зелен
луг
нежан
песма
из
славујски
девојачки
уста
?
...
бог
знати
да
л
’
хтети
икад
више
...
тај
зар
нигда
више
да
не
заиграти
диван
кола
,
да
се
не
провести
сјајан
сабор
код
свет
српски
богомоља
?
...
никад
више
...
па
...
аох
...
зар
никад
више
да
не
заблистати
у
србињској
рука
сјајан
оружје
никад
на
његов
поносит
груди
злаћен
тока
?
...
дати
Божа
,
али
мрко
,
тешко
...
такав
покор
починити
онај
црн
глас
што
као
отрован
олуја
хукнути
па
окужити
сав
красан
српски
земља
...
како
мало
живахнути
Турчин
,
добити
опет
слобода
да
моћи
радити
што
она
ћеф
заискати
,
не
гледати
што
хтети
тај
тренуће
свиреп
њихов
задовољство
унесрећити
и
ојадити
хиљаду
људски
ерц
,
—
од
тај
доба
са
сав
друкчије
оживити
и
београдски
Багдат
,
београдски
Дорћол
.
Чисто
лепше
певати
хоџа
са
свој
мунара
,
с
велик
милина
долазити
правоверан
на
свој
ужаснути
ал
’
по
она
свет
молитва
„
Алах-ху
!
“
па
и
сам
весеље
севдалијски
османлија
бити
сад
леп
.
хајде
само
да
ући
у
овај
каваница
,
који
с
поље
китити
красан
асмалуци
,
који
свој
зелен
лишће
,
свој
зрео
китнастим
плод
рећи
бити
осмејкивати
се
као
како
девојче
што
свој
осмејак
и
свој
ђаволаст
поглед
сваки
срце
придобити
моћи
;
који
китити
леп
клупа
од
мирисан
орахов
дрво
,
на
који
кад
правоверан
узети
абдес
чинити
он
се
у
седми
јесам
небо
,
и
који
ти
рећи
бити
свој
лепота
мамити
...
само
да
ући
у
тај
каваница
па
хтети
се
о
тај
уверити
.
око
оџаклија
,
на
који
буктети
ватра
као
како
страсно
срце
,
на
који
се
пећи
горак
кава
,
мио
пиће
турски
,
простирати
се
свуда
у
наоколо
дуг
прљав
миндерлук
од
црвен
чоха
,
који
Турчин
најволети
,
да
он
потсећати
на
крв
,
који
он
најрадије
пити
...
таман
и
густ
магла
од
дим
из
чибук
и
наргила
спустити
се
од
таваница
,
на
који
се
шаренити
корански
стих
,
па
до
црвен
турски
јеменије
,
који
јесам
правоверан
изувати
седати
и
прекрштати
нога
,
а
који
јесам
чађав
циганчити
,
кавански
слушче
,
уређивати
те
стајати
око
мангал
у
ред
као
војник
.
да
јесам
заредити
па
разгледати
онај
чудан
слика
што
кроз
магла
провиривати
,
као
што
кроз
вечерњи
зрак
провиривати
питом
виноград
и
шумица
окићен
брежуљак
,
да
јесам
разгледати
видети
бити
много
слика
што
она
врло
ретко
у
живот
виђати
...
ту
седити
озбиљан
Арабистанац
,
што
јесам
на
свој
камила
дотерати
мирисан
бошча
за
честит
господа
и
бег
београдски
.
испод
његов
бео
бурнус
видити
он
се
чађав
лице
,
који
јесам
изгорети
у
непрегледан
пустара
од
жесток
арапски
сунце
,
а
ако
се
мало
насмешити
или
започети
причати
каки
прича
,
што
јесам
синов
пустиња
љуба
као
какав
хлађан
извор
,
а
ти
он
угледати
бео
зуб
што
јесам
бео
од
чист
слонов
кости
.
спрам
он
нијати
се
полако
какав
стар
војник
,
ко
јесам
живот
и
судба
далеко
одвући
од
његов
завичај
,
па
много
афијуна
јести
не
бити
ли
мало
позаборавити
туг
свој
,
што
он
срце
тако
јако
притискивати
.
на
његов
лице
видити
нацртан
срећан
сан
.
оставити
он
,
неки
сиромах
сањати
свој
мио
поље
,
свој
кућа
и
родбина
,
свој
бео
стадо
...
А
до
он
угледати
гомилица
јунак
,
који
жестоко
зборити
о
неки
јунаштво
.
поред
онај
зверски
беснило
,
што
се
у
тај
зборима
сијати
сваки
Турчин
на
лице
,
зачудити
угледати
на
неки
чела
испод
турбан
са
сав
другачији
јуначки
понос
,
угледати
у
гдекоји
ватрен
очи
са
сав
другачији
плам
.
и
како
ти
јесам
онда
срце
кад
ти
нешто
штрецнути
:
—
ох
тај
јесам
несрећно
Србац
,
који
потурчити
док
још
одојче
бити
,
да
после
свој
јунаштво
свој
убијати
!
...
А
овде
?
...
овде
јесам
тек
оно
,
рад
шта
јесам
у
кавана
ући
да
видити
.
овде
јесам
онај
бескрајњи
весеље
,
ко
се
Турадија
предати
од
како
погинути
београдски
везир
.
ту
се
бити
искупити
велик
обожавалац
страстан
уживање
,
који
се
они
и
предавати
без
икаки
граница
.
они
заборављати
на
коран
,
већ
писати
и
писати
румен
винце
,
певати
колико
она
грло
доносити
,
а
кад
бити
стати
да
се
мало
одморити
,
онда
слушати
ситан
ћемане
,
уз
који
певати
млад
дајирџика
у
дајире
,
који
позвецкивати
као
дробан
гривна
на
рука
или
богат
ђердан
на
грло
девојачки
.
Међа
весељак
бити
и
убица
везиров
,
беснити
Мујагић
.
он
брзо
омрзнути
ситан
песма
од
ћемане
,
досадити
он
се
слушати
једногласно
дајире
,
пљеснути
рука
и
викнути
:
—
Чочек-кьзлар
!
...
и
два
млад
доста
леп
девојка
,
два
лепушката
циганчета
,
који
се
дотле
у
један
кут
сладити
дим
из
наргила
,
изаћи
на
среда
да
играти
.
на
она
бити
красно
одело
.
црвен
фес
,
испод
који
се
распуштати
небројан
витица
,
бити
са
свити
страна
окићен
цвеће
,
који
се
спуштати
чак
до
ђердан
од
шарен
ђинђува
на
врат
ђаволаст
играчица
.
Јелечићи
бити
тако
згодно
скројити
да
изгледати
као
срасти
с
витак
стас
девојачки
и
показивати
он
у
леп
,
природан
његов
лепота
.
кроз
прорезан
јелек
на
прса
видети
јесам
се
навезен
бурунџук-кошуље
,
а
о
појас
лепршати
јесам
се
појас
с
кићанка
,
који
се
у
играње
увијати
око
пун
и
обао
девојачки
рука
као
припитомљен
леп
змија
око
мермеран
стуб
.
у
један
бити
бео
шарваре
,
у
други
црвен
,
а
оба
имати
на
ножица
жут
мества
од
леп
сахтијан
па
она
се
тако
нога
жутити
као
у
соко
.
на
један
миг
Салијин
почети
чочек
играти
.
најпре
стати
један
спрам
други
па
се
нежно
погледати
,
бацати
један
други
рука
пољубац
,
полетети
бити
један
други
у
загрљај
,
али
у
тренутан
тргнути
бити
се
па
се
сваки
за
себе
са
себе
играти
,
подскакивати
и
окретати
често
погледати
што
знати
добар
и
вешт
у
небо
.
на
последак
не
моћи
се
задржати
,
оне
се
жарко
загрлити
,
њихов
рука
тако
се
извити
и
испреплести
у
игра
,
да
бити
се
сваки
скаменити
морати
од
чудо
који
ијоле
не
бити
навикнути
да
гледати
тај
вештина
чочек
.
игра
бити
брз
и
буран
,
тако
да
ти
се
чинити
да
чочечки
нога
и
не
додиривати
по
под
прострт
ћилим
;
а
шарваре
се
лепршати
и
гонити
се
као
два
ветар
.
њихов
тело
бити
тако
гибак
и
од
детињство
у
тај
вештина
научити
,
да
се
један
чочек
моћи
око
други
увит
као
ладолеж
уз
каки
стабљика
,
па
кад
се
тако
увити
на
последак
поднети
свој
уста
под
уста
свој
другарица
с
таки
поглед
,
који
она
јасно
исказивати
најжарчу
жеља
за
пољубац
;
али
тек
што
она
склопити
уста
,
а
ладолеж
се
у
тренутак
одвити
па
она
се
пљескање
рука
светити
...
али
диван
у
тај
игра
бити
песма
,
који
чочек
кроза
сав
игра
певати
,
и
који
обично
певати
какав
тајни
састанак
у
харемски
башча
,
под
мирисан
дгуња
ил
’
неранџа
,
како
сладак
миловање
,
како
ашиковање
...
један
Турчин
,
који
вечерас
нешто
сувише
бити
натући
чалма
на
очи
,
па
све
с
погнут
глава
предати
се
гледати
,
непрестано
јесам
гледати
како
се
Салија
допадати
овај
чочечки
игра
,
па
кад
видити
како
овај
доћи
до
лудило
од
страстан
занос
,
онда
викнути
играчица
:
—
Ђузел
Фата
!
Девере
ти
окренути
онај
песма
о
красан
Лепосава
,
што
јесам
ономадне
певати
код
Халкић
!
—
и
чочек
као
да
знати
колико
се
он
тај
нов
песма
допадати
,
отпевати
јесам
што
лепше
умести
.
ту
се
казивати
каки
јесам
очи
у
Лепосава
,
који
кад
погледати
сунце
помрчати
,
брег
се
кретати
а
поток
пресушити
;
ту
се
певати
њен
мали
крмезли-уста
,
који
кад
прозборити
чинити
ти
се
шећер
сагрева
и
сладак
мед
се
прелевати
,
и
за
чији
се
пољубац
закрвити
два
брата
родити
;
певати
се
назли-грло
Лепосавин
,
рад
чији
дивота
стотинама
младић
бесомучки
у
пропаст
скакати
...
онај
Турчин
што
захтевати
тај
песма
доћи
изван
себе
од
усхићење
.
—
аферим
!
ја
јесам
мислити
она
се
лепота
не
моћи
испевати
,
оно
требати
само
видети
па
осећати
,
али
међер
ви
јесам
и
испевати
.
Чок
аферим
!
—
и
при
овај
реч
дати
чочек
,
који
видети
да
она
се
бакшиш
спремати
,
па
се
у
игра
тако
извити
да
она
ага
спустити
на
уста
четири
златан
махмудија
—
истина
ви
јесам
опевати
само
мрвицу
од
Лепосавин
дивота
,
али
и
тај
јесам
сувише
!
—
колико
јесам
и
бесан
Мујагић
бити
тај
нов
песма
раздражити
и
опити
,
опет
се
зачудити
кад
видити
колико
његов
комшија
напојница
дати
па
он
за
тај
запитати
.
—
зар
јесам
јесам
тај
кардаш
видети
?
...
Турчин
само
подигнути
очи
у
вис
па
тешко
хукнути
.
—
А
дин
тај
јесам
ли
лијеп
?
—
—
валах
и
билах
,
неки
јесам
Турчин
већ
каурски
псето
,
ако
имати
у
цијел
пророков
рај
така
хурија
!
...
Мујагић
план
,
па
тако
бити
приличити
наквасити
загрмети
:
—
А
тако
ја
свечев
брада
и
тако
ја
оштар
ђорда
,
сутра
хтети
бити
красан
Лепосава
у
мој
харем
!
...
тај
изрекав
јурнути
па
као
бура
излетити
из
кавана
...
мало
по
мало
разилазити
се
Турчин
,
и
ко
јесам
у
тај
мах
проћи
улица
морати
јесам
чути
силно
клопарање
халка
на
авлија
од
харемова
.
кад
изаћи
онај
Турчин
,
што
тако
издашан
бити
у
напојница
,
изаћи
за
он
и
чочек
.
—
Фата
!
—
говорити
полако
Турчин
веома
радостан
—
тај
јесам
реч
одржати
,
а
ја
не
знати
како
да
ти
захвалити
!
ето
овај
за
сад
!
—
и
пружити
она
пун
шака
новац
...
.
ВИИИ
.
кад
се
Коч
вратити
са
свој
пут
,
на
који
јесам
толики
чудо
проживети
,
или
управо
просањати
,
наћи
код
кућа
толико
промена
,
да
се
чисто
скаменити
.
кад
јесам
пролазити
кроз
питом
Пањевац
,
који
до
сад
свагда
бити
весео
,
у
који
скоро
никад
не
престајати
песма
и
врева
од
радин
што
на
сав
страна
тумарати
као
у
каки
велик
варош
,
он
јесам
моћи
да
разумети
шта
значити
тај
свечан
тишина
као
да
јесам
ући
у
празан
црква
,
шта
значити
тај
пустош
,
кроз
који
тако
чудно
одјекивати
кас
његов
ватрен
коњица
,
не
знати
где
се
дедоше
онај
умиљат
поглед
,
онај
ђаволаст
осмејак
,
који
он
свагда
тако
слатко
предусретати
?
...
Вртећи
глава
од
чудо
проћи
кроз
село
,
у
ко
рећи
бити
не
бити
живити
дух
,
па
се
упутити
кућа
свој
страшно
у
срце
зепсти
да
и
тамо
не
бити
тако
пусто
,
да
се
и
кроз
његов
одаја
не
разлегати
заман
глас
његов
,
који
хтети
мајка
и
брата
дозивати
...
на
срећа
преварити
он
страшан
слутња
.
он
наћи
и
мајка
и
брата
,
и
ако
не
онако
као
што
она
јесам
оставити
.
стар
мајка
седети
јесам
на
прозор
,
где
јесам
ваљда
тако
дуго
узалуд
чекати
мио
син
да
она
се
с
пут
вратити
,
па
кад
он
још
никако
не
бити
,
онда
бити
она
клонути
сед
глава
на
тужан
прси
,
и
горак
суза
лишити
се
низ
њен
свет
лице
.
мало
подаље
седити
и
брат
његов
мргуд
.
и
он
бити
глава
оборити
земља
,
зар
од
тежак
мисао
што
се
по
она
мутити
.
—
мајка
!
...
брата
мој
!
...
узвикнути
на
последак
Коч
пошто
она
јесам
подуг
гледати
како
сести
,
не
моћи
се
од
чудо
уздржати
.
—
Шта
јесам
ви
?
!
...
—
Коча
чедо
,
ти
ли
јесам
?
ох
камо
ти
до
сада
?
ја
уморити
страх
да
ти
нигда
више
видети
не
хтети
!
—
притискивати
обрадован
мајка
син
свој
на
груда
као
да
проћи
толики
година
од
како
он
видети
јесам
,
а
на
лице
она
кроз
неки
црн
облачина
од
брига
просијавати
матерински
радост
.
—
где
јесам
братити
ако
бог
знати
!
—
обрадовати
се
и
мргуд
и
ако
рад
свој
узрок
,
по
који
он
доста
мило
бити
што
се
Коч
вратити
,
и
он
он
плаховито
љубити
.
Коч
отпоздрављати
матерински
милост
најжарчом
синовљи
захвалност
,
а
притворан
мргудов
пољубац
срдачан
и
чист
братски
милост
,
па
она
уз
тај
причати
у
кратак
где
се
тако
забавити
,
разумети
се
да
она
јесам
смести
причати
страховит
онај
тајна
...
—
Али
за
име
бог
!
—
не
моћи
се
на
последак
уздржати
младић
да
смешити
се
не
запитати
:
—
Кажите
ја
зар
јесам
за
три
дан
куга
тако
поморити
Пањевац
,
да
ни
маче
жив
не
остати
?
—
не
смејати
се
синути
—
тужно
и
с
горак
свечаност
прозборити
стар
кнегиња
—
јер
можда
хтети
плакати
док
чути
;
али
ти
се
не
сећати
,
ти
јесам
онда
врло
мален
бити
,
ти
не
знати
како
јесам
страшно
црн
робовање
!
...
Коч
се
тргнути
...
на
његов
румен
млад
лице
угасити
се
осмејак
,
као
што
се
на
румен
небо
угасити
последњи
сунчев
зрак
.
и
како
се
навући
облак
на
његов
чела
не
развући
он
се
до
сам
смрт
...
—
Шта
јесам
тај
?
ја
не
знати
шта
тај
велим
...
Свечано
и
полако
испричати
он
мајка
шта
се
учинити
од
како
бити
отићи
из
село
,
исказати
он
да
убити
везир
,
и
с
велик
слутња
казати
он
страхота
,
који
она
се
у
поход
спремати
.
—
дакле
јесам
куцнути
час
!
—
премишљати
млад
јунак
у
себе
—
помајка
видети
да
хтети
мој
заклетва
славно
извршити
,
да
ти
не
хтети
осрамотити
!
...
уз
свој
тужан
приповетка
молити
мајка
син
да
скинути
са
себе
тај
богат
кнежевски
рухо
и
оружје
па
да
он
склонити
гдегод
,
молити
он
да
за
неки
време
не
излазити
Турчин
на
очи
са
свој
вранац
,
јер
лако
моћи
рад
он
изгубити
глава
.
ада
од
покоран
дете
,
што
до
сад
само
извршавати
мајчин
заповест
,
постати
сад
на
један
пут
човек
,
који
само
себе
господар
.
—
мајка
,
ти
се
не
бринути
више
ништа
за
ја
,
ја
знати
шта
ја
сад
ваљати
чинити
.
ти
само
седити
код
кућа
с
брата
мргуд
,
а
ја
хтети
се
за
сав
бринути
!
...
као
што
се
читав
облак
скакавац
навући
на
какав
плодан
поље
тај
она
сав
потрти
,
тако
се
за
тила
час
,
како
нестати
добар
везир
,
просути
небројан
јат
аждаја
по
српски
земља
да
се
напити
српски
крв
,
за
који
тако
зажеднети
бити
.
за
час
бити
пун
питом
Левач
тај
крвопија
,
који
гмизати
по
сваки
српски
сед
,
па
и
у
Пањевац
бити
она
доста
доћи
.
на
један
доксат
седити
неколико
Турчин
зборити
о
тај
како
хтети
боље
глобити
јадан
рај
,
како
хтети
она
се
боље
осветити
што
јесам
толико
година
тлачити
не
смети
.
таман
они
смишљати
мука
,
који
хтети
искалити
свој
паклен
срце
,
кад
угледати
где
кроз
село
јахати
на
бесан
коњ
још
бесан
Србац
.
један
се
Турчин
тргнути
кад
он
угледати
.
—
Дин
ја
кардаш
—
рећи
први
до
себе
—
ако
ја
очи
јесам
издати
оно
јесам
влашки
штене
,
који
се
похасити
па
не
хајати
што
јесам
ја
у
село
доћи
!
...
овај
поглед
на
онај
страна
,
па
кад
видити
на
Србин
онако
оружје
,
онако
богат
одело
,
кад
видити
у
он
вранац
,
од
који
леп
коњ
ни
помислити
не
моћи
,
тргнути
пушак
иза
пас
да
коњаник
од
мах
смлатити
викнути
:
—
валах
влах
хтети
ти
јахати
таки
коњ
код
ми
живијех
!
...
али
сав
остати
скочити
:
—
не
аман
!
оставити
он
докле
Мујагић
доћи
,
па
да
видити
наш
сејир
кад
се
он
с
он
стати
играти
као
мачак
с
миш
!
—
сав
се
смејати
,
а
онај
што
потезати
пиштољ
запитати
:
—
ама
зар
хтети
доћи
у
Пањевац
и
Бен-Мујагић
?
...
—
А
да
зар
тај
болан
не
бити
не
знати
за
онај
цура
?
...
Међа
тај
Коч
чинити
се
да
она
и
не
видити
,
јахати
без
брига
даље
по
село
,
играти
вранац
што
леп
знати
.
његов
велик
црн
очи
просипати
тако
муњевит
поглед
на
Турчин
,
који
сусретати
или
поред
који
пролазити
,
и
који
мнидијаху
да
хтети
затећи
само
од
страх
полумртав
рај
,
да
они
веома
зазирати
од
његов
десница
,
који
окићен
балчак
од
ханџар
тако
жарко
пригрлити
бити
...
Смрче
се
.
Ноћ
бити
мрачан
.
ни
један
звезда
не
светлити
на
црн
небо
,
сав
бити
сакрити
свој
сјајан
лице
да
не
видити
чудо
од
Турчин
,
за
који
знати
да
хтети
сваки
тренутак
навалити
на
јадан
Србин
.
тек
што
стигнути
Сали
-ћаја-
паш
,
још
се
разлегати
радосно
урлање
његов
друштво
по
пуст
село
,
а
кућа
старац
Драгомир
букнути
у
пламен
...
Чопор
гладан
вук
јурнути
у
збуњен
леп
стадо
.
свак
за
се
отимати
што
он
јесам
требати
,
а
страшан
вук
Сали
уграбити
леп
јагњешце
,
уграбити
Лепосава
...
спрам
светлост
од
кућа
,
који
сав
буктети
у
пламен
,
први
пут
углед
ћаја-
паш
лице
Лепосавин
,
који
изнети
на
крвав
рука
свој
,
и
...
тај
бити
доста
...
А
шта
јесам
радио
седити
,
јадан
отац
леп
девојче
,
шта
јесам
радити
стар
Драгомир
,
који
не
имати
више
ни
мрвити
од
онај
стар
младићски
снага
,
о
који
се
читав
прича
казивати
,
који
не
имати
син
од
заклетва
,
да
он
сад
бранити
у
невоља
,
који
имати
само
тај
шћерца
,
и
она
он
сад
душманин
отети
,
и
ако
она
јесам
он
од
он
толико
година
сакривати
и
неговати
?
...
он
очајно
кршити
рука
,
и
као
свако
слабо
створење
кукати
ићи
за
отимач
његов
јединче
,
као
што
овца
тужно
блејати
ићи
за
онај
,
који
она
узити
мало
одојче
...
Кукаше
јадан
старац
,
ал
’
опет
не
губити
нада
на
бог
,
и
он
он
јесам
спасти
.
никад
не
пропадати
,
ко
се
у
бог
нада
.
и
ако
јесам
Коча
,
који
се
сваки
страхота
надати
од
Турчин
само
не
овај
,
овај
бити
страшан
гром
,
опет
се
он
за
час
наћи
онде
,
где
сагоревати
кућа
,
и
у
један
исти
мах
његов
јатаган
отети
не
само
ћаја-
пасати
плен
,
него
ишчупати
и
црн
душа
његов
...
овај
Турчин
испунити
таки
страх
,
да
јесам
јесам
Коч
кадар
бити
и
угасити
грдан
ватра
,
и
истргнути
из
турски
чељуст
љуба
свој
са
стар
родитељ
њен
...
Младић
занети
ватреност
свој
борити
се
необичан
за
човек
снага
с
толики
крвник
као
да
хтети
да
у
тај
час
погинути
,
а
у
претеран
ватра
свој
заборављати
да
се
он
заклети
подигнути
Србадија
да
се
ослободити
,
а
не
лудо
погинути
,
који
бити
за
цео
тај
ноћ
бити
да
он
не
спасти
вишња
неки
сила
.
усред
страшан
борба
,
у
сред
љут
прасак
од
пушак
,
звиждање
зрно
и
цактање
ханџар
,
сијнути
у
Кочиној
душа
сјајан
мисао
,
и
на
један
мах
нестати
у
тама
храбар
младић
што
свој
храброст
задавати
мука
онолики
Турчин
,
нестати
он
као
да
у
земља
пропасти
,
и
узалуд
он
тражити
...
кад
зачути
сиротиња
рај
да
јесам
у
Пањевац
погинути
од
српски
рука
ћаја-
паш
,
задрхтати
јесам
...
она
јесам
знати
како
се
Турчин
светити
...
али
се
варати
!
—
она
не
знати
како
Турчин
светити
свој
љубимац
који
обожавати
,
као
што
обожавати
силан
везирева
ћаја-
паш
,
бесан
Сали
Бен
-
Мујагић
...
тај
не
знати
рајетин
,
али
и
тај
научити
одмах
сутра
дан
.
намах
сејмен
огласити
да
јесам
беговски
воља
да
се
сав
кнез
,
и
сав
главни
људи
из
Левча
скуп
у
Пањевац
.
и
док
се
жртва
,
који
јесам
предвиђати
да
више
ни
један
не
хтети
свој
видети
,
за
навек
праштити
од
свој
деца
,
па
се
скупљати
с
оборен
глава
у
Пањевац
,
дотле
бегов
и
други
беснити
Турчин
на
још
бесан
хат
заћи
по
сав
црква
и
манастир
...
беснити
овај
насилник
преко
леш
од
свет
отац
,
који
чувати
свет
српски
благо
,
који
чувати
српски
црква
и
задушбине
,
па
чувати
она
бити
прегазити
од
турски
коњ
,
улетати
у
свет
богомоља
,
ханџар
грдити
лице
светац
,
а
она
који
не
моћи
дохватити
решетати
зрневље
из
кубура
,
па
пошто
бити
поскидати
све
где
год
и
најмањи
комадић
сребро
или
злато
бити
,
потрпати
у
зобница
свет
путир
...
на
последак
сав
овај
аждаја
опет
се
скупити
у
Пањевац
,
где
хтети
да
алах
учинити
сјајан
курбан
за
обожаван
Сали
Бен
-
Мујагић
.
Беше
у
вече
.
свет
кандило
и
путир
,
који
искупити
из
свити
црква
и
манастир
,
растапати
се
у
један
велик
суд
на
ватра
,
од
који
,
рећи
бити
из
далек
,
буктети
цео
село
.
јадан
жртва
као
јагањац
стајати
око
ватра
мирно
,
јер
они
знати
да
ништа
не
скривити
,
па
зато
доста
спокојно
очекивати
мука
што
она
се
спремати
.
велик
бити
њихов
нада
у
бог
,
па
она
и
бити
кадар
да
она
ублажити
,
да
она
сачувати
од
очајаног
страх
.
бег
и
спахија
седити
у
наоколо
пушити
и
збијати
шал
,
а
млад
трчкарати
час
тамо
час
амо
спремати
што
курбан
требати
.
јадан
сељак
,
који
на
сила
одвући
бити
из
свој
кућа
да
видити
турски
задужбина
,
очајно
крьаху
рука
и
згледати
се
зачудити
...
они
не
моћи
да
разумети
шта
хтети
тај
ватра
,
шта
ли
растопити
сребро
и
злато
?
...
.
на
један
пут
закречати
глас
неки
,
који
се
по
тих
ноћ
разлегати
као
глас
злосретан
сова
што
се
разлегати
кроз
нем
планина
...
—
Слушај
раја
!
ви
ми
оправити
пре
време
Сали
Бен
-
Мујагић
у
крило
пророков
.
његов
хтети
се
име
славити
докле
јесам
свет
,
а
ја
хтети
ево
сам
чист
злато
и
сребро
да
ви
платити
за
тај
љубав
!
паклен
се
смех
захорити
од
Турчин
,
а
сељак
грозно
се
стрести
од
ужас
,
који
угледати
,
пасти
к
земља
да
очајно
подигнути
склопљен
рука
к
небо
,
који
бити
тихо
и
лепо
,
и
на
ко
се
сићан
звезда
весело
сијати
...
-
-
-
-
-
-
-
Зацењујући
се
од
смех
зверски
Турчин
улевати
у
разваљен
уста
свој
жртва
растопљен
светиња
...
—
Божа
!
...
задрхтати
на
многи
блед
усна
очајан
уздах
.
али
још
не
бити
свршити
страховит
курбан
,
и
ако
људски
памет
не
бити
моћи
ништа
страшан
помислити
.
један
досетљивац
на
један
пут
викнути
док
се
стар
кнез
у
нем
бол
по
прах
љутито
валити
:
—
Турчин
браћа
,
зло
јесам
учинити
!
Шта
хтети
наш
рај
без
свој
светиња
по
црква
...
Проклињаће
ми
кад
не
имадне
у
шта
учинити
жртва
дуванџија
пророков
Иса
Беганберу
.
—
валах
и
билах
истина
јесам
рећи
!
Брже
,
брже
!
...
—
и
двадесет
јатаган
сенути
,
да
у
утроба
злосрећан
жртва
,
што
се
још
мучити
,
потражити
светити
рајин
утвара
...
кроз
страшан
смех
зачути
се
чемеран
уздах
:
—
Божа
,
видити
ли
?
...
—
али
тај
бити
и
опет
само
уздах
,
а
не
бити
ни
један
рука
осветнице
...
тако
бити
Србин
кад
јесам
робовати
,
па
и
још
много
,
много
црње
...
јесам
ли
гледати
кадгод
страшан
матерински
туг
?
јесам
ли
видети
кадгод
,
или
да
несте
и
сам
осетити
како
јесам
кад
седити
родитељ
изгубити
јединац
,
узданица
свој
?
...
ох
,
за
што
морати
сав
сам
јад
,
сав
сам
невоља
да
ви
причати
?
.
.
после
онај
ноћ
кад
се
у
Пањевац
онолики
покор
починити
,
дуго
јесам
старати
Кочин
мајка
чекати
свој
син
,
али
он
не
бити
...
он
не
бити
мртав
,
његов
тело
не
бити
међу
жртва
,
мајка
она
јесам
добро
разгледати
,
али
залуду
,
он
не
бити
погинути
,
већ
он
јесам
нестати
,
и
он
хтети
доћи
мајка
свој
,
он
морати
доћи
...
тај
он
знати
да
хтети
без
он
сиротица
свиснути
...
о
,
доћи
хтети
,
он
хтети
доћи
...
дуго
јесам
јадан
старица
скоро
цео
ноћ
преседети
на
хладан
бињекташ
пред
кућа
чекати
дете
свој
.
ако
бити
из
далек
кроз
онај
ноћни
тишина
чути
бахат
коњски
,
она
јесам
задрхтати
па
шанути
:
—
ето
чути
се
кас
.
тако
бити
ход
у
Кочин
вранац
.
сад
хтети
,
сад
хтети
он
доћи
мајка
свој
да
јесам
загрлити
,
да
јесам
утешити
јадан
.
ох
ја
хтети
заборавити
што
препатити
,
па
хтети
пробудити
све
,
све
у
кућа
!
...
како
хтети
се
радовати
красна
мој
снашица
!
...
како
хтети
он
благосиљати
седити
пријатељ
,
добар
Драгомир
!
...
како
хтети
он
грлити
братац
мргуд
што
се
тако
изгубити
од
туч
за
он
...
А
радостан
момчад
?
...
ала
хтети
се
око
он
весело
скупити
,
како
хтети
се
грабити
ко
пре
да
прихватити
млад
господар
,
ко
пре
да
намирити
његов
чио
коњица
!
...
А
ја
?
...
ја
хтети
он
радосно
зготовити
господски
вече
да
ја
се
поткрепити
чедо
мој
,
тај
оно
ја
се
од
мучан
дуг
пута
уморити
...
Вечераће
чедо
мој
,
па
хтети
се
с
ми
дуго
слатко
разговарати
,
причати
ми
где
јесам
путовати
,
па
после
кад
се
задремати
Коча
мој
,
кад
он
се
усхтети
да
спавати
лећи
хтети
на
мек
душек
и
заспати
као
јагњешце
...
А
ја
...
ја
хтети
сести
чела
његов
глава
,
гладити
он
леп
црн
кос
,
и
по
који
пут
хтети
пољубити
сладак
уста
његов
,
али
полако
да
се
не
пробудити
сунце
мој
сјајно
...
али
бахат
,
који
јесам
тако
леп
сан
умести
створити
у
душа
старица
,
који
јесам
туг
тако
јако
потрести
бити
,
постајати
све
слаб
,
и
јадан
мајка
узалуд
заустављати
дах
сав
,
да
боље
чути
,
јер
коњаник
што
он
она
тако
жељно
чекати
удаљавати
се
к
Ћуприја
,
па
можда
јесам
бити
какав
крвник
,
који
јесам
хитити
да
још
који
мајка
ојадити
као
што
јесам
она
ојадити
бити
...
и
румен
зорица
што
јесам
некад
затицати
раден
кнегиња
у
велик
посао
,
у
велик
задовољство
,
затицати
јесам
сад
обливен
суза
на
камен
,
који
бити
хладан
као
што
њен
срце
сада
бити
,
затицати
јесам
више
мртав
но
жив
,
јер
јесам
убити
непрекидан
плач
и
неспавање
,
а
овај
већма
убијати
човек
него
икакав
болест
.
А
опет
кад
бити
пролазити
кроз
одаја
,
који
она
сад
тако
мрачан
,
тако
пуст
изгледати
,
па
кад
бити
видети
сјајан
оружје
и
господски
одело
његов
,
како
јесам
тешко
бити
нежан
срце
диван
Лепосава
да
слушати
онај
црн
нарицање
:
калпак
тај
јесам
прати
покрити
чедо
мој
,
Бела
ти
јесам
перјаница
превијен
као
тужан
врба
синути
преко
гроб
,
А
јуначки
оружје
тај
мој
јунак
Поьрђало
што
с
’
не
сјајити
на
тебика
.
.
златан
тока
зар
не
жалити
тока
мој
!
и
бабов
бритку
сабља
сабља
мој
!
сјајан
лице
потамнити
она
за
тобоме
:
Дођи
синути
,
доћи
чедо
да
она
тешити
ако
за
ја
виш
’
не
хајати
кук
ја
!
...
колико
бити
пута
обнезнањен
од
туга
падати
на
земља
,
хладан
као
камен
тако
да
бити
рећи
никад
више
устати
не
хтети
,
али
диван
несуђен
снашица
знати
тако
лепо
молити
,
тако
слатко
тешити
—
и
ако
јесам
и
она
утеха
требати
—
тако
жарки
пољубац
низати
на
њен
леден
уста
који
бити
модар
као
у
мртвац
,
да
се
она
опет
подизати
,
подизати
се
да
страшан
кук
и
нарицати
...
мргуд
јесам
чисто
душа
расти
видити
шта
се
починити
,
видити
да
јесам
добити
сав
оно
,
што
јесам
желети
,
и
тај
без
и
најмањег
труд
.
он
сад
бити
господар
од
толики
добра
,
он
јесам
жарити
и
палити
како
јесам
хтети
не
дати
ники
ни
за
што
рачун
.
пред
он
не
бити
више
Коча
да
он
срамотити
свој
честитост
и
јунаштво
,
да
он
не
да
живети
.
и
као
што
јесам
обично
код
таки
људи
,
он
заборавити
обећање
,
који
дати
побра
Сењанин
,
заборавити
да
јесам
он
учинити
тај
чочек
певати
онај
песма
у
кава
,
који
јесам
пијан
Бен
-
Мујагић
измамити
хвала
:
е
хтети
сутра
бити
красан
Лепосава
у
његов
харем
.
мргуд
заборавити
да
јесам
тај
све
учинити
Мирко
,
па
да
јесам
ради
тај
и
нестати
Коча
,
тај
крвник
његов
,
и
ако
он
јесам
овај
од
срце
као
прав
брата
љубити
...
Имајући
сад
све
благо
у
рука
,
мргуд
се
знати
тако
Турчин
умилити
,
да
јесам
он
пазити
,
а
кад
почети
,
да
бити
она
се
још
већма
допасти
,
издавати
Турчин
све
па
и
најмањи
шапат
рајин
,
онда
он
постати
дост
турски
,
а
тај
јесам
толико
као
љубимац
.
он
јесам
сад
моћи
учинити
оно
,
што
ни
један
рајетин
ни
помислити
јесам
смести
...
А
и
Драгомир
с
ћерка
одавно
бити
он
Турчин
издати
,
знати
да
бити
он
за
тај
бег
учинити
,
али
јесам
хтети
,
јер
он
се
црн
очи
у
леп
цура
,
и
она
мали
као
крв
румен
устанца
,
и
онај
бео
грло
,
и
она
црн
дуг
кос
,
па
и
онај
чудан
витак
стас
,
сав
се
тај
он
тако
допадати
да
никако
не
моћи
да
казати
е
јесам
тај
лепота
у
његов
кућа
прикрити
.
али
он
јесам
сав
овај
тако
крити
,
да
ники
од
његов
укућанин
па
и
од
сељанин
ништа
опазити
јесам
моћи
.
кад
јесам
бити
код
кућа
,
а
особито
пред
мајка
,
лице
он
бити
тако
тужно
и
очајно
,
често
јесам
умести
тако
мајсторски
уздахнути
:
—
Коча
!
...
брата
мој
!
...
ох
до
бог
ја
!
.
.
—
да
се
тужан
мајка
и
на
он
сажалити
,
па
често
помислити
.
—
јадан
дете
,
како
за
брата
тужити
и
како
венути
!
...
—
—
—
и
стар
Драгомир
тужити
што
он
судба
не
дати
ни
да
захвалити
сав
избавитељ
,
што
не
моћи
ни
један
пут
да
срдачно
стиснути
десница
,
који
тако
храбар
бити
,
који
не
дати
да
стар
,
ослабљен
витез
турски
пас
тело
појести
,
који
избавити
диван
ружица
,
што
јесам
промучити
у
башча
овај
свет
,
да
она
још
у
пупољак
не
сасушити
нежан
листић
отрован
ветрић
,
црн
душа
турски
...
свако
добро
,
што
он
уживати
у
кућа
стар
кнегиња
,
помињати
он
на
избавитељ
,
и
поток
суза
грунути
бити
из
његов
очи
.
—
где
јесам
синути
,
само
једном
да
ти
видити
,
једном
да
ти
загрлити
...
ох
ја
јесам
стар
...
ја
хтети
умрети
а
не
хтети
видети
избавитељ
свој
!
...
А
остати
укућанин
?
...
Шта
јесам
радити
онај
весео
момчадија
,
од
чији
песма
свагда
се
орити
весело
село
,
шта
они
сад
радити
?
...
сав
бити
немо
и
мртво
.
истина
сваки
јесам
сав
посати
радио
као
и
пре
,
само
што
он
не
радити
с
онај
весео
лице
,
већ
немо
и
с
погнут
глава
...
Шта
јесам
се
пута
заплакати
стар
Павао
што
као
момак
изгонити
с
мали
Коча
стадо
,
кад
бити
се
сетити
добар
млад
господар
свој
!
...
А
Лепосава
?
...
да
л
’
јесам
она
жалити
за
онај
млад
црномањаст
витез
што
онако
жарко
знати
да
гледати
,
са
чији
она
усна
у
један
тренутак
синути
дан
,
сунце
,
живот
и
сав
?
да
л
’
јесам
она
жалити
за
јуначки
десница
што
јесам
избавити
,
што
она
сачувати
част
?
...
тај
ники
не
бити
умести
казати
.
ни
по
реч
,
ни
по
лице
не
бити
се
моћи
ништа
рећи
.
она
јесам
само
неговати
и
чувати
стар
мајка
Кочин
,
само
се
бринути
да
она
поутешити
и
да
јесам
у
сав
посао
одменити
,
а
више
ништа
...
али
кад
бити
се
на
земља
спустити
таман
црн
ноћ
,
без
тих
месечина
без
и
један
звездица
па
небо
,
онда
бити
се
око
поноћ
,
кад
сав
посути
,
поткрасти
красан
шћерца
Драгомирова
до
у
сав
ружичњак
,
који
више
не
бити
нежан
девојачки
рука
да
он
неговати
,
грлити
и
плаховито
љубити
сваки
ружица
,
сваки
каранфио
,
сваки
рузмарин
,
па
сваки
причати
нешто
,
па
свако
питати
јесам
л
’
он
тешко
без
сестрински
разговор
,
јесам
л
’
она
тешко
што
ники
немати
да
она
залити
хлађан
водица
?
...
сунце
се
не
моћи
да
начудити
кад
јесам
више
пута
видети
красан
ружичњак
где
плакати
.
за
што
се
на
сваки
увео
цветић
сјати
толики
суза
?
за
што
плакати
красно
цвеће
?
...
ИX
.
неслога
,
тај
стар
зло
,
који
јесам
упропашћавати
и
упропашћивати
свако
добро
у
Србин
,
упропастити
јесам
још
један
храбар
народ
,
који
по
свој
племенитост
и
јунаштво
,
по
свој
светао
прошлост
и
по
свој
јунак
као
да
јесам
родити
брат
Србин
.
тај
јесам
Арбанас
.
и
њихов
поносит
земља
бити
погазити
и
потлачити
,
јуначки
народ
постати
робље
као
и
српски
па
и
још
горе
,
њихов
оружје
зарђати
под
земља
као
и
српски
,
а
славан
прошлост
њихов
живити
још
жица
од
шаркија
као
српски
у
струна
од
гусле
...
Још
у
диван
глас
од
тамбура
живити
јунак
над
јунак
Кастриотић
Ђура
...
притиснути
јаче
,
све
на
више
скакати
,
велим
наш
пословица
,
и
доиста
тако
јесам
.
Што
више
беснети
Турчин
,
што
љут
мука
смишљати
,
који
јесам
мислити
са
сав
искоренити
тај
јуначки
понос
у
Арбанас
,
тај
јесам
они
све
више
сећати
се
свој
прошли
срећа
и
слава
,
свој
јуначки
владар
,
пред
који
дрхтати
Стамбол
...
и
ако
јесам
угнетачи
слобода
љут
мука
мучити
и
убијати
стар
певац
што
свој
песма
тако
чудан
ватра
потпаљивати
у
срце
њихов
робље
,
опет
њихов
рука
не
престати
на
тамбура
извијати
тај
чудан
гласе
.
имати
у
арбанаски
село
један
,
који
се
име
после
на
далеко
чути
,
и
из
који
никнути
многи
борац
за
слобода
.
тај
се
сести
звати
Крџа
.
—
његов
растркан
кућа
бити
оградити
на
један
стена
,
испод
који
бити
велик
пећина
,
за
који
јесам
цео
арбанаски
знати
,
само
ни
један
Турчин
јесам
моћи
за
она
дознати
.
тај
јесам
бити
храм
,
у
који
оживљавати
погазити
и
ропство
срамоћен
јунак
,
у
који
добијати
снага
да
и
даље
стрпљиво
сносити
јад
свој
,
док
се
не
подигнути
какав
снажан
десница
,
у
који
хтети
синути
застава
од
слобода
;
у
који
се
млад
цветић
крепити
роса
,
божанствен
песма
.
у
тај
храм
не
моћи
она
наћи
Турчин
,
не
моћи
она
отети
небески
уживање
,
који
осећати
срце
њихов
слушати
дело
свој
Кастриотића
...
Баш
вечерас
бити
такав
састанак
.
док
Турчин
мислити
да
јесам
угасити
и
најмању
искрица
,
из
који
бити
моћи
планути
огањ
за
слобода
,
дотле
се
скупљати
огњен
омладина
из
сав
арбанаски
у
пећина
под
Крџом
,
да
се
научити
из
свет
уста
певач
како
се
ваљати
борити
за
слобода
...
смерно
слушати
млад
Арбанас
како
красно
певати
старац
,
који
тако
дивно
изгледати
обасјан
блед
светлост
од
месец
,
који
јесам
кроз
један
пукотина
улазити
,
а
у
буран
њихов
срце
кипити
крв
...
на
последак
један
крупан
младић
што
стајати
до
певач
букнути
од
осећање
,
па
муњевит
поглед
погледати
браћа
свој
,
као
да
јесам
хтети
видети
како
она
јесам
душа
кад
чути
песма
,
и
страховит
глас
прекинути
певач
:
—
Доста
старац
!
Што
јесам
требати
испевати
јесам
,
а
сад
моћи
више
нарицати
што
се
не
наћи
јунак
који
бити
осветити
срамота
што
јесам
нанети
арбанаски
род
.
јунак
!
—
повикати
за
тај
окренути
се
друштво
свој
—
хтети
ли
још
трпети
љутити
овај
прекор
стар
певач
?
Хоћемо
ли
дуже
трпети
да
бити
робље
?
Хоћемо
ли
још
да
заборављати
да
јесам
Арбанас
?
—
—
Живео
Фејзија
,
живети
слобода
!
—
жарко
кликнути
небројен
гласити
,
и
многи
срце
бурно
закуцати
на
срце
млад
Фејзије
заклињати
он
се
стар
арбанаски
вера
,
да
хтети
он
веран
бити
док
год
по
она
бити
мицати
крв
стар
витез
.
—
Живела
слобода
!
—
отпоздравити
младић
занесен
—
и
сутрашњи
зор
требати
да
ми
затећи
заједно
под
оружје
.
и
пошто
се
опет
заверити
растати
јесам
се
завереник
да
се
спремити
.
кад
јесам
Фејзија
доћи
пред
свој
кућа
,
углед
стар
баба
свој
где
бос
по
камен
водати
бесан
хат
некаки
бег
,
који
јесам
ући
у
кућа
да
чекати
вече
,
који
он
морити
укућанин
зготовити
.
овај
он
бити
као
да
он
јесам
неки
у
образ
пљунути
.
Брже
узити
од
отац
хат
,
који
о
шимшир-седлу
висити
сребрн
кубура
,
који
Фејзија
брзо
шчепати
па
јурнути
у
кућа
изненађен
ага
на
место
смлатити
.
док
јесам
поплашити
и
од
чудо
полускамењене
укућанин
склонити
и
сакрити
,
почети
свитати
и
за
тила
часак
бити
на
окуп
храбар
чета
.
—
Браћо
—
проговорити
Фејзија
свој
дружина
—
наш
јесам
вера
слобода
!
ко
год
хтети
да
гинути
за
тај
вера
,
звати
он
у
наш
чета
.
напред
!
...
и
младић
одлетити
на
помаман
турски
хат
,
а
храбар
дружина
за
он
.
тај
бити
први
крџалија
,
први
борац
за
слобода
,
који
се
тако
називати
по
село
у
који
се
скупити
и
из
ко
бити
њихов
храбрити
поглавица
,
који
дело
толико
задати
страх
Турчин
да
он
одмах
прозвати
:
Кара-
Фејзија
...
страховит
борба
почети
се
по
земља
храбрити
Арбанас
,
који
се
гомила
придружавати
Фејзијиној
чета
што
се
борити
за
слобода
,
и
млад
Кара-
Фејзија
чудо
јесам
чинити
с
она
.
село
по
село
,
касаба
за
касаба
падати
у
његов
власт
,
и
те
непрестан
победа
толико
занети
младић
,
срећа
он
се
толико
љупко
осмевати
да
мнидијаше
е
немати
на
свет
сила
с
који
се
борити
не
бити
...
као
да
и
немати
смрт
,
као
да
јесам
тај
немогућан
да
и
он
згодити
који
турски
зрно
,
или
стигнути
турски
јатаган
,
тако
јесам
он
слепо
улетати
у
ватра
,
у
пушчани
дим
с
тврд
поуздање
,
да
хтети
он
разагнати
сјајност
његов
победа
...
и
за
диван
чудо
!
Чисто
бити
човек
у
чаролија
поверовати
.
арбанаски
Турчин
не
бити
мекушац
а
и
сам
глас
не
бити
она
кадар
распудити
и
заплашити
,
они
јесам
се
страшно
борити
као
зверје
око
свој
плен
,
па
и
опет
на
неколик
дан
пошто
јесам
сенути
Фејзијин
јатаган
нигде
не
бити
станка
за
Турчин
.
јер
,
страшан
јесам
сила
у
оружје
,
који
се
за
слобода
подигнути
!
безобзирце
јесам
побећи
кукавица
што
она
промашити
арбанаски
десница
,
и
не
зауставити
се
до
свој
Једренета
и
Филиба
.
тај
тек
дахнути
душа
,
и
једва
опоравити
се
од
страх
причати
шта
се
учинити
од
Османлија
.
седити
тумачити
коран
брижан
зањихати
свој
мудар
глава
,
кад
јесам
чути
шта
се
од
њихов
стадо
починити
,
и
око
срце
она
се
као
гуја
стегнути
црн
слутња
е
хтети
њин
да
пропасти
царство
!
...
само
се
беснити
везир
с
паша
смејати
од
срце
,
па
јесам
безбрижно
сркати
свој
кава
.
онај
несу
моћи
ни
да
помислити
да
се
тај
робље
,
да
се
тај
прашина
,
као
што
они
говорити
,
ослободити
моћи
,
а
камо
ли
да
веровати
да
јесам
доћи
време
кад
хтети
она
тај
робље
замахнути
нож
питати
што
починити
толики
грдан
зулум
!
...
они
се
непрестано
само
смејати
хитар
гласоноша
,
што
јесам
она
јављати
црн
гласе
како
арбанаски
војвода
заузимати
село
и
варош
.
Још
несу
хајати
ни
кад
допасти
глас
да
се
крџалија
упутити
права
у
Филиба
...
један
дан
на
један
пут
опазити
са
страх
стражара
од
Филиба
да
силан
коњица
као
облак
летити
права
град
.
сад
се
тек
тргнути
везир
из
охол
занос
свој
.
сад
јесам
тек
видети
колико
јесам
погрешити
што
онолико
о
себе
држати
,
па
на
врат
на
нос
скупљати
војска
свој
,
који
јесам
у
велик
раскалашност
трајати
дан
свој
по
механа
;
скупљати
јесам
да
се
одупрети
непријатељ
,
који
се
већ
толико
приближити
бити
,
да
се
кроз
облак
од
прашина
моћи
видети
оружје
где
наспрам
сунце
одсјајкивати
,
—
да
он
не
бити
после
на
диван
пљунути
у
брада
што
он
дете
превара
и
отети
он
цео
санџак
од
Уруменлије
...
везир
јесам
беснети
,
и
кршити
рука
на
сав
глас
викати
као
да
јесам
свој
глас
моћи
надвикати
бубањ
и
таламбас
,
који
сазивати
војска
,
као
да
јесам
моћи
надвикати
онај
страховит
писка
,
измешан
с
врева
који
радити
забуна
грађанин
...
један
по
један
скупљати
се
војник
што
растурити
пијанчити
,
али
јадно
и
уплашено
...
везир
јесам
по
аршин
од
земља
одскакати
.
тај
ето
,
већ
се
разговетно
моћи
распознати
дуг
крџалинке
што
као
сребрн
шум
кроз
облак
сјај
...
Већ
се
познати
плав
шарваре
хајдучки
,
већ
се
видити
злато
искићен
копоран
у
хајдук
...
А
војска
?
...
где
јесам
тај
храбар
османлијски
војска
,
у
који
се
филипски
везир
толико
уздати
,
где
јесам
?
...
Још
ни
капија
од
град
утврђен
несу
,
а
већ
се
чути
рзање
онај
мали
крџалијнских
коњ
,
што
лет
као
пламен
који
поље
запалити
...
заповедник
од
Филибета
кад
тај
видити
,
погледати
још
једном
по
бедем
,
па
кад
видити
да
јесам
скоро
празан
,
он
се
махати
за
силав
,
али
место
каки
оружје
,
који
бити
се
избавити
срамота
,
тргнути
он
десница
извезен
јаглук
,
појити
мирисати
као
недарца
була
љубимица
,
с
који
он
скинути
баш
кад
он
црн
глас
допасти
,
који
он
из
харем
одвући
на
бедем
.
везир
покрити
јаглук
лице
па
нички
пасти
на
земља
чекати
да
звизнути
киша
од
крџалијнских
зрно
,
чекати
да
он
прегазити
бесан
коњ
њихов
...
али
,
шта
јесам
тај
?
...
за
што
се
зауставити
помаман
хајдучки
чета
тако
напречац
,
као
да
она
каки
незнан
сила
сав
окаменити
?
...
везир
подигнути
мало
глава
,
па
видети
да
крџалија
сјахати
с
коњ
па
се
полако
спустити
у
онај
доља
што
јесам
испред
град
,
па
да
из
она
и
не
изаћи
,
охрабрити
се
мало
.
он
брзо
устати
па
пустити
по
војска
реч
:
—
јунак
мој
,
радовати
се
.
пророк
ми
јесам
заборавити
.
он
јесам
послати
велик
див
Дели
-Алију
да
ми
бити
у
помоћ
,
и
он
јесам
учинити
те
се
онај
хрсуз
скаменити
на
један
место
.
Дели-Алија
створити
јесам
у
тренутак
велик
река
између
ми
и
хајдучки
иљада
.
али
Арбанас
не
хтети
престати
од
онај
што
јесам
наумити
,
они
хтети
градити
сплав
да
прећи
или
хтети
пексијан
и
препливати
!
за
тај
требати
да
се
користити
помоћу
силан
див
на
свет
,
силан
Дели
-Алије
.
—
овај
реч
учинити
оно
што
јесам
везир
желети
.
до
по
ноћ
бити
сав
војска
везир
на
окуп
,
и
град
и
варош
тако
утврдити
,
да
она
не
бити
лако
узети
...
Месечина
бити
као
дан
,
и
њен
светлост
давати
и
онако
чудан
положај
још
велик
чудноватост
и
тајанство
.
како
блештати
црвен
арбанаски
шатор
што
она
голи
син
знати
тако
брзо
и
лепо
начинити
завити
свој
широк
црвен
кабаница
око
састављен
крџалинака
,
спрам
светлост
од
силан
ватра
што
се
бити
по
доља
разасути
као
звезда
по
небо
!
...
на
сред
стан
бити
велик
ватра
,
око
који
јесам
се
искупити
најпоглавитији
четник
.
Међа
она
јесам
и
млад
бимбаша
,
који
замишљено
седити
па
се
час
у
ватра
загледати
,
а
час
опет
бацити
испитујући
поглед
на
брежуљак
,
гледати
да
он
веран
стража
знак
дати
;
али
стражара
стајати
као
кип
с
окренут
лице
Филибету
,
у
који
ништа
опазити
не
моћи
код
сав
пажња
свој
...
—
војвода
,
што
јесам
тако
невесео
?
—
запитати
Фејзију
друг
један
што
до
он
седити
.
—
мој
Шахин
брижан
јесам
што
размишљати
каки
хтети
бити
сутрашњи
битак
,
—
одговорити
озбиљан
младић
.
—
каки
хтети
бити
?
као
и
досадашњи
.
Фејзија
јесам
никад
до
сад
питати
каки
хтети
бити
битак
,
он
она
јесам
само
задобити
знати
!
...
прекоревати
један
.
—
знати
шта
хтети
да
казати
,
али
тако
ја
бог
варати
се
,
Фејзија
и
сад
не
зазирати
од
љут
бој
,
већ
он
од
срце
тражити
.
али
војска
наш
...
—
Па
шта
јесам
с
наш
војска
?
тај
јесам
паметно
урадити
што
јесам
јесам
овде
зауставити
да
се
од
далек
пут
,
од
силан
борба
одморити
,
па
хтети
видети
како
хтети
сутра
јуришати
!
...
—
на
град
,
—-
ударати
Кара-
Фејзија
глас
на
овај
реч
,
—
да
,
не
на
ништав
и
слаб
село
,
и
на
паланка
;
који
хтети
јуришати
на
други
војска
,
али
не
каки
бегати
већ
на
царев
војска
,
везир
руменлијскога
!
...
овде
мало
поћутати
,
па
онда
план
:
—
тај
ваљда
ја
овамо
не
доћи
да
се
тешкати
.
весело
јунак
,
неки
се
искупити
браћа
да
слушати
каки
песма
стар
Мустаја
.
где
јесам
старац
,
јесам
ли
жив
?
—
питати
војвода
стар
тамбураш
,
кад
он
довести
читав
гомила
јунак
.
—
јесам
л
’
ја
се
мало
одморити
?
опростити
чика
,
да
јесам
знати
е
хтети
тако
дуго
путовати
,
не
бити
тај
за
цео
повести
да
се
тако
под
старост
мучити
!
...
—
ја
уморан
?
господар
шта
тај
тај
рећи
?
зар
јесам
се
ја
уморити
,
и
тај
само
од
јахање
,
који
јесам
бити
храна
мој
душа
док
млад
бити
?
тај
ја
сад
тек
и
почињати
бројати
да
срећно
жив
од
како
јесам
међу
ви
!
—
—
Живео
Мустају
,
тај
јесам
честит
човек
.
де
ми
сад
отпевати
штогод
што
хтети
бити
кадар
да
ми
мало
пробудити
.
—
сав
ућутати
и
пажљиво
чекати
да
се
почети
песма
,
а
Мустај
удесити
жица
на
шаркија
,
запевати
глас
,
који
бити
леп
и
звучан
од
сваки
младићски
глас
,
који
звонити
као
чисто
сребро
:
„
Што
јесам
брижан
леп
Зулмо
,
красан
сестра
Хуршидова
?
за
што
јесам
се
дуг
врана
трепавица
тако
снизак
спустити
,
да
ти
не
моћи
да
сагледати
сјајан
зеница
,
блистав
сунце
у
плав
небо
,
чист
ока
твој
?
...
гле
,
па
још
и
плакати
!
...
о
,
казати
ја
сладак
лепојка
мој
шта
изгонити
сјајан
бисер
из
дубљина
плав
морати
?
...
да
се
неси
сетити
мио
нана
свој
што
погинути
у
љут
бој
уз
храбар
војни
свој
?
...
ала
не
,
да
јесам
тај
тај
бити
заједно
са
сеја
плакати
,
тај
бити
с
она
делити
сладак
туг
,
тужан
сећање
,
а
ено
видити
хајкати
весело
опрема
братов
долама
довршивати
сјајан
вез
на
она
...
или
да
ти
се
јесам
разболети
братац
од
заклетва
,
да
јесам
сестрински
понос
притегнути
љут
главобоља
?
али
ти
онда
не
бити
плакати
,
већ
бити
крај
постеља
његов
седити
неговати
бон
братац
свој
,
носити
он
понуда
свакоји
...
ох
,
сад
ја
се
засијати
у
душа
,
у
који
тако
мрачно
бити
...
сад
видити
за
што
ти
се
под
нежан
грло
низак
сјајан
ђердан
од
суза
,
видити
...
али
зар
јесам
у
ти
тако
срце
дичан
Зулмо
?
ти
неси
ни
налик
на
славан
мајка
свој
,
који
толики
песма
отићи
за
подушје
,
тај
неси
као
млад
сестра
твој
,
као
црноок
хајка
...
она
не
жалити
што
она
мити
братац
у
бојити
полазити
,
јер
знати
да
јесам
ту
тек
права
место
где
арбанаски
душа
требати
да
на
небо
узлетати
,
да
јесам
тај
постеља
,
на
који
ваљати
да
се
угасити
сваки
права
срце
арбанаски
.
погле
,
како
хајкати
опрема
брата
свој
,
погле
како
он
са
сладак
смешење
доносити
бритку
сабља
и
остати
јуначки
оружје
,
па
после
сваки
дар
како
он
слатко
љубити
,
како
он
миловати
сестрински
рука
по
јуначки
брада
,
кроз
који
се
блистати
златан
пуца
под
грьоцем
...
А
тај
плакати
!
...
стидити
се
леп
Зулмо
,
стидити
се
красан
ћер
јуначки
колено
...
Већ
јесам
извести
млад
сеја
претити
ђогина
,
што
се
ви
блистати
у
сребрн
опрема
.
млад
хајка
свој
бео
ручица
миловати
бесан
хат
што
пред
она
као
јагњешце
стајати
,
што
чисто
знати
да
осетити
драготу
од
тај
миловање
,
расправљати
он
ибришим-гриву
па
он
полако
загукати
,
па
он
умиљато
молити
да
она
чувати
мио
братац
њен
...
А
ђогин
силно
рзати
,
и
копати
под
себе
земља
,
пригибати
поносит
глава
као
да
хтети
да
уверити
млад
девојче
како
хтети
она
бити
захвалан
на
толики
миловање
,
да
хтети
она
што
боље
моћи
чувати
срце
њен
...
А
сад
,
ето
већ
се
чути
како
слазити
млад
витез
низ
танахан
кула
,
ето
како
по
мермер
тандарати
окован
сабља
његов
.
—
С
бог
сеја
,
с
бог
румен
зора
мој
!
—
опраштати
се
млад
Хуршид
љубити
млад
сестра
свој
,
а
она
он
враћати
пољубац
благосиљати
он
:
—
у
добар
час
поћи
на
крвник
узданица
мој
!
...
Срећно
се
борити
с
душман
красна
наш
постојбина
,
а
још
срећан
се
вратити
сеја
свој
,
који
хтети
без
ти
бити
сињи
камење
,
јер
она
немати
сладак
дах
,
што
она
оживљавати
;
срећно
се
вратити
свој
бео
двор
,
који
хтети
без
ти
бити
пустити
и
тамнити
као
ноћ
кад
она
немати
сјајан
месец
!
...
—
С
бог
и
тај
сунашце
мој
—
грлити
братац
Зулму
—-
с
бог
и
праштати
ако
се
више
не
видити
.
али
Зулма
јесам
чути
братски
опраштање
,
она
јесам
само
страшно
кукати
,
она
јесам
у
свој
рука
грчевито
стегнути
свилен
ђогинове
узда
,
мислити
да
она
ники
не
хтети
отргнути
моћи
,
па
да
хтети
тако
задржати
брата
свој
да
не
ићи
у
бојити
љутити
.
Младић
се
дати
мало
на
жао
кад
видити
колико
он
жалити
сејати
,
па
она
дати
мало
на
воља
да
се
исплакати
.
—
али
тај
туг
бити
чудо
невиђен
,
њен
нарицање
бити
тако
жалостив
да
јесам
и
небо
по
који
суза
измамити
.
њен
реч
бити
тако
отрован
,
да
јесам
од
она
лишће
по
дрвеће
жутети
и
на
земља
падати
.
на
последак
ни
коњиц
не
моћи
више
да
издржати
;
он
се
истргнути
из
Зулминих
рука
тај
одлетити
...
Хуршид
се
још
једном
осврнути
,
и
видити
хајка
где
јесам
за
он
пружити
свој
леп
рука
,
а
очи
она
подигнути
к
небо
,
а
Зулму
где
се
по
леден
камен
као
црв
вити
...
“
Певач
застати
малко
да
се
одморити
.
тамбурати
јесам
још
јечати
,
а
глава
певац
клон
на
прси
,
зар
од
каки
тежак
успомена
.
Ветрић
јесам
полако
подујивао
кроз
доља
,
а
небројан
ватрица
извијати
се
под
он
као
стидљиво
девојче
што
се
извијати
из
жарки
загрљај
.
свуда
бити
тихо
и
мирно
а
особито
око
певач
,
јер
сав
што
јесам
само
један
песмица
чути
из
његов
уста
,
кад
бити
он
год
после
слушати
једва
чекати
да
опет
продужити
.
његов
глас
бити
слађан
као
мирис
од
пролећни
руж
...
„
Бела
дан
опраштати
се
са
свет
,
па
он
љубити
онај
ватрен
пољубац
што
се
лепо
вече
звати
.
пред
Хуршидовим
двор
сести
оба
његов
сеја
зборити
тихо
о
брата
свој
.
Живахна
хајка
трудити
се
да
развеселити
сеја
свој
,
причати
она
како
јесам
уснити
сладак
братац
,
како
он
јесам
видети
где
кроз
жесток
ватра
разгонити
крвнички
чета
,
како
она
јесам
сатръо
до
потоњи
,
и
како
се
здрав
и
весео
кућа
враћати
.
А
стар
сеја
невесео
махати
глава
не
веровати
,
па
она
причати
свој
црн
слутња
који
јесам
тако
видовит
бити
да
виђати
кроз
висок
брдо
,
преко
непрегледан
поље
један
гроб
окићен
зелен
трава
и
шарен
цвеће
,
да
знати
е
јесам
тај
гроб
храбар
Хуршида
...
-
—
како
ти
варати
твој
црн
слутња
,
мио
сеја
!
јер
почути
,
јесам
л
’
да
онако
рзање
бити
у
брацин
ђогина
?
...
и
она
пружати
свој
бео
рука
на
шум
пред
двор
.
Зулма
жалосно
подигнути
глава
да
мало
прислушкивати
,
и
доиста
тај
јесам
коњски
бахат
...
али
опет
ко
знати
какав
јесам
тај
коњик
!
...
из
шум
истрчати
доиста
бесан
Хуршидов
ђого
,
али
са
изврнут
седло
шимширов
...
на
он
немати
поносит
јунак
,
он
се
враћати
јесам
,
без
свој
господар
,
враћати
се
из
љут
бој
,
јер
се
с
он
јоште
цедити
крв
...
место
храбар
јахач
лепршати
се
у
зрака
у
крв
умрљан
комад
од
долама
његов
злато
извести
...
пламен
коњиц
дотрчати
пред
двор
,
па
бесно
и
очајно
копати
црн
земља
копито
а
из
очи
лија
он
се
сузити
...
да
л
’
жалити
свој
господар
или
јесам
живинче
жао
што
немати
ники
да
он
осветити
мио
господар
?
...
кад
он
јесам
угледати
леп
Зулма
само
писнути
,
па
онда
као
камен
пасти
на
земља
.
А
шта
јесам
радити
дичан
хајка
,
млад
сеја
поносит
јунак
?
...
неколико
тренутак
непомично
јесам
гледати
како
коњиц
бесно
земља
под
себе
копати
као
да
хтети
да
ископати
гроб
свој
господар
да
он
свет
тело
не
разнети
бесраман
грабљивица
,
па
онда
тужно
склопити
бео
рука
свој
.
—
ох
ђогине
,
зар
се
тако
вратити
?
...
—
А
паметно
живинче
пискати
неки
неразборит
гласе
,
који
исказивати
како
он
јесам
тешко
,
па
онда
бесно
скакати
,
пропињати
се
на
стражњи
нога
а
предњи
изубијати
свој
тело
као
да
се
наказати
хтети
што
јесам
преживети
добар
господар
свој
.
али
челични
Арбанаскиња
јесам
кукати
за
брата
свој
,
јер
он
не
издахнути
на
постеља
већ
на
мегдан
с
бритком
сабља
у
рука
,
а
онда
јесам
ваљати
жалити
...
онда
јесам
се
ваљати
осветити
.
за
тај
се
девојка
јесам
ни
мало
мислити
,
она
брзо
улетити
у
двор
,
обући
братов
рухо
и
оружје
што
заостати
бити
,
па
се
бацити
на
раме
помаман
коњица
,
који
јесам
брже
од
муња
однети
на
крваво
разбојиште
...
Зулма
јесам
видети
кад
одјездити
сестра
њен
,
она
јесам
кукати
...
она
јесам
наћи
гроб
брата
свој
,
и
толико
јесам
на
он
запевати
да
јесам
се
често
у
по
ноћ
,
кад
јесам
тишина
велик
па
се
и
кукање
Зулмина
јасније
чути
моћи
,
кад
јесам
месечина
сјајан
бити
,
отворати
црн
гроб
,
и
мртвац
устајати
да
се
молити
бог
не
бити
ли
она
једном
избавити
тај
страшан
запевка
,
који
она
ни
у
гроб
мир
не
да
.
али
бог
мнидијаше
да
хтети
се
једном
опаметити
и
престати
,
па
још
јесам
трпети
.
и
њен
нарицање
хујити
кроз
шупаљ
и
гол
костур
што
сваки
па
сав
гроб
седити
као
страшан
ветар
.
Чисто
бити
рећи
да
и
хладан
костур
плакати
,
тако
јесам
кукати
и
нарицати
Зулма
...
на
последак
додијати
бог
,
па
једити
јутро
кад
Зулма
заценити
се
од
плач
непомично
лежати
на
плоча
брата
свој
,
претворити
бог
њен
тело
у
кобан
тица
,
претворити
јесам
у
кукавица
...
и
од
онда
она
непрестано
кук
,
непрестано
прорицати
несрећа
и
јад
где
се
год
појавити
.
тако
јесам
наказити
сам
бог
онај
што
јесам
толико
жалити
за
брата
,
који
погинути
за
слобода
и
за
свет
отаџбина
...
А
дичан
хајка
стигнути
на
разбојиште
у
љут
бој
,
и
како
стигнути
бесно
улетити
међу
крвнички
чета
,
па
она
гонити
по
питом
поље
.
Страшан
покор
починити
леп
Хајкина
ручица
,
јер
колико
вешто
витлати
оружје
,
толико
јесам
тако
леп
бити
да
јесам
и
свој
лепота
многи
живот
одузети
.
Победише
Арбанас
као
и
свагда
кад
се
год
борити
за
каки
светиња
,
али
красан
јунакиња
,
божанствен
победитељка
пасти
поред
брата
свој
,
пошто
он
јесам
осветити
дивно
...
њихов
свет
тело
претворити
се
на
мах
у
извор
од
здравље
...
хиљадама
хиљада
невољник
што
тај
вод
повратити
себе
живот
,
благосиљати
њихов
име
.
мали
арбанаски
деца
међу
свечев
име
спомињати
и
свет
браћа
,
јер
јесам
она
у
млеко
материњски
посисати
благослов
,
који
ваљати
човек
да
се
сећати
онај
што
тако
јуначки
пасти
за
слобода
...
тако
јесам
наградити
бог
онај
,
што
радо
и
весело
дати
овај
живот
сав
за
велик
светиња
човечански
,
за
слобода
...
узалуд
падати
тако
многи
сињи
кукавица
на
извор
од
здравље
...
ви
хтети
кукати
док
јесам
свет
и
век
...
“
песма
стар
Мустаја
распасти
и
овако
буктећи
срце
арбанаски
јунак
још
жесток
,
као
што
ветар
распасти
сух
сена
.
с
тежак
она
јесам
муком
Фејзија
уздржати
да
још
исти
ноћ
не
јурити
на
Филиба
,
а
уздржавати
она
јесам
за
тај
што
јесам
његов
срце
осим
храброст
китити
и
племенит
великодушност
.
он
се
борити
за
слобода
а
не
за
плен
.
за
тај
јесам
са
зором
оправити
у
град
веран
Шахин
свој
.
—
Заповедниче
филипски
—
говорити
поносит
арбанаски
поглавица
везир
—
поздравље
ти
од
честит
војвода
Фејзије
да
он
предати
кључ
од
красан
Филибета
.
моћи
да
гинути
лудо
,
ти
не
хтети
никад
победити
свет
оружје
,
који
јесам
подигнути
за
слобода
!
...
везир
он
с
презирање
слушати
.
—
Кажи
ти
твој
честит
војвода
да
везир
од
Уруменлије
јесам
никад
дрхтати
од
хајдук
и
лопов
,
нити
хтети
она
икад
предавати
царски
град
!
...
—
Шахин
уздрхтати
од
љутина
:
—
не
називати
лопов
свет
борац
,
јер
тако
ја
оружје
!
...
али
се
брзо
сетити
да
јесам
само
посланик
:
—
не
товарити
на
душа
свој
тако
силан
грех
,
јер
не
бити
потомак
Скендеров
—
ако
се
не
предати
—
страшно
хтети
платити
за
свој
тврдоглавост
!
...
—
али
везир
се
само
слатко
смејати
,
и
Шахин
се
вратити
ништа
не
добити
,
а
жесток
Арбанас
тај
једва
дочекати
,
и
за
тај
јесам
се
они
од
срце
бог
молити
докле
јесам
год
он
у
град
бити
,
а
млад
вођ
арбанаски
махнути
сабља
,
дати
жуђен
знак
.
затрести
се
црн
земља
од
страшан
тутњава
,
од
који
рећи
бити
и
небо
се
проламати
,
и
од
који
се
намах
везир
покајати
што
јесам
учинити
,
али
већ
бити
доцне
...
с
бедем
филибетских
осути
се
страшан
ватра
на
коњаник
Фејзијине
,
али
њихов
коњ
бити
и
од
ватра
брз
,
па
она
она
не
стигнути
.
Жестока
борба
почети
се
с
оба
страна
;
Арбанас
се
тући
као
лавов
али
и
спрам
она
бити
рис
,
јер
тај
бити
злосретан
потурчењак
,
храбрити
син
јуначки
српски
,
и
грчки
земља
,
па
за
тај
не
бити
лако
отети
Филиба
.
на
последак
пасти
гвозден
капија
под
силан
ударац
крџалинским
и
клицати
улетети
овај
орао
у
град
.
ја
рећи
да
јесам
Арбанас
у
многи
јако
налик
на
Срба
.
и
они
дуго
трпити
,
најпре
молити
,
али
кад
она
твој
увреда
за
срце
ујед
,
страшно
хтети
ти
се
осветити
...
ни
један
мушки
глава
не
бити
поштедити
,
осим
деца
...
јер
и
ако
бесан
освета
бити
праведан
,
и
ако
овај
бити
само
мило
за
драго
,
опет
Арбанас
имати
срце
,
опет
они
не
бити
Турчин
.
и
док
се
после
тај
разићи
Крџалије
по
богат
турски
харем
,
који
бег
рајин
суза
тако
обилно
окитити
злато
и
сребро
,
да
међу
назли-кадуницама
бирати
себе
красан
ђувендија
,
дотле
Кара-Фејзија
потражити
везир
,
и
наћи
он
.
—
хрсуз
један
,
сад
хтети
примити
плата
што
се
толики
крв
пролити
,
што
толики
ни
кривити
ни
дужне
жртва
пасти
!
.
.
—
Теба
ја
и
тражити
пустахија
—
загрмети
везир
па
потрзати
оба
мали
пушак
,
али
оне
не
згодити
;
а
Фејзија
јурнути
,
зграбити
он
силно
,
и
оборити
он
под
нога
замахнути
бритком
сабља
свој
,
али
као
што
сенути
у
зрака
сабља
,
тако
писнути
нежан
женски
глас
:
—
не
јунак
,
ако
бог
знати
!
—
укочити
се
десница
вођ
крџалинског
,
немати
снага
да
спустити
оштар
ђорда
...
Фејзија
се
окренути
и
углед
где
пред
он
клечати
млад
леп
булица
.
колико
јесам
леп
бити
толико
јесам
леп
чинити
онај
страх
,
она
расплести
кос
,
она
на
брз
рука
навући
вереџа
од
бео
свила
,
у
који
бити
сакрити
дичан
стас
у
цура
.
-
да
јесам
ни
речица
проговорити
,
млад
јунак
бити
она
испунити
молба
,
који
јесам
свак
моћи
најлакше
прочитати
у
онај
нежно
склопљен
рука
,
у
онај
леп
очи
,
а
камо
ли
кад
прозборити
онај
мали
уста
.
—
тако
ти
мио
што
на
свет
имати
јунак
,
моћи
ја
убити
баба
...
тако
ти
сејати
ако
јесам
имати
,
тако
се
здрав
вратити
мајка
свој
,
који
ти
жељно
чекати
,
тако
тај
јуначки
понос
,
моћи
ја
остављати
саморан
,
моћи
ја
градити
робиња
!
ох
ја
кукавица
!
...
—
—
не
плакати
леп
девојка
,
живот
ја
ники
ти
ништа
на
жао
учинити
не
смести
—
прозборити
тихо
Крџали
,
па
онда
бацити
сабља
у
корица
,
а
пружити
рука
везир
:
—
устајати
,
ти
неси
вредан
да
оваки
кћер
имати
!
...
X
.
у
срце
млад
вођ
арбанаски
,
који
до
сад
не
знати
ни
за
како
други
осећање
осим
љубав
к
отаџбина
,
осим
жеља
за
борба
,
пробудити
се
још
један
чудно
,
врло
слатко
,
а
у
један
врло
мучно
осећање
...
суров
његов
војник
веома
се
зачудити
кад
јесам
видети
како
он
постати
на
један
мах
веома
милостив
,
како
радо
опраштати
...
и
много
још
којешта
изменити
се
у
Фејзији
од
како
познати
везиров
шћерца
,
красна
Периз
.
дуго
се
мучити
не
знати
шта
хтети
да
радити
...
Чињаше
он
се
да
бити
он
живот
бити
рај
на
земља
кад
бити
он
живовати
уз
оно
лепо
харемски
чедо
,
а
да
хтети
свиснути
од
љубав
и
жудња
ако
он
не
бити
љуба
,
да
хтети
полудети
,
да
хтети
...
на
последак
ни
он
не
знати
каки
хтети
се
страхота
с
он
учинити
ако
он
од
она
одвојити
,
ако
не
моћи
да
се
грејати
онај
ватра
из
љубичаст
плав
очи
Перизиних
...
А
опет
да
јесам
измолити
у
роб
свој
?
.
.
тај
он
јесам
допуштати
понос
његов
.
Баш
кад
се
једном
тако
у
себе
борити
доћи
он
везир
.
—
Шта
мислити
ти
са
ја
охол
харамбаша
?
—
питати
он
говор
,
који
ни
најмање
не
пристајати
роб
,
зар
знати
каки
силом
он
владати
:
—-
победити
јесам
ја
,
али
зар
мислити
да
хтети
ти
ја
с
мој
ћерка
чибук
палити
,
или
коњ
водати
?
...
—
не
говорити
тако
честит
везир
...
добро
кад
доћи
,
да
који
прозборити
.
ја
с
ти
мислити
као
што
поштен
човек
мислити
моћи
,
—
говорити
кротак
крџалија
,
па
онда
прићи
и
узити
он
за
рука
:
—
Дај
ја
шћерца
твој
,
па
ја
бити
други
отац
!
...
—
Турчин
истргнути
рука
свој
:
—
То
никад
не
хтети
бити
.
мој
Периз
никада
не
хтети
бити
хајдучки
љуба
.
али
за
што
се
титрати
са
ја
?
ако
велим
да
јесам
тај
роб
,
онда
што
питати
шта
хтети
чинити
са
свој
робље
;
ако
ли
не
,
пуштати
ја
да
у
Једрене
ићи
,
и
избацити
из
глава
да
хтети
кћер
везир
од
Уруменлије
икада
бити
жена
један
харамија
!
...
да
јесам
Фејзија
видети
леп
Периз
,
да
он
кроз
срце
не
минути
она
два
оштар
ока
њезин
,
друкчије
бити
одговорити
на
овај
реч
отац
њезин
,
али
овако
само
устегнути
срце
,
па
рећи
хладно
:
—
Везира
,
тај
јесам
слободан
,
чинити
што
хтети
!
...
Перизин
се
отац
тргнути
.
он
се
јесам
надати
тај
одговор
,
али
брзо
рећи
:
—
Вида
се
да
имати
у
твој
срце
поред
толики
рђа
и
један
искра
прав
јунаштво
.
да
тај
јесам
,
никада
ти
се
ни
сетити
не
бити
,
ал
’
овако
надавати
ја
се
скоро
.
ја
хтети
се
још
у
један
бој
срести
ако
бог
да
,
а
сад
с
бог
!
—
везир
отићи
нагло
;
а
Фејзија
постајати
неколико
тренутак
не
знати
ни
јесам
шта
хтети
да
мислити
.
—
тај
шта
ја
јесам
задржати
—
забрујати
на
један
пут
шчепати
се
за
црн
густ
брада
свој
—
шта
ја
јесам
задржати
те
не
смрвити
тај
нитков
...
отац
Перизина
—
прошапутати
за
тај
,
и
рука
он
клонути
низ
тело
—
никад
,
никад
!
...
мало
доцније
проћи
поред
везиров
двор
,
не
бити
ли
само
још
један
пут
видети
тај
девојче
,
који
јесам
у
сав
свет
једино
силан
од
он
,
ко
се
он
поклонити
морати
!
али
узалуд
,
он
јесам
не
видити
,
и
премишљати
како
више
никада
у
живот
не
хтети
видети
диван
онај
лепота
враћати
се
с
оборен
глава
,
док
тек
иза
један
угао
изаћи
и
стати
пред
он
робињица
из
везиров
харем
.
Младић
се
тргнути
па
јесам
оштро
погледати
,
али
она
се
ни
најмање
од
тај
не
уплашити
,
већ
разгледати
хитро
на
сав
страна
да
јесам
ко
не
видити
,
истргнути
из
плав
свој
вереџе
неколико
цветић
што
бити
везати
красан
витица
неки
врло
леп
смеђ
кос
,
па
прошаптати
:
—
Лепа
јунак
,
овај
ти
јесам
послати
мој
госпођа
,
диван
Периз
!
—
побећи
.
Фејзија
похитати
двор
свој
не
веровати
да
јесам
доиста
онај
што
очи
видити
.
сад
јесам
моћи
и
опет
разгледати
добивен
цвеће
,
па
опет
тај
свакако
бити
бео
и
црвен
руж
поред
један
љубичица
у
мирисав
лишће
јасминов
...
—
дакле
се
не
варати
—
шапутати
младић
,
јер
јесам
разумевати
тај
појетички
разговор
,
који
и
цвеће
зборити
—
дакле
ја
свакако
чекати
бео
девојче
с
ватрен
и
страстан
жудња
у
мирисан
башча
од
јасмин
,
што
јесам
иза
харем
!
...
Фејзија
једва
дочекати
да
се
смркнути
,
па
се
одмах
опремити
,
те
поћи
везиров
двор
.
он
јесам
горети
у
чудан
неки
жар
као
што
никад
јесам
,
чешће
стезати
песница
тако
јако
да
бити
се
у
она
и
гвожђе
смрвити
.
на
сред
пут
стати
,
да
се
мало
промислити
.
као
каки
лукав
змија
,
који
се
неопазан
увући
да
покварити
туђ
срећа
,
тако
се
у
мисао
млад
крџалија
наћи
један
,
који
се
злобан
смејати
њихов
срећа
,
који
себе
створити
од
тај
састанак
.
—
будала
—
говорити
она
младић
—
куда
хтети
,
куд
јесам
навалити
?
Хоћеш
на
ашиковање
,
а
не
знати
да
хтети
ти
онај
глава
доћи
...
Чувај
се
јунак
тај
сладак
пољубац
,
с
румен
Перизиних
уста
,
јер
хтети
тај
они
отровати
.
Чувај
се
тај
занесен
загрљај
да
ти
не
удавити
од
милота
ћерка
онај
,
ко
јесам
ти
осрамотити
и
који
јесам
везирство
преотети
...
—
али
Фејзија
јесам
хтети
да
слушати
тај
сова
код
толики
славуј
што
он
опијати
сласт
,
јесам
ни
моћи
да
јесам
слушати
,
јер
у
очи
леп
Перизе
бити
толико
чистота
,
у
цео
лик
толико
добар
срце
и
простодушност
,
да
бити
крџалија
јесам
себе
размрскати
глава
ако
бити
она
збиља
што
рђаво
о
она
помислити
.
тек
што
момак
доћи
до
мали
сакривен
врата
од
харемски
башча
,
родити
се
месец
пун
и
румен
као
каки
небески
јабука
,
и
обасјати
Филиба
,
у
који
се
орити
вика
,
врева
и
песма
силан
арбанаски
војска
.
и
ако
се
Фејзији
хитити
да
час
пре
видити
жуђен
свој
Периз
,
да
час
пре
чути
умиљат
глас
њен
,
да
се
уверити
да
ли
он
јесам
доиста
онај
цвеће
послати
,
опет
јесам
се
моћи
уздржати
да
не
застати
неколико
тренутак
како
бити
се
нагледати
онај
чудан
лепота
,
који
сијнути
цео
околина
,
цео
варош
,
што
се
успављивати
у
мирисав
крило
благ
и
леп
летњи
ноћ
,
да
не
погледати
како
се
кроз
густ
јелашје
-
превијати
злаћан
зрак
месечев
,
тако
јесам
тај
лепо
бити
!
—
кад
јесам
спустити
рука
на
квака
,
чисто
се
оледи
;
у
тај
час
осетити
јесам
страх
што
он
нигда
до
сад
осетити
јесам
,
срце
он
јесам
тако
бурно
лупати
како
ни
пред
један
битак
јесам
...
али
на
последак
он
ући
у
башча
...
дуго
јесам
ићи
узак
стаза
кроз
силан
леј
од
леп
цвеће
,
али
нигде
,
нигде
јесам
моћи
да
угледати
леп
цвет
што
он
његов
поглед
тако
жељно
тражити
...
по
кад
кад
учинити
он
се
да
видити
неки
шарваре
,
који
се
белити
у
шушњар
,
и
он
бити
за
час
бити
тамо
,
али
се
свагда
преварити
.
тај
бити
месечина
.
.
—
ох
како
ја
горети
глава
!
...
уздахнути
тихо
,
па
измучити
од
силан
жудња
спустити
се
у
црн
сенка
,
који
везиров
двор
до
пол
башча
бацати
.
каки
он
мислити
несу
растрзати
!
Час
мнидијаше
да
се
харемски
слушче
с
он
смејати
хтети
па
он
набрати
и
донети
цвеће
на
име
свој
госпођа
,
али
опет
јесам
моћи
веровати
да
јесам
робињица
тако
смести
.
и
ако
тај
не
,
а
он
ваљда
не
разумети
шта
он
рећи
мирисав
цвеће
,
не
разумеде
шта
казивати
онај
јасан
бој
...
—
хеј
лудак
!
—
насмејати
се
горко
на
последак
сетити
се
шта
јесам
и
како
јесам
—
тај
зар
не
видити
да
јесам
они
отићи
,
и
да
ти
јесам
захвалан
кћер
послати
цвеће
да
ти
он
благодарити
кад
не
смети
да
се
састати
с
ти
?
А
ја
седити
овде
чекати
неко
из
пуст
двор
!
—
Поћутавши
мало
страсно
прошапутати
:
—
Дивна
Перизо
,
ја
ти
нигда
више
видети
не
хтети
,
мој
сладак
сан
нигда
се
збити
не
хтети
!
...
али
барем
да
још
једном
видити
онај
место
на
који
јесам
ја
први
пут
обасјати
зрака
прав
живот
...
Још
једном
само
да
видити
онај
место
,
где
јесам
ти
становати
!
...
и
после
тај
брзо
устати
,
тај
се
упутити
у
харем
,
у
који
се
никаки
живот
опазити
јесам
моћи
.
ни
један
свећица
јесам
светлуцати
кроз
каки
решетка
на
прозор
,
ни
какав
шушањ
не
прекидати
страшан
тишина
...
Скочивши
врло
лако
преко
шанац
,
који
бити
између
харем
и
башча
,
јер
јесам
хтети
да
стаза
обилазити
,
стати
се
пењати
уз
мермеран
стуб
.
Баш
стати
нога
на
висок
стуб
,
и
подигнути
рука
да
отворити
врата
,
а
кроз
мртав
ходник
зачути
се
на
један
пут
клепкање
мек
папучица
.
врата
се
отворити
и
леп
везиров
шћерца
,
плавоок
Периз
стајати
пред
он
.
—
ти
ја
чекати
јунак
?
хвала
ти
!
—
говорити
она
слатко
и
смешити
се
силазити
низа
стуб
,
а
Фејзија
,
који
од
чудо
који
од
сјајан
лепота
девојче
што
он
се
сад
много
лепше
учинити
,
не
знати
ни
речца
да
проговорити
.
—
опростити
силан
главар
арбанаски
—
започети
цура
поруменети
,
зар
што
она
се
учинити
зазоран
да
у
овај
необичан
доба
зборити
насамо
с
младић
,
који
она
ни
по
шта
род
јесам
—
опростити
што
ти
у
твој
посао
узнемирити
зовнути
те
у
овај
башча
.
ја
сутра
полазити
с
отац
у
Једрене
,
и
.
.
можда
се
никад
више
не
хтети
видети
.
—
млада
Крџалији
задрхтати
жестоко
срце
што
при
овај
реч
углед
у
красан
девојачки
очи
суза
...
с
тај
не
моћи
да
ти
не
захвалити
на
вељи
добро
што
ја
она
ти
учинити
.
Јуначе
,
ја
јесам
спрам
ти
онај
мајушан
зрнце
прах
,
па
за
тај
ја
моћи
замерити
што
не
умети
да
ти
захвалити
као
што
бити
требати
!
...
овде
ућутати
Периз
,
али
се
јасно
видети
да
јесам
сав
исказати
што
она
на
срце
бити
,
да
јесам
имати
још
нешто
рећи
пре
него
што
изустити
потоњи
:
с
бог
!
она
се
сагнути
па
узабрати
свезати
љубичица
да
она
се
с
она
играти
нежан
прстић
док
Фејзија
не
дизати
ока
с
леп
њен
лице
говорити
:
—
моћи
ћутати
леп
девојка
,
не
склапати
свој
леп
уста
,
диван
пупољак
од
руж
,
красан
цвет
!
говорити
,
о
говорити
,
камо
срећа
да
цео
живот
тај
говор
моћи
слушати
.
ал
’
ја
ти
не
молити
да
продужити
за
тај
што
јесам
права
казати
већ
што
само
хтети
да
слушати
тај
сладак
гукање
твој
!
—
Периз
као
да
не
разумети
овај
реч
,
наставити
полако
:
—
пре
него
што
отићи
одавде
,
морати
ти
рећи
да
твој
добро
срце
никад
не
моћи
заборавити
,
морати
ти
рећи
да
хтети
надокнадити
што
ти
сад
не
умети
захвалити
тај
,
што
хтети
се
сваки
дан
од
срце
молити
милостив
алах
да
ти
сачувати
од
сваки
зло
,
да
ти
испунити
сав
жеља
честит
срце
твој
,
како
хтети
ја
мио
бити
да
се
после
отац
у
душа
само
ти
бавити
племенит
јунак
!
...
—
буран
Фејзија
не
бити
кадар
да
се
и
даље
уздржати
,
толики
он
срећа
занети
.
страсно
зграбити
бео
ручица
кадуничине
,
гледати
она
јесам
с
пун
сладак
осећање
два
три
тренутак
у
очи
,
па
онда
промуцати
:
—
тај
исказати
,
исказати
сав
јагњенце
мој
бео
!
Што
се
устезати
да
изустити
онај
,
што
тако
јасно
једно
други
у
очи
читати
?
тај
неки
и
у
пољубац
одјекнути
тај
свет
реч
,
који
наш
срце
тако
силан
куцање
изговарати
.
—
Периз
поцрвенети
у
лице
као
небо
у
зор
,
гледати
стидљиво
предати
се
у
измрвљен
љубичица
,
а
страстан
младић
обавити
свој
јуначки
рука
око
њен
витак
танак
стас
,
па
јесам
тако
жарко
притиснути
на
груда
,
па
јесам
тако
плаховито
љубити
у
обрашчић
,
у
уста
што
тако
умиљато
зборити
знати
,
у
бео
чела
што
бео
бити
од
дан
,
под
нежно
грло
,
да
се
чинити
изгорети
обојити
у
прах
,
нестати
она
у
тај
страховит
пламен
.
тај
пољубац
бити
толико
силан
и
сладак
да
се
нежан
булица
занети
,
онесвеснути
у
наручје
млад
Крџалије
,
ко
овај
бити
сретан
тренутак
у
живот
...
...
па
колико
нежност
и
дивота
бити
у
онај
тих
обавешћавању
који
се
Фејзијино
злато
повраћати
себе
.
онај
миловање
,
онај
пољубац
,
у
који
се
чисто
не
знати
усна
да
раставити
,
тако
се
један
у
други
упијати
!
...
па
како
...
али
што
причати
онај
што
се
испричати
не
да
?
леп
Периз
први
се
тргнути
.
—
Доста
...
ох
...
доста
небо
мој
!
...
отимати
се
она
из
наручје
Фејзијиних
—
дознати
баба
,
па
хтети
ја
исећи
на
комад
,
а
зар
хтети
да
се
више
никад
не
видити
?
...
Младић
још
не
знати
да
проговорити
.
он
још
говорити
пољубац
,
од
који
се
у
залуд
отимати
леп
везиров
шћерца
.
—
Још
...
још
...
само
један
загрљај
сунашце
мој
!
...
промуцати
на
последак
и
он
кад
он
се
хурија
истргнути
из
рука
.
—
Фејзијо
!
...
корити
он
драгати
—
зар
хтети
да
бити
несрећан
?
...
овај
реч
он
се
јесам
умести
противити
.
Чудном
снага
заповедати
над
он
слаб
девојка
.
—
Добра
ја
ти
морати
слушати
.
али
време
јесам
кратак
.
спремити
се
,
ја
ти
морати
отети
у
отац
твој
...
Девојче
он
погледати
,
који
страшан
проћи
кроз
његов
срце
него
да
јесам
пројурити
сто
пушчани
зрно
.
—
ти
се
љутити
душа
мој
,
али
...
али
научити
ја
како
хтети
без
ти
да
живити
...
не
,
не
,
тако
тај
срећа
,
тако
тај
лепота
твој
,
ходити
двор
мој
.
мој
хтети
тај
мајка
као
кћер
миловати
,
мој
хтети
сеја
гинути
за
ти
,
а
ја
хтети
ти
волети
више
него
себе
.
ох
леп
Паризо
,
оставити
отац
свој
!
...
она
дрхтати
као
прут
,
али
и
кроз
плач
проговораше
:
—
не
хтети
!
...
не
моћи
!
...
—
онда
јесам
ја
варати
девојка
,
твој
јесам
пољубац
отров
бити
,
који
јесам
ја
само
живот
отровати
,
твој
страстан
загрљај
бити
притворан
само
...
ох
ја
несрећник
...
и
он
пасти
на
земља
,
па
хладити
врео
чела
свој
на
хладан
шљунак
,
који
бити
посути
стазица
,
јецати
као
мало
дете
...
леп
Периз
склопити
очајно
свој
бео
рука
,
па
поглед
у
небо
,
који
се
блистати
окићен
небројан
звезда
.
растрзати
јесам
тако
љут
мука
као
што
мало
час
бити
велик
срећа
,
који
уживати
на
јуначки
груди
Фејзијиним
...
Љубљаше
од
срце
млад
јунак
,
али
љубити
и
отац
свој
...
на
последак
клечати
поред
драг
па
он
умиљато
молити
:
—
Фејзијо
,
поносити
мој
,
ако
хтети
ја
икад
какав
молба
испунити
,
послушати
ја
овај
.
устати
па
ја
послушати
!
...
он
устати
.
—
Буда
човек
,
показати
да
јесам
јунак
и
кад
се
са
срце
борити
.
Доврши
сав
свет
посао
што
јесам
он
започети
,
па
онда
ја
искати
у
отац
мој
,
а
ја
хтети
он
умилостивити
.
добро
јесам
срце
у
он
.
па
хтети
онда
срећно
живети
,
али
отац
оставити
преко
његов
воља
—
тај
никад
не
моћи
!
...
јесам
л
’
да
хтети
ти
испунити
молба
мој
?
...
овај
последњи
реч
тако
јесам
љупко
изговорити
знати
,
да
јесам
младић
и
у
несрећа
ипак
срећа
осетити
.
—
Хоћу
диван
узвишен
душа
,
с
тај
ти
сад
много
више
миловати
,
па
за
тај
чути
свет
заклетва
мој
:
Жива
ја
земља
не
дочекати
,
а
камо
ли
мајка
и
родбина
мој
,
ако
ти
не
измолити
у
отац
твој
,
како
усрећити
народ
сав
!
...
Затрепташе
небројан
звезда
на
плав
небо
као
да
хтети
казати
како
и
оне
чути
страховит
заклетва
.
—
ох
како
јесам
добар
!
стиснути
он
срдачно
рука
леп
кадуница
—
твој
срце
у
свет
немати
,
па
зато
знати
да
хтети
само
твој
љуба
бити
,
а
ако
ја
ти
заборавити
,
сињи
стење
.
.
А
сад
?
...
ко
хтети
да
исказати
како
страшно
цепати
два
срце
,
што
се
тако
истини
љубити
,
овај
жалосне
реч
од
растанак
.
—
С
бог
небо
мој
!
...
—
—
са
срећом
рај
мој
!
...
XИ
.
да
јесам
београдски
везир
имати
толико
очи
колико
на
небо
звезда
имати
,
опет
не
бити
моћи
угледати
како
се
из
Немачка
у
Србија
превести
један
човек
,
тако
вешт
бити
возар
што
он
превести
преко
хладан
Сава
.
кад
јесам
путник
стати
на
српски
земља
,
хтети
се
заплакати
од
милина
...
А
и
морати
јесам
,
јер
помислити
како
ти
јесам
срце
кад
се
после
дуг
време
вратити
у
свој
мио
домовина
,
кад
хитети
кућа
свој
,
свако
,
ко
на
пут
срести
,
за
свој
родбина
запитати
,
и
кад
дознати
да
јесам
сав
живити
и
здравити
и
да
ти
жељно
чекати
?
...
па
још
каки
тај
красан
жеља
,
каки
божанствен
нада
облетати
,
ако
ти
код
кућа
поред
сладак
мајка
и
браћа
,
поред
род
и
пријатељ
чекати
још
како
лепо
девојче
руменити
обрашчић
,
а
чист
анђеоски
срце
,
који
ти
жудети
чекати
да
ти
један
поглед
,
један
лак
притисак
рука
,
једном
само
речца
наградити
сав
мука
што
јесам
она
препатити
на
тежак
пут
!
...
таки
мисао
бити
обузет
путник
,
ко
споменути
и
који
дању
крити
се
а
ноћу
хитно
путовати
бити
се
упутити
к
дичан
соколов
гнездо
;
китњаст
Крагујевац
.
али
како
чудно
бити
оденути
тај
путник
!
...
на
он
немати
скроман
гуњац
,
или
зелен
долама
с
извезен
џемадан
,
већ
некако
одело
...
нит
’
јесам
Немац
ни
Француз
,
већ
неки
други
вера
...
на
он
до
испод
трбух
неки
џемадан
од
плав
чоха
,
баш
од
шта
он
јесам
и
капа
,
па
још
острагу
он
висити
два
реп
од
он
...
само
што
на
он
немати
никаки
веза
,
већ
неки
сјајан
жут
зврчка
наређати
један
испод
други
од
грло
па
до
појас
,
а
око
врата
и
на
раме
жутити
се
нешто
као
лишће
по
дрвеће
под
јесен
.
испод
џемадан
имати
јесам
неки
гаће
,
па
и
онај
анатема
он
од
плав
чоха
,
а
нога
—
црн
он
се
пусник
баш
као
у
анатемњак
,
далеко
он
леп
кућа
!
па
и
сабља
он
јесам
као
у
други
људи
.
нит
јесам
као
димишћија
,
нит
као
други
јуначки
сабља
да
имати
шта
ухватити
кад
замахнути
,
већ
танк
и
права
као
прут
,
па
хајде
и
тај
ама
и
с
поље
гладак
као
стакло
,
а
корица
се
сјати
баш
као
и
сечиво
...
али
овај
шта
ја
сад
испричати
,
тај
јесам
бити
лако
видети
;
он
јесам
непрестано
ходати
замотати
у
неки
црн
кабаница
,
а
ево
како
се
тај
моћи
видети
:
он
јесам
тако
радити
кроз
сваки
нахија
,
кроз
који
јесам
проћи
,
као
кад
доћи
у
ужички
,
јер
он
ни
путовати
јесам
као
што
се
путовати
,
него
из
Београд
преко
Мачва
,
Подриње
,
Ваљево
,
Ужице
па
на
Крагујевац
!
...
еле
кад
један
ноћ
стигнути
у
један
село
близу
Ужице
,
одмах
отићи
кметов
кућа
;
спавати
сиромах
кмет
не
надати
се
у
тај
доба
гост
,
али
он
ни
пет
ни
девет
,
већ
пробудити
човек
,
па
он
стати
нешто
говорити
,
и
—
гле
чудо
!
сваки
место
да
се
љутити
што
он
јесам
овај
необичан
гост
покварити
сан
,
сваки
се
с
велик
радост
љубити
с
он
,
не
могућ
он
се
нагледати
.
сваки
он
јесам
љупко
гледати
као
озепсти
кад
он
грана
сунце
...
сваки
се
намах
облачити
на
врат
на
нос
,
да
рад
тај
путник
онако
у
глух
доба
некуда
у
село
тумарнути
...
А
сваки
домаћица
давати
он
част
и
пошта
што
јесам
знати
боље
,
јер
онај
реч
,
што
бити
она
муж
пришанути
кад
поћи
,
бити
тако
главне
,
тако
страшан
...
његов
јесам
се
заповест
тако
брзо
вршити
у
сваки
село
где
јесам
застати
,
да
док
бити
само
неколико
пута
проћи
по
соба
,
а
она
бити
се
већ
испунити
главни
сељанин
,
који
плашљиво
улазити
унутра
,
па
скинути
с
поштовање
поцепан
и
прљав
вес
свој
,
радознало
гледати
необичан
гост
...
Пошто
се
сав
искуп
,
на
његов
заповест
затворити
се
сав
врата
,
и
онда
он
збацити
са
себе
црн
кабаница
,
и
на
његов
прса
засјати
се
неколико
звездица
и
крст
,
који
још
велик
поштовање
улевати
у
сељанин
,
који
се
и
онако
бити
забленути
у
странац
због
његов
чудан
и
по
она
необичан
одећа
.
па
још
кад
бити
стати
просипати
свој
медан
реч
,
е
онда
не
дирати
.
тај
он
тако
лепо
знати
говорити
,
он
и
најмање
ситница
знати
тако
слатко
помињати
,
да
бити
он
гладан
слушати
.
Можеш
мислити
колико
занети
простосрдачан
сељанин
овај
чудан
путник
кад
она
почети
говорити
о
онај
што
као
причешће
снажити
поносит
груда
у
Србин
,
што
снажан
подигнути
душа
,
кад
она
почети
говорити
о
слобода
!
...
е
немати
,
него
план
сав
као
прати
пушчани
,
сваки
се
поносито
грувати
у
груда
као
да
она
кушати
моћи
ли
поднети
и
страшан
бура
,
тако
силан
реч
бити
у
тај
човек
.
—
за
ти
,
за
ти
и
у
ватра
и
у
вод
јуначки
синути
,
сав
хтети
изгинути
за
тај
свет
наш
избавилац
,
спасење
наш
!
—
буктети
раздраган
сељак
,
закљињући
се
па
тај
потврђивати
оно
што
говорити
.
па
после
сваки
заклетва
овај
чудан
човек
,
који
се
сваки
Србин
за
час
тако
умилити
знати
,
љубити
се
са
сав
,
па
опростити
се
одлазити
даље
,
и
свуда
јесам
он
тако
дочекивати
,
свуда
он
се
задавати
свет
српски
реч
,
да
хтети
хиљадама
српски
десница
вршити
његов
заповест
како
зажелити
.
његов
се
нада
испунити
.
његов
племенит
срце
са
свој
чист
осећај
свуда
наћи
одзив
,
и
са
сваки
корак
осећати
јесам
да
јесам
сав
срећан
.
А
кад
доћи
и
у
Крагујевац
,
па
кад
и
ту
наћи
све
живо
готово
да
он
потпомагати
светити
намера
,
онда
бити
у
рај
,
у
срећан
тренутак
свој
живот
...
он
поћи
даље
,
чисто
јесам
прелетети
стрмен
црн
врх
,
леп
Јагодина
,
док
доћи
на
један
стена
,
који
из
далек
изглед
као
суштни
лав
,
који
се
спремати
да
на
крвник
скочити
,
и
испод
који
имати
раскршће
,
за
који
јесам
путник
тако
жарко
жудети
.
он
се
испети
на
стена
па
с
милина
,
који
човек
исказати
не
умести
,
са
безмеран
сласт
и
нешто
мало
тужан
опомена
,
погледати
пред
себе
.
Месечина
јесам
бити
тако
јасан
и
леп
,
да
се
и
далек
брег
и
планина
,
што
се
тамо
далеко
белити
од
снег
,
чисто
видети
моћи
.
он
јесам
мало
стајати
,
мало
уживати
,
па
онда
скоро
срећан
сићи
низа
стена
,
па
погледати
да
он
јесам
ко
опазити
,
поћи
пут
што
водити
красан
сеоце
,
красан
Пањевац
...
како
се
изменити
красно
село
!
свуда
,
куда
год
погледити
,
видети
сам
сиротиња
и
невоља
,
свуда
сам
пустош
!
...
онај
бео
кућица
што
се
пре
чисто
осмејкивати
на
ти
,
кад
поред
она
проћи
свој
цвеће
на
прозор
и
свој
становник
,
који
весело
тумарати
по
она
,
сад
чисто
сам
онај
чађав
лице
причати
тај
небројен
јад
претрпљен
,
причати
ти
неисказан
безакоње
турски
...
Већ
бити
прилично
доцкан
,
и
само
се
по
који
пас
чути
где
се
кроз
мртав
тишина
јављати
,
а
више
ништа
неси
моћи
чути
.
незнан
путник
проћи
кроз
село
,
и
много
јесам
пута
застати
да
убрисати
горак
суза
што
јесам
спомен
изгонити
кад
бити
угледати
који
тужан
развалина
,
где
јесам
пре
срећа
цветати
,
како
страшно
легати
обасјан
месечина
,
или
кад
бити
угледати
како
се
црнити
неки
гариште
,
по
који
се
сад
место
људи
утркивати
слепити
миш
.
али
како
он
чудно
бити
кад
доћи
пред
један
кућа
на
крај
село
,
па
кад
видити
да
јесам
онаки
исти
као
и
пре
три
година
што
бити
,
и
да
турски
рука
на
тај
место
ништа
оскврнити
јесам
...
да
л
’
јесам
ту
бити
снажан
десница
,
каки
у
цео
село
јесам
,
да
се
одупрети
насилан
Турчин
,
или
да
се
ханџар
турски
несу
ломити
о
други
каки
стена
?
...
или
да
тај
несу
двор
каки
ага
,
па
јесам
тако
леп
и
оправљен
?
...
овај
мисао
нагнати
непознат
силан
крв
у
лице
,
а
рука
он
и
нехотице
обухватити
балчак
од
сабља
.
Огрнувши
се
још
боље
у
кабаница
,
пажливо
и
полако
отворити
вратница
,
ал
’
тако
полако
да
ни
мало
шкрипнути
несу
,
па
онда
на
прст
поћи
преко
простран
авлија
,
чувати
се
да
он
ники
не
опазити
;
али
опет
он
опазити
веран
чувар
,
стар
гаров
,
који
резати
и
с
надигнут
уш
скочити
са
свој
легло
,
а
ланац
,
који
везати
бити
,
чудно
зазвечати
...
али
како
јасан
месечина
бити
пасти
управо
на
лице
чудан
младић
,
тај
се
само
од
један
његов
поглед
смирити
раздражити
псето
,
па
пузити
умиљавати
он
се
,
и
радосно
цичати
махати
реп
.
незнан
јунак
помиловати
он
рука
,
па
онда
онако
исто
пажљиво
поћи
даље
.
у
цео
кућа
сав
бити
мирно
и
мрачно
,
само
у
собица
поред
коњушница
светлуцати
жижак
.
он
поћи
управо
тамо
,
али
не
хтети
одмах
отворити
врата
већ
прићи
прозор
да
видити
ко
јесам
тај
још
будан
.
крај
димњак
куњати
јесам
старац
неки
са
сед
на
рука
подупрт
глава
...
али
он
бити
прозор
леђа
окренути
,
па
он
се
лице
јесам
моћи
видети
:
за
тај
необичан
овај
гост
спустити
свој
чудан
сабља
,
и
кад
она
о
шљунак
звекнути
,
старац
ђипити
па
погледати
на
прозор
...
кад
он
младић
сагледати
лице
,
обасјати
он
вељи
радост
,
и
он
одмах
ући
у
соб
к
старац
,
који
он
с
разрогачен
очи
гледати
.
—
добар
вечер
чича
Павао
!
сиромах
Павао
задрхтати
,
па
крстити
се
узмицати
пред
странац
,
кад
углед
како
одело
на
он
сијнути
пошто
скинути
кабаница
,
и
он
престрашено
шапутати
:
—
помоћи
ја
свет
богородица
да
се
спасти
од
нечастив
!
...
Младић
се
насмејати
:
—
Шта
јесам
ти
мој
добар
чик
Паја
?
за
што
ја
не
примати
бог
?
па
не
хтети
са
ја
ни
да
се
здравити
,
а
од
кад
се
видети
несмо
!
...
тако
зборити
незнан
јунак
,
па
прићи
старац
да
се
с
он
пољубити
,
али
се
овај
од
он
као
од
каки
страшан
авет
тргнути
,
па
чак
на
други
крај
соб
побећи
хукати
:
—
Аух
,
па
још
са
два
реп
!
тај
она
јесам
ваљда
старешина
...
Кук
ја
свет
Никола
шта
ли
тај
ја
кукавац
сагрешити
!
.
.
—
странац
се
наћи
у
чудо
,
што
он
његов
стар
добар
чик
Павао
тако
довека
држати
он
за
вештац
или
за
сатана
,
па
почети
говорити
и
јесам
крстити
се
:
—
Часни
крст
!
шта
јесам
дочекати
,
да
ја
ни
мој
добар
Павао
не
хтети
да
познати
!
Већ
кад
се
вратити
из
далек
свет
,
он
ја
држати
за
нечастив
,
само
што
јесам
други
одело
на
се
вргао
!
...
—
кад
Павао
зачути
овај
реч
,
па
кад
видити
да
се
незнан
делија
,
који
јесам
он
за
сатана
држати
,
и
прекрсти
,
ослободити
се
па
он
прићи
ближе
:
—
бог
ти
добро
дати
незнан
јунак
!
—
прихватити
он
бог
старац
тек
сад
,
па
пошто
он
видити
где
сести
узањ
—
А
вера
ја
ја
ти
и
не
питати
ко
јесам
и
одакле
јесам
?
који
добро
носити
овако
доцне
?
...
—
странац
он
гледати
зачудити
:
—
Човече
,
зар
озбиљити
тако
зборити
?
тај
ја
мнидијах
да
се
ти
шалити
!
зар
ја
доиста
не
познавати
?
...
—
старац
скочити
,
па
зажмурити
као
да
бити
се
нешта
боље
сетити
молити
гост
:
—
тај
глас
...
говорити
о
говорити
још
мало
молити
ти
...
Шат
ја
уш
не
бити
издати
као
што
јесам
очи
!
...
—
Павао
!
.
.
,
зар
јесам
тако
лако
заборавити
онај
,
с
који
јесам
некад
...
у
онај
срећно
доба
чувати
стадо
у
поље
...
који
.
.
—
—
ох
!
доста
...
доста
...
—
једва
муцати
сиромах
чича
—
познати
ти
!
...
Божа
!
...
оволик
радост
из
убаха
!
...
слатко
чедо
мој
!
...
—
и
он
не
знати
шта
хтети
од
радост
.
погледати
јесам
у
небо
...
јесам
моћи
више
речца
да
проговорити
,
јер
он
она
у
грло
застајати
,
савијати
рука
на
прси
,
на
последак
раширити
она
,
и
кад
он
младић
полетити
у
наручје
,
дуго
он
грлити
и
љубити
,
док
једва
опет
проговорити
:
—
Добра
мој
господар
!
опет
доживети
радост
који
се
већ
не
надати
за
живот
...
Божа
хвала
ти
!
...
ники
тако
силно
осетити
не
моћи
ни
вељи
радост
ни
црн
туг
,
као
женски
срце
.
како
јесам
страшно
тај
срце
кад
он
потерати
несрећа
,
кад
навалити
нањ
рана
иза
рана
!
...
тај
пиштање
и
нарицање
,
тај
беснити
у
туга
нигде
немати
!
али
опет
у
колико
силан
осећати
у
толико
се
тај
осећање
лакше
истрти
,
у
толико
јак
време
он
господар
...
колико
јесам
тужити
јадан
Кочин
мајка
за
свој
јединац
,
колико
јесам
пута
хтети
себе
смрт
да
задати
,
али
кад
јесам
несуђен
снашица
сачувати
у
тај
тренутак
,
после
мало
по
мало
губити
се
сила
очајање
и
сам
.
истина
пролазити
дан
,
пролазити
месец
,
пролазити
црн
вечност
,
црн
година
а
од
Коча
ни
трагати
ни
глас
,
али
опет
сваки
се
тренутак
крепити
побожан
мисао
да
јесам
тај
морати
тако
бити
,
и
да
се
воља
божији
сваки
смртник
смерно
поклонити
морати
...
мало
по
мало
повраћати
се
у
Кочиној
кућа
сав
на
стар
ред
,
само
што
он
он
јесам
подушје
бити
сладак
сећање
,
тих
туг
место
првашњи
очајан
беснило
...
смркнути
се
.
после
вечера
скупити
јесам
се
сав
у
одаја
код
стар
Драгомир
да
провести
мало
у
разговор
,
да
тако
прекратити
дуг
ноћ
,
јер
јесам
зима
већ
у
велик
настати
бити
.
поред
Драгомир
седити
Кочин
мајка
у
црн
рухо
.
лице
она
јесам
нагрдити
многи
бора
,
горак
траг
што
она
оставити
небројен
поток
суза
...
А
на
чела
,
на
који
се
пре
тако
лепо
сијати
понос
јуначки
Српкиња
,
лако
јесам
познати
моћи
како
јесам
нацртати
силан
туг
,
црн
брига
.
она
уз
колено
седити
младица
један
,
па
прести
...
на
први
поглед
познати
бити
да
јесам
тај
красно
Драгомирово
чедо
,
диван
Лепосава
...
али
како
се
и
она
променити
!
...
тај
јесам
више
росан
пупољак
од
свеж
ружица
,
већ
јесам
тај
разлистан
руж
,
који
јесам
побледети
румен
лишће
од
силан
жега
,
и
који
хтети
брзо
са
сав
увенути
ако
јесам
не
оживити
тих
росица
...
тај
јесам
више
нежан
анђелак
,
који
ти
се
с
онај
детињски
безазленост
,
с
онај
умиљат
црн
очи
,
леп
обрашчић
чинити
,
као
да
јесам
баш
сад
слетети
на
мирисав
крило
од
дуг
црн
кос
,
с
висок
небо
да
бедан
тесати
,
већ
тај
јесам
сад
одрасти
девојка
,
који
јесам
у
образ
блед
као
љиљан
,
који
у
очи
немати
онај
некадашњи
ватра
,
онај
погледати
што
моћи
ранити
као
зрно
из
пушак
,
али
који
јесам
поред
сав
тај
јоште
леп
,
срећа
ја
,
јоште
врло
леп
...
на
спрам
леп
преља
,
тужан
Лепосава
,
седити
мргуд
.
његов
лице
бити
тако
гадно
постати
,
лакомост
његов
за
благ
бити
он
тако
силно
исказати
на
лице
,
да
он
јесам
бити
страхота
погледати
.
зар
многи
клетва
невин
жртва
,
који
прождрети
насиље
турски
по
његов
наговор
,
учинити
ти
он
се
срце
исказивати
тако
јасно
на
лице
,
да
он
ники
погледати
јесам
моћи
.
он
седити
као
што
рећи
на
спрам
Лепосава
бројити
новац
неки
,
над
који
чисто
дрхтати
са
сав
душа
,
и
час
по
час
бацати
поглед
на
девојка
гадно
смешити
се
,
али
она
он
одавно
ни
погледати
јесам
хтети
,
а
камо
ли
да
јесам
с
он
кадгод
који
прозборити
,
толико
она
мрзак
бити
...
тако
седити
разговарати
се
полако
она
троје
осим
мргуд
,
јер
он
толико
бити
занети
свој
намера
,
толико
мислити
како
хтети
боље
обедити
каки
сиромах
или
како
хтети
боље
други
који
издаја
учинити
,
који
хтети
заслужити
доста
новац
,
да
јесам
имати
кад
слушати
што
они
говорити
.
у
сред
њихов
разговор
отворити
се
врата
собњи
,
и
стар
Павао
ући
...
у
његов
очи
сијати
се
неки
необичан
радост
,
који
он
никако
не
моћи
да
сакрити
како
јесам
хтети
.
—
Која
добро
Павао
?
—
запитати
домаћица
зачудити
.
—
сав
јесам
добро
,
госпођа
кнегиња
,
тек
ево
мало
доћи
да
и
ја
с
ви
поседити
,
да
који
заједно
продиванити
!
—
одговорити
стар
слуга
па
сести
на
поњава
,
који
бити
по
под
прострети
.
Лепосава
погледати
у
помајка
,
а
овај
зачудити
слегнути
раме
.
тај
добар
Павао
никад
јесам
чинити
,
али
не
за
тај
,
што
он
јесам
допустити
бити
,
већ
што
се
јесам
стидети
да
без
посао
и
незван
доћи
к
она
у
соб
.
А
мргуд
хтети
он
прогутати
поглед
,
тако
он
јесам
гледати
,
али
јесам
смести
ни
писнути
,
јер
јесам
знати
каки
он
јесам
мајка
у
таки
ствар
.
она
јесам
свагда
и
просјак
примати
као
и
богат
гост
,
а
вамо
ли
не
хтети
слуга
свој
,
који
јесам
у
њен
кућа
одрастати
,
и
већ
постати
што
и
рођак
.
овај
уздржавање
мргудов
доста
се
чудно
чинити
,
особито
кад
се
помислити
какав
јесам
он
самовоља
постати
бити
,
али
ваљати
знати
да
он
јесам
од
онај
врлина
,
који
никада
имати
,
и
који
јесам
сад
заменити
најцрним
угурсузлуцима
,
заостати
још
један
искрица
,
а
тај
јесам
да
јесам
још
мало
поштовати
мајка
свој
...
Ела
они
,
пошто
ући
Павао
,
наставити
сав
разговор
.
Зборише
о
многи
ствар
,
а
особито
о
велик
насиље
турски
,
о
јад
српски
...
али
стар
Павао
свагда
тако
обртати
разговор
,
да
се
морати
о
Коча
зборити
.
и
када
старати
кнегиња
с
горак
уздах
помињати
свој
покојни
Коч
,
жалосно
нијати
се
,
онда
говорити
он
.
—
моћи
госпођа
да
тако
зборити
.
ко
знати
јесам
ли
умрьо
мој
добар
господар
,
мој
мио
кнежевић
Коча
!
моћи
он
покојни
звати
!
...
мајка
се
горко
насмешити
,
и
Лепосава
од
срце
уздахнути
па
подигнути
свој
леп
очи
к
небо
;
али
кад
малочас
кнегиња
опет
нешто
рећи
покојни
Коча
,
Павао
ђипити
са
земља
па
љутит
викнути
:
—
Али
не
звати
он
покојни
кад
ви
казати
!
...
он
јесам
жив
,
он
морати
жив
бити
,
јер
он
ја
за
живот
још
који
пут
видети
морати
!
...
па
онда
опет
сести
.
—
Али
—
не
моћи
се
уздржати
да
не
запитати
јадан
мајка
—
за
што
ти
тако
говорити
?
...
Павао
са
сав
мирно
одговорити
:
—
јер
ја
се
јавити
у
спати
свет
Никола
!
—
видити
да
се
они
на
тај
реч
као
у
чудо
неки
погледати
настава
:
—
моћи
мислити
да
јесам
пијан
па
да
не
знати
шта
говорити
,
а
да
лагати
не
хтети
ваљда
помислити
,
јер
знати
јесам
ли
кадгод
у
живот
слагати
.
кад
ја
се
год
нешто
чудно
десити
,
свагда
ја
се
јавити
напред
мој
светитељ
па
бити
ја
казати
,
а
такав
сан
никад
ја
јесам
преварити
.
и
ноћас
ја
се
јавити
светац
па
ја
рећи
:
синути
,
моћи
тако
много
плаката
за
мио
свој
господар
.
он
јесам
мртав
,
тај
хтети
он
видети
!
...
после
тај
реч
нестати
отац
Никола
,
и
ја
се
пробудити
-
Лепосава
пасти
на
колено
,
па
склопити
рука
шапутати
жарко
неки
молитва
,
а
мајка
Кочин
жалосно
вртити
глава
па
јецати
говорити
:
—
Божа
!
...
али
не
,
тај
ја
не
смети
ни
да
помислити
,
тај
никад
не
моћи
бити
да
ја
опет
видити
Коч
мој
!
...
—
нити
хтети
и
ја
сиромах
икад
видети
храбар
Коч
,
да
он
захвалити
што
избавити
част
јединче
мој
,
душа
мој
!
—
додати
стар
Драгомир
.
—
никад
—
прошапутати
сирот
девојка
,
али
више
ништа
јесам
смести
изустити
.
па
и
мргуд
који
јесам
дрхтати
кад
јесам
чути
шта
причати
Павао
,
јер
он
јесам
страшно
стрепити
од
помисао
да
он
брат
васкрснути
моћи
,
али
он
толико
бити
уверити
да
јесам
тај
немогућан
,
да
он
јесам
брзо
тај
страх
прелазити
,
похитити
да
уздахнути
:
—
ох
,
тај
никад
не
моћи
бити
да
ја
још
једном
загрлити
мио
брата
свој
!
...
—
Мог
бити
сладак
мајка
,
моћи
бити
драг
баба
,
мио
брата
и
сестрица
,
сав
тај
моћи
бити
!
—
зачути
се
на
један
пут
Кочин
глас
,
и
кроз
врата
што
она
Павао
смешити
се
отворити
,
улетити
млад
један
јунак
у
необичан
одело
.
не
требати
ни
спомињати
да
јесам
тај
бити
онај
исти
необичан
синоћни
гост
Павлов
.
истина
негдшње
ватрен
момак
бити
се
претворити
у
озбиљан
јунак
,
кроз
чији
се
брк
блистати
сјајан
пуца
и
украс
на
прса
,
али
он
опет
на
мах
познати
родити
мајка
по
један
крвца
.
познати
он
стар
Драгомир
,
јер
у
он
бити
још
онај
црн
очи
,
који
он
у
онај
страшан
пожар
сенути
као
спасење
.
познати
он
и
красан
Лепосава
по
срце
свој
,
а
и
мргуд
по
прегрдној
мрзост
свој
...
Павао
јесам
постигнути
што
јесам
желети
,
јер
и
ако
се
трудити
да
она
на
тај
спрема
,
опет
она
јесам
ненадан
тренутак
толико
потресати
,
да
мајка
читав
сахат
јесам
се
с
место
маћа
моћи
нити
један
речца
проговорити
од
велик
радост
,
а
Лепосава
сакривати
лице
у
крило
стар
кнегиња
немати
снага
да
погледати
драго
свој
.
само
седити
Драгомир
моћи
да
прозборити
љубити
он
:
—
где
јесам
синути
ако
бог
знати
?
где
јесам
тако
дуго
путовати
,
мајка
ти
од
жалост
умрети
хтети
!
...
ох
синути
мој
,
добро
мој
како
јесам
ти
жељно
чекати
и
на
последак
опет
доживети
да
ти
видити
.
слава
бити
бог
!
—
Пошто
се
Кочин
родбина
од
чудо
повратити
,
молити
он
да
она
причати
где
јесам
бити
,
и
шта
се
учинити
с
он
за
тако
дуг
време
.
и
он
она
причати
:
„
ви
се
сећати
онај
страшан
ноћ
,
кад
беснити
Турчин
запалити
кућа
чика
Драгомир
.
ја
јесам
тај
бити
добро
доћи
,
јер
ја
жудети
за
прилика
да
се
с
наш
крвник
побити
.
Пошто
ја
изаћи
за
рука
да
ви
спасти
из
ватра
и
да
ви
склонити
,
повратити
се
опет
да
се
на
нов
бити
,
јер
бити
тврдо
наумити
да
тај
ноћ
погинути
...
ала
у
сред
жесток
прасак
и
цактање
сетити
се
шта
обећати
неко
,
и
тргнути
се
...
„
не
питати
ја
шта
јесам
и
ко
јесам
тај
обећати
што
ја
јесам
тргнути
,
тај
ви
казати
не
моћи
.
само
знати
да
ја
у
сред
жесток
окршај
доћи
на
намет
овај
реч
:
Коча
,
Коча
,
зар
тако
брзо
заборавити
заклетва
што
јесам
дати
,
заклетва
да
хтети
Србадија
дигнути
да
се
ослободити
црн
робовање
?
тај
хтети
да
у
први
ватра
погинути
?
Шта
хтети
без
ти
сиротиња
рај
?
Спасај
се
!
—
после
тај
мисао
полетети
кроз
ред
збуњен
Турчин
.
они
ја
тражити
чудити
се
куда
се
дедох
од
један
мах
,
али
ја
као
да
хранити
неки
чудан
виша
сила
,
и
да
ви
дуго
не
причати
ја
отићи
у
Немачка
.
тамо
наћи
доста
пријатељ
,
који
ја
дати
новац
и
одело
,
који
ја
упутити
где
требати
да
се
уписати
у
ћесарски
војска
,
јер
јесам
ја
за
тај
и
отићи
бити
тамо
;
и
не
проћи
два
година
а
ја
постати
старешина
.
—
Ишао
јесам
у
многи
бој
,
и
научити
како
војевати
ваљати
,
а
сврх
тај
после
сваки
битка
красити
ја
јесам
прса
цар
немачки
нов
дар
што
јесам
се
храбро
борити
!
...
кад
бити
пре
месец
дан
,
а
ја
једном
зовнути
к
војвода
Лаудону
,
те
с
он
поћи
иа
пут
,
а
ни
јесам
несам
знати
куда
хтети
.
док
ти
ја
доћи
у
Беч
;
и
још
на
мој
велик
чудо
рећи
ја
војвода
да
хтети
пред
цар
излазити
.
мислити
ја
у
себе
шта
јесам
овај
Божа
благ
?
тек
опет
уплашити
се
несам
,
јер
јесам
знати
да
несам
ништа
скривити
.
у
вече
опремити
се
и
ја
у
стајаћи
војнички
рухо
,
па
онда
поћи
с
војвода
свој
у
царски
двор
.
“
сав
љубопитан
слушати
Кочин
прича
,
па
кад
он
допричати
довде
како
поћи
пред
цар
,
чисто
не
дисати
.
„
ја
мој
Божа
,
кад
ви
ући
у
царев
двор
,
учинити
ја
се
сушти
рај
...
сав
се
блистати
,
злато
и
кадива
,
по
који
јесам
корачати
,
па
на
сав
страна
неки
справити
сваки
с
хиљаду
свећа
...
А
кад
погледати
тамо
где
цар
седити
,
учинити
ја
се
да
јесам
ухватити
сунце
па
он
донети
у
тај
соб
,
тај
само
расипати
небројен
варница
,
а
оно
тај
тај
бити
столица
на
који
цар
седити
.
војвода
се
насмејати
кад
видити
како
јесам
се
ја
укочити
од
чудо
,
прићи
цар
говорити
он
нешто
пружати
рука
на
ја
.
у
тај
доћи
и
ја
мало
слободан
,
те
по
војнички
поздравити
цар
.
он
ти
устати
па
ја
прићи
и
запитати
ја
како
ја
јесам
име
,
из
ко
јесам
село
,
и
много
друго
којешта
,
али
јесам
тако
смешан
српски
говорити
да
бити
се
искривити
од
смех
,
само
да
ја
јесам
страх
бити
.
„
ја
он
казати
све
што
јесам
питати
,
а
кад
он
опет
стати
питати
како
живити
народ
по
српски
крајина
,
ја
он
испричати
што
јесам
боље
знати
каки
јесам
оставити
јад
што
она
Турчин
чинити
од
злосретан
рај
.
—
А
да
л
’
бити
ти
волети
да
се
ослободити
твој
земљак
тако
страшан
зулум
?
—
—
ох
господар
!
ја
само
за
тај
жив
,
ја
јесам
за
тај
и
доћи
у
твој
војска
,
како
да
ја
после
лакше
бити
кад
стати
дизати
онај
робље
на
оружје
,
ако
ја
бог
срећа
да
доживити
!
...
цар
се
насмејати
,
па
ја
потапшати
по
раме
,
и
рећи
ја
:
—
ти
јесам
ваљан
!
од
данас
јесам
капетан
!
...
па
после
ја
дати
доста
новац
и
неки
заповест
,
који
несу
за
казивање
.
и
тако
ви
здраво
и
мирно
прећи
преко
Сава
,
па
сав
ноћу
путовати
да
ја
не
опазити
Турчин
,
ето
хвала
бог
доћи
здраво
и
мирити
кућа
свој
,
и
затећи
све
добро
!
...
“
кад
Коч
завршити
причање
,
мајка
он
опет
грлити
и
љубити
,
а
Драгомир
тећи
суза
од
радост
.
млад
Лепосава
гледати
ћутети
преда
себе
,
јер
не
бити
кадар
да
издржати
жарки
поглед
свој
избавилац
...
како
јесам
жестоко
Кочино
срце
куцати
,
како
он
се
у
прса
бити
разбуктати
притуљен
пламен
што
он
запалити
леп
очи
Лепосавин
...
али
он
јесам
ћутао
,
чинити
се
невешт
,
па
јесам
хтети
да
нагнути
онде
где
јесам
понајлакше
радити
требати
.
А
мргуд
?
...
он
се
виђати
радостан
.
и
доиста
радостан
јесам
бити
,
али
не
с
тај
,
што
јесам
опет
брата
видети
,
већ
за
тај
,
што
јесам
из
његов
потоњи
реч
дознати
за
тајна
,
који
хтети
веома
мити
бити
београдски
везир
...
XИИ
.
осванути
јесам
последњи
Марат
@card@
,
тај
знаменит
дан
,
кад
јесам
први
пут
после
Косово
синути
Србин
зрачак
нада
,
кад
јесам
велик
душа
,
који
још
велик
и
огроман
мисао
обасјавати
,
кад
јесам
,
велим
,
млад
пањевачки
кнежевић
казати
јадан
робље
,
да
се
тај
страшан
ланац
моћи
скршити
,
да
се
слобода
опет
моћи
задобити
...
као
муња
у
један
мах
потрести
тргнути
се
силно
робље
из
мртвило
,
који
он
почети
обузимати
,
тргнути
се
,
јер
он
затрести
божанствен
реч
:
слобода
...
Ал
јесам
чудан
,
ала
јесам
силан
моћ
у
тај
један
реч
!
она
бити
кадар
за
неколик
тренутак
као
ватра
збрисати
онај
кукавички
страшивост
,
и
на
место
она
у
свачији
груда
улити
страховит
сила
.
затутњити
земља
,
проломити
се
плав
зрак
,
као
да
неки
силан
рука
смрвити
васељена
.
тако
јесам
страшно
бити
у
онај
тренутак
кад
кликнути
српски
народ
први
пут
после
пропаст
косовски
,
кад
кликнути
свет
реч
:
„
Слобода
,
или
—
смрт
!
“
брзо
се
засјати
прадедовски
оружје
,
што
тако
дуго
сакрити
од
турски
очи
рђати
под
земља
.
ал
’
диван
бити
видети
капетан
Коч
,
који
на
сав
вранац
као
какав
сур
орао
прелетати
сав
српски
крајина
,
обилазити
сав
силан
чета
као
какав
благ
дух
,
водити
брига
да
свако
добро
бити
.
А
јуначки
чета
дочекивати
он
као
што
се
дочекивати
једина
узданица
свој
.
љубити
он
више
него
себе
,
слушати
он
као
отац
свој
;
и
по
његов
заповест
кретати
се
помаман
мета
као
какав
страшан
облак
што
на
небо
од
један
пут
искрснути
,
и
Турчин
задрхтати
кад
из
дубок
доља
зачути
потмуо
грмљавина
:
„
Слобода
,
или
—
смрт
!
“
али
пре
него
што
они
од
чудо
к
себе
доћи
моћи
,
изненадан
гром
смрвити
сав
кадија
и
бег
што
по
паланка
и
село
расејати
сисати
крвца
јадан
народ
,
и
једва
нешто
утећи
у
проклет
гнездо
,
у
црн
град
свој
.
над
буран
Дунаво
и
смеран
Сава
,
разлевати
се
хоџин
песма
од
јација
,
а
на
висок
београдски
бедем
на
шамском
сиџаде
седити
везир
,
жубрећи
свој
нарђиле
,
и
замишљено
гледити
пред
себе
.
и
да
не
видити
онај
силан
џелат
што
иза
он
на
једити
десет
корак
стајати
,
па
само
његов
миг
чекати
;
и
да
не
видити
на
његов
бео
турбан
онако
окићен
звезда
и
полумесец
,
и
да
не
видити
онако
богато
извезен
самур-ћурак
,
опет
бити
по
његов
страшан
лице
познати
гадан
насилник
,
познати
бити
љут
зверка
,
који
се
само
људски
крвца
храна
...
слуга
забринути
махати
глава
и
тихо
шаптати
међу
себе
,
погађати
за
што
она
јесам
господар
тако
брижан
и
невесео
,
и
док
један
говорити
да
се
нешто
у
харем
догодити
,
а
други
уверавати
да
он
јесам
некакав
ферман
стигнути
,
приступити
везир
један
Јањичар
:
—
Славо
султанов
,
поносити
пророков
!
—
клањати
се
војник
пред
везир
.
—
један
рајетин
хтети
намах
с
ти
да
диванити
!
—
—
Која
јесам
тај
роб
што
се
усудити
...
загрмети
срдито
везир
.
—
Најхуђи
од
свити
твој
роб
,
прати
с
јеменије
твој
!
—
одговорити
онај
што
он
пријавити
,
који
завити
у
неки
кабаница
стајати
иза
јањичар
.
оволик
смелост
још
већма
ражљутити
везир
,
па
само
оштро
погледати
на
јадник
,
и
онда
се
окренути
гомилица
свој
слуга
тај
она
намигнути
.
у
тај
мах
спасти
бити
са
раме
глава
рајетин
што
се
усудити
да
проговорити
везир
,
али
он
брзо
збацити
са
себе
кабаница
,
и
везир
радосно
кликнути
:
—
ох
,
а
зар
јесам
тај
дост
;
добро
ја
доћи
.
А
што
се
намах
не
казати
болан
,
већ
хтети
да
погинути
лудо
?
—
рајетин
прићи
ближе
да
целивати
сеџада
,
на
који
везир
седити
,
да
чела
дотакнути
свет
скут
у
хаљина
свој
господар
.
кад
изаћи
из
присенак
,
а
слуга
пашин
тек
се
стати
згледати
.
њихов
око
не
бити
навикнути
да
видити
рајетин
тако
богато
обучен
.
али
они
не
знати
да
јесам
тај
мргуд
,
не
знати
који
јесам
заслуга
задобити
толики
пошта
да
он
везир
седати
себе
уз
колено
.
крвав
очи
у
везир
засијати
се
неки
необичан
ватра
кад
углед
мргуд
,
јер
он
знати
да
овај
удворица
никад
к
он
не
долазити
без
радостан
глас
,
па
хтети
тако
без
сумња
и
сад
да
он
јавити
е
хтети
скоро
напити
се
ђаурски
крвца
.
—
како
јесам
момак
?
—
пљескати
мргуд
по
раме
радостан
вук
—
шта
радити
рај
по
нахија
?
јесам
ли
ко
засврбљела
шија
?
—
па
се
онда
стати
од
срце
смејати
.
мргуд
он
се
поклонити
до
земља
па
онда
одговорити
:
—
Честита
десницо
падишин
,
сав
јесам
добро
по
нахија
.
миран
и
послушан
јесам
рај
како
јесам
никад
бити
,
али
бојити
се
да
хтети
се
за
неколико
сахат
страшан
промена
учинити
...
—
не
разумјети
ти
шта
хтети
да
казати
.
говорити
сербез
,
шта
јесам
?
—
не
смети
ти
на
овај
место
говорити
сербез
,
честит
везир
,
јер
тај
јесам
шал
—
одговорити
плашив
удворица
погледати
на
слуга
и
јањичар
,
који
моћи
добро
чути
све
што
се
говорити
—
већ
хајдемо
у
конак
,
тамо
хтети
ти
казати
што
имати
!
—
Везер
он
зачудити
мерити
од
глава
до
пета
,
не
могућ
разумети
од
куда
толики
страшивост
и
плашња
,
а
не
могућ
замислити
шта
јесам
тај
тако
важно
;
па
опет
устати
са
сиџаде
и
отићи
с
мргуд
у
свој
богат
окићен
одаја
.
—
сад
говорити
само
брзо
,
е
изгорјети
од
онај
твоијех
ријеч
што
она
на
бедем
рећи
!
—
издајица
као
да
стрепити
и
ту
,
јер
добро
разгледати
јесам
ли
врата
затворен
,
и
да
она
ко
не
прислушкивати
,
па
онда
прићи
везир
и
пришанути
он
:
—
онај
хрсуз
,
који
смакнути
Сали
Бен
-
Мујагић
,
и
ко
јесам
тако
својски
тражити
,
па
најпосле
мислити
да
јесам
погинути
,
тај
пексијан
...
—
Оживјео
!
—
грмнути
страшно
везир
па
скочити
са
шилте
.
—
и
доћи
кућа
у
Пањевац
!
—
обор
глава
на
прси
гадан
турски
удворица
.
везир
се
усплахирити
:
—
мргуд
...
тај
јесам
зло
...
побунити
ја
рај
...
зубато
јесам
тај
пашче
...
Испуниће
ја
се
нахија
хајдук
...
тај
јесам
зло
мргуд
...
—
Можда
ти
још
пети
моћи
ни
да
помислити
добро
колико
јесам
тај
зло
.
јер
почути
даље
...
везир
он
погледати
разрогачен
очи
.
—
зар
још
нешто
имати
?
—
—
Видећеш
.
за
овај
три
година
докле
ја
мнидијасмо
да
јесам
тај
гуја
размрскан
глава
,
он
се
учити
у
војска
каурски
ћесар
,
и
што
јесам
најстрашније
—
чути
везир
,
он
јесам
од
ћесар
добити
и
благо
и
џебана
,
а
још
он
јесам
обећати
ако
он
устребати
и
војска
у
помоћ
послати
,
само
да
дигнути
рај
на
оружје
!
...
сваки
мргудов
реч
бити
нож
за
везир
.
он
чисто
занемити
од
чудо
.
у
исти
мах
брзо
се
отворити
врата
на
соба
,
и
као
без
дух
полет
пред
везир
један
татарин
.
он
бити
ви
у
блато
,
а
као
мртав
од
умор
.
особито
се
овај
по
говор
познати
моћи
,
јер
он
не
моћи
ни
два
реч
заједно
да
изговорити
.
—
Аман
!
...
помагати
!
...
Честити
паша
!
—
везир
он
притрчати
:
—
Шта
јесам
,
казивати
брже
,
ти
јесам
чинити
ја
се
од
Јагодина
?
ко
ти
јесам
послати
?
—
—
муселим
ја
оправити
да
ти
молити
за
вјера
Мухамедов
.
ја
ли
не
знати
шта
се
чинити
по
вилајет
,
ја
л
’
не
хајати
више
за
царев
сиротиња
?
побити
бјесна
рај
ђегођ
који
Турчин
бити
!
—
везир
тек
шкргутнути
зуб
,
е
ти
се
чинити
поломити
она
.
—
да
тај
јесам
Кочини
хајдук
?
—
запитати
за
тај
брзо
.
—
Коч
,
господар
,
укочити
он
се
да
бог
да
она
рука
,
кад
тако
вјешто
она
јатаган
окретати
!
—
сад
прићи
везир
мргуд
,
који
с
велик
страх
слушати
Татаринов
реч
.
у
он
пакао
узаврети
бити
.
—
тај
јесам
брз
од
муња
,
али
ти
јесам
сав
узалуд
;
не
хтети
стигнути
куд
јесам
наумити
док
јесам
само
мргуд
у
живот
!
—
па
се
онда
окренути
везир
.
—
Честити
паша
—
рећи
—
и
ако
ја
ни
час
почастан
несам
кад
јесам
дознати
тајна
,
који
ти
мало
час
показати
,
опет
чинити
ја
се
да
јесам
задоцнити
.
Већ
гледати
да
се
бар
сад
не
оклевати
!
—
Још
он
у
реч
бити
,
док
дотрчати
и
други
татарин
,
мало
за
тај
и
трећи
и
четврти
.
сав
овај
гласник
бити
с
различит
страна
српски
,
и
сваки
од
она
донети
црн
глас
о
победа
Коча
и
његов
хајдук
.
везир
као
бесан
ходати
по
соба
ништа
не
говорити
,
само
што
по
који
пут
прогунђати
:
—
у
тај
јесам
влашету
сам
шејтан
!
—
он
јесам
ни
јесам
знати
шта
он
ваљати
почети
.
по
глас
што
он
она
татар
донети
,
Кочин
чета
не
бити
само
десетак
двадесет
хајдук
,
већ
јесам
тај
војска
,
кад
јесам
он
кадар
бити
из
свити
паланка
и
село
истерати
и
побити
Турчин
.
дакле
ваљати
послати
сила
да
он
ухватити
.
А
опет
не
смести
оставити
празан
град
,
јер
сваки
час
моћи
каур
прећи
Сава
па
отети
леп
алем
из
падишин
турбан
.
али
на
брзо
он
се
присетити
шта
хтети
да
радити
.
Пошто
рећи
татар
да
отићи
да
се
одморити
,
и
кад
остати
јесам
с
мргуд
,
стати
он
говорити
,
али
не
с
онај
везирски
достојанство
већ
чисто
молити
он
:
—
пријатељ
,
тај
јесам
један
кадар
избавити
ја
од
овај
невоља
.
обрећи
ја
да
хтети
учинити
што
ти
замолити
па
искати
од
ја
што
гођ
хтети
,
сав
хтети
ти
учинити
.
—
заповедати
само
,
ја
знати
слушати
и
вршити
воља
свој
господар
!
—
—
Теба
јесам
Коч
брат
,
тај
јесам
кадар
учинити
што
ники
не
моћи
,
јер
он
на
ти
ни
у
сан
не
сумњати
.
убити
хрзуса
,
честитати
хтети
ти
учинити
!
—
мргуд
задрхтати
.
и
ако
он
тај
реч
као
живот
мио
бити
,
опет
јесам
моћи
да
се
не
стрести
кад
она
јесам
везир
изговорни
.
смрт
Кочин
бити
бити
он
рај
,
али
најхуђа
кукавица
не
имати
тај
снага
да
себе
свршити
злочинство
.
—
не
...
моћи
...
господар
!
сав
други
,
само
тај
не
моћи
!
—
и
видити
где
везир
на
овај
реч
на
нов
ускипети
,
похитати
да
казати
:
—
Али
ти
јесам
се
узалуд
уплашити
од
он
.
дати
ја
хиљаду
јањичар
,
па
ако
за
недеља
дан
не
бацити
његов
глава
пред
твој
нога
,
неки
мој
иструнути
у
Небојша
!
—
Беше
пред
вече
.
Коч
једва
уграбити
неколико
тренутак
од
свој
голем
посао
,
доћи
кућа
да
видити
шта
он
радити
код
кућа
,
да
видити
јесам
ли
здраво
и
на
мир
.
Укућани
он
дочекати
као
озепсти
сунце
,
као
да
он
бог
знати
од
кад
несу
видети
.
сав
он
грлити
и
љубити
,
а
највише
мајка
и
седити
Драгомир
.
само
Лепосава
не
имати
снага
да
он
који
реч
казати
,
ал
’
не
за
тај
што
јесам
имати
шта
,
већ
што
она
срце
бити
препунити
неки
чудан
осећање
,
који
се
исказати
не
моћи
а
који
каткад
моћи
да
загушити
човек
.
она
он
јесам
само
гледати
онај
њен
леп
очи
,
гледати
он
страсно
,
жарко
,
ал
’
кад
она
се
поглед
сукоб
с
његов
,
не
моћи
издржати
већ
клонути
к
земља
.
Коч
она
прићи
,
пошто
остати
на
сам
,
узити
она
рука
у
свој
,
па
јесам
неисказан
слатко
гледати
врло
дуго
,
не
могућ
одвојити
очи
с
она
,
тако
јесам
свет
,
тако
узвишено
леп
бити
у
онај
смерноћи
свој
.
—
јесам
л
’
ја
здрав
сеја
?
јесам
ли
весео
?
—
питати
јесам
он
а
рука
он
дршћаху
као
и
реч
,
од
који
се
чисто
и
он
плашити
—
Па
за
што
не
дигнути
тај
дуг
густ
трепавица
,
зашто
не
погледати
у
ја
?
зар
ти
више
несам
мити
као
што
негда
бити
?
—
колико
сласт
,
колико
стрела
бити
за
нежно
срце
Лепосавин
у
овај
Кочиним
реч
!
она
још
већма
поруменити
и
једва
имати
толико
сила
да
промуцати
:
—
Брацо
!
...
—
и
у
тај
један
реч
бити
исказати
толико
онај
сладак
љубаван
прекор
,
да
бити
од
она
камен
задрхтати
:
—
моћи
тако
да
зборити
!
...
—
и
сакрити
свој
леп
лице
у
његов
злаћан
тока
на
прса
.
Коча
бити
као
да
јесам
на
небо
.
—
А
за
што
,
поносити
мој
?
—
питати
јесам
он
расправљати
она
небројен
витица
њен
врана
кос
—
зар
се
ти
срдити
кад
ти
ја
зборити
?
ако
јесам
тај
,
казати
ја
,
а
срећа
ја
нигда
ти
хтети
на
очи
изаћи
...
—
Лепосава
подигнути
свој
сјајан
очи
нањ
,
и
он
угледати
како
јесам
пун
суза
.
—
Кажи
ја
—
наставити
он
ватрен
,
—
ако
јесам
ти
мрзак
,
сакрити
се
где
не
допирати
ни
зрака
јарки
сунашце
,
а
камо
ли
поглед
слаб
човек
,
само
да
не
узнемиривати
ти
леп
селе
мој
!
...
—
Још
јесам
он
ни
пола
овај
реч
изговорити
,
а
нежно
девојачки
срце
излити
свој
буран
осећање
у
још
буран
јецање
.
у
онај
тренутак
заборавити
млад
јунак
на
сав
мука
и
невоља
што
она
бити
претурити
преко
глава
,
па
осећати
да
јесам
срећан
.
он
обавити
свој
рука
око
њен
стас
,
па
она
обасути
чист
уста
свет
пољубац
.
како
много
исказивати
тај
нем
знамење
,
тај
лак
притисак
,
колико
ли
онај
занос
,
или
онај
буран
дрхтање
груда
!
...
Пошто
се
мало
сабрати
,
почети
Коч
казивати
свој
злато
колико
јесам
срећан
што
он
она
јесам
заборавити
за
тако
дуг
време
,
стати
она
казивати
колико
се
он
она
сећати
у
далек
туђина
,
причати
она
колико
се
пута
слатко
успављивати
сећање
на
добар
срце
и
на
леп
душа
њен
.
Лепосава
се
слатко
насмејати
.
—
бог
тај
Коча
,
где
научити
тако
високо
зборити
?
ја
ни
шта
не
знати
шта
јесам
тај
тај
сад
говорити
!
—
—
казати
бах
тај
где
јесам
научати
,
казати
бити
ти
да
човек
још
страшно
много
више
моћи
научити
уза
ти
,
али
немати
кад
,
јер
ти
и
не
сањати
како
ја
јесам
сад
време
скупо
постати
;
за
тај
имати
нешто
да
ти
питати
.
ти
знати
да
ја
живити
само
за
тај
и
за
отаџбина
.
Кажи
ја
по
душа
који
ти
јесам
милије
.
да
ли
да
се
махнути
тај
крајина
и
крвљење
с
Турчин
,
па
да
оставити
неки
ја
робовати
браћа
,
а
ми
двоје
да
се
узети
па
да
живити
,
или
да
се
најпре
борити
за
слобода
,
па
кад
сваки
бити
срећан
,
онда
и
ја
да
почети
срећно
живети
овај
кратак
живот
?
...
Коч
ућутати
;
нестати
он
дах
у
прса
.
овај
одговор
решавати
јесам
срећа
или
несрећа
његов
цео
осталог
живот
.
али
он
срце
јесам
преварити
.
Дична
Српкиња
на
овај
његов
реч
истргнути
се
из
његов
загрљај
па
он
гледати
дуго
;
али
како
чудан
бити
тај
поглед
.
па
како
се
на
мах
променити
!
место
онај
љупкост
што
она
се
мало
час
лепршати
на
румен
усна
и
место
онај
нежност
што
јесам
градити
благ
јагњешце
;
просути
она
се
по
лице
велик
збиља
,
а
из
леп
очи
севнути
таки
пламен
срдња
,
да
се
на
мах
Коч
покајати
,
што
она
јесам
тако
запитати
.
—
ја
хтети
ти
само
онда
љуба
бити
кад
Србадија
ослободити
.
—
у
овај
тренутак
изгледати
као
неки
свет
прилика
.
—
А
ако
погинути
у
тај
свет
дело
,
жив
ја
бог
ја
хтети
ти
осветити
!
---
—
и
њен
мек
бео
рука
грчевито
стегнути
свој
песница
као
да
јесам
у
она
љутити
јатаган
.
Коч
хтети
издахнути
од
срећа
,
па
у
тај
занос
јесам
моћи
да
се
уздржати
,
да
јесам
на
нов
страсно
не
пригрлити
.
он
јесам
плаховито
љубити
...
у
тај
мах
зачути
се
корак
,
и
мало
за
тај
полет
Коч
брата
свој
у
наручје
.
—
где
јесам
брата
,
ако
бог
знати
—
питати
мргуд
претварати
се
као
да
не
моћи
да
он
се
нагледати
—
чинити
ја
се
од
овај
пет
шест
дан
имати
пет
шест
година
како
се
несмо
видети
!
—
па
онда
он
опет
грлити
.
—
ти
знати
где
јесам
ја
бити
,
а
ако
мало
боље
прогледати
,
видети
да
пре
несам
моћи
доћи
!
...
на
овај
се
мргуд
сневеселити
.
Чисто
мислити
сад
хтети
он
грунути
суза
на
очи
.
—
знати
Коча
мој
,
па
зато
ја
и
јесам
тако
тешко
да
ја
се
чинити
хтети
свиснути
...
проклети
гласник
!
Баш
јесам
сад
требати
да
стигнути
да
ни
сахат
с
ти
не
провести
...
али
не
,
не
хтети
се
више
растајати
,
и
ја
хтети
с
ти
!
...
—
Шта
јесам
,
шта
тај
имати
?
Брже
,
казивати
молити
ти
!
—
забрзати
нестрпљиво
Коч
.
—
Ништа
,
један
глас
...
ех
чудан
чудо
!
,
.
.
сто
јањичар
!
...
—
подсмешљиво
наставити
ухода
везиров
употребљавати
сав
вештина
свој
занат
.
и
доиста
усплахирити
се
сиромах
младић
.
—
ама
шта
јесам
ако
бог
знати
?
—
и
мргуд
он
смејати
се
исказати
шта
он
јесам
донети
ухода
,
а
тај
јесам
:
везир
чути
како
јесам
Коч
дигнути
рај
на
оружје
,
али
он
мислити
да
и
Коч
јесам
ништа
већ
харамбаша
каки
чета
од
@card@
други
,
с
који
из
планина
излетати
те
узнемиривати
Турчин
,
за
тај
јесам
оправити
сто
делија
да
он
ухватити
где
он
наћи
.
-
Коч
одмах
ђипити
.
—
То
требати
одмах
уклонити
—
рећи
он
опремати
се
—
јер
ако
пустити
да
се
овај
растркан
и
разбијен
Турчин
саставити
с
војска
,
онда
јесам
проћи
!
...
Укућани
млад
капетан
препасти
се
кад
она
казати
да
хтети
одмах
да
полазити
,
и
кад
чути
како
једном
момак
заповедити
да
он
опремити
вранац
,
а
други
оправа
разним
четовођа
са
заповест
.
али
он
бити
постати
тако
речит
,
да
она
јесам
на
мах
сав
утешити
и
задовољити
.
—
А
шта
јесам
тај
мргуд
шта
се
ти
спремати
?
—
питати
Коча
гледати
где
он
брат
притегнути
опанак
,
и
подмазивати
сјајан
оружје
.
—
у
велик
слава
—
говорити
као
пијан
од
радост
мргуд
—
хтети
и
ја
уза
тај
да
се
борити
за
свет
слобода
!
—
—
моћи
брата
молити
ти
.
ја
не
смети
оставити
кућа
сам
.
ја
јесам
истина
растурити
и
побити
Турчин
,
али
шта
знати
да
не
хтети
каки
ордија
поћи
од
Ниш
овамо
.
па
онда
ко
хтети
да
бранити
наш
стар
мајка
?
зар
да
јесам
погазити
бесан
Турчин
?
...
мргуд
се
бајаги
у
себе
борити
.
јесам
знати
шта
хтети
и
како
хтети
,
на
последак
промуцати
:
—
ох
,
а
зар
ја
да
не
видити
јуначки
бој
за
слобода
?
А
зар
...
—
Биће
,
бити
брата
и
тај
,
само
ја
сад
послушати
.
остати
те
чувати
кућа
,
а
Коча
не
хтети
заборавити
мргуд
свој
!
—
сад
он
стати
и
мајка
молити
,
и
стар
Драгомир
,
и
на
последак
једва
се
приволети
да
остати
.
сад
се
Коч
опростити
са
сав
,
посести
виловит
вранац
свој
па
одлетити
са
свој
неколико
момак
пут
Морава
.
док
стар
мајка
гледати
за
онај
гомилица
,
који
све
даље
и
даље
одмицати
испред
њен
поглед
,
и
док
леп
Драгомирова
шћерца
устегнути
слабачак
срце
женски
шапутати
тих
молитва
за
срећа
свој
вереник
,
мргуд
стајати
на
страна
,
па
гледати
и
он
онамо
куда
отићи
дичан
јунак
,
гунђати
полако
с
паклен
смех
на
усна
:
-
—
похитати
,
похитати
мало
сур
орле
,
диван
те
замак
чекати
!
...
тамо
јесам
мој
драг
Мирко
...
скоро
хтети
ти
се
котрљати
тај
охол
глава
под
везиров
нога
,
па
ја
не
хтети
више
горчити
живот
!
...
потоњи
сунчан
зрак
блистати
се
по
врх
Јастребац
,
на
који
се
још
мало
снег
белити
,
као
што
одсјајкивати
оружје
Кочиних
чета
што
се
@card@
.
март
@card@
искупити
код
чардак
Караула
.
не
бити
у
тај
чета
много
људи
,
ал
’
бити
доста
јунак
.
не
бити
сјајнути
опрема
,
али
јесам
Коч
имати
четири
стотина
лав
,
с
који
бити
слободно
на
хиљада
јуришити
.
у
свачији
срце
пламтити
реч
:
Лепша
јесам
јуначки
у
слобода
умрети
но
у
робовање
живети
!
Букћаше
жарки
жудња
за
бој
крвав
,
у
ко
хтети
пролити
свој
крвца
да
из
она
никнути
његов
деца
диван
слобода
.
—
капетан
—
говорити
неки
јуначина
оштар
поглед
а
дуг
страшан
брк
кад
стигнути
Коч
у
средина
свој
витез
—
за
што
да
ја
овде
чекати
Турчин
,
хајдемо
она
у
сретање
.
ама
не
знати
како
јесам
она
се
ужелети
.
Баш
бити
рад
бити
,
да
се
час
пре
за
здравље
питати
!
...
Коч
се
насмејати
.
—
богме
рођак
,
заман
јесам
се
толико
ражљутити
.
А
и
немати
ко
ићи
у
сретање
;
знати
да
хтети
понизак
брк
обесити
само
док
ти
казати
колик
јесам
сила
у
Турчин
.
—
А
колик
јесам
капетан
?
—
запитати
на
један
пут
више
глас
.
—
немати
она
више
од
стотина
!
.
,
.
—
аох
тужан
!
—
уздахнути
она
јуначина
—
па
тај
немати
ни
колико
ја
јесам
да
се
разиграти
.
али
Коч
јесам
имати
време
за
шал
.
тек
што
се
мало
од
тај
одморити
,
одмах
опет
посести
вранац
,
па
себе
разгледати
сав
околина
;
брзо
наместити
стража
,
уредити
све
што
јесам
требати
,
па
онда
се
упутити
један
гомила
у
који
гуслар
диван
песма
о
јунаштво
и
бој
само
већма
распаљивати
срце
,
који
и
онако
бити
у
пламен
.
на
један
пут
стати
Коч
.
из
далек
се
чути
као
неки
грмљавина
.
поглед
у
небо
,
ал
’
онај
бити
лепо
и
тихо
,
никаки
облачак
неси
опазити
моћи
.
—
дакле
тај
на
земља
негде
грмити
!
—
помислити
он
прилегнути
к
земља
наслонити
ухо
да
боље
чути
.
и
доиста
тај
бити
топот
од
више
стотина
коњ
.
капетан
брзо
скочити
:
—
бог
и
душа
хтети
ми
ухватити
у
клопка
.
ухода
слагати
...
овај
јесам
јесам
коњаник
,
а
за
цео
имати
она
преко
пет
стотина
!
...
па
онда
одмах
похитати
те
сазвати
сав
свој
људи
,
да
она
казати
како
се
приближивати
непријатељ
.
на
свачији
лице
засјати
се
неки
бесан
радост
.
—
Али
јесам
непријатељ
много
велик
но
што
јесам
ја
мислити
!
...
и
сад
Коча
добро
упрети
сав
орловски
поглед
у
лице
свој
друг
:
—
дати
да
се
ја
повући
испред
она
док
сазвати
наш
људи
,
па
неки
Турчин
,
нек
ићи
к
Јагодина
;
ја
хтети
она
после
свакако
разбити
!
...
Срчани
борац
за
слобода
увређен
овај
реч
стати
гунђати
међу
себе
,
док
сав
у
глас
кликнути
:
—
неки
јесам
сав
Турчин
што
она
год
имати
по
свет
у
тај
ордија
,
неки
јесам
с
она
и
сав
џин
,
не
хтети
испред
она
бегати
!
—
—
Па
ја
кад
јесам
с
ти
поћи
капетан
,
ја
више
никада
не
помишљати
да
се
кућа
вратити
!
—
—
не
бојити
се
капетан
,
ја
знати
е
ти
хтети
да
ми
кушати
,
али
видети
с
каки
јесам
почети
бити
жесток
бојити
за
слобода
!
...
Још
кад
угледати
јунак
како
она
вођ
обасипати
срећом
овај
реч
,
кад
видети
како
захвално
дигнути
очи
свој
к
небо
,
захваљујући
он
за
толики
срећа
,
онда
сав
опет
повикати
да
јесам
се
дуго
орити
широк
моравски
поље
:
—
у
бојити
капетан
,
у
бојити
узданицо
наш
!
—
млад
вођ
заиграти
срце
од
радост
кад
видити
како
он
јесам
војска
храбар
,
и
баш
хтети
да
она
неколико
реч
казати
,
али
већ
углед
друм
један
страшно
црн
облак
,
који
сав
велик
и
велик
постајати
,
и
из
ко
час
по
час
севати
муња
,
баш
као
с
каки
јатаган
или
са
сребрн
такум
на
пушка
.
—
Брже
,
у
заседа
јунак
!
...
и
у
тренутак
као
неки
враџбина
извршити
се
његов
заповест
.
по
поље
за
час
бити
погасити
многи
ватра
,
око
који
јесам
мало
час
седети
храбар
чета
.
и
док
се
Коча
осврнути
сав
бити
у
заседа
попадати
,
и
сваки
гледати
уњ
чекати
заповест
.
—
кад
чути
мој
пушак
,
онда
удрити
из
пушак
,
али
не
дангубити
много
,
већ
за
јатаган
.
Издавши
још
неки
заповест
,
изабрати
и
вођ
себе
место
,
и
онда
све
се
утишати
.
Ништа
се
не
чути
осим
топот
турски
коњ
,
и
звецкање
сребрн
такум
на
она
,
који
се
све
јасније
чути
.
како
бити
срце
Кочин
кад
се
Турчин
толико
приближити
да
она
јесам
наспрам
јасан
месечина
разговетно
моћи
видети
!
пред
себе
јесам
гледати
како
се
низ
брежуљак
спуштати
непрегледан
множина
добро
опремити
коњица
.
на
сваки
јесам
богат
рухо
и
оружје
,
а
сваки
јесам
бесан
као
што
само
Турчин
бити
моћи
.
али
тај
јесам
баш
и
хтети
Коч
,
јер
он
војска
и
онако
бити
и
гол
и
бос
,
и
у
ко
имати
пушак
,
нем
јатаган
,
или
ако
имати
мали
а
он
дуг
немати
.
А
што
онако
бесно
јурити
још
бесан
коњ
,
тај
јесам
он
опет
милије
,
јер
барем
се
не
хтети
тући
с
баба
.
тек
што
се
толико
приближити
да
се
моћи
разговетно
чути
песма
њин
,
цакнути
ороз
на
капетанов
брежак
,
и
у
тај
мах
цакнути
још
четири
стотина
.
—
Слобода
!
—
јекнути
из
Кочин
пушак
,
пошто
већина
турски
сила
ући
у
заседа
,
а
одјекнути
она
цео
дружина
тако
сложно
да
јесам
земља
задрхтати
,
а
камо
ли
Турчин
,
који
ни
у
сан
не
сањати
да
она
тај
рај
чекати
,
јер
они
мнидијаху
да
се
хајдук
из
свој
гора
не
смејати
макнути
.
ја
мој
Божа
страхота
што
настати
!
стајати
цик
коњ
и
пушак
,
стајати
врисак
јунак
да
човек
уш
оглухнути
.
па
како
се
чудно
мешати
јаук
рањеник
,
који
од
први
пушак
пасти
тај
она
уплашен
коњ
газити
и
разносити
по
крвав
разбојиште
са
звека
љут
оружје
,
који
тако
чудно
одсјајкивати
спрам
месец
!
...
док
поплашити
Турчин
толико
к
себе
доћи
да
и
они
потргнути
оружје
те
да
помислити
на
обрана
,
дотле
хајдук
опалити
три
пут
из
пушак
,
па
с
јатаган
јурнути
у
средина
ордија
,
раздвојити
јесам
као
муња
,
па
онда
стати
сећи
што
она
јесам
год
до
рука
доћи
.
да
страшан
забуна
што
се
учинити
међу
Турчин
од
овај
силан
ненадан
ударац
!
један
други
не
познавати
сам
јесам
се
сећи
и
убијати
.
капетан
српски
бити
свуда
где
јесам
велик
невоља
бити
,
где
јесам
жесток
праскати
пушак
,
и
најстрашније
се
кршити
јатаган
.
пред
он
бежати
Турчин
безобзирце
,
јер
у
он
бити
страшан
десница
...
али
јесам
чудо
,
Коч
јесам
за
таки
часити
и
чувати
живот
сав
.
његов
бистар
ум
у
тренутак
јесам
видети
колико
јесам
важан
зањ
овај
битак
,
знати
јесам
да
хтети
сав
пропаст
ако
овај
битак
изгубити
,
а
напротив
да
хтети
се
његов
устанак
са
сав
друкче
обрнути
кад
се
чути
да
јесам
он
са
четири
стотина
свој
момак
разбити
војска
везиров
...
сав
јесам
он
тај
у
тренутак
прегледати
,
па
за
тај
јесам
хтети
или
да
победити
или
да
погинути
.
он
се
борити
као
лав
,
али
и
његов
момак
бити
достојан
он
.
-
пре
него
што
јесам
зор
засвитила
,
умукнути
грмљава
од
пушак
што
но
се
часком
утишати
па
онда
опет
забрујити
да
ти
се
чинити
проламати
се
и
небо
и
земља
,
—
утишати
се
све
...
пре
него
што
јесам
зарудети
небо
на
исток
од
страшан
хиљада
љут
коњаник
и
два
стотина
добар
пешац
из
везиров
војска
,
једва
она
јесам
толико
утећи
колико
да
јавити
како
она
јесам
Коча
дочекати
са
свој
четири
стотина
рајетин
.
А
кад
се
сунце
родити
,
кретати
се
од
чардак
караула
један
чета
јунак
,
кретати
се
у
весео
певање
к
дичан
кућа
свој
вођ
,
к
Пањевац
.
али
како
се
од
синоћ
променити
храбар
чета
!
ту
сав
само
злато
и
кадива
,
сав
помаман
хати
и
сексане
;
на
свачији
прса
сјати
злаћан
тока
,
а
за
свилен
појас
блистати
се
неки
четири
а
неки
и
по
шест
мали
пушак
сав
у
чист
срма
.
иза
цео
чета
пружити
се
дуг
ред
кола
,
на
који
бити
љут
везиров
џебана
,
и
остати
благо
што
бити
Турчин
понети
у
Јагодина
.
XИИИ
.
после
онај
растанак
с
Периз
,
бити
Фејзија
као
луд
.
Ништа
он
више
не
бити
мило
,
ни
шта
се
више
јесам
радовати
,
па
и
прек
свој
посао
занемарити
.
војска
он
се
покварити
и
разуздати
,
па
заборавити
за
какав
се
свет
посао
скупити
одати
се
раскалашан
и
распусном
живот
,
а
оставити
свој
сјајан
оружје
да
рђати
.
Турчин
што
она
снажан
крџалинска
десница
разбити
и
растерати
,
једва
дочекати
овај
гласе
па
се
брже
боље
скупити
у
чета
,
брзо
почети
на
један
мах
нападати
на
више
село
и
варошица
,
који
без
икаки
велик
мука
отимати
од
пијан
и
распуштен
стража
Фејзијиних
.
страх
овладати
цео
народ
да
опет
не
настати
црн
робовање
,
само
Фејзија
ништа
не
знати
,
ништа
не
чути
,
нити
јесам
хтети
икаки
гласити
да
чути
.
он
јесам
само
седети
у
Филибету
,
јер
се
јесам
моћи
растати
од
место
у
који
јесам
први
пут
осетити
божанствен
милина
што
јесам
казати
миловање
,
у
који
јесам
она
диван
јасминов
башта
,
у
који
јесам
сваки
травчица
он
тако
мити
бити
,
у
који
он
јесам
сваки
цветак
,
сваки
шљунак
по
стазица
тако
драг
бити
,
јер
он
тај
сав
сећати
на
леп
везиров
шћерца
.
.
он
јесам
само
седети
жубрећи
свој
нарђиле
и
сањати
онај
чудан
фантастичан
сан
што
она
тако
миловати
сав
источњак
,
не
знати
да
он
се
народ
опет
у
турски
ланац
окивати
...
Покадкад
бити
побеснети
од
силан
осећање
што
хтети
да
он
угушити
,
па
бити
скочити
да
с
чивија
дохватити
шаркија
,
те
да
излити
свој
добар
у
песма
.
и
онда
,
у
тај
тренутак
да
јесам
напасти
Турчин
и
на
сам
Филиба
,
он
не
бити
осетити
,
толико
занети
и
опити
бити
.
један
јутро
нагло
ући
у
Фејзијину
соб
један
крџалија
.
иа
он
бити
богат
рухо
,
сјајно
као
сунце
,
ал
’
јуначки
лице
бити
он
тамно
као
небо
у
мрачан
ноћ
;
из
очи
он
се
видети
да
јесам
веома
срдит
.
Пошто
јесам
подуг
стајати
и
ћутети
гледати
свој
храбар
вођ
где
се
играти
с
дим
од
нарђилета
,
као
да
се
не
моћи
да
начудити
да
ли
јесам
тај
доиста
онај
јунак
,
који
толики
чудо
починити
,
прићи
он
па
рећи
:
—
господар
,
опростити
што
ти
узнемирити
,
невоља
ја
гонити
!
...
Фејзија
дигнути
полако
глава
,
погледати
он
па
онда
тихо
рећи
показивати
он
рука
сиџаде
до
себе
:
—
Витез
Шахин
свагда
ја
јесам
добро
доћи
.
који
добро
?
—
—
зло
јесам
Фејзијо
да
не
моћи
горе
бити
.
ја
седити
овде
те
жубримо
,
а
Турчин
ми
поплавити
земља
.
народ
пиштати
од
невоља
а
ја
без
брига
сркати
кава
у
Филибету
.
—
Фејзија
ћутети
махати
глава
.
—
за
што
ћутети
,
казати
ја
.
тај
казати
ја
братство
тај
,
шта
се
учинити
од
ти
за
овако
кратак
време
?
—
—
ти
све
знати
!
—
бити
тај
одговор
.
—
знати
—
повикати
Шахин
горко
—
ох
камо
срећа
да
не
знати
тај
брука
.
проклети
девојка
.
она
учинити
те
мој
отаџбина
изгубити
узданица
свој
,
изгубити
све
што
јесам
имати
.
—
Шахин
—
корити
он
младић
—
тај
јесам
неси
видети
,
ти
не
знати
шта
јесам
леп
Периз
!
...
—
тај
неки
јесам
леп
од
диван
хурија
,
неки
јесам
сјајан
од
сунце
,
неки
јесам
умиљат
од
зор
,
опет
не
бити
требати
да
слаб
жена
начин
од
велик
јунак
најхуђу
кукавица
.
Крџали
гледати
неколико
тренутак
укочено
свој
други
.
—
да
ја
јесам
ко
други
тај
реч
казати
,
на
мах
бити
он
пројурити
тане
кроз
глава
,
али
ти
праштати
,
јер
ни
јесам
не
знати
шта
зборити
.
—
Па
кад
ти
се
толико
допасти
,
кад
ти
јесам
њен
лепота
толико
памет
занети
,
што
јесам
не
узити
,
што
јесам
не
отети
од
отац
кад
ти
у
рука
бити
?
—
—
јесам
она
хтети
,
а
што
мој
Перизе
не
хтети
,
тај
ја
не
смети
помислити
!
—
одговорити
Фејзија
.
—
дакле
тај
јесам
роб
слаб
жена
?
шкргутнути
зуб
срчани
Крџали
немогућ
да
разумети
тај
страшан
промена
,
који
се
учинити
од
његов
господар
.
Фејзија
се
само
лако
осмехнути
.
—
не
знати
шта
моћи
учинити
срце
човечији
!
...
—
Имаш
права
—
загрмети
на
тај
Шахин
,
кад
јесам
моћи
веровати
твој
заклетва
што
ми
јесам
дати
,
у
свет
пећина
од
Крџе
.
ох
,
јадан
домовина
!
...
и
јуначки
глава
притиснути
вељи
јад
клон
на
прси
,
али
се
брзо
тргнути
:
—
Али
ја
несам
кукавица
,
већ
јунак
,
који
кад
заплакати
а
он
плакати
крвав
суза
,
-врелом
крв
од
срдашце
.
—
и
сад
скочити
са
сиџаде
па
с
презрење
гледати
на
Фејзију
повикати
:
с
бог
најхуђа
слаботиња
,
да
бог
да
ти
више
никад
очи
мој
не
пожелети
,
а
јесам
хтети
тај
бог
платити
што
јесам
тако
кукавички
заклетва
погазити
!
—
и
поћи
к
врата
.
али
сад
на
један
пут
скочити
Фејзија
.
Потрча
за
он
те
он
зауставити
:
—
Шахин
,
поносити
мој
!
Хоћеш
ли
,
моћи
ли
ја
опростити
?
...
Шахин
не
знати
шта
да
мислити
.
видети
јесам
да
он
страшно
потрести
његов
реч
,
али
он
још
бити
страх
да
веровати
,
да
јесам
опет
добни
свој
драг
вођ
,
да
јесам
повратити
из
мртав
јунак
над
јунак
.
—
Шта
велим
?
...
муцати
он
не
знати
шта
хтети
од
забуна
да
говорити
.
—
Погрешио
јесам
пријатељ
,
али
опростити
,
тако
ја
бог
дивно
хтети
покајати
велик
грех
сав
.
—
Шахин
раширити
рука
,
па
дршћући
поћи
к
он
:
—
да
л
’
доиста
добро
чути
?
...
ти
јесам
опет
мој
,
круна
мој
сјајан
?
тај
јесам
опет
страшити
душман
наш
...
ох
!
...
Фејзија
не
рећи
ни
реч
већ
жарко
пригрлити
човек
што
он
избавити
од
пропаст
.
па
пошто
се
у
тај
свет
загрљај
очистити
од
кукавички
дремеж
и
мртвило
,
тргнути
свој
оштар
ђорда
па
цикнути
као
гуја
:
—
Заборавићу
јесам
,
тако
ја
бог
!
—
али
као
да
се
уплашити
јесам
од
свој
реч
,
сетити
се
онај
диван
месечина
,
сетити
се
онај
љубљење
и
заклињање
,
па
још
једном
прошаптати
:
заборавити
...
Шахин
чисто
не
дисати
,
али
на
скоро
он
се
повратити
душа
кад
зачути
како
јесам
крџалија
и
додати
:
—
Заборавићу
јесам
бар
док
не
свршити
свет
посао
сав
!
...
као
што
јесам
сунашце
сто
пут
леп
и
сјајан
после
плах
киша
,
тако
и
Фејзија
синути
кад
на
нов
скочити
на
помаман
хат
свој
па
полетити
са
свој
одабран
витез
-
као
гром
згођени
пренути
Турчин
и
по
други
пут
од
сам
глас
да
се
опет
појавити
Кара-Фејзија
...
за
неколик
дан
бити
цео
арбанаски
земља
чист
од
зулумћар
.
—
у
непрестан
бој
и
посао
мало
по
мало
заборављати
млад
Арбанасин
леп
Периз
,
или
ако
и
не
заборављати
са
сав
,
а
оно
кад
јесам
се
сетити
,
не
спопадати
он
беснило
,
већ
јесам
се
сећати
слатко
,
с
тих
жудња
.
А
имати
ли
леп
и
сладак
уживање
од
тих
жудња
?
али
и
тај
јесам
ретко
бити
,
јер
имати
толико
послати
,
да
се
врло
мало
одмарати
па
тако
врло
ретко
мислити
на
злато
свој
.
Пошто
јесам
све
уредити
и
поправити
што
бити
свој
кривица
учинити
,
онда
Фејзија
намислити
да
крунисати
свој
дело
,
да
заузети
Једрене
...
његов
војска
,
који
сад
бити
много
пута
веће
но
што
јесам
бити
у
почетак
,
бити
јесам
храбар
као
и
вођ
,
а
само
једва
чекати
љут
бој
што
јесам
жеднети
за
врео
крвнички
крвца
.
-
сав
јесам
тај
знати
Кара-
Фејзија
,
а
знати
јесам
да
турски
посада
у
Једренету
јесам
бог
знати
како
велик
,
па
за
тај
ни
најмање
дангубити
јесам
хтети
,
већ
заповедити
свој
војска
да
се
спремати
...
али
јесам
требати
никаки
спремање
,
јер
они
јесам
свагда
спреман
бити
,
па
само
нестрпљиво
чекати
да
она
витешки
вођ
повести
на
душман
.
на
последак
ударити
свирка
и
бубањ
,
кренути
се
храбар
арбанаски
војска
као
јато
соко
што
полетити
за
сур
орао
.
Фејзија
се
нигде
јесам
одмарати
у
таки
прилика
.
он
јесам
са
свој
војска
као
бесан
и
дан
и
ноћ
јурити
,
и
трећи
зор
угледати
он
под
стена
поносит
Једренета
.
каки
осећање
не
обузети
срце
млад
јунак
кад
с
један
брежуљак
први
пут
углед
варош
на
који
јесам
поћи
.
кроз
ружичаст
вео
,
који
зор
обмотавати
свет
,
углед
велик
леп
варош
како
се
полако
бити
.
—-
она
бити
опасати
јак
зид
,
који
из
далек
изгледати
као
неки
бео
појас
од
свила
,
а
небројен
злаћен
јабука
на
силан
мунара
изгледати
као
разасути
драго
камење
.
па
како
величанствено
изгледати
онај
кула
,
на
који
јесам
се
лепршати
застава
!
Гледајући
тако
Фејзија
како
јесам
лепо
Једрене
,
на
један
пут
се
тргнути
од
неки
чудан
мисао
.
тај
богат
варош
—
мнидијаше
он
у
себе
—
до
неколик
сахат
бити
мој
,
до
неколик
тренутак
лепршати
се
на
поносит
онај
кула
мој
застава
.
А
кад
већ
једном
бити
у
Једренету
,
онда
—
дрхтати
Стамбол
!
узалуд
се
толико
копечиш
,
овај
хтети
тај
рука
побити
рог
.
арбанаски
хтети
тај
нога
згазити
да
видити
како
јесам
тежак
робовање
!
...
-
овај
бити
таки
леп
мисао
,
њихов
сјајност
толико
занети
сујетан
јунак
да
се
ни
сећати
јесам
како
у
тај
варош
живити
његов
драг
,
да
јесам
чекати
ни
да
он
се
одморити
војска
,
већ
заповедати
да
се
јуришити
.
немати
на
далеко
храброст
,
који
Арбанас
јуришити
на
Једрене
;
ал
’
она
посада
храбро
одбијати
.
па
још
кад
стати
рикати
страшан
топовски
зрно
с
бедем
и
кула
,
помислити
бити
да
се
свет
ломити
и
рушити
.
бојити
јесам
жесток
бити
,
а
и
трајати
јесам
много
дуже
но
што
се
бојак
бити
,
али
срећа
никад
јесам
веран
.
Фејзија
бити
одбити
...
А
шта
јесам
радити
леп
Периз
после
онај
растанак
с
дичан
Фејзијом
?
еда
ли
она
бити
лакше
сносити
вељи
туг
?
она
јесам
са
свој
отац
отићи
у
Једрене
,
где
јесам
дочекати
толики
рођака
и
пријатељица
,
толики
весеље
и
теферич
;
али
Периз
јесам
више
ни
за
што
марити
.
пред
отац
морал
се
претварати
да
јесам
весео
,
морати
јесам
да
он
певати
и
да
он
разговарати
,
да
он
не
бити
свој
туг
увећати
јад
рад
срамота
који
нањ
пасти
;
али
како
бити
она
отац
отићи
из
двор
,
намах
бити
отићи
у
башта
под
један
мио
хладак
,
па
бити
пустити
суза
на
воља
,
пустити
срце
да
себе
буран
јецање
одланути
.
ох
,
како
јесам
тешко
бити
тај
нежан
девојачки
срце
!
Вис
пута
,
кад
јесам
мало
хладан
размислити
да
хтети
јесам
тај
прекомеран
туг
убити
,
хтети
да
заборавити
Фејзију
,
или
бар
да
не
лудовати
толико
за
он
.
али
кад
се
само
сетити
онај
тренутак
кад
она
јесам
онако
племенито
поклонити
живот
отац
њен
,
па
још
кад
бити
помислити
на
онај
ноћ
у
јасминов
башта
,
онда
бити
она
се
опет
леп
обрашчић
зажарити
као
ватра
,
онда
бити
она
утишати
груда
опет
бурно
отскакивати
а
срце
куцати
тако
страшити
,
као
што
какав
очајник
снажно
дрмати
тамничне
прозор
жудети
за
само
један
дах
у
диван
слобода
...
тако
јесам
проводити
дан
леп
ћерка
филипског
везир
.
иа
један
пут
допасти
у
Једрене
црн
гласити
.
Крџалије
,
страшан
крџалија
,
пред
који
јесам
Кара-
Фејзија
,
хит
к
Једренету
.
на
мах
се
преокренути
све
по
варош
,
на
сав
страна
врева
и
звека
оружје
,
на
сав
страна
журба
,
а
кад
с
бедем
угледати
крџалија
где
јесам
полегнути
по
свој
мали
коњ
па
подигнути
читав
облак
од
прах
,
онда
настати
мртав
тишина
.
сав
што
моћи
носити
оружје
,
отићи
на
бедем
,
а
женскиња
остати
с
нејак
деца
да
се
бог
молити
.
и
Периз
јесам
у
сав
серај
пасти
на
колено
,
склопити
бео
рука
,
а
нежан
леп
глава
клонути
она
на
груда
,
па
се
тако
бог
молити
.
али
шта
он
јесам
молити
?
да
ли
да
сатрти
крвник
?
ох
међу
она
јесам
њен
живот
,
њен
душа
,
међу
тај
крвник
њен
јесам
Фејзија
...
да
ли
да
сатрти
војска
једренски
,
па
да
се
час
пре
загрлити
са
злато
свој
?
ох
тај
војска
јесам
вођ
њен
отац
,
њен
стар
,
несрећан
,
осрамоћен
отац
...
А
кад
се
почети
врео
бојак
,
кад
загроктати
пушак
,
и
јекнути
с
град
лубарде
,
кад
се
стати
разлегати
узвикивање
обоје
борац
,
помешати
са
јаук
и
писка
рањеник
,
онда
се
леп
Периз
не
моћи
уздржати
,
већ
полетити
из
двор
хтети
тамо
где
бити
жесток
бојити
;
али
она
јесам
знати
да
јесам
отац
утростручити
стража
око
двор
,
у
који
он
бити
јединац
.
она
хтети
да
се
пробити
и
кроз
тај
силан
стража
,
јер
он
хтети
да
свиснути
не
знати
да
ли
јесам
она
у
живот
још
два
мио
благо
;
али
слабачак
јесам
женски
рука
,
и
она
се
морати
вратити
у
двор
...
Сврши
се
жесток
бојити
.
Сталожи
се
она
страшан
журба
,
и
само
се
чути
топот
од
много
коњ
,
који
сав
слаб
постајати
док
се
на
последак
са
сав
изгубити
.
Периз
седити
у
свој
соба
непомично
.
па
како
бити
покрити
лице
рука
,
јесам
она
хтети
однимити
,
јер
јесам
смести
.
она
дрхтати
сав
као
прут
.
стрепити
јесам
од
сваки
шушањ
,
јер
не
знати
шта
хтети
она
донети
,
каки
ли
она
ран
задат
срце
,
који
и
онако
сувише
измучити
бити
.
на
један
пут
тргнути
јесам
из
тај
необичан
стање
страшан
дова
—
нем
сумња
,
мусломанин
победити
...
али
отац
?
...
Фејзија
?
...
—
Ћери
!
—
повикати
она
мити
глас
—
Перизо
мој
,
јесам
јесам
ли
још
жив
?
—
она
он
дрхтати
и
јецати
полет
у
наручје
:
—
ох
...
баба
!
...
добро
доћи
!
...
—
хтети
још
нешто
да
он
питати
,
али
јесам
реч
издати
.
—
ти
дрхтати
злато
мој
?
А
за
што
?
...
Периз
се
сабрати
да
он
запитати
нешто
,
али
не
смеђаше
од
страх
и
од
стид
,
па
опет
бризнути
у
плач
...
—
ти
опет
плакати
?
па
зар
тако
баба
дочекивати
?
за
што
не
хтети
да
ја
казати
добар
свој
?
—
и
он
јесам
миловати
по
лепушкаст
лице
њезин
.
она
се
тај
охрабрити
,
па
пригрлити
он
нежно
муцати
:
—
опростити
баба
...
али
...
ох
...
јесам
ли
Фејзија
погинути
?
...
везир
се
тргнути
.
—
Још
он
јесам
заборавити
!
...
прогунђати
у
себе
,
па
онда
љутит
грмнути
.
—
Измаче
ја
отровница
гуја
,
али
не
хтети
дуго
ако
бог
да
!
-
Перизи
спасти
са
срце
тежак
камен
.
али
доцније
кад
отићи
везир
говорити
леп
јединица
везировати
:
—
камо
срећа
да
јесам
погинути
у
онај
љут
бој
.
барем
бити
ја
лакше
бити
сносити
што
знати
да
јесам
погинути
,
него
што
ја
јесам
сад
,
кад
знати
да
ја
јесам
заборавити
...
Пролажаху
данак
и
седмица
,
али
од
Фејзије
никаки
глас
.
да
л
’
јесам
доиста
заборавити
свој
вереница
,
да
л
’
јесам
доиста
погазити
онај
свет
заклетва
што
јесам
дати
пред
свет
сведок
,
пред
небројан
сјајан
звезда
?
Ил
’
он
јесам
можда
други
неки
невоља
притегнути
па
она
се
не
јављати
?
Можда
јесам
болан
?
Периз
хтети
да
свиснути
,
да
полудити
.
кад
већ
не
бити
други
лек
,
онда
помислити
да
још
ко
казати
јад
свој
надати
се
да
хтети
тако
моћи
мало
лакше
дахнути
душа
.
и
јесам
се
преварити
.
она
имати
млад
робиња
,
који
јесам
волети
као
сестра
,
јер
заједно
одрасти
.
А
Надин
јесам
љубити
више
свега
на
свет
,
па
и
више
сам
себе
.
и
Периз
она
исказати
шта
она
бити
у
срце
,
па
онда
се
мало
утишати
.
она
се
јесам
кајати
што
јесам
одати
тајна
свој
ропкиња
,
јер
овај
верно
и
доиста
ропски
и
душа
и
тело
одан
створење
трудити
се
да
јесам
разговор
и
развеселити
.
и
доиста
изаћи
она
тај
за
рука
.
она
јесам
знати
Перизи
нешто
тако
лепо
казати
,
да
се
најпре
лако
осмехнути
,
али
иза
тај
диван
осмејак
остати
на
лице
зрачак
нада
...
Ноћ
бити
одавно
настати
.
у
цео
Једренету
погашен
свећа
,
само
несу
у
соба
везиров
ћерка
.
она
још
не
спавати
,
још
бурно
по
свој
соба
ходати
.
као
да
неко
чекати
:
јер
погнути
како
нестрпљиво
извиривати
,
како
застајкивати
,
како
слушати
...
на
један
мах
подигнути
се
тежак
застор
на
врата
од
соб
,
и
један
делија
у
господски
рухо
ући
брзо
.
и
ако
се
Периз
,
као
што
се
чинити
,
надати
тај
гост
,
опет
кад
он
углед
тргнути
се
неколико
корак
,
као
да
јесам
хтети
да
се
нагледати
како
дивно
стајати
долама
онај
витак
стас
млад
јунак
,
како
ли
он
доликовати
дуг
вран
кос
белому
турбан
,
на
који
се
драго
камење
прелевати
.
Пошто
он
се
тако
нагледати
,
осмехнути
се
слатко
,
па
онда
притрчати
он
загрлити
он
жарко
.
—
сестра
!
—
говорити
она
љубити
јесам
—
како
јесам
ја
се
дивно
опремити
—
ни
ја
сам
не
бити
ти
моћи
познат
!
—
—
Само
брже
на
посао
бисер
мој
!
—
хитати
Надин
—
јер
до
зор
немати
много
,
а
кад
сванути
,
ја
требати
да
јесам
далеко
од
Једренета
.
—
јесам
л
’
тај
коњ
опремити
?
—
—
сав
јесам
готово
,
само
дати
ја
оружје
,
јер
који
вајда
од
сам
силав
баш
и
ако
јесам
сав
у
сух
злато
!
—
—
Хајд
у
ризница
!
—
и
оба
други
узети
се
за
рука
па
отићи
све
на
прст
кроз
девет
соб
док
доћи
у
ризница
.
ја
мој
Божа
да
диван
оружје
што
у
она
бити
!
не
знати
на
који
хтети
страна
пре
погледати
,
шта
ли
хтети
се
пре
дивити
!
Периз
изабрати
један
џевердан
—
вредити
спахилук
,
а
за
димишћија
и
за
јатаган
јесам
вајдити
ни
трошити
реч
.
Пошто
се
Надин
са
сав
опрема
,
онда
се
окренути
свој
госпођа
:
—
Перизо
!
...
с
бог
!
...
и
раширити
рука
.
—
не
Надин
,
ја
хтети
да
ти
испратити
!
—
и
оне
сићи
низа
стуб
на
мермер-авлију
,
на
који
Надин
чекати
опремљен
коњиц
.
с
плав
небо
сијати
пун
месец
,
а
из
горе
подујиваше
хладан
ветрић
.
Ноћ
бити
леп
,
леп
од
дан
.
сад
се
опет
загрлити
Надин
и
Периз
:
дуго
се
љубити
,
па
онда
се
раставити
.
—
Надин
,
сладак
сеја
,
моћи
заборавити
да
јесам
мој
живот
у
твој
рука
!
...
—
ох
—
заплакати
се
девојка
—
а
чим
јесам
тај
јадница
увредити
тај
ја
тај
помињати
?
...
—
ти
много
више
чинити
но
што
јесам
ја
заслужити
!
...
али
опростити
што
ти
поменути
...
—
С
бог
!
...
Још
један
загрљај
,
још
један
пољубац
,
па
се
растати
веран
други
.
Надин
одлетити
на
одморан
коница
,
а
Периз
остати
гледити
за
она
с
очи
пун
суза
,
и
слушати
бахат
њен
коњ
,
докле
се
са
сав
не
изгубити
.
XИВ
.
настати
озбиља
крајина
по
сав
српски
земља
.
свак
се
оставити
свој
посао
,
а
припасати
светло
оружје
и
похитати
у
Кочин
чета
,
који
постати
тако
страшан
за
Турчин
,
да
јесам
овај
бежати
као
без
глава
само
ако
она
јесам
ко
споменути
...
на
скоро
се
очистити
од
турако
сав
село
и
паланка
.
однекле
она
истерати
Коч
силом
,
а
однекле
сам
побећи
у
град
запалити
свој
кућа
.
Ела
Турчин
још
бити
у
град
београдски
,
смедеревски
,
шабачки
и
сокоском
.
али
она
јесам
Коч
тако
друм
пресећи
,
да
никакав
гласник
из
један
град
у
други
отићи
не
моћи
.
по
пут
намешћати
таки
стражити
,
да
она
никаки
помоћ
ни
од
куда
доћи
не
моћи
.
па
кад
јесам
све
учинити
,
онда
јавити
свој
главар
да
се
у
његов
кућа
искупити
да
већати
.
на
мах
се
искупити
јуначки
синов
.
Коча
она
седати
око
себе
по
јунаштво
.
уз
колено
посада
Радича
Петровић
,
а
до
он
Јована
Новаковић
,
мудар
кнез
из
Шумадија
,
и
његов
побра
Живка
Миленковић
.
А
до
она
сав
браћа
ред
;
сваки
ти
јесам
брата
јунак
какав
тек
Србин
бити
моћи
,
сваки
ти
јесам
неки
славан
битак
одржати
,
сваки
јесам
најмање
двадесет
крвнички
глава
одсећи
...
Пошто
се
Коча
са
сав
здравити
,
и
мало
продиванити
како
славан
бити
потоњи
бој
,
започети
она
казивати
:
—
Браћо
и
кнез
,
хвала
бог
ја
довршити
срећно
пол
свет
посао
што
он
започети
;
али
ви
добро
знати
да
ја
не
бити
моћи
сав
тај
сам
учинити
да
ја
несам
бити
у
Немачка
и
да
ја
ћесар
јесам
вера
задати
на
мах
притећи
ми
у
невоља
са
свој
силан
војска
а
још
силан
џебана
и
топ
,
јер
друкчије
не
бити
смести
народ
уз
ми
пристати
.
сад
јесам
сав
Турчин
стерати
у
град
,
али
град
отети
не
моћи
,
јер
џебана
што
јесам
с
велик
мука
набавити
тај
већ
дотрајати
,
а
што
јесам
главно
нит
’
имати
топ
,
ни
лубарде
,
а
с
голим
шака
не
моћи
отимати
град
!
—
—
тако
јесам
брата
!
—
рећи
хтети
па
тај
кнез
Јован
,
—
без
топ
не
требати
ни
мислити
на
град
.
—
за
тај
јесам
ви
сазвати
—
наставити
млад
главар
—
да
ви
казати
што
ја
мислити
;
а
тај
јесам
да
на
мах
оправити
три
поуздан
човек
ћесар
да
он
јавити
шта
ја
овамо
починити
,
и
да
шиљити
помоћ
сад
ако
јесам
мислити
када
слати
!
—
—
као
што
рећи
Коча
!
—
повикати
многи
.
—
Што
ти
учинити
ја
порећи
не
хтети
,
јер
ваљати
да
се
слушати
и
пазити
ако
мислити
доживети
срећа
!
—
—
А
шта
ти
велим
кнез
Радичу
?
—
запитати
Коч
видити
ди
он
ништа
не
велим
већ
само
оборити
глава
па
ћутети
.
—
на
један
рука
тако
јесам
—
одговорити
Радич
—
ама
на
други
шта
знати
шта
ми
мислити
и
тај
ћесар
?
ко
моћи
рећи
да
он
не
хтети
за
тај
да
ми
помоћи
да
се
ослободити
Турчин
,
како
бити
ми
после
он
јесам
боље
притиснути
?
?
...
А
бог
ја
,
браћа
,
права
да
ви
казати
:
ако
већ
морати
робовати
,
сто
пут
ја
јесам
дражити
робовати
Турчин
него
Хришћанину
.
кад
ја
туђин
тлачити
јесам
ја
толико
тешко
као
кад
ја
мучити
сав
...
главар
ники
поникнути
.
Ништа
јесам
лакше
но
да
ћесар
онако
премишљати
као
што
сумњати
Радич
;
али
скочити
Коч
:
—
Вараш
се
братити
,
јесам
такав
ћесар
,
ја
он
добро
познавати
.
с
тај
страна
ништа
се
не
бојити
.
Већ
ја
да
он
звати
у
помоћ
,
а
ако
после
видити
да
он
на
други
циљ
показати
он
пута
!
—
—
Хоћеш
,
кад
он
по
вилајет
разасути
један
шесдесет
хиљада
војник
!
—
насмехнути
се
Петровић
.
—
онда
...
онда
хтети
сав
јуначан
да
изгинути
кад
јесам
друкчије
,
ал
’
више
робовати
не
хтети
!
—
кликнути
одважно
Коч
.
-
—
сав
јуначки
да
изгинути
!
—
пристати
громко
сав
.
тек
они
у
реч
бити
,
а
врата
се
отворити
.
—
гле
Влајко
!
добро
ја
доћи
пријан
!
...
повикати
Коч
,
па
он
прићи
те
се
пољубити
с
он
.
—
боље
наћи
господар
!
—
па
се
онда
окренути
дружина
,
који
он
весело
поздрављати
скупити
се
око
он
:
—
здрав
и
миран
браћа
!
—
—
Добра
хвала
бог
!
како
ти
брата
Влајко
?
—
—
А
да
шта
јесам
тај
,
јадник
?
!
—
повикати
зачуђен
кнез
Живко
угледати
е
јесам
Влајко
привезати
рука
—
тај
јесам
допасти
рана
?
—
сав
се
зачудити
згледати
,
а
он
погледати
на
рука
па
се
само
насмешити
.
—
Ништа
—
велим
,
окрзнути
ја
један
Туркешања
,
ма
частан
ја
крста
добро
она
платити
.
—
Шта
Влајко
,
тај
из
бој
долазити
?
—
питати
он
зачудити
Коч
.
—
те
још
из
каки
бој
...
поносно
одговорити
рањеник
,
погледати
она
са
смешење
.
—
Шта
велим
?
—
повикати
сав
—
а
где
тај
бити
?
—
—
ехе
,
у
ми
тај
не
ићи
тако
.
Хоћете
да
ви
причати
а
ја
једва
говорити
.
јесам
шал
од
Смедерево
довде
нигде
стати
несам
,
само
да
час
пре
донети
радостан
глас
,
а
ви
ни
чаша
ракија
!
...
—
А
што
јесам
се
укочити
деца
?
—
карати
Коч
слуга
—
што
не
служити
?
...
Пошто
се
рањеник
мало
поткрепити
,
стати
причати
:
—
пре
пека
дан
чути
испод
рука
да
се
видински
паш
с
грдан
сила
упутити
у
помоћ
Смедерево
и
Београд
,
па
помислити
у
себе
:
вала
не
хтети
док
јесам
Влајко
глава
на
раме
,
и
док
носити
о
бедро
сабља
самоковку
,
а
о
раме
поуздан
рука
.
па
ви
лепо
преварити
свој
с
који
јесам
опколити
Смедерево
да
се
не
бити
како
присетити
,
те
узети
само
@card@
ал
’
ваљан
момак
,
па
хајде
пасати
у
сретање
.
на
мој
срећа
натуштити
се
небо
мислити
сад
хтети
прснути
,
и
да
несам
одрастати
у
онај
околина
,
бог
и
душа
не
бити
знати
коракнути
већ
бити
стати
па
тако
чекати
зор
.
док
ето
ти
пасти
.
стајати
топот
и
врисак
коњ
,
стајати
звекет
оружје
,
да
ти
заглухнути
уш
.
А
ја
исти
ожећи
из
џевердан
,
па
исунем
јатаган
тај
удрити
.
колико
јесам
се
тући
,
три
пут
јесам
више
викати
и
дерати
се
,
не
бити
л
’
Турчин
помислити
да
ми
имати
десет
пута
онолико
,
колико
доиста
бити
.
и
не
преварити
се
.
Паша
и
његов
делија
смести
се
као
ћурак
,
док
тек
почети
по
онај
мрак
и
међу
себе
да
се
клати
.
Ед
да
ви
не
дуљити
лакрдија
,
док
јесам
сванути
свршити
послати
.
Паша
не
бити
ни
трагати
ни
глас
;
а
делија
његов
остати
копрцати
се
по
поље
.
ама
богме
и
мој
рука
заглавити
!
...
—
Ништа
тај
Влајко
,
проћи
хтети
тај
рука
,
а
кад
умрети
и
посветити
ти
се
за
толико
јунаштво
што
она
починити
!
—
—
тако
и
ја
велим
.
само
да
ја
хтети
који
срећа
нанети
на
какав
ваљан
Неготинца
,
брзо
бити
се
мој
рука
залечити
!
—
Пошто
јесам
још
мало
диванити
о
тај
Влајков
јунаштво
,
отпочети
опет
да
већати
ко
хтети
шиљат
ћесар
.
али
несу
дуго
већати
,
јер
се
с
поље
зачути
велик
прасак
и
врева
.
на
један
мах
улетити
момак
у
соб
:
—
господар
,
доћи
неки
гостити
!
—
—
А
одакле
јесам
?
—
—
богме
не
знати
тек
на
она
јесам
одело
баш
онако
као
торле
што
он
донети
из
ћесарије
!
—
сав
похитити
на
двор
,
кад
тамо
Коч
на
један
пут
стати
.
јесам
моћи
да
веровати
свој
очи
.
али
један
између
гост
,
на
који
бити
сјајан
одело
раширити
рука
па
поћи
он
.
братски
се
загрлити
па
дуго
не
моћи
да
проговорити
од
радост
.
—
Добра
ја
доћи
господин
џенерале
!
—
промуцати
на
последак
Коча
.
—
боље
ти
наћи
мој
драг
Коча
!
ех
,
па
чекати
да
ти
се
нагледати
.
—
и
џенерал
гледати
млад
поглавица
српски
с
особит
милина
:
—
како
јесам
страшан
постати
у
тај
хаљина
:
бог
и
душа
не
бити
никад
рећи
да
јесам
тај
мој
официр
;
цар
јесам
чути
сав
шта
јесам
ти
починити
за
овај
година
дан
,
па
за
тај
ја
јесам
и
послати
да
тај
место
он
очински
загрлити
и
да
ти
донети
његов
срдачан
поздравље
.
—
и
он
он
опет
загрлити
.
—
ја
још
ништа
учинити
несам
господин
џенерале
,
а
хвала
ћесар
на
милост
!
али
ја
стајати
на
двор
,
хајдемо
у
кућа
!
—
и
Коча
повести
мио
гост
у
кућа
,
а
његов
четник
ићи
полако
за
она
здравити
се
са
сјајан
пратња
џенераловом
.
кад
ући
у
кућа
,
џенерал
запитати
Коч
:
—
А
где
ти
јесам
мајка
?
јесам
ли
још
жив
?
—
—
јесам
господин
,
она
се
и
не
нада
толики
срећа
,
који
ја
данас
обасути
твој
милост
—
па
онда
дозвати
један
момак
,
који
стајати
код
врата
:
—
трчати
момак
Драгомировој
кућа
,
те
ја
звати
мајка
!
—
Кочин
гост
кад
зачути
име
Драгомирово
замислити
се
:
—
Драгомир
...
Чекај
молити
ти
...
тако
бити
чинити
ја
се
име
твој
таст
...
ха
?
...
Коч
поцрвенити
као
руж
.
—
Добра
,
добро
,
—
насмешити
се
џенерал
—
видети
јесам
ли
ја
лагати
!
—
Па
онда
поћутати
мало
окренути
се
Коча
:
—
ама
шта
ја
радити
Коча
?
ти
ја
и
не
казати
како
се
звати
овај
јунак
?
—
—
овај
јесам
господин
џенерале
онај
витез
,
који
јесам
ја
десни
рука
бити
и
без
који
ја
не
бити
никад
ништа
учинити
моћи
!
—
Па
она
за
тај
стати
казивати
редом
,
ређати
свачији
јунаштво
.
—
А
овај
јесам
браћа
—
окренути
се
свој
—
џенерал
Стеван
Михаљевић
,
који
ја
јесам
бити
и
отац
и
мајка
докле
бити
у
ћесарски
војска
!
—
Михаљевић
стиснути
сваки
срдачан
рука
,
па
она
рећи
:
—
ни
ви
не
хтети
мимоићи
царски
милост
!
—
па
онда
она
каза
по
име
свој
пратилац
.
тај
бити
сав
млад
сатница
и
капетан
из
Михаљевићев
фрајкор
.
Коча
се
са
сваки
пољубити
и
пријатељски
упитати
.
—
гле
још
један
делија
!
...
рећи
Стеван
кад
углед
мргуд
,
који
као
неки
крадљивац
страшиво
ући
унутра
.
—
То
јесам
мој
брат
—
прихватити
Коча
.
—
ко
ти
волити
више
по
себе
!
о
сећати
се
колико
јесам
ја
о
он
говорити
.
Чекај
,
чинити
ја
се
још
он
име
несам
заборавити
.
јесам
ја
,
тај
јесам
мргуд
.
здрав
пријатељ
!
—
и
Михаљевић
он
загрлити
срдачно
.
у
мргуд
помрчати
свест
...
он
јесам
моћи
да
разумети
толики
слава
и
сјајност
...
па
онда
тај
превелик
љубав
Кочин
,
за
који
он
он
враћати
гадан
издаја
.
али
ништа
,
тај
не
бити
кадар
да
он
поколебати
или
да
он
смести
у
његов
паклен
намера
.
он
дакле
притрчати
свој
вештина
,
па
јесам
тако
лепо
знати
беседити
да
он
јесам
на
брзо
Михаљевић
заволети
као
и
Коч
.
у
тај
доћи
и
мати
Кочин
са
стар
Драгомир
,
и
џенерал
се
са
сав
љубазан
здравити
и
питати
.
али
мати
Кочин
јесам
имати
кад
беседити
,
већ
она
валити
зготовити
господски
вече
за
толики
ненадан
гост
.
и
она
с
Лепосава
навалити
око
тај
посао
,
оставити
Коч
и
мргуд
да
са
старац
разговарати
гост
.
—
—
кад
бити
после
вечера
,
и
Михаљевић
отпустити
свој
пратилац
,
и
Коч
свој
главар
да
спавати
,
па
кад
тако
остати
сам
,
започети
зборити
о
намера
царски
и
о
тај
како
бити
се
најлакше
Турчин
и
из
град
истерати
моћи
.
—
ја
јесам
баш
због
тај
хтети
да
послати
свој
људи
к
ћесар
,
али
кад
ти
доћи
,
тај
јесам
много
боље
!
—
—
Чуј
ја
сад
синути
да
видити
како
стајати
ствар
.
у
Земун
јесам
силан
главна
наш
војска
с
поглавитим
војвода
и
с
три
стотина
топ
.
А
у
Кленак
наспрам
Шабац
имати
један
десет
хиљада
с
нешто
топ
.
али
што
јесам
главни
,
до
сад
јесам
у
Кленак
већ
и
сам
цар
с
кнез
Поњатовским
,
војвода
Митровски
,
Милорадовић
,
с
џенералом
од
топ
Ровруом
,
и
с
још
многи
војвода
и
џенералима
!
—
—
Али
што
хтети
толики
сила
у
Кленак
,
што
ли
хтети
и
сам
цар
?
—
питати
зачуђен
Коч
.
—
Цар
хтети
најпре
да
отети
Шабац
,
па
онда
да
прећи
на
Врачар
са
сав
војска
и
са
сав
топ
да
освојити
Београд
!
—
но
чути
даље
—
ја
не
смети
оклевати
.
колико
имати
ти
свега
под
оружје
војска
?
—
—
девет
хиљада
господин
џенерале
!
—
—
охо
—
насмешити
се
Михаљевић
—
тај
јесам
богмити
позамашан
гомила
.
дакле
узети
два
хиљада
,
па
да
ићи
под
Шабац
.
цар
хтети
да
тај
што
скори
видити
.
А
осталу
војска
оправити
с
поуздан
вођ
под
Београд
,
али
она
запретити
да
ништа
не
почињати
док
ја
не
свршити
са
Шабац
и
не
доћи
с
топ
!
...
Још
исти
ноћ
оправити
Коча
гласник
сав
главар
,
који
држати
на
окуп
војска
и
који
не
бити
на
веће
доћи
,
да
похитити
сваки
са
свој
чета
на
скуп
.
не
проћи
два
дан
а
цео
поље
варварински
притиснути
силан
војска
.
Још
у
зор
@card@
.
април
,
опазити
Турчин
Шапчанин
са
свој
бедем
да
се
у
Кленак
силан
каурски
војска
искупити
,
па
она
проћи
неки
језа
.
заповедник
шабачки
град
Мемед
-
ага
Јањић
брзо
сазвати
сав
диван
да
се
посаветовати
што
хтети
и
како
хтети
,
јер
већ
сумња
немати
,
каур
хтети
Шабац
.
али
док
они
на
тенан
сркати
кава
и
жубрећи
већати
,
дотле
и
не
спазити
како
од
Митровица
под
Кленак
сићи
небројен
лађа
,
и
како
за
тила
час
у
два
мах
пребацити
на
српски
страна
два
грдан
војска
.
кад
изаћи
бег
и
ефендија
са
диван
,
угледати
по
шабачки
поље
силно
чадорје
који
се
белити
е
бити
рећи
да
јесам
снег
пасти
.
они
дуго
не
моћи
да
веровати
свој
очи
,
већ
мнидијаху
да
тај
неки
мађионик
шал
са
Шабац
збијати
;
али
кад
видети
да
тај
нем
шал
,
онда
сам
запалити
један
подграђе
који
слаб
бити
,
па
се
онда
утврдити
и
почети
брзо
опкопавати
.
—
цео
јесам
дан
проћи
у
спремање
и
с
један
и
с
други
страна
,
али
Немац
још
не
хтети
ударити
.
кад
бити
пред
вече
,
и
над
Шабац
се
почети
спуштати
тих
ноћ
,
стигнути
под
Шабац
још
један
војска
,
стигнути
љут
српски
војска
који
предводити
Коч
.
радосно
узвикивање
аустријски
војска
обзнана
цар
Јосипа
,
који
већ
бити
са
свој
војвода
у
Кленак
,
да
јесам
стигнути
српски
војска
,
и
он
брзо
послати
један
свој
доглавник
да
он
Коч
довести
.
како
се
Михаљевић
с
Коча
појавити
на
врата
царев
шатор
,
цар
устати
са
столица
и
похитати
она
на
сусрет
.
—
Добра
доћи
,
добро
доћи
,
драг
мој
капетан
—
говорити
цар
више
чешки
но
српски
,
стискивати
он
пријатељски
рука
—
како
ти
јесам
храбар
војска
?
јесам
ли
уморити
?
—
јесам
цар
господин
!
—
зборити
српски
јунак
смерно
поклонити
се
—
она
јесам
весео
и
одморан
само
кад
она
обећати
да
хтети
јесам
скоро
повести
у
бојити
!
...
војвода
и
официр
,
који
се
у
тај
мах
код
цар
десити
с
особит
милина
гледати
млад
вођ
српски
како
слободно
говорити
,
како
ли
се
с
цар
понашати
.
особито
он
с
радост
сматрати
Срба
који
бити
доста
око
цар
.
Чисто
не
моћи
одвојити
очи
од
он
.
толико
она
се
допасти
онај
јуначки
држање
,
толико
он
доликовати
она
красан
српски
долама
и
остати
кићен
рухо
и
оружје
који
се
све
прелевати
у
злато
и
сребро
.
цар
се
насмешити
на
Кочин
одговор
.
—
То
хтети
дакле
сутра
моћи
јуришити
иа
Шабац
?
...
запитати
за
тај
.
—
ако
јесам
до
мој
војска
,
још
вечерас
цар
господин
!
—
Јосип
он
потапшати
по
раме
па
он
онда
испричати
како
јесам
намислити
на
варош
напасти
па
и
на
град
,
и
пошто
се
с
он
врло
дуго
пријатељски
разговарати
,
отпустити
он
да
се
одморити
.
Коч
прегледати
још
једном
свој
чета
,
издати
неки
заповест
,
па
онда
легати
да
мало
отпочинути
,
и
—
као
да
он
у
зор
не
чекати
љут
бојак
снивати
слатко
тихо
о
кућа
свој
,
о
мио
вереница
свој
...
Још
не
бити
добро
ни
сванути
,
а
царски
и
српски
војска
почети
се
спремати
.
и
на
један
пут
загрмети
топ
на
Шабац
,
и
тај
и
са
српски
и
с
Немачка
страна
.
са
српски
страна
управљати
топ
славан
топџија
Ровруо
,
а
од
Кленак
управљати
сам
цар
не
гледати
што
око
он
падати
топџија
,
јер
и
Турчин
просипати
на
сав
страна
страшан
ватра
како
из
пушак
тако
и
из
топ
.
на
један
пут
букнути
варош
у
пламен
,
и
цар
махнути
свој
бео
марама
.
на
тај
знак
јекнути
труба
из
свити
чета
,
тај
огласити
јуриш
.
Дженерао
Михаљевић
започети
јуриш
са
свој
фрајкор
.
он
се
страшно
борити
,
његов
војник
бити
доиста
храбрити
,
али
тај
ништа
не
помоћи
,
Мемед
-
ага
се
очајано
бранити
,
и
умести
јесам
код
свој
Турчин
толико
распалити
онај
њихов
беснило
,
да
јесам
као
слепити
ударати
,
и
Михаљевићев
фрајкор
стати
уступати
.
у
резерва
јесам
стајати
кнез
Поњатовски
са
свој
одељење
,
па
кад
видити
да
Михаљевић
уступати
,
брзо
обод
коњ
и
полет
у
ватра
враћати
и
храбрити
застрашен
фрајкорце
.
али
Турчин
побеснети
још
већма
видити
да
ђаур
бег
,
па
стати
још
силан
нападати
,
и
тако
Поњатовског
на
један
пут
опколити
повелик
турски
чета
,
и
храбрити
јунак
обрван
од
силан
рана
пасти
с
коњ
.
кад
Коч
тај
углед
,
навући
он
се
крв
на
очи
,
па
заборавити
да
требати
да
чекати
на
знак
кад
хтети
он
напасти
,
већ
само
исуну
јатаган
,
а
полегати
по
вранац
,
па
грмнути
:
—
Јуриш
браћа
за
вера
хришћански
!
—
полетити
у
бојити
,
а
сав
његов
чета
за
он
.
Коч
се
бити
упутити
на
онај
страна
,
где
видити
да
мало
час
пасти
Пањатовски
,
и
стигнути
на
место
као
муња
,
растерати
Турчин
око
он
,
пошто
јесам
обор
тројица
,
па
се
брзо
сагнути
к
тело
кнежев
да
видити
јесам
ли
још
у
живот
.
и
доиста
,
он
се
мучити
да
устати
,
па
кад
подигнути
глава
и
углед
над
себе
Коч
,
лак
осмех
прећи
он
преко
дица
и
испрекидан
глас
питати
:
—
ох
...
брата
Србин
...
како
јесам
у
бој
?
...
Држи
ли
се
добро
наш
војска
?
...
сав
јесам
добро
кнез
!
—
говорити
Коч
усплахирено
на
сав
страна
освртати
се
и
не
знати
шта
да
радити
.
изнети
бити
рањеник
,
а
не
смести
да
оставити
чета
свој
.
у
тај
мука
на
срећа
углед
капетан
Соколовић
,
који
са
свој
варадински
стрелац
у
велик
трка
хићаше
у
помоћ
.
—
Соколовић
!
—
викати
Кона
махати
он
рука
—
Соколовић
брата
—
рећи
за
тај
кад
се
овај
опазити
знак
приближити
—
овде
легати
кнез
Поњатовски
у
рана
.
гледати
да
он
изнети
из
бој
,
јер
чинити
ја
се
несу
он
рана
самртан
!
...
овај
изговорити
обод
вранац
и
одлетити
свој
,
и
док
Соколовићев
војник
на
укрштен
пушка
изнети
из
бој
храбар
Пољак
,
Коч
јесам
већ
бити
у
средина
свој
витез
,
и
већ
јесам
кроз
Турчин
пролетати
страх
где
јесам
год
угледати
кићен
перјаница
који
се
лепршати
на
Кочин
калпак
.
Соколовић
пошто
јесам
спасти
кнез
,
похитати
за
Коча
,
али
овај
бити
већ
заузети
цео
варош
,
и
продирати
напред
бесно
сећи
и
газити
Турчин
који
побећи
те
се
затворити
у
град
од
његов
ватра
.
Пошто
доћи
скоро
до
под
сам
зид
зауставити
се
храбрити
вођ
српски
да
мало
дахнути
.
у
тај
углед
џенерала
Митровски
,
који
се
десни
крило
приближавати
,
па
он
повикати
:
—
Шта
јесам
тај
војвода
?
зар
јесам
напустити
Камичак
поток
?
бог
и
душа
хтети
доћи
између
два
ватра
,
ако
се
нешто
од
Зворник
упутити
каки
помоћ
Јањић
.
!
—
—
не
хтети
јунак
!
ја
јесам
одменити
пуковник
старати
,
а
ја
долазити
да
заузети
варош
!
—
—
Добра
—
одговорити
Коч
—
заузети
варош
а
ја
хтети
са
Соколовић
на
град
па
што
бог
да
!
—
и
на
његов
знак
сав
чета
грмнути
страшно
:
напред
!
те
тако
се
жесток
бојити
продужити
на
нов
још
живље
.
у
тај
се
спустити
ноћ
.
Коч
јесам
хтети
да
стати
,
он
наваљивати
силно
,
ал
’
се
Турчин
жестоко
бранити
.
цео
ноћ
не
престајати
ни
топ
ни
пушак
.
кад
бити
у
зор
,
Коч
викнути
свој
браћа
:
—
јунак
,
хтети
ли
да
срамно
одступити
од
овај
град
?
...
—
Јуриш
!
—
бити
он
громак
одговор
.
и
Србадија
јурнути
и
по
трећи
пут
на
град
,
и
у
један
мах
умукнути
турски
пушак
и
топ
,
а
на
бедем
се
појавити
бео
застава
који
се
три
пут
поклонити
.
Турчин
молити
за
милост
.
Коча
сијнути
лице
од
радост
.
брзо
оправити
гласник
цар
да
питати
хтети
ли
примити
предавати
,
и
цар
он
јавити
да
јесам
примати
.
сад
Коча
доћи
из
град
три
бегати
да
уговорити
предавати
.
у
замена
пак
оправити
Коч
у
град
три
свој
војник
,
па
онда
одвести
бег
к
цар
.
Јосип
најпре
загрлити
Коч
,
назвати
он
син
свој
,
па
пошто
он
јесам
похвалан
за
диван
јунаштво
,
који
заједно
са
свој
чета
показати
,
почети
уговарати
с
посланик
.
али
у
тај
мах
стигнути
један
перјаник
цар
и
јавити
како
јесам
поносит
Мемед
-
ага
Јањић
увредити
што
он
у
замена
за
његов
бег
послати
три
прост
војник
.
цар
се
насмејати
па
он
послати
грофов
Естерхази
и
Бродановића
са
Соколовић
,
а
настава
разговор
с
бег
.
цар
она
јесам
све
давати
осим
оружје
.
те
тако
по
подне
проћи
Мемед
-
ага
с
погнут
глава
испред
цар
и
његов
војвода
,
а
за
он
ићи
@card@
бег
,
три
хоџа
с
кадија
,
и
на
последак
под
четворица
заставник
девет
стотина
Турчин
.
Пошто
они
сав
проћи
испред
цар
,
онда
почети
излазити
жена
и
деца
.
Беше
она
преко
два
хиљада
.
цар
се
сажалити
па
се
окренути
Соколовић
који
мало
по
даље
стајати
:
—
капетан
,
гледати
да
што
скори
овај
сиротиња
пропратити
у
Босна
!
—
кад
јесам
у
Пањевац
стигнути
глас
какав
јесам
слава
задобити
Коч
отети
Шабац
,
цео
се
сести
орити
од
песма
,
као
што
јесам
се
орити
сав
кићен
поље
и
дубрава
српски
,
само
јесам
мргуд
на
тај
глас
хтети
свиснути
од
мука
.
.
—
Шта
јесам
ти
чедо
мој
?
—
питати
он
мајка
,
миловати
он
по
успламтео
чела
—
Што
јесам
тако
тужан
?
зар
се
ти
не
радовати
слава
и
срећа
брата
свој
,
зар
ти
јесам
мило
,
што
хтети
још
за
мало
са
сав
бити
слободан
?
...
—
сав
јесам
ја
мајка
тако
мило
као
што
само
братински
срда
бити
моћи
,
ада
...
ох
,
љутити
јесам
ја
бол
спопанули
.
од
главобоља
хтети
ти
свиснути
мајка
!
-—
мајка
брже
скувати
неки
трава
тај
он
спремити
да
пити
,
и
он
се
доиста
тако
знати
претворити
да
јесам
свак
морати
помислити
да
јесам
болан
.
—
не
моћи
дуже
сносити
!
—
повикати
мргуд
на
један
пут
,
па
заповедити
да
он
се
коњ
оседлати
:
—
Хоћу
мајка
да
се
проћи
по
поље
,
не
бити
ли
ја
мало
бол
одланути
!
и
за
мало
он
не
бити
у
Пањевац
.
он
јесам
нагло
хитати
питом
Сења
испод
Раваница
,
јер
само
ту
бити
свагда
лек
његов
главобоља
.
побра
он
јесам
дивно
допећи
.
ада
мргуд
јесам
сад
марити
за
част
.
—
побра
,
да
л
’
јесам
чути
црн
глас
од
Шабац
?
...
Мирко
обор
глава
па
прошану
:
—
Чуо
јесам
.
—
Па
шта
да
радити
?
до
везир
допрети
не
моћи
да
се
договорити
...
—
не
моћи
—
прихватити
мргудов
побра
—
јер
јесам
тај
клетник
тако
понамештати
стража
,
да
ни
гавран
не
моћи
улетети
у
град
да
он
они
не
спазити
!
и
сад
ућутати
обојица
за
неколик
тренутак
.
—
е
па
кад
јесам
тако
—
говорити
мргуд
лукав
смешити
се
,
и
испод
ока
погледати
свој
побра
—
онда
да
се
манути
освета
?
...
Мирко
скочити
као
бесан
:
—
ако
јесам
тај
кукавица
,
ја
несам
.
ја
он
се
морати
осветити
,
па
да
ја
ваљати
за
тај
сто
пута
умрети
.
тај
ја
никада
,
никада
не
моћи
заборавити
срамота
што
ја
јесам
тај
гуја
отровница
нанети
на
црн
врх
!
—
и
његов
се
песница
грчевито
стезати
.
мргуд
он
жарко
загрлити
:
—
ох
побра
,
опростити
,
ја
јесам
ти
само
кушати
да
видити
јесам
ли
охладнети
,
али
хвала
бог
тај
јесам
још
мој
прав
пријатељ
.
тај
зар
бити
ти
моћи
и
помислити
да
хтети
ја
моћи
одустати
од
освета
?
ја
никада
не
хтети
заборавити
,
никада
брата
не
моћи
он
заборавити
—
али
шта
?
тај
он
он
јесам
љубити
и
пазити
као
родити
брата
,
свако
он
добро
чинити
,
и
никад
он
увредити
јесам
—
да
се
хтети
силом
да
начинити
да
јесам
добар
од
ја
!
-
доделити
,
.
—
Али
шта
хтети
сад
да
радити
?
—
Ева
шта
ја
мислити
!
—
рећи
хтети
мргуд
—
већ
с
везир
требати
да
прекинути
јер
јесам
сав
бадава
.
до
који
дан
морати
се
и
он
предати
,
особито
што
онај
хрсуз
помагати
и
ћесар
.
дакле
требати
други
пут
да
он
сатрти
.
кад
се
свршити
крајина
,
по
сав
придика
у
земља
хтети
ми
завладати
Немац
.
за
тај
ваљати
да
он
она
облагати
...
Мирко
се
замислити
.
—
Али
како
?
—
запитати
на
тај
брзо
.
—
ја
знати
како
.
ономадне
јесам
у
мој
кућа
код
онај
клетника
бити
велик
,
и
ја
јесам
сакрити
све
чути
што
се
зборити
.
у
тај
хтети
свагда
наћи
оно
што
ја
требати
да
он
код
Немац
смрсити
конац
,
и
да
он
се
опростити
!
—
А
ако
ни
тај
не
изаћи
за
рука
,
онда
—
тако
ја
освета
—
зуб
хтети
он
гркљан
ишчупати
!
...
XВ
.
док
јесам
Коч
онако
јуначки
нападати
на
Шабац
и
помоћу
ћесарев
војска
заузети
он
,
дотле
јесам
већ
бити
почети
чаркање
око
Београд
,
и
сваки
дан
јесам
бити
пуцање
час
на
Сава
,
час
на
Дунаво
.
А
по
кадкад
Турчин
излазити
и
из
свој
шајак
па
нападати
на
силан
раденик
,
који
од
Бежаније
до
Земун
копати
опкоп
.
данас
један
,
сутра
други
побеђивати
,
али
до
озбиљан
бој
још
не
доћи
.
у
тај
стигнути
и
зима
,
а
на
Београд
не
ударити
ни
Срба
ни
ћесарски
војска
.
Коч
хтети
да
свиснути
од
срдња
.
он
јесам
добро
знати
Осман
-шашу
,
знати
јесам
да
ако
сад
нањ
не
ударити
,
доцније
хтети
посати
десет
пут
бити
тежити
.
и
доиста
јесам
се
преварни
.
кад
везир
београдски
видити
да
и
мраз
стегнути
,
да
се
и
Дунав
и
Сава
заледити
,
а
ђаур
стајати
на
стар
место
,
нити
мислити
нападати
,
онда
се
опет
распасти
његов
стар
беснило
,
онда
опет
чешће
куцати
рука
по
окићен
балчак
димишћија
свој
шкргутати
зуб
и
претити
ђаур
.
па
и
војска
његов
,
који
бити
клонути
кад
јесам
видети
како
јесам
са
свити
страна
опколити
,
сад
на
нов
оживити
,
јер
видити
да
се
ђаур
не
смејати
поуздати
,
да
пети
смејати
ударити
.
али
тај
јесам
марити
ћесар
Јосип
,
јесам
хтети
да
слушати
молба
и
наваљивање
Кочин
,
већ
разред
војска
свој
на
зимништа
,
на
и
Коча
распустити
свој
војска
заповедити
она
да
на
први
његов
миг
бити
на
окуп
,
па
онда
с
неколико
свој
главар
и
с
један
чета
отићи
кућа
свој
у
Пањевац
да
провести
зима
.
и
у
арбанаски
настати
због
зима
тишина
.
Фејзија
се
вратити
у
Крџу
кућа
свој
,
па
проводити
време
уз
песма
и
тамбура
.
он
јесам
живети
у
сред
велик
дело
свој
војска
,
који
јесам
хтети
распуштати
.
Дељаше
народ
правица
,
а
кад
јесам
бити
усамљен
,
онда
се
губити
у
сладак
песма
што
она
тако
лепо
извијати
млад
ђувендија
,
да
јесам
ватрен
Кара-
Фејзија
мало
по
мало
са
сав
заборавити
оно
што
јесам
мислити
да
никад
заборавити
не
хтети
моћи
,
заборавити
јесам
свој
Периз
...
док
се
тај
сав
догађати
,
Абди
-
паш
,
некадашњи
везир
од
Филибета
,
постати
султанов
милост
серашћер
;
али
татарин
,
који
он
донети
ферман
за
везирство
од
три
туг
,
донети
он
и
књига
од
султан
,
који
нешто
чудно
кажеваше
;
јер
Перизин
отац
сав
драг
зима
провести
журно
купити
силан
војска
,
и
толико
се
око
тај
занети
бити
,
толико
се
бринути
да
јесам
сам
његов
шћерца
опазити
и
ако
јесам
од
туга
и
тих
слађан
жудња
за
свој
злато
и
за
себе
заборавити
бити
,
и
да
он
јесам
више
пута
миловати
он
намрштити
чела
свој
нежан
мали
ручица
запитати
одати
шта
јесам
тако
сетан
.
али
седити
серашћер
на
тај
не
одговарати
.
за
тај
време
проводити
се
Коч
код
свој
кућа
са
свој
родбина
и
пријатељ
готово
срећно
;
тај
само
он
једно
недостајати
,
а
тај
јесам
што
он
диван
Лепосава
јесам
већ
вереница
љуба
;
али
он
јесам
хтети
на
тај
ни
да
помишљати
,
јер
се
сећати
свој
свет
заклетва
,
знати
јесам
да
он
не
смести
бити
срећан
док
Србадија
не
бити
слободан
и
срећан
,
а
задовољавати
се
тај
што
она
јесам
сваки
дан
видети
моћи
.
ох
!
...
можда
много
више
срећа
,
много
више
божанствен
уживање
имати
у
онај
нем
гледање
што
тако
страшан
ал
’
у
један
и
тако
љубак
свеза
свезивати
два
срдашце
,
у
онај
нем
лаган
притисак
рука
...
једино
што
јесам
чемерити
живот
млад
народни
вођ
,
бити
властољубље
,
који
показивати
ћесаров
војвода
па
и
сам
ћесар
,
који
јесам
тобож
прећи
у
Србија
да
помоћи
не
бити
л
’
се
ослободити
од
робовање
,
а
овамо
јесам
радити
да
јесам
себе
присвојити
.
један
јутро
тај
брига
бити
Коч
толико
обузети
да
јесам
моћи
даље
сносити
,
већ
зовнути
мргуд
да
се
с
он
разговор
.
—
Шта
јесам
тај
сладак
брата
?
—
питати
љубазно
и
притварати
се
издајник
—
што
ти
се
чела
тако
страшно
натуштити
?
ти
неки
брига
морити
?
...
-
погодити
јесам
мргуд
...
ја
хтети
да
свиснути
...
одговорити
Коч
испрекидан
реч
и
замишљено
гледити
преда
себе
.
—
А
шта
ти
јесам
?
Кажи
брата
свој
.
Шат
хтети
ти
моћи
мало
разгалити
!
—
Коч
ћуташе
подуг
као
да
јесам
чути
братов
реч
,
па
на
један
пут
дигнути
глава
:
—
Пошљи
брата
гласник
сав
главар
,
хтети
нешто
да
већати
!
—
рећи
за
тај
брзо
.
паклен
осмех
прећи
мргуд
преко
лице
,
па
прозборити
неколико
реч
,
сићи
брзо
на
двор
тај
заповедити
неколицина
момак
да
посести
коњ
,
и
да
однети
главар
заповест
Кочин
,
па
за
тај
поћи
у
одаја
свој
,
брзо
написати
неколико
реч
тај
запечатити
зовнути
један
момак
.
—
овај
књига
ваљати
да
бити
сутра
на
вече
у
Земун
!
—
говорити
он
предавати
писма
.
—
господар
?
...
питати
зачуђен
момак
гледити
мргуд
разрогачен
очи
.
—
Узјаши
брз
коњ
,
па
да
неси
стати
док
не
стигнути
куд
рећи
и
не
предати
књига
—
овде
он
пришанути
један
име
,
па
онда
погледати
он
оштро
у
очи
наставити
:
—
ако
чути
да
јесам
и
речца
који
казати
куда
јесам
ти
послати
,
тако
ја
бог
не
хтети
тај
земља
дочекати
жив
,
а
ако
учинити
као
што
ваљати
,
-
добити
благо
колико
хтети
!
—
сиромах
момак
не
моћи
ни
помислити
шта
у
писма
писати
,
па
за
тај
задати
поштен
реч
да
хтети
сав
онако
учинити
како
он
заповедити
мргуд
,
и
за
неколик
тренутак
он
оседлати
брз
и
одморан
коњица
,
тај
одлетити
преко
раван
Левча
.
Можда
ники
никад
јесам
у
таки
нестрпљење
чекати
да
проћи
четири
дан
као
што
јесам
мргуд
чекати
,
пошто
оправити
књига
.
Чинило
он
се
као
да
на
сам
игла
стајати
,
чинити
он
се
умрети
,
а
не
хтети
дочекати
да
проћи
тај
четири
дан
.
од
сваки
јесам
шушањ
стрепити
,
а
како
бити
зачути
бахат
од
коњски
ход
,
он
бити
истрчати
да
видити
ко
долазити
,
а
особито
он
мучити
један
мисао
.
мало
—
мало
па
бити
застати
и
замислити
се
:
—
тај
само
да
главар
не
доћи
пре
он
,
а
већ
ако
и
не
мислити
баш
о
тај
већати
,
ја
хтети
она
лако
дирнути
у
онај
жица
који
ваљати
...
али
ваљда
не
хтети
.
и
ако
доћи
,
сав
стигнути
не
моћи
.
јесам
шал
колико
имати
Ранко
да
ићи
,
па
Митар
!
...
ха
,
не
хтети
сад
измакнути
из
мој
клопка
!
...
—
тако
мрмљати
у
себе
мргуд
нестрпљиво
шетати
се
,
и
чувати
се
оштар
поглед
материн
,
јер
она
бити
на
мах
опазити
да
у
он
нешто
имати
.
кад
се
смркнути
и
четврти
ноћ
,
онда
мргуд
бити
као
луд
.
сваки
час
налазити
се
око
капија
,
а
кад
сав
полегати
он
отићи
у
свој
одаја
,
али
се
из
она
извући
и
гледати
да
он
ко
не
спазити
изаћи
полако
из
кућа
па
чак
и
из
село
тај
сести
иа
један
камен
у
крај
друм
,
али
јесам
врло
мало
седети
;
тако
јесам
нестрпљив
бити
...
но
јесам
се
дуго
још
мучити
.
кад
бити
пред
по
ноћ
,
како
бити
ведар
месечина
,
углед
он
још
поиздалека
два
коњаник
,
који
у
брз
трка
јездити
друм
.
мргуд
мало
боље
погледати
,
па
кад
се
још
боље
уверити
да
јесам
тај
доиста
они
који
он
чекати
,
стати
чисто
играти
од
радост
.
ада
на
брзо
присетити
се
нешто
па
стати
у
себе
гунђати
:
—
Али
овај
момак
моћи
ја
издати
...
особито
кад
видити
како
ја
непознат
кришом
у
кућа
уводити
...
али
наћи
хтети
ја
он
лек
!
...
.
у
тај
стигнути
коњаник
,
од
који
један
бити
доиста
онај
момак
,
који
јесам
књига
однети
,
а
други
бити
неки
официр
из
ћесарев
војска
,
али
се
бити
тако
замотати
у
кабаница
да
јесам
он
се
само
очи
видети
моћи
.
после
први
поздрав
,
мргуд
се
окренути
момак
:
—
ти
сад
одмах
окренути
назад
па
похитати
у
Сењ
и
Мирка
Степанов
,
ти
тај
познавати
?
...
—
познавати
,
господар
!
—
е
,
к
он
управо
да
отићи
и
поздравити
он
од
мој
страна
да
јесам
сав
добро
.
Још
хтети
повести
са
себе
и
коњ
овај
господин
,
и
да
ја
чекати
у
Сења
док
ја
не
доћи
.
слуга
јесам
навикнути
вршити
заповест
господарев
,
па
и
ако
јесам
бити
као
мртав
од
умор
,
опет
усести
на
коњ
и
водити
у
повод
други
одјездити
исти
пут
који
јесам
и
доћи
.
непознат
који
сјахати
с
коњ
мало
на
страна
стајати
,
зачудити
поглед
мргуд
кад
он
коњ
момак
одвести
.
—
моћи
се
чудити
господин
!
—
прихватити
мргуд
који
јесам
разумети
тај
поглед
:
—
Вашег
коњ
не
смести
ники
овде
видети
,
као
што
ники
не
требати
ни
да
помислити
да
јесам
ви
овде
.
али
хајдемо
.
само
пазити
!
—
непознат
поћи
за
мргуд
вртети
по
мало
глава
.
после
неколик
тренутак
ући
они
у
кућа
,
у
који
давно
већ
све
поспати
бити
,
и
сав
на
прст
ући
у
мргудов
соб
,
а
ни
један
жив
душа
јесам
она
спазити
...
—-
имати
поздрав
—
рећи
хтети
непознат
пошто
мргуд
пажљиво
забравити
врата
и
сести
до
он
—
од
господин
маршал
Лаудона
.
Ваши
точност
и
ваш
заузимање
за
царски
посао
толико
он
се
допасти
,
да
—
веровати
ја
ви
не
хтети
заборавити
царски
милост
!
—
мргуд
се
засијати
очи
од
радост
.
Што
јесам
бити
почети
дрхтати
да
он
не
хтети
злочинство
тако
лепо
испасти
,
сад
јесам
опет
бити
радостан
.
сав
он
се
намера
извршивати
што
само
бити
моћи
.
—
Али
веровати
,
—
наставити
непознат
—
ја
се
тај
чудо
не
моћи
да
начудити
.
кад
ја
јесам
маршао
дати
заповест
да
се
намах
кренути
,
исказати
ја
јесам
са
два
три
реч
у
шта
јесам
ствар
,
ја
јесам
се
чисто
скаменити
.
ја
јесам
бити
у
бој
на
Шабац
,
па
јесам
видети
да
се
млад
поглавар
српски
чета
борити
као
лав
!
тај
он
јесам
управо
град
и
задобити
...
—
доиста
...
—
грискати
мргуд
усница
—
он
јесам
храбар
,
—
ал
’
јесам
кукавица
!
...
но
манути
се
таки
разговор
.
ви
хтети
се
сам
уверити
,
само
кад
јесам
срећом
још
ноћас
стигнути
,
а
сад
отпочинути
,
јер
јесам
од
силан
умор
већ
малаксати
!
...
сутра
дан
настати
жив
врева
у
кућа
Кочиној
.
тај
бити
гост
изобила
,
а
сваки
час
нов
приспевати
.
пре
него
што
се
смркнути
сав
главар
и
четник
Кочини
који
јесам
позвати
скупити
се
.
Домаћин
она
почастити
мало
,
док
се
поодморити
да
видити
на
шта
јесам
.
Коч
она
увести
у
намештен
соб
,
где
јесам
обично
већати
,
а
с
она
ући
и
мргуд
,
који
јесам
на
сав
већање
бити
,
и
ако
јесам
бити
у
војска
,
јер
Коч
јесам
ништа
крити
од
брата
свој
.
—
Радичу
брата
!
—
почети
вођ
горко
—
тај
јесам
права
имати
што
јесам
посумњати
на
ћесар
и
његов
јадан
војска
!
...
—
и
занихати
тужан
глава
.
—
ох
мој
Коча
!
не
надавати
се
тај
никад
у
туђина
.
Тешка
и
прескуп
јесам
туђински
помоћ
!
...
кад
мргуд
видити
о
шта
се
повести
разговор
,
закуцати
он
живље
срце
,
а
очи
он
се
нехотице
отети
на
врата
од
један
орман
који
по
турски
у
зид
сазидан
бити
,
а
уз
тај
подругљив
осмех
лепршати
се
на
његов
усна
.
—
То
јесам
истина
брата
,
—
прихватити
Коча
тужно
:
—
ево
јесам
ми
већ
у
један
по
један
варош
,
који
ја
са
силан
крв
и
жртва
задобити
,
наместити
свој
војска
,
свој
судија
...
за
тај
јесам
ви
браћа
сазвати
да
се
договорити
шта
хтети
радити
,
јер
богме
ја
хтети
пре
изгубити
глава
но
што
хтети
пустити
да
мој
кукаван
народ
из
један
ропство
пасти
у
други
!
...
—
и
ја
сав
тако
велим
!
повикати
четовођа
и
кнез
.
—
ја
бити
рећи
—
почети
мргуд
на
тај
—
да
се
ковати
гвожђе
док
јесам
вруће
,
за
тај
још
сад
на
мах
да
ударити
па
да
истерати
из
земља
тај
ћесаровце
!
—
и
срчани
јунак
шкргутнути
зуб
.
—
моћи
тако
јунак
!
—
прихватити
Радич
—
ти
јесам
нагнути
,
па
не
помишљати
да
у
Београд
имати
Турчин
,
који
хтети
намах
излетети
из
свој
проклет
гнездо
па
ми
сатрти
,
те
после
тешко
остављен
сиротиња
!
...
—
богме
тако
јесам
!
—
потврд
неколицина
.
—
е
па
шта
хтети
да
радити
?
-
запитати
кнез
Миленковић
.
—
Ева
како
ја
мислити
—
одговорити
Коч
:
—
за
сад
да
ћутети
,
и
да
не
дати
ником
да
опазити
е
јесам
ја
незадовољан
с
ћесаровцима
,
па
да
чекати
пролеће
,
онда
хтети
се
,
као
што
јесам
поуздано
дознати
,
ударити
на
Београд
,
а
кад
више
не
бити
ни
један
Турчин
у
Србија
ја
хтети
свршити
што
имати
с
ћесар
.
Захвалићемо
он
на
помоћ
,
и
рећи
хтети
он
да
се
ја
и
сам
управљати
знати
!
...
—
А
частан
ја
крста
,
ако
не
хтети
лепо
,
хтети
она
научити
памет
—
наставити
старац
Новаковић
-
па
баш
да
она
јесам
сила
десет
пут
веће
!
-
оно
,
ја
јесам
се
заклети
.
или
хтети
сав
бити
слободан
,
или
хтети
сав
да
изгинути
!
—
завршити
Коча
,
и
тако
се
веће
свршити
.
онако
исто
пажљиво
као
што
јесам
мргуд
увести
непознат
и
наместити
тако
згодно
да
јесам
све
чути
што
се
говорити
,
тако
он
јесам
исто
пажљиво
извести
и
из
кућа
и
из
село
,
а
ники
он
спазити
јесам
.
—
ето
господин
—
шаптати
мргуд
—
ето
видети
јесам
шта
зборити
и
мислити
српски
главар
,
па
сад
казати
честит
маршал
да
јесам
сав
истина
што
јесам
говорити
,
па
неки
гледати
шта
хтети
и
како
хтети
!
...
непознат
стајати
неколико
тренутак
непомично
,
и
гледити
предати
се
у
земља
.
—
Још
не
моћи
да
се
разбрати
!
—
говорити
у
себе
:
—
Што
Коч
и
његов
мислити
и
смерати
,
тај
показивати
да
јесам
прав
српски
јунак
—
ох
,
тај
и
ја
бити
да
смети
тако
исто
мислити
—
али
овај
гадно
створење
,
овај
кукавица
што
издавати
рођену
браћа
!
...
тај
што
не
смети
да
он
ишчупати
црн
душа
!
проклети
завист
!
-
за
тај
наставити
јасно
:
-
војвода
,
ја
ви
још
напред
честитати
милост
његов
величанство
,
а
ако
и
даље
бити
тако
радити
ја
ви
казати
да
хтети
одмах
бити
поставити
на
место
Кочино
!
—
мргуд
растати
се
с
непознат
подуг
стајати
на
исти
место
,
па
онда
с
паклен
радост
на
лице
окренути
се
кућа
свој
па
грмнути
:
—
дотрајати
и
твој
проклети
гуја
,
сад
хтети
ја
бити
први
а
не
ти
!
тек
што
сијнути
пролеће
,
тек
што
зеленило
покрити
красна
горе
и
питом
драга
српски
,
а
војска
се
стати
на
сав
страна
кретати
и
примицати
Београд
:
али
као
да
се
још
нешто
чекати
,
јер
о
главном
напад
не
бити
ни
помен
.
само
што
пушкарање
и
омањи
задевица
показивати
да
још
трајати
крајина
...
Дженерао
Михаљевић
прећи
са
свој
фрајкор
(
драговољац
)
преко
Колубара
,
где
он
јесам
зимниште
бити
,
и
стати
у
Остружница
.
један
његов
одељење
морати
јесам
да
ићи
спрам
Железники
до
Велика
Моштанице
,
и
тако
по
мало
стати
се
приближавати
Београд
.
у
тај
исти
доба
спрам
Београд
радити
јесам
два
хиљада
Сремац
,
и
Осман
-
паш
непрестано
јесам
грувати
из
топ
тај
рушити
опколити
,
али
јесам
он
и
граничарски
шајак
,
који
јесам
непрестано
крстарити
по
Дунаво
и
Сава
,
много
јад
задавати
,
рушити
батерија
и
палити
варош
из
свој
топ
и
кумбара
.
у
тај
спремање
проћи
цео
лето
,
и
тек
у
у
почетак
септембар
@card@
прећи
маршао
Лаудон
са
свој
кор
и
са
@card@
хиљада
пешак
и
@card@
хиљада
коњаник
.
док
се
мост
на
Сава
код
Бежаније
градити
,
и
док
јесам
војска
прећи
на
српски
страна
,
Турчин
умукнути
.
ни
један
пушак
јесам
избацити
.
али
кад
се
војска
стати
на
Врачар
разређивати
,
кад
се
са
дедин
брдо
зацрнити
топ
и
застава
,
кад
се
разасути
бео
чадорје
по
простран
поље
,
онда
излетити
из
Београд
неколико
стотина
коњаник
,
али
она
ћесаревци
смејати
се
отерати
натраг
.
сад
се
још
боље
разред
силан
војска
,
а
тек
што
се
она
сместити
,
од
бањички
брдо
подигнути
се
грдан
облак
прах
,
а
из
прах
просјајивати
сјајан
оружје
.
тај
бити
Кочини
соко
,
који
певати
силазити
у
доља
,
па
онда
и
они
побости
свој
застава
тај
се
настанити
до
ћесарски
војска
.
коза
са
свој
четовођа
отићи
Лаудону
,
и
он
она
врло
љубазно
примити
,
али
кад
они
отићи
из
његов
шатор
,
Лаудон
просути
свој
срџба
,
који
јесам
пред
Коча
тежак
мука
крити
,
пред
свој
официр
.
—
То
јесам
дакле
тај
кукавица
,
тај
мравак
,
који
мисао
с
ми
да
се
,
борити
.
—
Па
онда
се
окренути
једном
официр
;
—
господин
мајор
,
постарати
се
да
пошто
отети
Београд
не
бити
ниједан
од
тај
кукавица
у
живот
.
особито
Коч
морати
смакнути
први
!
—
господин
маршал
,
—
говорити
мајор
који
дати
така
заповест
—
ја
хтети
извршити
заповест
,
али
помислити
какав
хтети
зло
с
тај
учинити
,
јер
ако
народ
српски
дознати
како
се
поступити
с
његов
вођ
...
Лаудон
он
погледати
страшно
.
—
опростити
г
.
маршал
—
настава
мајор
разумети
шта
јесам
он
хтети
с
тај
поглед
—
ја
овај
не
говорити
као
Србин
већ
као
царски
официр
.
ви
требати
да
знати
да
његов
величанство
не
хтети
никад
моћи
утврдити
свој
влада
над
овај
племенит
народ
,
ако
се
с
он
тако
поступати
почети
,
јер
после
буна
и
...
—
Маршал
он
прекинути
говор
,
и
хладно
заповедати
рећи
:
—
господин
мајор
,
опомињати
ви
на
послушност
.
ви
јесам
придати
мој
кор
да
вршити
мој
заповест
а
не
да
ја
учити
!
-
Мајор
поздрав
свој
старешина
по
војнички
начин
па
онда
одступити
неколико
корак
.
у
тај
мах
ући
под
шатор
џенерао
Колоредо
:
—
аха
!
господин
гроф
!
—
отпоздрављати
Лаудон
.
Шта
имати
нов
?
ви
ићи
из
главнога
стан
?
—
—
управо
од
његов
величанство
!
—
—
Ко
јесам
одредити
да
од
сремски
страна
бити
Осман
-
паш
?
—
—
Дженерао
Делин
са
свој
дванаест
батаљон
,
и
с
артилерија
!
—
—
да
збиља
,
кад
поменути
артилерија
,
шта
радити
Ровруа
?
ја
јесам
он
оставити
врло
у
рђав
стање
!
—
_
—
он
јесам
умрьо
г
.
маршал
!
—
Лаудону
не
доћи
изненада
овај
глас
,
али
жалосно
климнути
глава
па
проговорити
:
—
Штета
,
тај
јесам
бити
ваљан
артилерист
!
—
ућутати
.
сад
ући
брзо
у
шатор
један
ађутанат
.
—
господин
маршал
!
преко
Дунаво
код
Панчево
прећи
јесам
џенерао
Клерфај
са
свој
војска
,
и
скоро
хтети
стигнути
!
—
—
То
јесам
врло
добро
.
Трчите
господин
неки
он
се
брзо
спремити
стан
,
од
Кочин
војска
па
линија
Јевђекијевом
до
Дунаво
!
—
Ађутанат
отићи
,
а
Лаудон
се
окренути
Колореду
.
—
Шта
имати
нов
у
свет
?
—
—
нем
бог
знати
шта
нов
.
за
Крџалије
јесам
ваљда
већ
чути
!
—
—
ни
словце
!
какав
јесам
тај
Крџалије
?
—
—
То
јесам
побунити
Арбанас
,
који
јесам
под
предводништво
неки
Кара-
Фејзије
истерати
сав
Турчин
готово
из
цео
земља
,
али
сад
као
што
чути
кренути
се
на
она
Абди
-
паш
са
силан
војска
,
тај
хтети
она
по
сав
прилика
са
сав
сатрти
!
—
—
да
,
да
—
смејати
се
слатко
маршао
—
тај
јесам
тај
Абди
-
паш
што
јесам
наименовати
за
нов
серашћера
у
Србија
.
—
Али
чути
!
—
присетити
се
нешто
брзо
:
—
тај
моћи
по
ми
врло
опасно
бити
.
ако
чути
у
каки
јесам
шкрипац
Осман
-
паш
хтети
он
похитати
у
помоћ
!
—
—-
хм
!
—
мислити
гроф
—
ви
јесам
се
добро
сетити
.
богме
не
бити
згорега
бити
да
обезбедити
леђа
!
—
Лаудон
премишљати
нешто
.
—
тако
јесам
...
тај
хтети
најбоље
бити
!
—
Па
онда
се
брзо
обрнути
онај
мајор
који
бити
заповедити
да
убити
Коч
:
—
господин
,
моћи
испуњавати
заповест
који
ви
мало
пре
дати
!
А
ви
господин
—
окренути
се
други
један
официр
—
јавити
џенералима
да
она
чекати
!
—
сутра
дан
после
овај
разговор
—
тај
бити
@card@
.
септембар
@card@
—
започети
Лаудон
свој
нападање
на
Београд
,
и
тај
страшан
ватра
из
топ
,
који
се
осути
на
град
и
на
варош
са
свити
страна
.
три
стотина
топ
грмити
на
један
пут
који
с
врачара
,
који
с
Дунаво
од
острво
,
а
који
са
земунски
батерија
.
али
се
и
Осман
-
паш
жестоко
бранити
.
и
његов
топ
правити
покор
.
од
грмљава
топ
и
прасак
пушак
орити
се
небо
,
а
чисто
бити
човек
помислити
да
земља
дрхтати
од
страх
.
на
шест
сахат
од
Београд
на
четири
страна
чути
се
страшан
борба
.
Лаудон
јесам
за
време
цео
пуцање
прелетати
на
сав
страна
,
свуда
јесам
наређивати
и
нов
заповест
издавати
.
двадесет
хиљада
радник
који
јесам
копати
опкоп
за
топ
,
бити
у
линија
од
Сава
па
до
Дунаво
,
и
непрестано
јесам
се
примицати
варош
.
сад
излетити
један
јак
чета
Турчин
из
Софија
џамија
,
те
удар
иа
радник
,
али
Коч
са
свој
чета
долет
као
муња
,
сатерати
Турчин
опет
у
варош
,
а
радник
наставити
сав
посао
;
топ
већ
никако
ни
престајати
несу
.
@card@
.
септембар
Лаудон
још
не
бити
ништа
задобити
од
толики
силан
пуцање
,
зато
сазвати
свој
џенерале
да
се
посаветовати
шта
да
радити
,
и
после
дуг
већање
намислити
да
покушати
јуриш
,
и
сад
Лаудон
стати
разређивати
и
заповедати
како
да
се
јуришати
.
најпре
одредити
који
хтети
се
део
војска
борити
у
јуриш
.
осим
два
стотина
стрељаца
одредити
сав
драговољачке
чета
и
осам
батаљон
пешак
,
дакле
свега
петнаест
хиљада
,
а
онда
разделити
цео
јуришни
војска
на
четири
колона
.
—
господин
пуковник
—
говорити
маршао
један
пуковник
по
име
Аржантону
—
ви
хтети
водити
први
колона
.
г
.
пуковник
Вернек
нека
водити
други
колона
.
Трећа
јесам
г
.
гроф
коловрат
,
а
пред
четврти
хтети
бити
ви
господин
Штурм
!
сад
знати
мој
заповест
.
у
седам
сахат
у
јутро
требати
да
се
почети
јуриш
!
—
официр
отићи
,
а
Лаудон
пошто
разаслати
још
неколико
ађутант
са
разним
заповест
,
послати
по
Коч
,
а
он
остати
пред
шатор
шетати
се
намрштити
.
Вече
бити
тих
,
божанствен
.
изнад
Београд
уздизати
се
страшан
црн
дим
као
каки
чудовиште
огроман
,
а
по
кад
кад
доносити
он
ветар
јаук
и
писка
жена
и
деца
;
али
маршао
јесам
тај
чути
,
он
се
јако
бити
занети
у
свој
план
.
Међа
тај
стигнути
Комо
,
који
нестрпљиво
очекивати
да
чути
што
он
јесам
Лаудон
звати
.
—
војвода
,
тај
јесам
ја
звати
,
ја
ево
доћи
!
—
прозборити
он
кад
видити
да
он
Дауд
не
видити
.
Лаудон
се
тргнути
.
—
ха
ти
јесам
!
...
звати
јесам
тај
јунак
,
да
ти
казати
наш
вељи
јад
...
Коч
он
зачудити
гледати
.
—
ти
се
чудити
,
али
веровати
ја
да
хтети
тешко
узети
Београд
;
а
можда
ни
један
од
ми
не
хтети
изнети
глава
!
—
Шта
тај
рећи
војвода
?
—
питати
Коча
не
могућ
да
растумачити
тај
загонетка
.
—
претрпити
се
пријатељ
,
сад
хтети
све
знати
.
у
град
се
увући
десет
хиљада
видинлија
,
поред
свити
стража
што
јесам
на
сав
страна
разасути
.
Почекај
,
још
јесам
све
.
А
на
Косово
скупљати
серашћер
Абди
-
паш
страшан
војска
,
који
хтети
,
а
можда
јесам
већ
и
повести
на
Србија
.
тако
јесам
доћи
између
два
ватра
,
па
сад
рећи
и
сам
како
ми
јесам
!
—
Пошто
Лаудон
овај
изговорити
,
упрети
добро
сав
поглед
у
главар
српски
да
видити
шта
хтети
чинити
.
—
јесам
рђаво
честит
војвода
,
али
не
требати
се
плашити
.
и
ако
јесам
доћи
помоћ
Београд
,
опет
се
не
моћи
одржати
,
на
последак
ако
он
не
добити
јуриш
,
приморати
он
глад
да
се
предати
;
а
што
велим
за
Абди
-
паш
,
пошљи
само
један
одељење
од
десет
хиљада
,
па
тај
тај
не
хтети
видети
Србија
,
а
камо
ли
Осман
-
паш
!
.
.
—
ох
јунак
,
тај
ја
у
срце
читати
.
само
се
тако
моћи
.
дакле
не
требати
оклевати
.
ти
се
одмах
опремити
,
па
ни
час
не
часити
већ
са
сав
свој
чета
још
ноћас
да
се
кренути
.
ти
ваљати
Абдију
да
затећи
још
на
Косово
,
па
на
тај
место
где
јесам
пропасти
српски
царевина
тај
требати
да
јесам
славно
подигнути
!
...
—
овај
мисао
толико
занети
млад
српски
вођ
,
да
јесам
мало
и
забораван
ћесаров
намера
,
а
што
јесам
забораван
тај
јесам
помишљати
да
требати
најпре
овај
опасност
да
уклонити
,
па
хтети
онда
лако
с
Немац
,
а
особито
тај
мисао
царевина
српски
,
Косово
...
који
јесам
реч
Лаудон
тако
лукав
знати
изговорити
,
тај
он
јесам
страшно
заносити
душа
.
оп
се
поклонити
маршал
,
па
отићи
ка
свој
.
каза
она
заповест
,
и
стати
се
опремати
што
јесам
брже
моћи
.
—
Коча
брата
!
—
рећи
хтети
Радич
—
овај
ништа
не
ваља
.
док
се
ја
вратити
,
Немац
хтети
заузети
сав
власт
!
...
—
ја
знати
,
али
ако
не
отићи
,
доћи
хтети
Абди
-
паш
,
поплавити
ми
цео
земља
,
па
онда
?
...
—
богме
...
тако
јесам
.
од
два
зло
ваљати
мање
изабрати
!
—
рана
зор
угледати
јесам
Коч
и
његов
јуначки
чета
далеко
иза
Авала
.
—
тек
што
јесам
сванути
,
и
уговорити
се
знак
дати
,
јекнути
опет
топ
са
свити
страна
,
и
јуришни
колона
силно
ударити
на
Београд
.
три
сахат
трајати
јесам
страшан
борба
,
од
ћесарски
војска
погинути
четири
стотина
војник
са
@card@
официр
,
али
задобити
најпре
српски
варош
па
онда
и
савски
,
и
задобити
поред
многи
застава
и
једанајест
топ
...
али
се
са
натуштен
небо
пролити
тако
страшан
киша
,
да
јесам
никако
бити
могуће
продужити
борба
,
него
се
тек
сутра
дан
наставити
.
Лаудон
послати
гласоноша
у
град
и
позвати
паш
да
се
предати
,
али
бесан
Осман
одговарати
зрневље
из
топ
и
кумбарама
.
сад
се
тако
ражљутити
маршао
да
са
заклети
да
не
хтети
престати
докле
год
не
добити
град
,
и
топ
опет
загрмети
,
чинити
ти
се
много
страшан
но
икад
.
у
сред
жесток
ватра
дотрчати
Лаудону
један
ађутанат
.
—
Шта
јесам
?
—
—
странка
и
неколико
српски
породица
који
живити
у
Београд
молити
да
се
моћи
иселити
!
—
—
будалити
—
говорити
маршао
срдито
—
сад
јесам
се
тек
сетити
.
ићи
,
и
настојати
да
се
без
икаки
вред
пропратити
у
Земун
!
—
мало
доцније
стигнути
гласник
из
град
и
донети
књига
од
паш
.
брзо
се
дозвати
тумач
,
и
кад
Лаудон
дознати
да
Осман
молити
за
примирје
од
пет
дан
горопадно
викнути
:
—
не
дати
он
ни
пет
сахат
,
а
камо
ли
пет
дан
.
нек
он
се
топ
одговорити
!
—
посланик
отићи
,
а
топовски
се
ватра
удвојити
.
Већ
на
град
многи
топ
умукнути
заглавити
.
у
тај
стигнути
други
гласник
Лаудону
из
град
.
он
носити
бео
јаглук
на
ханџар
.
—
кад
јесам
судбина
наредити
да
пропасти
Београд
,
Осман
паш
хтети
он
предати
.
—
тако
говорити
посланик
,
па
онда
исказати
како
хтети
се
предати
,
и
Лаудон
све
примити
,
само
једно
не
,
те
место
да
она
пустити
сух
у
Ниш
,
оправити
она
по
Дунаво
у
Видин
.
у
град
бити
@card@
пешак
и
@card@
коњаник
посада
,
а
@card@
жена
и
деца
.
Лаудон
одмах
стати
с
војска
у
град
,
наредити
да
се
брзо
оправљати
порушен
касарна
.
он
јесам
у
град
наћи
@card@
топ
,
@card@
убојни
шајка
,
@card@
.
@card@
ока
пушчани
прах
,
@card@
.
@card@
ока
олово
,
многи
храна
,
различит
оружје
,
и
други
ратни
потреба
.
док
се
још
веселити
царски
војска
у
Београд
,
док
се
још
разлегати
песма
и
свирка
,
где
мало
час
бити
плач
и
кукање
,
Лаудон
брзо
зовнути
џенерала
Михаљевић
,
и
заповедити
он
да
са
свој
војска
ићи
Крушевац
.
—
Шта
требати
да
извршити
тамо
г
.
маршал
?
...
питати
џенерал
,
знати
да
у
Крушевац
већ
ни
један
Турчин
немати
.
—
као
што
ви
јесам
познати
—
разјашњавати
Лаудон
—
Коч
јесам
оправити
на
Косово
против
Абди
-
пасти
,
који
са
сав
други
намера
имати
а
не
нападати
на
Србија
као
што
јесам
тај
Коча
казати
.
ви
требати
да
препречити
повратак
Кочин
и
његов
чета
.
ако
ико
,
од
она
ступити
на
српски
земља
докле
јесам
ослободити
,
ви
хтети
ја
за
тај
одговарати
.
с
ви
хтети
ићи
и
пуковник
старати
!
с
бог
!
—
после
овај
реч
оставити
Лаудон
Михаљевић
,
који
јесам
моћи
да
се
повратити
од
чудо
;
али
шта
јесам
знати
,
он
јесам
морати
слушати
.
XИВ
.
Коч
се
само
неколико
тренутак
забавити
код
свој
кућа
у
Пањевац
.
само
јесам
рећи
„
с
бог
!
“
свој
мио
породица
,
само
јесам
пољубити
рука
мати
и
стар
Драгомир
.
он
тај
никад
јесам
чинити
;
никад
пред
полазак
у
бојити
јесам
се
опраштати
с
родбина
,
јер
његов
нада
у
бог
и
у
светиња
,
за
који
се
борити
,
бити
тако
велик
,
да
никад
јесам
посумњати
о
победа
,
па
ваљда
јесам
за
тај
свагда
и
побеђивати
.
али
сад
—
сад
јесам
моћи
да
одолети
срце
свој
.
па
и
мајка
он
се
тргнути
од
тај
опроштај
,
загрлити
он
жарко
,
а
сузити
она
грунути
као
киша
.
—
Син
,
ох
.
.
реч
јесам
издати
,
једва
јесам
моћи
да
изустити
:
срећан
тај
пут
!
...
—
за
што
плакати
сладак
мајка
?
—
питати
зачуђен
Коч
.
—
Ништа
,
ништа
синути
—
а
у
себе
мислити
:
—
овај
црн
слутња
хтети
ја
уморити
!
.
.
стар
Драгомир
он
благосиљати
од
сав
срце
:
—
бог
ти
у
помоћ
чедо
мој
!
борити
се
као
и
до
сад
што
јесам
,
рука
хтети
се
твој
посветити
!
ја
јесам
престарјети
синути
мој
,
мој
јесам
часити
избројити
,
и
тешко
да
хтети
ти
још
једном
видети
...
ја
ти
не
знати
захвалити
за
онај
што
јесам
ја
учинити
,
али
бог
хтети
на
место
ја
...
синути
...
аманет
ти
мој
...
Лепосава
!
...
сиромах
старац
јесам
моћи
даље
.
овај
реч
јако
потрести
млад
вођ
.
Беше
он
тако
тешко
,
да
јесам
једва
дисати
моћи
.
сад
прићи
к
Лепосава
;
она
он
пружити
свој
оба
леп
рука
,
а
уз
тај
погледати
он
тако
нежно
,
тако
тужно
!
...
ох
,
како
јесам
страшан
тај
умиљат
поглед
,
што
јесам
тако
пунити
жудња
и
бол
!
...
—
Лепосаво
!
...
—
Верениче
!
.
.
остати
јесам
надокнадити
притисак
рука
,
а
још
већма
поглед
...
.
јадан
младић
јесам
знати
да
имати
поглед
који
моћи
уморити
!
...
док
се
сав
овај
догађати
стајати
мргуд
на
страна
,
па
с
ђаволски
задовољство
гледати
шта
се
радити
.
Смешење
он
се
непрестано
лепршати
око
усна
,
а
у
себе
јесам
гунђати
.
—
Праштајте
се
,
љубити
се
,
тај
ви
јесам
последњи
пут
,
јер
знати
кукавица
не
хтети
више
видети
овај
кућа
,
не
хтети
ако
бог
да
ни
земља
овај
још
једном
угледати
!
...
али
у
тај
мах
поћи
Коч
к
он
,
и
он
се
на
мах
заценити
од
плач
.
—
С
бог
мргуд
с
бог
добро
мој
!
...
праштити
се
Коч
плаховито
љубити
он
,
али
се
на
један
пут
тргнути
.
—
ох
до
бог
,
шта
јесам
ја
?
...
каки
ја
јесам
туг
данас
напасти
?
...
с
бог
остајати
,
у
здравље
да
се
видити
!
—
покушати
сиромах
да
додати
мало
весело
,
па
одлетити
на
поље
;
брзо
скочити
на
свој
виловит
вранац
,
па
пошто
се
сагнути
још
један
мргуд
тај
он
казати
:
—
брата
,
пазити
мајка
,
пазити
љуба
мој
!
...
—
обод
коњ
,
откасати
,
али
опет
јесам
се
моћи
уздржати
да
се
још
једном
не
окренути
кућа
свој
.
али
после
он
бити
страшно
жао
што
јесам
тај
учинити
,
јер
он
тако
љутито
у
срце
дарнути
онај
поглед
Лепосавин
,
онај
очајно
пружити
рука
материн
,
да
се
јесам
моћи
разабрати
док
не
стигнути
војска
свој
,
који
бити
већ
доћи
до
скела
на
јасика
.
кад
млад
вођ
углед
питом
Крушевац
,
а
над
он
планина
Јастребац
,
из
ненад
он
такнути
у
срце
један
успомена
...
кад
прећи
преко
Морава
,
савладати
он
осећање
,
па
пустити
дизгина
свој
вранац
покрити
лице
рука
па
се
занети
,
чисто
се
опити
успомена
који
он
изаћи
пред
очи
...
сетити
се
онај
диван
час
кад
јесам
први
пут
угледати
Лепосава
,
онако
нежан
,
божанствен
леп
...
пред
душа
он
изаћи
онај
тренутак
у
који
хтети
да
он
препукнути
млађан
срце
од
буран
осећање
,
од
силан
жуђење
...
сетити
се
како
јесам
на
бесан
вранац
прелетати
преко
непрегледан
поље
,
како
се
пењати
по
стрмен
стена
тражити
оно
што
се
моћи
наћи
само
у
тих
загрљај
и
у
жарки
пољубац
...
пред
очи
он
изаћи
онај
свет
,
тајанствен
ноћ
,
који
провести
у
Јастребац
,
и
он
задрхтати
,
кад
се
опоменути
онај
чудо
који
јесам
тај
ноћ
преживети
.
онај
чудан
сан
,
па
онда
вилински
кола
,
вити
осветница
...
ох
,
па
она
милостив
вила
видарица
што
он
избавити
од
очевидан
смрт
па
онај
свет
заклетва
који
она
задати
...
ту
он
успламтети
жарки
крв
,
па
џарнути
коњ
пролет
поред
Крушевац
као
облак
...
његов
храбар
чета
као
да
не
бити
људи
тако
она
не
моћи
да
уморити
никакав
невоља
никакав
бојити
,
а
још
маља
непрекидан
путовање
.
кад
угледати
како
она
јесам
господар
чио
и
весео
,
кликтати
ићи
јесам
за
он
.
далеко
путовати
.
Пређоше
многи
стаза
и
богаза
,
прејездише
преко
многи
планина
и
поље
и
на
последак
стигнути
пред
—
Косово
.
као
да
јесам
неки
мађионичка
сила
умешати
бити
,
тако
при
први
поглед
на
кобан
поље
зауставити
се
цео
војска
...
и
Коч
стати
.
Чудни
осећај
просути
он
се
по
срце
.
пред
он
бити
зелено
поље
простран
,
недогледан
као
небо
.
А
на
тај
поље
,
ох
на
тај
исти
место
пре
четири
стотина
година
,
у
језеро
од
српски
и
турски
крв
потонути
јесам
царевина
српски
,
изгубити
се
име
српски
...
млад
вођ
сјахати
с
коњ
,
па
погледати
редом
свој
храбар
војник
.
на
свачији
лице
бити
нацртати
свет
бол
,
свет
осећање
.
он
она
оставити
,
не
хтети
да
она
трзати
из
тај
тишина
;
али
кад
мало
доћи
к
себе
онда
повикати
:
—
Браћо
,
клекнути
са
ја
,
и
скинути
фес
да
пољубити
овај
земља
,
овај
јесам
свет
земља
!
на
она
јесам
пролити
чист
крв
српски
у
она
јесам
гроб
велик
јунак
,
гроб
Милош
Обилић
!
.
.
а
кад
овај
изговорити
,
младић
клон
на
земља
,
плаховито
јесам
љубити
,
па
онда
наслонити
свој
ватрен
чела
на
она
и
тако
у
нем
бол
остати
не
мицати
се
.
сав
он
јесам
војска
послушати
,
сав
пасти
земља
и
страшан
звека
од
оружје
помешати
се
са
тих
молитва
њин
;
али
Коч
бити
тај
толико
занети
да
се
јесам
моћи
макнути
с
место
док
он
не
прићи
радити
.
—
Коча
брата
,
—
говорити
он
полако
—
јесам
ли
ја
доћи
на
Косово
да
плакати
?
...
Коч
се
тргнути
.
—
ох
Радичу
,
опростити
...
—
ја
ти
питати
јесам
ли
ја
доћи
да
плакати
за
Видовим
дан
,
или
да
он
јуначки
покајати
?
...
питати
даље
Кочин
друг
ватрен
.
—
Дошли
јесам
да
он
осветити
!
—
одговарати
вођ
достојанствено
.
—
и
тако
ја
хришћански
вера
на
овај
исти
место
,
где
јесам
пропасти
слобода
српски
,
ја
хтети
јесам
васкрснут
,
или
ако
тај
не
сав
хтети
до
један
изгинути
да
показати
свет
душа
Милошев
да
јесам
достојан
потомак
његов
!
...
војска
јесам
чути
овај
ватрен
реч
што
она
изговорити
њен
млад
вођ
,
па
одушевљено
одговорити
:
—
сав
господар
,
сав
хтети
да
изгинути
за
слобода
!
—
дуго
се
кроз
тај
вечерњи
ваздух
по
простран
поље
разлегати
тресак
од
тај
реч
,
и
Коч
бити
срећан
.
у
тај
тренутак
да
јесам
имати
хиљаду
живот
,
ни
за
један
не
бити
зажалити
само
кад
јесам
видети
да
он
јесам
у
сваки
војник
права
српски
срце
.
—
неки
се
разапети
шатор
и
налог
ватра
!
—
заповедати
вођ
—
А
тај
Радичу
разред
стражити
на
сав
страна
да
пазити
,
јер
моћи
непријатељ
на
један
пут
искрснути
.
Радич
се
поклонити
па
отићи
да
извршити
заповест
,
а
Коч
гледати
мало
по
свој
војска
,
кроз
који
се
просути
весео
жагор
и
кикот
.
ту
се
сад
створити
неки
особит
живот
,
пун
чудан
лепота
.
један
упртити
шатор
из
кола
па
трчати
свој
дружина
,
који
већ
спремати
и
у
земља
побијати
клати
;
други
опет
наслагати
читав
кола
дрво
па
легати
потрбушке
тај
дува
мислити
одувати
сав
дрво
;
неки
сести
па
певати
чист
оружје
од
прашина
;
али
велик
јесам
гунгула
,
смех
,
и
жагор
око
коморџијски
кола
,
где
четник
делити
свој
људи
казан
и
храна
што
хтети
спремити
за
вече
...
ех
диван
ти
јесам
тај
живот
војнички
!
ако
имати
што
данас
за
јела
а
тај
јесам
весео
као
тица
на
грана
,
а
ако
немати
ништа
ни
да
окусити
,
ти
опет
певати
и
шалити
се
с
браћа
,
велим
ако
немати
данас
,
сутра
хтети
бити
и
за
данас
и
за
сутра
.
па
онда
онај
диван
путовање
!
поред
онај
силан
досетка
,
песма
и
шал
отићи
бити
на
крај
свет
,
па
чак
и
на
други
свет
,
а
ни
осетити
не
бити
!
—
А
кад
доћи
врео
бојак
,
ех
,
онда
не
дирати
,
ту
јесам
царовање
за
војник
.
Звижде
пуст
танад
око
ти
,
мислити
да
јесам
киша
,
а
ти
само
певати
и
подврискивати
,
па
хајде
управо
онамо
где
јесам
страшан
битак
,
љут
цик
...
А
ако
ти
ошинути
који
ханџар
или
тај
кроз
срце
пролетити
врео
зрно
,
тај
слатко
заспати
,
и
само
један
туг
однети
на
онај
свет
што
се
неси
доста
насећи
крвнички
глава
!
...
Коч
јесам
с
особит
милина
гледати
неколико
тренутак
свој
војска
,
па
онда
играти
се
с
ханџар
одвојити
се
од
она
те
отићи
шетати
се
по
простран
пољана
уживати
красно
вече
...
тај
ви
се
сећати
колико
јесам
он
мило
вечати
,
с
колик
ли
он
силом
заносити
.
и
доиста
колико
већма
човек
уживати
лепота
тих
летњи
вече
,
тај
сав
нов
и
нов
сладост
и
милина
у
он
налазити
.
Коча
се
чинити
да
сунце
јесам
никад
лепше
на
заход
видети
,
чинити
он
се
да
они
злаћан
облачак
,
што
трептети
у
онај
диван
руменило
на
небо
,
несу
никад
тако
лепити
бити
...
па
како
се
чудно
прелевати
поток
сунчан
зрака
у
непрегледан
зеленило
од
косовски
трава
,
као
у
тих
огледало
зелен
морати
.
Коч
се
пустити
на
воља
мисао
,
и
онај
се
играти
с
он
као
ветров
сламка
.
Час
он
подизати
у
сунчан
свет
,
а
час
он
бацати
далеко
испод
земља
,
испод
пакао
...
он
помишљати
како
јесам
страшан
посао
започети
,
он
слаб
човек
...
али
јесам
јак
и
силан
воља
сав
кадар
учинити
.
толики
јесам
победа
одржати
;
из
велик
дело
красна
свој
отаџбина
истиснути
јесам
крвопија
српски
,
и
још
мало
—-
још
мало
па
хтети
сав
Србадија
бити
слободан
,
бити
срећан
.
Још
мало
па
хтети
извршити
страшан
заклетва
који
задати
браћа
свој
,
па
онда
—
ох
како
хтети
срећно
да
живити
са
свој
Лепосава
,
са
свој
мајка
и
брата
и
осталом
родбина
.
—
ох
—
бурно
се
надимати
Кочин
груда
од
тај
мисао
—
како
хтети
срећан
са
ја
заједно
бити
сав
браћа
мој
,
како
хтети
лепо
и
задовољно
живети
народ
мој
служити
свет
свој
летурђија
.
Вис
не
хтети
бити
писка
ни
запевка
слаб
женскиња
и
нејак
деца
што
она
до
скори
газити
бесан
турски
хат
,
већ
леп
песма
хтети
се
орити
по
красан
српски
земља
!
...
али
из
овај
сладак
уживање
,
који
млад
вођ
прибавити
тај
леп
сан
са
свој
сјајан
слика
,
пробудити
Коч
један
црн
мисао
,
који
се
као
гуја
увући
у
срећан
срце
његов
.
—
А
ћесар
?
А
његов
намера
?
—
и
овде
он
клонути
јуначки
глава
на
прси
.
—
ох
клет
себичност
!
—
уздахнути
горко
младић
:
—
тај
зар
нигде
на
свет
нем
срце
који
ти
тамјан
не
пасти
,
који
јесам
са
сав
чисто
?
...
Ћесар
,
силан
и
богат
,
чији
се
царевина
на
далеко
распростирати
,
јесам
задовољан
са
толики
госпоштина
,
већ
хтети
и
мој
тужан
народ
да
притиснути
...
Ада
не
хтети
тако
ја
оружје
,
преварити
јесам
се
ако
мислити
да
ја
Србадија
за
тај
од
Турчин
ослобођавати
да
бити
твој
робље
!
...
па
поћутати
мало
,
додати
мирно
:
—
јунак
не
требати
никад
да
очајавати
.
сав
хтети
ако
бог
да
добро
бити
!
тај
да
јесам
ја
тако
дрхтати
од
сваки
сенка
,
не
бити
никад
ништа
ни
учинити
,
већ
бити
и
јесам
као
роб
умрьо
!
после
овај
реч
вратити
се
Коч
војска
свој
,
који
се
песма
из
далек
чути
моћи
,
па
пошто
повечерати
и
проразговорити
се
са
свој
четник
,
легати
да
мало
отпочинути
:
док
јесам
сванути
,
Коч
јесам
давно
бити
обићи
свој
стража
па
поћи
опет
у
стан
зачути
неки
потмуо
грмљавина
,
тај
стати
да
боље
чути
.
тај
бити
тутњава
,
који
се
врло
неразговетно
чути
.
али
Коч
јесам
бог
знати
шта
помишљати
,
он
се
одмах
сетити
да
се
тај
негде
бојити
бити
,
а
мало
доцније
помислити
да
тај
моћи
бити
војска
серашћерова
,
који
се
приближивати
.
он
одмах
дозвати
Радича
и
остати
кнез
.
—
да
л
’
ви
што
чути
браћа
?
—
питати
она
.
—
богме
господар
—
рећи
кнез
Новаковић
—
као
да
грмити
,
али
ето
на
небо
немати
ни
облачак
,
већ
јесам
плаво
и
лепо
какав
само
моћи
бити
.
—
А
ја
бити
рећи
да
јесам
тај
сила
Абдијина
—
четник
се
погледати
—-
де
оправити
брзо
један
човек
да
трчати
на
коњ
тамо
према
тулба
Муратов
,
оданде
хтети
сав
поље
боље
моћи
видети
,
па
неки
ми
доћи
да
јавити
!
заповест
се
намах
извршити
.
и
док
кнез
дати
момак
заповест
да
се
спрема
,
а
коморџија
почети
спремати
свој
казан
и
торба
,
Коч
нестрпљиво
ходати
премишљати
да
л
’
јесам
тај
доиста
непријатељ
,
и
ако
бити
колик
јесам
важност
од
тај
први
битка
што
хтети
јесам
с
он
бити
.
јер
ако
тај
битак
пропасти
,
Турчин
хтети
ући
у
Србија
,
и
онда
пропадати
све
што
се
до
сад
учинити
,
а
ако
се
задобити
,
онда
хтети
у
Турчин
толики
страх
ући
да
хтети
се
без
по
мука
извојевати
свет
слобода
.
за
тај
Коч
узјахати
свој
вранац
тај
проћи
кроз
сав
ред
свој
чета
,
храбрити
она
,
и
помињати
она
заклетва
који
он
дати
.
али
сав
тај
реч
и
опоменути
бити
излишан
,
јер
сваки
Кочин
војник
само
чекати
да
се
бити
с
крвник
,
а
како
хтети
се
бити
тај
он
јесам
требати
учити
.
Међа
тај
Коч
јесам
нестрпљиво
сваки
час
погледати
онамо
куда
одјездити
гласник
,
али
он
не
бити
ни
трагати
ни
глас
.
бар
да
се
моћи
видети
!
тек
у
неки
доба
подигнути
се
облак
прах
од
тулба
,
и
—
ето
посланик
који
једва
дисати
од
умор
.
сав
кнез
и
главар
љубопитан
се
скупити
око
Коча
да
чути
шта
хтети
гласник
казати
.
—
А
где
јесам
ти
до
сад
јунак
?
—
питати
господар
војник
кад
овај
пред
он
коњ
зауставити
.
—
Несам
...
моћи
...
пре
господар
!
...
муцати
уморен
коњаник
,
па
пошто
се
неколико
тренутак
одмарати
,
стати
причати
:
—
од
тулба
несам
хтети
да
се
вратити
,
јер
бити
опет
толико
знати
колико
и
сад
знати
,
што
оданде
се
ништа
више
не
видити
до
два
облак
од
прах
,
који
се
страшно
комешати
и
кроз
који
светлуцати
муња
!
Коч
погледати
у
свој
четник
,
а
војник
наставити
:
-
—
за
тај
јесам
брзо
отрчати
колико
јесам
моћи
ближе
онај
облак
да
видити
шта
јесам
,
и
видети
јесам
два
војска
како
се
страховито
борити
!
—
Још
велик
чудо
обузети
слушач
.
—
А
каки
јесам
војска
?
—
питати
Коч
нестрпљиво
.
један
јесам
турски
,
а
други
не
знати
каки
јесам
.
борити
се
пустити
као
да
несу
људи
већ
вући
,
али
бадава
много
јесам
више
Турчин
!
...
гласник
ућутати
,
а
Коч
премишљати
мало
па
онда
се
нагло
окренути
свој
:
—
Браћо
,
Турчин
и
овде
тлачити
слаб
.
бити
он
ко
он
драго
,
ја
требати
да
он
притећи
у
помоћ
.
Кнез
Влајко
,
тај
са
свој
остати
да
чувати
друм
,
ако
ти
бити
до
невоља
пошљи
за
ја
гласник
.
остати
за
ја
!
—
и
после
овај
реч
одлетити
на
свој
ватрен
коњица
,
али
његов
војска
јесам
никад
иза
он
изостајати
,
и
она
с
он
напоредо
прелетати
преко
раван
Косово
.
на
последак
толико
се
приближити
војска
што
се
борити
и
који
завити
у
облак
од
прах
са
севање
и
прасак
небројан
пушак
изгледати
страшно
,
да
јесам
моћи
распознат
људи
.
Коча
заиграти
срце
од
радост
кад
угледати
како
се
онај
јунак
што
тако
притеснити
од
Турчин
бити
јуначки
борити
.
—
ох
,
тај
јесам
вредан
браћа
српски
!
—
мислити
он
похитати
још
брже
—
хвала
ти
Божа
што
ја
дати
прилика
да
тако
ваљан
јунак
у
помоћ
бити
!
—
али
и
бити
доиста
крајње
време
за
помоћ
.
Турчин
бити
тако
притеснити
и
онако
од
силан
губитак
малаксао
чета
свој
противник
,
да
јесам
још
врло
мало
требати
па
да
овај
са
сав
пропасти
.
Бо
бог
никад
не
заборављати
оне
,
који
се
за
слобода
бити
.
у
тај
мах
угледати
Турчин
Кочин
чета
,
па
од
чудо
скаменити
се
,
а
њихов
противник
видети
да
она
јесам
бог
шиљити
помоћ
одакле
се
никад
надати
несу
моћи
,
на
нов
оживети
па
с
нов
снага
напасти
на
Турчин
,
који
вешт
Кочини
четник
у
тренутак
тако
опколити
бити
,
да
несу
макнути
моћи
.
сад
се
просути
страшан
ватра
из
српски
пушак
,
па
још
један
,
а
онда
севнути
јатаган
...
Коч
,
који
јесам
управљати
средина
свој
војска
,
само
продирати
напред
,
и
после
један
сахат
распрштати
се
Турчин
куд
који
.
тек
јесам
моћи
видети
како
неколико
Срба
гонити
по
читав
чета
Турчин
,
који
безобзирце
бегати
,
а
после
још
један
сахат
на
Косово
неси
моћи
спазити
Турчин
,
осим
нешто
робље
,
и
мртав
леш
,
који
као
брежуљак
по
поље
разбацан
стајати
.
млад
вођ
српски
разгонити
с
крвав
јатаган
нешто
заостао
Турчин
,
а
у
лице
сав
испрскати
од
турски
крв
,
на
један
пут
сусрести
се
с
један
јунак
од
онај
што
се
борити
с
Турчин
,
па
стати
на
сред
разбојиште
,
јер
она
се
поглед
чудно
сусрести
.
диван
тај
бити
момак
,
на
ко
наићи
Коч
.
лице
он
бити
јуначки
лепо
,
очи
ватрен
као
у
наки
Арапин
,
а
дуг
густ
црн
кос
спуштати
он
се
испод
румен
вес
пиз
го
врат
.
поносит
стас
и
цео
тело
бити
у
онаки
одело
као
и
сав
јунак
,
који
Срба
припомоћи
да
надбити
Турчин
,
само
што
јелек
и
чепкени
са
доколеница
од
црвен
чоха
бити
богат
злато
извести
,
а
широк
у
хиљада
бор
набран
фистан
бити
од
свила
.
и
он
у
крвав
до
лакат
рука
бити
димишћија
,
са
који
капати
још
врело
турски
крв
...
оба
јунак
ћутети
гледати
се
,
оба
намах
познати
да
јесам
обојица
вођ
.
—
Јуначе
!
—
прозборити
на
последак
непознат
Коча
свечан
глас
—
кроз
тај
твој
ватрен
црн
очи
провидити
тај
велик
сјајан
душа
,
а
у
овај
бој
мало
час
показати
јесам
да
ти
јесам
срце
као
у
лав
.
таки
јесам
човек
одавно
тражити
,
јер
ко
немати
побратим
тај
и
бог
заборављати
!
тако
казати
наш
пословица
.
Хоћеш
да
ја
бити
побратити
?
—
—
ја
не
хтети
да
ти
питати
за
име
ни
за
род
.
у
бој
јесам
видети
како
ти
јесам
име
,
за
тај
здраво
да
јесам
ја
бог
побратимити
,
ходити
да
се
овако
с
крвав
оружје
у
рука
загрлити
!
—
и
они
се
жарко
загрлити
и
пољубити
,
а
оба
војска
који
чисто
дрхтати
чекати
да
видити
шта
хтети
изаћи
из
овај
чудан
састанак
,
радосно
кликнути
,
па
се
и
војник
с
оба
страна
стати
братски
грлити
и
љубити
,
као
да
јесам
стар
познаник
,
који
се
само
одавно
видети
несу
.
—
А
сад
побратимити
казати
ја
се
по
име
,
и
казати
ја
одакле
јесам
?
—
питати
Коч
побратити
.
—
ја
јесам
брата
Коча
Петровић
,
вођ
Срба
,
што
јесам
устати
да
са
себе
збацити
турски
ланац
!
—
—
ох
ти
ли
јесам
брата
?
—
повикати
побра
Кочин
—
тај
ја
јесам
и
не
познавати
ти
но
само
слушати
за
твој
јунаштво
жудети
и
молити
бог
да
ти
видити
.
па
како
се
славно
познати
!
да
јесам
ја
жив
и
срећан
!
—
и
побратимити
се
још
једном
загрлити
.
—
А
сад
ваљати
да
се
и
ја
ти
казати
.
ја
јесам
Арбанас
Крџали
Фејзија
,
и
подигнути
јесам
сав
народ
,
да
и
ја
један
пут
скинути
турски
ланац
!
—
—
Дуга
се
да
бог
да
поносити
ти
јуначки
твој
народ
!
—
кликнути
обрадован
Коч
што
јесам
таки
побратим
стећи
,
и
трећи
пољубац
увенчати
свет
свеза
,
који
за
навек
свезати
овај
два
ваљан
млад
срце
.
Пошто
јесам
се
побратимити
подуг
разговарати
и
изближе
упознати
,
поћи
Коч
растајати
се
од
свој
Фејзије
.
—
С
бог
брата
,
и
не
заборавити
ја
!
—
говорити
Коч
.
-
—
Шта
ти
велим
?
—
питати
изненађено
Арбанас
:
—
Хоћеш
да
ја
оставити
а
ни
залогај
хлеб
,
ни
мрвити
со
несмо
под
мој
кров
појести
?
Хоћеш
да
отићи
,
а
и
да
ти
не
видити
народ
који
јесам
толико
добар
данас
учинити
да
ти
не
хтети
умести
никад
довољно
захвалити
?
ох
брата
...
и
младић
се
веома
ражалити
.
—
опростити
побра
,
али
морати
.
на
друм
,
који
водити
у
мој
отаџбина
,
оставити
јесам
врло
мало
војска
,
па
ако
навалити
непријатељ
,
рад
ко
јесам
и
доћи
чак
овамо
,
продрети
...
—
непријатељ
?
ти
још
имати
непријатељ
?
добро
,
хајдемо
,
заједно
хтети
она
сатрти
!
-—
Па
онда
окренути
се
свој
викнути
:
—
Шахин
,
неки
јесам
спреман
војевати
!
—
Коч
он
зачудити
гледати
.
—
Шта
ти
тај
чинити
Фејзијо
?
—
питати
он
.
—
Ништа
;
само
ти
молити
казати
ја
ко
се
крвник
надати
и
с
који
страна
?
—
—
ја
јесам
мислити
кад
од
кућа
с
војска
поћи
да
ја
у
Косово
већ
чекати
силан
серашћер
Абди
-
паш
од
Једренета
,
али
ево
ја
он
морати
да
чекати
!
—
одговорити
Коч
.
Кара-
Фејзији
сијнути
вељи
радост
на
лице
.
—
ох
јунак
—
повикати
на
тај
-
ти
сатирати
и
упропашћивати
свој
непријатељ
и
не
знати
да
тај
чинити
!
ти
јесам
мало
час
Абди
-
паш
тако
потући
,
да
се
не
хтети
скоро
сетити
да
завојштити
на
поносит
твој
отаџбина
!
—
Коч
јесам
смести
да
веровати
што
чути
...
тај
бити
са
сав
изненадан
радост
,
али
он
побра
одмах
уверити
да
јесам
тај
доиста
тако
,
и
он
сад
послати
гласник
да
зовнути
кнез
Влајко
са
његов
људи
,
јер
јесам
моћи
одбити
први
молба
свој
драг
Фејзије
,
већ
јесам
намерити
да
с
он
отићи
до
његов
главног
стан
,
до
његов
кућа
.
—
XВИИИ
.
цео
арбанаски
јесам
запамтити
тај
весеље
како
настати
у
стан
Фејзијином
кад
он
у
поход
доћи
побратити
Коч
.
неки
чудан
неразумљив
сила
у
тренутак
свеза
овај
два
млад
јунак
,
у
онај
свечан
тренутак
кад
се
на
крвав
разбојиште
сусрести
;
њин
узвишен
дух
тако
се
сродити
,
да
не
бити
жалити
хиљаду
живот
кад
бити
имати
,
један
за
други
жртвовати
.
они
се
заволети
као
браћа
родити
,
и
више
но
што
се
помислити
моћи
,
тако
она
свезати
један
мисао
,
један
жеља
,
и
једнак
година
...
да
јесам
како
моћи
бити
никада
се
растајати
не
бити
,
толико
омилити
један
други
;
али
Коч
јесам
моћи
много
изостати
.
он
морити
нестрпљење
и
радозналост
да
дознати
шта
се
у
његов
отаџбина
радити
,
па
ипак
знати
јесам
његов
побра
да
он
небројен
част
и
весеље
тако
забавити
,
да
јесам
ни
осетити
како
проћи
читав
месец
дан
од
како
јесам
у
Фејзијином
стан
...
толико
заволити
свој
Фејзију
,
е
јесам
његов
љубав
кадар
бити
учинити
да
јесам
Коч
заборавити
и
кућа
и
мајка
и
вереница
.
дан
он
пролазити
као
тренутак
који
гледати
леп
кола
арбанаски
,
који
играти
сваки
јуначки
игра
,
а
који
опет
ловити
зверад
по
гора
са
свој
побра
...
А
по
кад
кад
бити
слушати
какав
стар
јуначки
песма
што
она
седити
Мустај
онако
дивно
изводити
знати
,
па
онда
губити
се
у
густ
облак
од
нарђилета
причати
један
други
шта
јесам
преживети
,
причати
љут
бој
што
она
бити
с
крвник
слобода
свој
...
али
што
Коч
никако
не
моћи
да
разумети
,
тај
бити
један
крџалинска
чета
,
који
чудно
,
врло
чудно
изгледати
...
тај
бити
сав
млад
момак
,
ни
у
један
још
не
бити
наусница
,
а
сваки
ти
бити
леп
лице
као
у
девојка
,
поносит
и
витак
стас
као
јела
,
само
што
за
пас
не
имати
оружје
.
—
ма
каки
јесам
ти
овај
војник
побра
?
питати
једном
Коч
не
моћи
се
чудо
начудити
.
—
То
јесам
ђувендија
!
одговорити
Фејзија
смешити
се
.
—
Ђувендије
?
питати
Коч
—
бог
и
душа
ја
и
опет
не
знати
шта
јесам
тај
!
—
То
јесам
сав
цура
,
-
сав
нежан
одојчад
богат
турски
харем
,
што
ми
после
разних
бој
пасти
шака
!
—причао
јесам
млад
Арбанасин
.
побратити
он
зачудити
гледати
—
Па
што
хтети
ти
тај
чета
?
зар
и
онај
у
бој
ићи
?
-
—
не
,
слабо
женскиња
не
пуштати
ја
у
бојити
,
већ
она
чувати
да
ја
у
стан
весео
војска
,
а
кад
бити
бојити
,
онда
оне
на
страна
чувати
коњ
и
комора
!
ех
,
па
зар
ти
тај
неси
пре
знати
?
зар
неси
још
чути
њихов
песма
?
—
па
онда
Фејзија
дозвати
један
Крџали
:
—
Ида
ти
казати
да
ја
заповедати
неки
ја
под
шатор
доћи
Надин
и
неки
донети
свој
тамбура
.
—
А
кад
војник
отићи
,
окренути
се
опет
Коча
:
—
Хајд
побра
,
хајде
да
чути
што
никад
чути
неси
!
...
Међа
тај
онај
крџалија
,
који
Фејси
заповедити
да
Надин
зовнути
,
поћи
брз
корак
на
онај
страна
стан
,
који
се
разастрьо
као
каки
огроман
варош
,
у
који
се
белити
чадорје
где
становати
красан
ђувендија
.
он
брзо
наћи
Надин
те
она
каза
воља
свој
господар
;
а
цура
,
за
који
мнити
не
хтети
требати
да
се
казати
да
јесам
тај
она
исти
Перизина
другарица
,
који
ноћу
поћи
из
Једренета
у
мушки
хаљина
,
како
бити
само
лакше
доћи
до
Кара-Фејзијиног
стан
,
како
дознати
да
јесам
господар
чекати
,
брзо
потражити
и
удесити
танкогласан
жица
на
свој
тамбурица
,
па
похитати
да
испунити
воља
његов
.
пут
јесам
нешто
важно
премишљати
,
и
толико
се
за
тај
занети
бити
да
јесам
и
нехотице
полако
изговарати
оно
што
мислити
.
—
да
ли
да
сад
почети
?
—
мрмљати
она
полако
:
—
Али
бојити
се
да
још
јесам
време
.
А
особито
што
јесам
сад
код
он
тај
српски
војвода
.
боље
јесам
да
још
мало
причекати
.
Указаће
се
ја
и
добар
прилика
!
...
тако
разговарати
са
себе
стигнути
она
у
чадор
млад
арбанаски
поглавица
где
бити
сав
четник
и
српски
и
арбанаски
сакупити
,
па
заједно
с
Фејзијом
и
с
Коча
очекивати
јесам
да
она
чути
певање
,
о
који
се
толики
хвала
проносити
.
и
доиста
несу
јесам
заман
толико
хвалити
.
кад
Надин
почети
певати
,
Коч
се
чисто
занети
од
милина
.
па
с
каки
осећање
певати
,
како
се
чисто
губити
у
онај
фантастичан
источњачки
појезија
,
како
из
срце
певати
тај
жестоко
прижељкивање
млад
булице
,
да
она
на
последак
клонути
рука
,
и
звучан
тамбурица
откотрљати
она
се
с
крило
по
мекан
сиџаде
...
немати
сиротица
снага
да
све
отпевати
!
...
Коч
не
знати
какав
реч
да
захвалити
певачица
на
диван
песма
,
који
он
толики
милина
обасути
срце
што
тако
силно
осећати
,
а
побра
свој
,
који
он
као
с
неки
победа
гледати
,
стиснути
срдачно
рука
,
па
он
рећи
:
—
права
јесам
рећи
брата
,
овако
певање
још
чути
несам
,
а
и
не
хтети
више
чути
!
...
—
тако
јесам
живети
Коч
код
свој
Фејзије
,
који
он
јесам
сваки
дан
нов
радост
и
забава
прибављати
тако
да
овај
јесам
ни
опазити
како
већ
два
месец
проћи
од
како
јесам
у
арбанаски
,
да
јесам
имати
кад
ни
сетити
се
колик
он
посао
код
кућа
чекати
.
један
подне
на
један
пут
као
без
дух
улетити
у
Кочин
шатор
један
његов
четник
,
па
он
јавити
да
јесам
стигнути
посланик
из
Србија
.
коза
скочити
.
на
мах
се
сетити
да
јесам
нешто
необично
.
А
кад
још
угледати
да
тај
посланик
јесам
ники
други
до
његов
стар
веран
Павао
,
онда
задрхтати
...
тај
бити
рђав
знак
,
кад
не
бити
ники
други
да
послати
за
гласник
већ
он
сед
,
слаб
старац
.
—
о
,
мити
мој
Павао
,
од
куд
ти
тако
?
—
повикати
млад
вођ
па
он
похитати
на
сусрет
и
загрлити
он
срдачно
:
—
Која
добро
носити
?
...
тај
зар
ники
млад
од
ти
не
бити
?
...
али
Павао
не
одговорити
ни
на
један
питање
свој
млад
господар
.
он
он
само
гледати
чудан
поглед
,
који
Коч
не
моћи
да
разумети
,
а
сузити
он
као
киша
тећи
.
—
тај
седити
,
ти
јесам
ја
се
тако
уморити
од
далек
и
мучан
пут
да
не
моћи
ни
да
говорити
—
седати
Коч
свој
стар
слуга
,
али
он
сад
углед
сузити
па
се
тргнути
:
—
Али
ти
плакати
?
ох
моћи
ја
мучити
,
већ
казивати
брже
шта
јесам
и
како
јесам
?
јесам
ли
код
кућа
сав
здрав
и
мирно
?
—
али
стар
Павао
још
ништа
не
одговарати
и
ако
се
мучити
да
проговорити
,
Коч
он
пружити
буклија
с
вино
да
се
мало
поткрепити
,
а
кад
доћи
до
реч
,
онда
опет
загрлити
свој
господар
па
он
говорити
:
—
господар
,
шта
учинити
да
од
бог
наћи
?
Што
се
забавити
толико
кад
ти
јесам
за
невоља
бити
?
ти
седити
па
се
веселити
,
а
ја
—
—
Шта
јесам
Павао
ако
бог
знати
?
да
несу
Турчин
отиснути
ћесаровце
,
па
опет
настати
страшан
зулум
?
...
питати
нестрпљиво
вођ
.
—
ох
камо
срећа
,
тај
бити
Турчин
опет
растерати
,
али
...
уздахнути
старац
горко
.
—
дакле
се
нешто
још
страшан
догодити
?
—
викнути
младић
престравити
:
—
тај
говорити
живот
тај
!
—
—
Слушај
!
—
рећи
стар
слуга
тихо
прикупити
сав
сила
свој
:
—
Немац
ти
прогласити
за
издајник
,
и
свргнути
јесам
те
с
војводство
.
прогласити
јесам
да
јесам
ти
са
цео
војска
прећи
к
Турчин
,
па
се
сад
заједно
спремати
да
на
Србија
ударити
,
и
за
тај
јесам
на
граница
оправити
силан
њихов
војска
да
ти
не
да
вратити
се
на
огњиште
.
и
ја
јесам
с
тежак
мука
промакнути
кроз
онај
небројен
војска
и
кроз
њихов
силан
шпијун
!
Коч
се
само
насмешити
.
—
ти
се
смешити
?
—
питати
Павао
зачудити
:
—
То
ти
јесам
мало
страхота
?
—
смејати
се
мој
Павао
,
смејати
се
лудост
немачки
.
како
јесам
они
смислити
да
ја
скинути
с
врата
!
али
ако
бог
да
показати
ја
она
скоро
ко
јесам
Коч
,
показати
она
да
јесам
се
љутито
преварити
!
па
после
овај
реч
сетити
се
нешта
додати
:
-
но
збиља
ти
мало
час
тако
нешто
рећи
као
да
имати
још
неки
страшан
прича
!
...
-
од
који
хтети
за
цео
задрхтати
!
—
прихватити
прихватити
старац
—
на
који
се
не
хтети
тако
осмехнути
.
јер
чути
господар
,
твој
ти
јесам
брат
мргуд
тужити
немачки
суд
за
некакав
грдан
дуг
,
и
с
тај
се
сав
твој
добра
предати
он
.
па
и
тај
јесам
ништа
,
али
он
јесам
—
ох
што
јесам
ту
да
један
удар
смрвити
безбожан
псето
—
мој
добар
кнегиња
истерати
из
пун
кућа
,
из
њен
добра
на
улица
да
се
просјачење
храна
.
али
се
онај
угурсуз
преварни
кад
јесам
мислити
да
хтети
Кочин
мајка
просити
.
она
јесам
намах
к
себе
узети
твој
Лепосава
господар
,
узети
јесам
у
кућа
што
јесам
ти
после
победа
даровати
стар
Драгомир
у
накнада
за
онај
који
он
Турчин
сагорети
...
али
сирот
кнегиња
пасти
у
тежак
болест
од
срам
и
од
туга
,
што
јесам
таки
хвала
дочекати
од
свој
мргуд
,
ко
јесам
од
мален
детешце
одхранити
до
човек
,
ко
јесам
као
свој
очи
,
као
ти
пазити
.
ох
за
што
не
удавити
штене
још
онај
јутро
кад
он
наћи
у
трава
!
...
док
јесам
Павао
говорити
,
у
Коча
се
два
три
пут
лице
промена
.
Час
бледети
као
крпа
,
а
час
бити
он
крв
јурнути
у
образ
,
очи
бити
он
се
преврнути
да
он
страшно
бити
погледати
;
а
кад
Павао
сав
исказ
онда
он
склопити
очајно
рука
па
поглед
к
небо
:
—
ох
Божа
!
...
тај
мој
мргуд
учинити
?
...
Старц
,
јесам
ли
ти
при
себе
?
болан
шта
јесам
казати
?
мој
брат
тај
учинити
?
...
шапутати
он
кршити
рука
и
зверати
на
сав
страна
као
да
јесам
полудети
.
—
тај
зар
се
не
сећати
синути
Коча
да
јесам
и
он
миловати
као
и
ти
,
па
зашто
бити
ја
нањ
потварати
тако
гадан
дело
?
...
говорити
старац
жалостив
трести
свој
сед
глава
.
—
Божа
силан
Божа
!
—јаукну
сиромах
младић
па
клон
на
међедина
што
по
земља
прострети
бити
.
али
одмах
опет
скочити
на
нога
те
као
стидети
се
од
толики
слабост
гледати
да
он
се
на
лице
не
показати
ни
један
знак
очајање
.
—
јесам
сад
време
за
кукање
!
—
па
онда
брзо
сазвати
свој
четник
и
главар
тај
она
заповедити
да
се
одмах
на
пут
спрема
,
а
јесам
отићи
да
се
с
побра
свој
опростити
.
—
Шта
ти
тај
говорити
брата
?
—
питати
Фејзија
кад
саслушати
Коч
.
тај
хтети
да
одлазити
?
не
,
не
,
ти
се
само
шалити
,
ти
добро
знати
да
јесам
ја
толико
омилети
,
е
хтети
моћи
без
ти
живети
!
...
али
кад
он
Коч
испричати
колик
он
јесам
невоља
,
каки
он
јад
кућа
звати
,
онда
млад
Арбанасин
тужно
уздахнути
,
па
он
више
јесам
задржавати
.
не
искати
да
ви
причати
њихов
тужан
растанак
.
они
се
толико
заволети
бити
,
што
јесам
један
осећати
тако
јесам
подједнако
делити
и
други
,
да
тај
чисто
постати
један
душа
у
два
тело
.
они
се
дуго
братски
грлити
и
љубити
,
на
последак
и
по
трећи
пут
растати
се
;
али
Фејзија
опет
зауставити
свој
побра
.
—
ти
не
хтети
јесам
ићи
.
Причекај
ја
само
овај
ноћ
док
се
и
мој
војска
опремити
,
па
хтети
заједно
поћи
.
ја
хтети
,
ја
ти
морати
помоћ
у
овај
невоља
!
—
Коч
он
дуго
с
особит
осећање
гледати
.
-
Кажи
ја
духати
ти
,
какав
јесам
тај
сила
што
тако
силно
свезати
срце
наш
?
—
па
после
додати
:
—
хвала
тај
побра
.
ја
бити
примити
твој
понуда
,
али
ја
знати
да
твој
земља
и
твој
народ
не
смести
ни
тренутак
без
ти
остати
док
не
бити
са
сав
слободан
,
а
хвала
бог
ја
још
имати
толико
снага
да
јесам
сатрти
свој
крвник
.
но
ако
ја
бити
до
велик
невоља
,
ја
хтети
ти
јавити
,
ја
хтети
ти
замолити
за
помоћ
!
онда
ја
притећи
с
твој
соко
,
а
сад
с
бог
,
и
поменути
ја
по
љубав
!
—
—
С
бог
побра
,
срећа
тај
пратити
.
па
моћи
заборавити
свој
Фејзију
!
...
сад
ударити
јасан
свирка
и
бубањ
,
и
кренути
се
српски
војска
из
арбанаски
,
где
тако
дивно
дочекати
бити
,
и
где
свако
за
кратак
време
тако
мити
постати
.
XИX
.
док
се
Коч
у
арбанаски
бавити
,
дотле
јесам
његов
земља
доста
срећан
бити
.
народ
истина
не
бити
са
сав
спокојан
и
миран
,
јер
он
сав
војска
бити
на
страна
,
али
опет
надати
се
да
хтети
јесам
скоро
угледати
како
се
с
победа
враћати
.
тај
он
мисао
јако
крепити
,
а
поред
тај
у
цео
земља
не
бити
ни
један
Турчин
,
нигде
неси
више
моћи
угледати
ни
један
вук
који
сисати
српски
крвца
.
на
последак
народ
се
бити
ужелети
миран
данак
,
додијати
он
крвав
крајина
,
па
за
тај
бити
задовољан
мир
,
који
настати
у
земља
пошто
Турчин
и
из
Београд
бити
истерати
.
али
не
трајати
дуго
овај
срећа
.
од
војска
ћесарски
,
који
војевати
у
Босна
и
Бугарска
,
долазити
рђав
глас
,
а
сврх
тај
на
један
пут
пукнути
по
народ
глас
,
који
прострел
сваки
српски
срце
као
гром
.
—
Коч
збацити
!
...
он
прогласити
за
издајица
,
а
мргуд
наместити
Немац
на
место
он
!
...
тај
се
реч
проносити
по
народ
који
она
с
велик
страх
изговарати
;
на
скоро
настати
сав
велик
и
велик
жагор
међу
Србадија
који
се
гунђати
почети
скупљати
и
договарати
:
али
сав
бити
узалуд
.
Немачка
војска
бити
свуда
тако
притиснути
да
ники
глава
јесам
смести
дигнути
.
А
кад
још
народ
видити
да
ћесарев
намесник
оправити
силан
војска
ка
Крушевац
и
к
Алексинац
да
његов
деца
,
који
јесам
се
у
далек
туђина
борити
с
душманин
,
не
пропустити
да
се
кућа
вратити
,
онда
он
препукнути
јуначки
срце
...
и
сад
тек
осетити
како
јесам
тешко
свој
без
свој
!
...
али
никоји
срце
у
цео
српски
земља
не
бити
тако
тешко
као
ојађен
срце
Кочин
остарети
мајка
,
који
тако
безбожан
смрвити
рука
мргудов
...
ох
тежак
јесам
тај
мука
,
велик
јесам
тај
добар
кад
старати
душа
дочекати
да
она
онај
,
ко
јесам
она
од
срце
волети
,
ко
јесам
с
тежак
мука
однијала
и
одхранити
,
тако
вратити
милост
њен
,
кад
јесам
дотерати
до
просјачки
штап
поред
така
кућа
и
толики
добра
њезин
.
истина
,
и
да
јесам
старица
имати
свој
Лепосава
,
опет
она
не
бити
остати
самохран
,
сваки
бити
јесам
кућа
у
Пањевац
,
па
и
по
цео
Левчу
примити
од
сав
срце
к
себе
,
јер
не
бити
ни
један
човек
или
жена
на
далеко
око
Пањевац
,
који
она
и
њен
Коч
јесам
учинити
какав
добро
.
али
она
јесам
тај
болети
што
јесам
тако
враћање
дочекати
од
свој
мргуд
,
ко
јесам
она
тако
љубити
,
тај
она
јесам
страшно
болети
...
па
још
кад
помишљати
на
свој
јединац
,
кад
бити
се
сетити
шта
јесам
он
мргуд
учинити
,
какав
јесам
срамота
нањ
бацити
,
онда
она
се
трзати
и
онај
мало
живот
,
кидати
се
као
слаб
конац
под
удар
оштар
јатаган
...
Тешка
јесам
болест
обрвати
,
она
пасти
у
постеља
,
испред
који
се
Лепосава
никад
не
помицати
.
сирот
девојка
јесам
се
ни
сећати
себе
и
свој
здравље
,
само
да
угодити
бон
мајка
свој
заручник
,
само
да
она
неговати
,
да
она
сваки
и
најмању
жеља
испунити
.
али
сав
тај
нега
бити
узалуд
,
јер
она
већ
бити
избројати
данак
.
туг
она
јесам
тако
силно
потрести
,
да
она
јесам
живот
поткопати
.
Лепосава
дрхтати
опажати
како
она
свекрва
сав
већма
слаб
,
како
се
сав
већма
губити
.
—
ох
Божа
!
—
плакати
девојка
клечећи
у
по
ноћ
поред
постеља
болнички
,
и
склапати
очајно
свој
леп
рука
:
—
њен
смрт
јесам
далеко
,
а
Коча
још
немати
...
мргуд
јесам
славити
свој
победа
.
он
бити
опити
радост
и
срећом
што
јесам
постигнути
онај
што
јесам
желети
.
свргнути
јесам
с
достојанство
онај
,
ко
јесам
мрзио
као
што
се
само
моћи
мрзити
,
а
не
помишљати
да
јесам
тај
његов
брат
,
не
сећати
се
да
јесам
тај
онај
човек
,
који
он
јесам
као
себе
љубити
.
А
Мирко
опет
царовати
уза
свој
други
у
злочинство
.
и
он
постигнути
свој
освета
;
сад
се
он
подигнути
над
онај
,
који
он
јесам
онако
понизити
и
осрамотити
у
црн
врх
,
а
не
помишљати
куд
хтети
он
црн
душа
зарад
толики
сплетка
и
невера
.
Беше
леп
ведар
дан
.
мргуд
шетати
по
двор
свој
,
слуга
он
се
на
сав
страна
поклањати
,
али
он
гледати
за
дим
из
чибук
,
а
не
хтети
ни
да
она
поглед
.
на
један
пут
се
пренути
,
па
стати
.
уза
стуб
се
чути
нагао
ход
.
он
радознало
похитати
на
онај
страна
,
и
на
први
стуба
сусрести
се
са
свој
побра
.
—
Шта
јесам
тај
Мирко
?
питати
он
зачудити
кад
углед
како
се
овај
разбарушити
,
како
јесам
побледети
,
како
плашљиво
на
сав
страна
звер
.
Што
јесам
се
тако
задувати
као
да
јесам
три
дан
трчати
?
—
—
зло
!
...
зло
јесам
мргуд
!
...
мучити
се
Мирко
да
прозборити
.
-
тај
какав
зло
?
Шта
снивати
?
зар
ми
сад
моћи
зло
бити
?
—
—
ох
варати
се
,
али
хтети
се
на
мах
уверити
.
само
требати
један
реч
да
чути
,
па
хтети
све
дознати
.
-
—
тај
исказати
јесам
већ
,
па
хтети
видети
да
ја
ништа
тако
лако
не
уплашити
!
—
говорити
мргуд
охоло
.
А
Мирко
он
шанути
:
—
Коч
се
враћати
!
...
зликовац
задрхтати
и
пребледети
:
—
Коч
?
...
ти
јесам
луд
!
тај
не
моћи
бити
!
...
трудити
се
да
јесам
себе
уверити
:
—
онолики
силан
немачки
војска
што
он
на
граница
чекати
?
тај
да
крило
имати
,
па
не
бити
моћи
прелетети
!
...
додати
силно
,
стегнути
песница
.
—
Али
...
тешко
ми
!
.
.
тај
гледати
да
се
спасти
за
раније
...
јер
...
јер
јесам
већ
у
Левчу
!
...
овај
реч
чудан
сила
градити
утисак
на
црн
душа
мргудов
.
за
неки
тренутак
остати
на
место
не
знати
од
чудо
шта
да
радити
,
гледати
у
свој
друга
не
мицати
се
,
па
онда
на
један
пут
као
да
побеснити
,
јурнути
у
свој
одаја
,
покупити
све
што
драгоцен
бити
,
и
—
нестати
он
.
А
Мирко
,
који
јесам
свуда
и
свакада
знати
погодити
сваки
мисао
мргудов
,
јесам
ни
сад
чекати
да
он
казати
шта
вала
чинити
већ
намах
похитати
за
он
.
и
доиста
јесам
Мирко
преварити
мргуд
.
Коч
јесам
као
на
муња
прећи
онај
дуг
пут
,
а
кад
јесам
прићи
к
слободан
земља
свој
,
онда
он
јуначки
срце
закуцати
много
живље
е
се
надати
да
хтети
бити
крвав
бој
,
па
шанути
свој
витез
:
—
Браћо
,
у
ко
куцати
још
српски
срце
,
који
не
жалити
за
слобода
умрети
,
и
који
не
хтети
да
пљунути
на
частан
крст
,
за
ја
!
—
али
не
бити
невоља
да
овај
говорити
млад
вођ
,
његов
војска
бити
жив
жеравица
,
па
јесам
јесам
требати
дирати
.
али
они
проћи
и
Крушевац
,
а
нигде
ники
не
опазити
,
који
бити
стати
да
она
пут
препречити
.
свуда
она
изалазити
у
сретање
народ
,
који
она
са
топлим
загрљај
дочекивати
,
и
који
она
чекати
као
озепсти
сунце
.
-
—
Шта
јесам
овај
Павао
?
—
запитати
на
последак
Коч
:
—
ја
нигде
не
видити
ни
један
ћесаров
војник
!
—
старац
слегнути
раме
:
—
и
ја
се
не
умети
тај
чудо
начудити
,
овај
јесам
чист
посао
!
—
—
ја
бити
рећи
—
рећи
Коч
па
се
замислити
,
а
за
тај
одмах
заповедити
да
се
војска
разред
.
Радича
с
његов
чета
послати
напред
,
један
посао
лево
,
други
десно
од
средина
,
у
који
ићи
он
с
велик
дело
војска
и
с
комора
.
али
све
узалуд
,
нигде
ники
не
видети
,
а
друго
више
и
не
бити
прилика
за
заседа
,
јер
ево
већ
наступити
на
раван
и
кићен
Левач
,
који
јесам
раван
као
какав
башта
.
Коч
се
чисто
пренути
кад
угледати
свој
домовина
,
кад
углед
онај
диван
драга
,
у
који
јесам
он
с
јањац
одрастати
,
како
се
прелевати
у
зеленило
,
па
се
чисто
смести
нањ
.
али
на
брзо
проћи
он
тај
мило
и
сладак
осећање
.
опомена
се
свој
безбожан
брата
,
задрхтати
кад
помислити
шта
он
ради
јадан
стар
мајка
;
чисто
он
хтети
препукнути
срце
од
туга
.
па
тек
обод
вранац
а
полегати
по
он
,
да
помислити
е
летити
.
али
на
један
пут
заустегну
раздражити
коњица
.
и
ако
јесам
онако
занети
бити
туг
,
опет
јесам
угледати
да
се
од
Радичев
чета
,
што
подалеко
измакнути
бити
,
подигнути
прамен
магла
,
а
из
магла
на
скоро
распознати
његов
оштро
око
да
он
тај
у
трка
хитити
јесам
Радич
.
Коч
у
први
мах
помислити
да
јесам
нагазити
на
ћесаровце
,
ал
’
опет
тај
не
моћи
да
веровати
,
јер
пред
он
бити
пукнути
раван
пол
,
па
нигде
ништа
не
моћи
да
опазити
,
и
ако
јесам
далеко
видети
моћи
.
он
успламтети
.
Чисто
он
нестајати
,
тако
јесам
слушати
шта
хтети
војвода
да
он
прозборити
.
али
и
бити
чудан
Радичев
реч
.
—
зло
јесам
господар
.
мал
’
ти
се
несмо
задоцнити
!
—
говорити
он
муцати
:
—
Учинило
се
онај
што
се
никад
надати
несмо
,
ал
’
бити
ваљати
да
се
надати
!
Немац
издати
;
помирити
се
с
Турчин
као
баба
,
па
загрепсти
одакле
јесам
и
доћи
,
а
напустити
земља
.
за
тај
ми
не
дочекати
на
граница
!
—
—
јесам
л
’
већ
ући
Турчин
у
земља
?
—-
запитати
господар
нагло
.
—
Још
несу
,
али
јесам
се
са
страшан
сила
упутити
,
и
требати
брже
у
крајина
!
—
—
овај
јесам
врло
добро
.
бар
хтети
једном
знати
хтети
ли
живети
или
хтети
опасати
пречага
,
па
неки
ми
пљувати
на
образ
.
с
Немац
хтети
се
рачунати
само
да
овај
црн
облак
разбити
.
ти
водити
чета
Радичу
место
ја
,
а
ја
ићи
да
учинити
онај
што
ја
бог
заповедати
,
да
још
једном
целивати
мати
рука
—
ох
ако
јесам
још
жив
—
па
онда
ето
ја
за
ти
.
ја
хтети
тај
још
ноћас
стигнути
,
јер
сад
нем
оклевање
!
—
Коч
отићи
к
Пањевац
,
а
Радич
прибрати
растурен
чета
,
провећа
мало
е
главар
док
се
јунак
поткрепити
па
онда
брзо
окренути
у
крајина
.
Ноћ
јесам
мрачан
,
буран
...
после
жега
,
који
јесам
неколико
дан
трајати
у
леп
Левчу
,
овај
ноћ
просути
се
силан
киша
из
натуштен
небо
,
који
чисто
побеснети
бити
,
чисто
јуришати
са
свој
страшан
муња
и
гром
на
земља
као
да
хтети
да
јесам
срушити
,
да
јесам
смрвити
...
_
Приближује
се
и
глух
доба
.
сав
живо
у
Пањевац
посакривати
се
у
кућа
од
страшан
бура
,
и
већ
се
ни
један
прозор
не
светлити
.
само
на
крај
село
кроз
прозор
један
мали
кућа
просјајкује
нешто
,
час
засветлуцати
,
а
час
бити
рећи
угасити
се
,
баш
као
каки
измучен
душа
,
који
се
растављати
са
свет
...
А
кад
сијнути
сјајан
муња
,
погле
шта
се
у
таман
собица
видити
...
на
постеља
легати
постарати
жена
,
с
рука
смерно
прекрштен
на
измучен
прси
,
с
блед
лице
,
у
ко
јесам
она
бледоћа
толико
светиња
нацртати
,
на
који
тај
дуг
испрекрштан
бор
причати
неки
страшан
тужан
прича
,
али
на
ко
се
опет
ласно
видети
моћи
тих
спокојство
с
поглед
који
јесам
упрети
у
низак
таман
таван
од
соб
;
а
поред
постеља
погле
шта
тај
светао
муња
још
показивати
...
поред
бон
старица
стајати
млад
девојка
,
танак
узраст
а
леп
вилински
лице
,
с
дуг
вран
кос
.
бог
и
душа
,
да
јесам
онако
тужно
склопити
свој
леп
рука
,
и
да
она
се
низ
кадивели
лице
не
лити
тако
многи
суза
,
морати
бити
помислити
да
јесам
тај
анђео
што
јесам
доћи
да
однети
душа
небески
престоље
...
небо
остављати
други
време
да
се
освета
црн
земља
за
још
црње
грех
њен
.
страховит
грмљава
сав
тишати
постајати
,
на
последак
ноћ
постати
тако
миран
и
тих
да
бити
моћи
и
шапат
чути
.
—
мајка
,
сладак
мајка
!
...
јецати
тихо
лепо
девојче
,
пазити
да
свој
глас
пети
повреда
светиља
овај
час
:
—
ох
...
тај
што
гледати
тамо
горе
?
...
Што
не
гледати
у
ја
мио
нана
?
...
зар
се
срдити
на
ја
?
.
.
па
стати
још
већма
јецати
.
бон
старица
спустити
полако
свој
упао
очи
на
девојче
,
и
кад
он
јесам
неколико
тренутак
гледати
моћи
јесам
опазити
неколико
сјајан
суза
где
се
скотрљати
преко
бор
.
тај
можда
бити
потоњи
суза
што
заостати
јадан
старица
...
ох
она
јесам
много
,
много
плакати
.
за
тај
се
болница
силно
тргнути
,
па
окренути
малаксао
глава
на
други
страна
.
јесам
моћи
од
туга
да
јесам
гледати
.
—
ох
зар
опет
окретати
од
ја
глава
?
...
ти
се
опет
на
ја
срдити
?
...
Тешко
ја
!
А
чим
јесам
ти
увредити
мајка
?
...
па
сад
свладан
туг
девојче
пасти
на
колено
а
глава
што
буктети
од
силан
плач
и
неспавање
наслонити
на
узглавље
.
старица
се
не
моћи
уздржати
да
се
опет
не
окренути
па
да
не
прошаптати
:
—
Лепосаво
мој
,
ходити
да
ти
мајка
последњи
пут
пољубити
,
.
Девојче
жељно
пасти
на
побледео
уста
свој
мајка
,
љубити
она
жарко
,
и
да
она
моћи
бити
не
бити
се
никад
одвојити
од
тај
пољубац
.
мајка
она
још
нешто
шапутати
,
али
јесам
глас
већ
издати
,
у
прса
она
се
зачути
ропац
.
сирот
Лепосава
само
јесам
чути
:
—
не
...
заборавити
...
Коч
...
у
тај
мах
прснути
жижак
што
тињати
у
кандило
,
прснути
силити
па
се
—
угасити
...
Лепосава
задрхтати
па
цикнути
:
—
мајка
...
ох
...
сладак
мајка
...
зар
већ
одлазити
?
...
тај
повести
и
ја
...
јаох
!
...
Што
хтети
ја
саморан
сам
?
...
ко
ја
остављати
мајка
?
...
потоњи
овај
реч
с
таки
јесам
очајање
изговорити
,
да
ништа
чути
јесам
,
па
тако
и
не
опазити
како
се
врата
полако
отворити
,
и
како
неко
ући
.
Међа
тај
кроз
поцепан
облак
сијнути
сјајан
месец
.
болница
на
један
пут
мало
задрхтати
,
па
подигнути
очи
к
небо
...
окренути
се
Лепосава
,
и
хтети
да
она
проговорити
,
али
не
моћи
...
и
говор
јесам
већ
издати
.
за
тај
она
сад
пружити
рука
врата
,
и
девојче
се
брзо
обрнути
да
видити
шта
јесам
,
али
она
јесам
тај
поглед
тако
потресати
,
да
јесам
вриснути
морала-
на
праг
стајати
млад
висок
јунак
с
блед
очајнички
лице
а
у
богат
окићен
рухо
,
само
што
он
јесам
олуја
искварити
и
пореметити
.
рука
јесам
он
немоћан
клонуо
низ
тело
,
а
замршен
дуг
кос
сакривати
он
скоро
цео
лице
,
тако
он
јесам
глава
на
прси
пасти
,
само
што
кроз
прамен
његов
црн
кос
просијавати
његов
укочен
очи
,
као
у
каки
таман
ноћ
што
светлуцати
из
далек
неки
ватрица
.
Лепосава
јесам
неколико
тренутак
гледати
не
помоћни
незнатог
витез
,
па
онда
устати
мирно
,
узити
он
за
рука
,
те
он
довести
постеља
на
који
издисати
јадан
кнегиња
,
а
он
ићи
за
она
смерно
као
мало
дете
.
они
клекнути
поред
постеља
,
па
ћутети
љубити
рука
што
јесам
она
негда
тако
дивно
миловати
.
Осећање
бити
тако
силно
да
ники
ни
речца
проговорити
не
моћи
...
мајка
она
с
особит
милина
гледати
,
дуго
она
гледати
па
онда
тихо
склопити
уморен
очи
и
заспати
тако
слатко
и
мирно
,
као
кад
уморен
дете
легнути
у
цвеће
па
заспати
...
-
зар
већ
отићи
мајка
?
...
писнути
Лепосава
па
пасти
на
мртвац
и
стати
он
плаховито
љубити
,
а
кад
мало
дахнути
од
силан
плакање
,
онда
се
нагнути
на
постеља
па
тужан
тресући
глава
још
тужан
нарицати
:
ох
тај
за
што
не
гледати
очи
мој
?
Коч
ми
јесам
с
пут
дош'о
мајка
слатко
,
Што
се
срдити
,
што
не
љубити
чедо
свој
,
не
питати
он
ни
за
здравље
,
здравље
мој
!
али
Коч
од
сав
тај
нарицање
ништа
јесам
чути
.
он
само
целивати
мајка
свој
,
гледати
јесам
неколико
тренутак
,
е
бити
рећи
пукнути
он
срце
у
груди
,
па
онда
брзо
убрисати
с
лице
суза
,
који
он
поћи
низ
образ
,
те
нагло
почети
ходити
по
соба
.
Чело
он
се
страшно
натуштити
као
кад
јесам
у
бој
,
па
само
крхати
рука
...
он
јесам
премишљати
свој
тужан
судба
,
у
он
се
кидати
жив
срце
у
недра
кад
помишљати
шта
он
јесам
починити
онај
,
ко
јесам
с
улица
у
свој
кућа
узети
,
неговати
он
,
пазити
он
као
свој
брата
...
—
Али
наћи
хтети
ја
он
,
частан
ии
крста
!
Страшно
хтети
ја
платити
!
нек
јесам
сакрити
испод
пакао
,
опет
хтети
он
наћи
,
да
он
платити
што
јесам
заслужити
!
...
па
онда
прићи
свој
вереница
тај
почети
да
јесам
тесати
и
да
јесам
ућуткивати
,
говорити
она
да
не
жалити
што
она
се
мајка
усрећити
.
за
тај
клечати
поред
мртав
тело
свој
мио
мајка
,
па
јесам
дуго
,
дуго
гледати
...
као
да
он
се
читав
планина
навалити
на
срце
,
тако
он
јесам
тешко
бити
,
али
опет
за
тај
,
он
јесам
сузити
пустити
...
Пошто
јесам
тако
не
мицати
се
постојати
,
нагнути
се
тај
пољубити
неколико
пута
онај
хладан
као
смиљ
жут
образ
,
онај
сух
рука
који
некада
тако
добар
,
тако
милостив
бити
,
па
онда
нагло
устати
.
—
простити
мајка
,
што
Коч
несме
ни
толико
да
ти
захвалити
на
твој
сладак
нега
и
милост
,
да
ти
до
гроб
однети
!
...
простити
!
...
за
тај
силно
загрлити
свој
вереница
,
преклињати
јесам
да
још
не
очајавати
што
он
одлазити
морати
.
—
сахранити
лепо
мајка
наш
,
а
моћи
плаката
за
ја
,
до
неколико
дан
или
хтети
за
навек
код
ти
остати
,
или
---
-
до
неколик
дан
—
бризнути
Лепосава
у
плач
—
али
где
хтети
ја
бити
за
неколик
дан
?
Хоћеш
ли
да
ти
чекати
у
овај
пуст
кућа
,
у
који
ники
жив
немати
...
Коча
,
и
тај
ја
остављати
као
што
ја
оставити
и
отац
и
мајка
,
као
што
ја
оставити
сав
,
сав
...
.
Коча
се
тако
напрегнут
прса
,
да
јесам
помислити
хтети
прснути
.
тако
се
препунити
туг
.
—
ох
Лепосаво
—
промуцати
Коч
грцати
у
туга
—
зар
и
ти
?
тај
помислити
да
јесам
Српкиња
,
помилети
на
заклетва
,
који
се
једно
други
заверити
!
...
зар
хтети
да
остати
код
ти
;
а
нек
ући
Турчин
у
наш
завичај
,
неки
сећи
и
пасти
,
нека
...
.
—
не
,
не
,
тај
не
хтети
!
—
пренути
се
девојка
,
а
у
лице
она
сијнути
као
сунце
неки
особито
,
свет
осећање
:
—
Ида
,
само
да
не
закаснити
,
ма
...
ма
се
нигда
не
видети
...
па
опет
клонути
слаб
женски
страна
,
пасти
поред
постеља
мртвачки
.
Вођ
још
једном
целивати
свој
мајка
,
још
једном
пригрлити
свој
Лепосава
,
па
се
силно
одвојити
и
отићи
...
сав
се
утишати
...
Лепосава
јесам
чути
како
она
вереник
одјездити
у
брз
трка
на
свој
вранац
,
она
јесам
слушати
његов
бахат
дуго
,
а
он
све
слаб
,
слаб
бивати
док
са
сав
не
ишчезнути
...
.
и
сад
јесам
Лепосава
опет
сам
бити
,
али
много
страшан
но
икад
...
.
једном
јесам
рука
држати
танак
воштаница
више
мртвачки
глава
,
а
свој
уморен
тужан
глава
наслонити
јесам
на
леден
груда
мајка
свој
...
сиротица
,
надати
се
да
хтети
и
сад
наћи
срећа
и
утеха
на
тај
добар
груди
,
као
некада
...
Ништа
се
не
чути
...
сав
поштовати
мртвац
,
нити
јесам
икакав
глас
узнемирити
његов
тишина
,
осим
сова
,
што
по
кадшто
слетати
на
прозор
да
дрекнути
свој
промукао
глас
,
гледати
укочено
свој
грдан
очи
леп
очајница
,
како
јесам
на
мртав
тело
пасти
...
XX
.
Већ
јесам
захладити
,
она
жесток
жега
од
мало
час
губити
се
полако
,
и
тих
ветрић
што
у
летњи
вече
онако
чудан
снага
крепити
људски
груда
,
опет
љуљкати
невесео
лишће
,
будити
он
из
обамрлост
повраћати
он
онај
диван
зеленило
његов
...
и
по
крџалијнском
стан
оживити
момчадија
што
јесам
ваздан
лешкарија
под
чадорје
чистити
рухо
и
оружје
,
па
отпочети
играти
свој
јуначки
игра
који
јесам
тако
леп
да
она
се
никад
нагледати
не
моћи
.
ех
кад
кликнути
буран
крџалија
на
свој
ђувендија
да
она
коњ
довести
,
па
кад
појахати
,
па
кад
се
уредити
да
трчати
халка
,
ала
јесам
тај
дивно
погледати
!
...
уредити
се
пустити
на
свој
ала
као
какав
џин
,
а
сваки
се
титрати
вит
копље
који
хтети
гађати
,
па
само
чекати
старешина
да
она
пустити
да
полетити
...
напослетку
јављати
се
главар
на
искићен
хат
,
а
поред
он
његов
перјаница
са
голим
сабља
у
рука
.
на
један
миг
старешина
полетити
халкари
да
у
бесан
трка
гађати
гвозден
халка
што
јесам
на
нишан
обесити
...
док
се
ту
тако
играти
,
гађати
и
надскакивати
на
други
се
стран
стан
другче
уживати
дивно
летњи
вече
...
кад
поћи
тај
ред
чадорје
помислити
да
јесам
заћи
у
шум
где
се
резлеже
цвркут
небројен
тица
помешати
са
сладак
извијање
,
тужан
прижељкивање
,
погдекоји
славуј
...
ту
моћи
чути
онај
занесен
источни
песма
што
јесам
кадар
опит
човек
жесток
но
икакав
хаџис
;
а
моћи
опет
видети
по
који
леп
харемски
чедо
,
како
јесам
сетан
село
пред
сав
чадор
па
са
сузним
очи
гледати
како
сунце
полако
тонути
...
ал
гле
,
пред
овај
леп
чадор
ники
немати
.
зар
Надин
не
љубити
лепо
вече
?
али
она
канда
јесам
стати
до
красан
залазак
сунчан
,
она
се
јесам
затворити
у
сав
чадор
,
лећи
на
мек
сиџаде
,
па
пустити
шаркија
у
крило
загледати
се
за
густ
дим
што
се
из
нарђила
извијати
у
врх
чадор
.
на
чела
она
се
нагомилати
силан
брига
,
а
у
груди
она
јесам
неки
тежак
осећање
,
који
она
чисто
једва
дисати
давати
...
она
се
сетити
свој
Перизе
свој
мио
госпођа
,
што
она
јесам
мити
ко
’
родити
сеја
,
и
рад
који
се
она
јесам
затезати
доћи
у
средина
војник
,
само
не
бити
ли
она
помоћи
,
да
се
утешити
једном
,
и
ево
проћи
толико
време
,
а
она
ништа
јесам
учинити
што
јесам
обећати
.
на
један
мах
скочити
са
сиџаде
плах
,
мислити
мало
,
па
онда
одважно
рећи
„
Још
вечерас
морати
покушати
!
...
“
тек
што
она
тај
изустити
,
а
склопити
врата
од
чадор
,
отворити
се
полако
,
и
један
крџалија
промолити
свој
црн
глава
унутра
.
—
Надин
,
звати
тај
господар
.
понети
шаркија
!
—
на
мах
!
одговорити
ђувендија
па
пошто
војник
отићи
,
она
подигнути
очи
к
небо
—
јесам
Аллах
неки
ја
помоћи
!
...
—
сад
се
огрнути
у
свој
џуба
,
па
изићи
из
чадор
упутити
се
кроз
стан
хитан
ка
господарев
чадор
.
Већ
бити
ноћ
.
свуда
се
све
већма
и
већма
стишавати
,
а
небројан
звезда
на
чист
плав
небо
сав
се
више
блистати
,
сав
лепше
долазити
.
кад
Надин
доћи
до
Фејзијина
чадор
застати
зачудити
.
изнутра
се
не
чути
никакав
збор
а
камо
ли
кикот
и
џакање
господарев
пријатељ
што
се
обично
увече
скупљати
код
Фејзије
да
чути
Надинине
песма
.
—
зар
јесам
Фејзија
вечерас
јесам
?
—
питати
се
девојка
полако
;
па
онда
одахнути
неколико
пута
,
као
да
хтети
да
прикупити
снага
за
тежак
посао
,
што
јесам
намерити
,
ући
у
чадор
.
код
Фејзије
бити
сав
главар
и
војвода
крџалијнске
,
али
сав
бити
ником
поникнути
,
па
сваки
ћутети
жубраше
,
по
кад
кад
погледати
свој
вођ
,
који
у
зачеље
седити
бити
оборити
глава
на
прси
.
тако
јесам
мучан
мисао
,
тако
тежак
брига
бити
вечерас
у
тај
јуначки
глава
,
да
се
ни
она
држати
јесам
моћи
...
кад
се
отворити
врата
од
чадор
,
и
кад
по
ћилим
зашкрипнути
мества
Надинине
,
подигнути
Фејзија
очи
,
па
она
заповедити
тих
,
загушен
глас
:
-
певати
Надин
што
најбоље
знати
,
певати
да
ја
разгалити
,
јер
ја
мучан
осећање
притиснути
груда
вечерас
!
...
—
Па
онда
опет
склопити
очи
,
а
изгубити
се
у
облак
од
дим
из
нарђила
.
Надин
лада
пред
господар
на
колено
,
дотакнути
ћилим
чела
свој
,
па
пошто
се
и
осталим
главар
поклонити
клекнути
на
један
јастук
што
за
она
наместити
бити
у
дно
чадор
.
она
отпочети
песма
...
али
ја
хтети
да
певати
тај
песма
,
кад
јесам
не
умети
онако
испевати
као
што
она
јесам
Надин
отпевати
,
ја
хтети
само
да
ви
испричати
шта
јесам
она
онако
силан
,
осећање
,
с
онаки
ватра
отпевати
.
она
певати
о
невера
...
Певаше
о
неки
млад
арбанаски
витез
,
што
јесам
у
давнашњи
доба
живети
и
који
јесам
тако
дичан
,
тако
леп
,
тако
храбар
бити
,
да
он
равнати
не
бити
у
сав
свет
на
четири
страна
...
једном
пасти
млад
јунак
у
грдан
невоља
...
Већ
он
не
моћи
ни
јунаштво
његов
,
с
шта
он
сав
јунак
завидети
,
већ
он
не
моћи
помоћ
ни
бистар
памет
његов
,
који
се
свашта
дивити
моћи
,
сад
он
ни
она
не
избавити
...
пропасти
он
сав
нада
да
хтети
се
избавити
,
и
он
се
пустити
судбина
на
воља
,
неки
чинити
шњиме
шта
хтети
...
али
баш
онда
,
у
онај
тренутак
кад
се
витез
опраштати
са
свет
,
допасти
из
убаха
помоћ
...
вити
из
горица
...
она
он
јесам
изавила
...
Млађани
јунак
кад
опет
углед
свој
очи
бео
свет
,
кад
се
опет
дочепати
свој
помаман
коњица
и
свој
сјајан
оружје
,
чисто
се
опити
од
радост
...
—
Чим
хтети
да
ти
захвалити
диван
мој
спаситељко
?
...
казивати
,
ако
хтети
бити
и
што
човек
јесам
кадар
учинити
,
ја
хтети
ти
учинити
!
...
—
бео
вила
дуго
он
ћутети
гледати
,
на
последак
он
нежно
пасти
на
груда
,
па
он
узбуђено
рећи
;
—
узети
ја
,
за
љуба
!
...
—
јунак
се
тргнути
.
али
на
мах
пригрлити
свој
избавитељка
,
па
она
се
ватрено
клети
,
да
хтети
намах
доћи
по
она
у
планина
,
само
док
се
вратити
са
мејдан
на
који
поћи
бити
...
Вил
поверовати
млад
витез
,
и
он
одлетити
на
свој
коњица
...
али
...
слаб
јесам
вера
у
јунак
...
Вил
јесам
дуго
,
дуго
чекати
заручник
свој
,
дуго
јесам
бројити
данак
,
на
последак
она
број
заборавити
,
а
он
још
не
бити
...
на
последак
кад
видити
вила
да
проћи
и
трећи
година
,
она
се
претварати
прост
сељанка
па
силазити
кроз
гора
на
извор
који
јесам
баш
поред
друм
бити
...
ту
он
јесам
чекати
сиротица
,
и
још
се
надати
,
али
он
немати
...
немати
...
Чекајући
тако
драг
пролевати
јесам
горак
суза
,
а
те
небројен
вилински
суза
слевати
се
у
хладан
извор
крај
који
јесам
седети
...
један
јутро
,
док
још
сунце
кроз
грана
просијавати
,
седети
јесам
вити
крај
извор
горко
плакати
...
на
један
пут
зачути
где
кроз
гора
јечати
таламбас
и
свирка
,
а
кад
оне
престајати
онда
се
разлегати
гора
од
диван
сватовски
песма
...
она
се
дигнути
од
извор
,
па
замакати
за
густ
шибље
који
иза
он
бити
.
у
тај
ударити
друм
и
силан
сват
који
водити
леп
невестицу
.
тај
јесам
сват
онај
витез
што
бити
вила
задати
вера
,
па
јесам
заборавити
,
те
се
други
лепотица
жена
...
Вил
задрхтати
...
кад
сват
до
извор
дојездити
,
зауставити
се
да
се
мало
прихватити
...
па
кад
хтети
поћи
повикати
кум
.
—
деца
,
ја
јесам
мој
стар
причати
,
да
јесам
овај
извор
чудотворан
...
ко
с
он
само
једном
пити
тај
се
нигда
разболети
хтети
...
зато
нек
се
сваки
напити
!
...
—
и
он
се
први
сагнути
па
се
напити
хлађан
водица
,
а
за
он
младожења
с
млада
,
па
за
она
сав
сват
...
али
шта
тај
бити
на
један
пут
?
...
не
проћи
неколико
тренутак
од
како
се
сав
написати
вод
с
извор
,
ал
’
сав
попадати
земља
...
сав
...
сав
...
бити
мртав
...
Отроваше
она
горак
вилински
суза
што
у
извор
бити
...
хеј
невера
!
...
---
и
сад
Надин
стати
с
буран
осећање
клет
невера
,
рад
који
толики
прав
дух
изгинути
,
али
Фејзија
прекинути
песма
.
он
јесам
испрва
мирно
слушати
,
за
тај
кад
ђувендија
онако
дивно
почети
певати
о
миловање
,
он
се
опити
занети
се
,
па
чисто
пасти
...
али
што
јесам
причати
даље
ићи
тај
он
све
већма
к
себе
долазити
,
почети
дрхтати
,
на
очи
он
се
намакнути
крв
,
почети
крхати
рука
,
груда
он
се
силно
напрезати
,
почети
гризти
усница
тако
јако
да
она
на
последак
раскрвавити
,
а
кад
Надин
почети
клет
невера
,
јесам
се
моћи
уздржати
,
већ
скочити
нагло
дочепати
из
кубура
што
више
он
висити
пушак
мали
,
па
притрчати
ђувендија
,
грмнути
страшан
глас
.
—
Жено
,
јесам
л
’
тај
пакао
тај
песма
научити
?
главар
скочити
,
па
се
почети
згледати
...
—
оставити
ја
браћа
!
...
—
рећи
она
изнемогао
глас
,
и
кад
он
они
вртети
глава
послушати
,
он
бацити
пушак
,
па
пасти
на
шиљте
,
тај
само
покрити
лице
рука
,
ал
’
ни
реч
јесам
говорити
.
Надин
се
не
уплашити
од
његов
беснило
.
она
мирно
седити
на
свој
место
,
само
што
јесам
тамбура
спустити
.
А
да
она
јесам
одиста
убити
она
не
бити
пожалити
,
само
кад
јесам
достигнути
што
јесам
желети
...
Надинина
песма
,
који
јесам
она
глас
што
често
звонити
као
прекор
отпевати
,
учинити
читав
чудо
у
душа
Фејзијиној
...
он
се
живо
опоменути
свој
Перизе
,
онај
леп
умиљат
анђеока
,
који
јесам
он
живот
очемерити
...
срце
се
кидати
у
он
кад
се
сетити
онај
ноћ
и
башта
,
кад
се
у
Филибету
растати
,
кад
се
сетити
онај
љубљење
,
онај
страшан
заклетва
који
она
вера
задати
...
па
који
јесам
он
срамно
погазити
...
Чисто
стати
човек
луд
...
сад
се
опет
подигнути
,
скинути
са
синџир
велик
кандило
који
на
сред
чадор
о
врх
обесити
бити
,
па
он
принети
пред
лице
ђувендија
,
који
мирно
гледати
шта
он
чинити
...
—
ох
ти
јесам
...
ти
јесам
...
—
муцати
вођ
—
сада
ти
тек
познати
.
.
ти
јесам
ја
донети
онај
кит
цвеће
,
који
ја
јесам
Периз
на
састанак
звати
...
—
—
јесам
,
ја
јесам
--проговори
ђувендија
достојанствено
,
устати
с
јастуче
—
и
ево
јесам
доћи
да
ти
проклети
у
име
бог
који
сваки
судити
,
што
јесам
убити
леп
анђеока
на
свет
,
невера
!
.
.
—
—
Шта
рећи
?
!
—
тргнути
се
крџалија
—
умрети
...
зар
јесам
умрети
мој
Периз
?
...
—
па
очајно
преврнути
очи
.
—
Још
јесам
умрети
,
али
мука
што
она
задавати
твој
неверство
,
страшан
јесам
од
смрт
...
—
—
не
,
не
даље
...
—
молити
господар
робиња
—
ја
хтети
све
поправити
!
...
—
Крџали
,
што
јесам
тај
ноћ
стражарити
пред
господарев
чадор
причати
сутра
дан
свој
друг
да
јесам
око
по
ноћ
звати
Шахин
у
чадор
Фејзији
,
и
да
јесам
пред
зор
господар
некуд
нагло
одјахати
...
XXИ
.
кад
се
Абди
-
паш
,
несуђен
серашћер
од
Србија
,
са
жалосним
растркан
остатак
свој
грдан
војска
вратити
у
Једрене
,
хтети
јесам
на
пречац
свиснути
од
јед
и
срам
...
сад
он
пропасти
сав
нада
...
војска
немати
,
Арбанас
се
отети
,
до
Србија
се
доћи
не
моћи
...
А
на
диван
не
смести
ни
помислити
,
кад
се
само
сетити
с
какав
јесам
хвала
из
он
поћи
...
и
Абдија
бити
се
убити
да
немати
јединица
ћерка
,
за
који
бити
и
од
паклен
,
страшан
мука
поднети
,
само
да
се
не
заплакати
његов
мио
Периз
,
тако
јесам
он
у
срце
дирати
њен
суза
.
и
тако
се
чувати
стар
везир
да
ники
не
опазити
како
јесам
он
у
срце
,
а
особито
се
претварати
пред
свој
Периз
,
смејати
се
,
причати
она
јесам
какав
занимљив
прича
,
али
јесам
жестоко
женски
око
опазити
нешто
,
од
шта
девојче
неки
страшан
хладноћа
кроз
срце
пролазити
.
она
јесам
видети
како
она
отац
у
сред
какав
шал
,
у
који
он
се
лице
весело
смешити
,
страшно
брзо
чупати
самур
који
он
јесам
џуба
поставити
,
или
какав
драгоцен
амајлија
за
час
смрвити
.
он
сав
тај
јесам
опажати
да
чинити
,
те
се
тако
издати
;
тако
јесам
видети
леп
његов
јединица
,
да
она
баба
страшан
морати
у
срце
мора
,
опазити
јесам
па
јесам
стрепити
за
његов
здравље
...
и
доиста
јесам
се
узалуд
бојати
.
не
проћи
месец
дан
,
а
Абди
-
паш
наћи
један
јутро
мртав
...
леп
везиров
јединица
остати
сам
,
без
игде
икоји
свој
...
у
цео
велик
сарај
покојни
везир
становати
сад
леп
Периз
сам
са
свој
стар
дадиља
и
неколик
ушкопљеник
...
али
она
јесам
и
волети
да
сам
живити
,
ту
јесам
до
мио
воља
кукати
смести
,
а
да
ники
на
досада
не
бити
...
сад
опет
навалити
силан
бег
и
спахија
да
јесам
просити
,
али
она
она
јесам
све
одбити
;
она
јесам
хтети
ни
да
мислити
на
тај
,
она
јесам
само
мислити
на
неверан
Фејзију
,
љубити
он
јесам
још
сав
велик
ватра
што
јесам
он
већма
заборављати
...
—
Издајниче
!
—
јецати
јесам
она
често
лежати
очајно
на
миндерлук
—
и
ако
јесам
ти
погазити
свет
заклетва
,
који
се
једно
други
заклети
кад
...
—
и
сад
се
сиротица
гушити
сећати
се
онај
ноћ
пре
нег
што
хтети
поћи
из
Филибета
—
ох
...
али
ја
хтети
да
јесам
погазити
.
ја
хтети
се
удати
за
мрачан
гроб
,
кад
јесам
ја
ти
заборавити
!
...
Међутим
млад
неки
бесан
ага
по
име
Абдурам
никако
се
не
хтети
оканити
свој
прошење
,
а
кад
Периз
и
опет
свагда
одбијати
,
онда
стати
па
промишљати
.
—
валах
и
билах
,
овде
имати
нешто
!
...
јер
рашта
бити
она
вољети
самовати
,
но
благовати
по
мој
харем
?
...
хм
!
...
ухватити
хтети
ја
сав
траг
!
...
па
онда
зовнути
у
сав
конак
један
Перизина
ушкопљеник
,
тај
јесам
врло
дуго
шњиме
говорити
,
па
он
она
одпустити
и
он
оее
из
Абдурамановог
конак
са
зажарен
очи
...
у
Перизину
сарај
бити
ко
к
другдаш
мртвачки
тишина
...
слуга
јесам
давно
поспати
,
а
очајан
госпођа
седити
у
свој
мали
соба
,
ћутети
као
стена
,
и
непомично
гледати
у
шара
драгоцен
ћилим
што
бити
разастрети
по
под
.
с
она
се
опет
играти
страховит
мисао
који
јесам
час
убијати
,
кидати
у
она
и
онај
живот
што
она
остати
и
гасити
последњи
искра
нада
,
а
час
уљуљкивати
леп
слика
...
—
не
,
јесам
могуће
да
ја
јесам
сасвим
заборавити
...
онај
очи
његов
у
који
јесам
сам
чист
истина
...
ох
онај
очи
!
...
па
оно
ведро
јуначки
чела
...
па
она
...
јесам
,
јесам
тако
ја
бог
,
неможе
бити
да
ја
јесам
изневерити
!
...
—
и
варати
се
тако
сам
,
устајати
весело
са
миндерлук
,
ходати
по
соба
,
а
груда
она
мало
лакше
дисати
па
онда
бити
се
занети
у
леп
сан
,
како
хтети
она
једном
доћи
вереник
,
па
како
хтети
срећно
шњиме
живовати
...
.
сиротица
она
јесам
само
у
сан
срећан
бити
!
...
па
и
онај
да
бар
моћи
по
дуже
да
варати
човек
!
Најмањи
шушањ
растерати
она
као
зрака
сунчан
што
разбити
и
разагнати
магла
.
.
по
какав
страшан
мисао
штрецнути
бити
јесам
кроз
срце
као
стрела
,
па
бити
као
скаменити
стати
.
—
Па
што
не
доћи
?
Што
ја
се
ма
како
не
јавити
;
тај
његов
јесам
отаџбина
слободан
?
да
јесам
погинути
?
...
ху
!
...
—
и
ту
се
стресати
јадан
девојче
—
не
,
не
,
жив
јесам
он
,
тај
да
јесам
погинути
,
Надин
бити
ја
...
—
Али
кад
прошаптати
тај
име
,
она
пребледети
као
крпа
,
јер
се
сетити
да
она
јесам
она
заборавити
који
јесам
миловати
као
свој
сестра
,
који
јесам
толики
добра
чинити
.
—
аох
,
па
и
она
ја
јесам
изневерити
!
...
сав
!
...
сав
!
...
сав
!
...
—
и
више
се
не
моћи
сиротица
уздржати
на
нога
,
већ
пасти
на
колено
,
а
глава
она
клонути
на
миндерлук
.
у
тај
мах
подигнути
се
перда
на
врата
од
соб
,
и
на
праг
стајати
дадиља
Перизина
,
који
кад
углед
како
она
госпођа
блед
као
смиљ
на
под
легати
,
склопити
тужан
рука
,
па
поглед
к
небо
,
као
да
хтети
да
он
питати
,
докле
хтети
се
сирот
девојче
патити
на
правда
бог
,
па
онда
она
прићи
полако
.
—
Чеда
мој
!
—
прозборити
она
тихо
,
пољубити
јесам
у
чела
што
чисто
згарати
од
ватруштина
,
и
дизати
она
дуг
свион
витица
што
она
бити
по
образ
пасти
—
слатко
мој
Перизо
,
ох
,
моћи
тако
јако
тужити
!
...
—
Девојче
подигнути
тешко
свој
мутан
исплакан
очи
.
—
Фата
—
питати
јесам
тихо
—
зашто
не
спавати
,
ти
бар
моћи
спавати
!
...
—
и
њен
леп
глава
опет
клонути
...
старица
грунути
суза
као
киша
.
—
опростити
,
опростити
ја
што
ти
узнемирити
,
али
морати
јесам
.
у
мој
јесам
соба
неки
ханума
који
ти
молити
да
јесам
предати
се
пустити
.
велим
да
имати
с
ти
важан
пословати
још
ноћас
да
свршити
!
...
—
—-
ханума
?
—
питати
зачудити
Периз
па
устати
—
у
по
ноћ
!
А
који
јесам
?
—
додати
поћутивши
мало
.
—
Неће
да
се
казати
по
име
!
...
—
Периз
ћуташе
мало
,
па
онда
рећи
:
—
ако
јесам
опет
какав
проводаџијка
,
неки
ја
се
оканити
кумити
јесам
бог
.
А
ако
јесам
у
невоља
,
па
јесам
доћи
да
она
ја
помоћи
,
пустити
јесам
намах
!
...
дадиља
отићи
,
али
док
јесам
Периз
замишљено
неколико
пута
преко
соб
прећи
,
она
се
вратити
и
довести
са
себе
неки
була
,
који
се
тако
у
јашмак
замотати
да
она
се
ни
очи
не
видити
.
—
Шта
желити
ти
од
ја
ханума
?
по
шта
јесам
ти
тако
затребати
да
јесам
ја
у
по
ноћ
потражити
морал
?
—
непознат
се
до
земља
поклонити
,
па
проговорити
промукао
глас
.
—
опростити
честит
шћер
везирски
,
што
се
усудити
да
тај
санак
покварити
,
ма
ја
ти
имати
на
само
нешто
казати
!
...
—
Периз
задрхтати
од
овај
глас
.
Учини
она
се
да
јесам
тај
глас
дуго
,
дуго
слушати
док
јесам
још
као
јагњешце
срећан
бити
,
али
се
не
моћи
сетити
у
ко
бити
такав
глас
,
зар
од
тежак
туга
који
она
јесам
све
забунити
.
она
климнути
глава
на
свој
дадиља
да
се
уклонити
,
и
овај
отићи
али
јесам
најпре
један
знак
казати
свој
госпођа
да
пазити
на
себе
.
Још
јесам
она
ни
низа
стуб
сићи
,
а
незнан
ханума
журно
скинути
са
себе
јашмак
,
па
пасти
на
колено
пред
Периз
,
молити
јесам
кроз
плач
:
—
ох
,
слатко
,
мити
мој
ханума
,
моћи
ли
ја
опростити
!
...
—
—
Надин
!
—
писнути
Периз
па
се
тргнути
неколико
корак
од
чудо
,
али
на
мах
полетити
к
она
,
па
јесам
силно
загрлити
—
где
јесам
сеја
,
ако
бог
знати
,
ја
мнидијах
већ
да
јесам
ја
заборавити
!
...
—
—
ја
да
заборавити
ти
што
јесам
ја
слобода
,
живот
,
дати
?
...
пре
бити
се
сунце
у
вод
претворити
,
али
тако
ја
Аллах
помоћи
,
јесам
моћи
прије
ријеч
одржати
!
—
клети
се
Надин
не
моћи
се
нагледати
свој
другарица
и
госпођа
...
—
ох
мој
добар
Надин
,
бог
нек
ти
наплатити
што
ја
јесам
заборавити
—
грлити
јесам
Периз
па
онда
плакати
наставити
—
а
он
неки
бог
судити
што
јесам
заклетва
погазити
!
...
—
Надин
устати
зачудити
.
—
Шта
тај
велим
?
ти
клети
Фејзију
,
што
ти
сад
жарче
но
икад
љубити
,
што
јесам
оставити
сав
свој
војска
па
похитати
ти
?
...
—
—
како
?
!
...
—
муцати
девојче
не
знати
од
чудо
шта
да
чинити
—
доћи
јесам
?
!
...
—
Самном
заједно
!
—
одговорити
Надин
достојанствено
—
или
зар
мислити
да
бити
ти
се
ја
жив
вратити
,
а
да
реч
не
одржати
?
—
сад
се
леп
Периз
узверати
,
очи
она
се
засветлити
,
хотел
бити
да
проговорити
али
не
моћи
,
само
једва
изустити
.
—
Надин
...
тај
јесам
...
зло
...
—
Ђувендија
се
тргнути
па
јесам
мерити
зачудити
.
—
зло
што
јесам
Фејзија
у
Једрене
доћи
?
—
—
јесам
...
ох
...
опазити
...
ухватити
он
!
...
—
Надин
се
насмејати
.
—
Небој
се
сунце
мој
!
...
ја
јесам
он
онуда
провести
,
где
он
никакав
жив
душа
опазити
јесам
моћи
!
—
па
после
овај
реч
изаћи
брзо
из
соб
,
а
после
неколик
тренутак
-
-
диван
Периз
пасти
у
наручје
свој
Фејзије
...
ако
имати
срећа
и
на
овај
свет
,
тај
јесам
двоје
одиста
у
тај
загрљај
срећан
бити
.
они
се
само
љубити
,
ни
речца
несу
проговорити
,
а
и
јесам
бити
нужан
,
њихов
јесам
поглед
млого
више
исказивати
но
што
бити
сав
реч
кадар
бити
.
у
тренутак
заборавити
леп
Периз
свој
очајање
,
свој
туг
који
она
тако
јак
срце
притиснути
бити
да
јесам
издахнути
хтети
;
међу
пољубац
свој
драга
заборавити
Фејзија
грижа
савест
који
он
јесам
цео
пут
као
орловски
канџа
срце
раздирати
,
он
сад
заборавити
све
,
учинити
он
се
да
јесам
сад
она
исти
ноћ
,
онај
исти
место
на
који
се
расти
са
свој
Периз
.
—
па
и
Надин
тако
јесам
бити
опојити
срећом
који
јесам
она
израдити
,
да
јесам
и
она
заборавити
и
на
себе
и
на
сав
што
бити
око
она
,
те
тако
ники
не
опазити
да
се
перда
на
врата
мало
ошкринути
и
да
јесам
у
соб
провирити
један
бео
чалма
извезен
злато
а
окитити
драг
камење
,
испод
који
се
кезити
гадно
неки
лице
обрасти
у
густ
црн
брада
...
XXИИ
.
и
ако
јесам
Радич
с
војска
хитати
што
јесам
моћи
брже
,
опет
он
јесам
Коча
стигнути
пре
нег
што
јесам
доспети
у
крајина
.
његов
јесам
вранац
летети
као
да
јесам
наједанпут
окрилатити
,
и
Коч
он
јесам
небројан
пут
у
чела
пољубити
,
што
он
јесам
на
време
донети
...
.
сад
вођ
пролетати
кроз
сав
чета
,
свуда
храбрити
све
већма
распаљивати
пламен
који
и
онако
страховито
буктети
у
прса
његов
јунак
;
те
тако
стигнути
пред
Пореч
.
ту
стигнути
ухода
,
који
јесам
Радич
напред
послати
бити
да
распитати
за
непријатељ
.
он
јесам
тако
бесно
јурити
да
он
коњиц
мртав
пад
на
неколик
корак
пред
српски
војска
.
али
уходати
хитро
као
јелен
одскочити
од
он
па
притрчати
вођ
.
—
господар
,
непријатељ
јесам
близу
.
он
ићи
рахат
као
да
хтети
у
сват
,
ал
он
имати
—
куга
она
сатрти
—
колик
јесам
нигда
видети
српски
земља
!
...
—
тај
да
се
сваки
капљица
у
мора
претворити
у
хиљада
Турчин
,
опет
хтети
ући
у
српски
земља
,
док
јесам
ја
на
раме
глава
,
и
док
јесам
око
ја
браћа
мој
!
...
напред
!
...
—
па
опет
обод
вранац
,
а
његов
храбар
војска
канда
јесам
од
Левча
дан
,
ноћ
,
јурити
,
полетити
опет
.
тек
да
заћи
сунце
,
а
Коч
стати
.
он
јесам
доспети
где
јесам
желети
пре
непријатељ
.
тај
бити
кланац
више
Пореч
...
уздигнути
се
отсећи
стена
,
уздигнути
се
пуст
,
да
она
једва
ока
врх
сагледати
моћи
,
а
испод
стена
дати
се
дуг
узацка
стаза
да
по
она
једва
два
коњик
јахати
моћи
јер
с
други
страна
поред
цео
пут
пукнути
јесам
страшан
амбис
од
који
човек
језа
хватати
,
ако
само
уњ
поглед
...
тај
јесам
зауставити
српски
вођ
свој
војска
.
ту
пред
тај
кланац
стати
јесам
да
чекати
непријатељ
.
не
потрајати
дуго
,
а
Коч
осетити
да
се
Турчин
приближивати
,
па
како
иза
стена
бити
ускочити
месец
,
те
се
спрам
он
виђати
као
у
по
дан
,
тај
Коч
заповедити
да
се
сав
чета
уклонити
испред
богаза
,
па
се
прикрити
иза
стена
,
ал
опет
да
јесам
близу
па
да
одмах
истрчати
пред
стаза
како
јекнути
џевердан
његов
...
сав
се
тај
намах
учинити
,
тако
,
да
Турчин
с
онај
страна
кланцати
ни
сањати
не
бити
моћи
да
овамо
и
један
жив
човек
имати
.
сад
Коч
сјахати
свој
вранац
,
па
прићи
крај
стена
,
тај
прилегнути
земља
слушати
пажљиво
,
разбирати
сваки
шушањ
.
он
држати
преко
крило
сав
џевердан
,
а
палац
он
на
ороз
бити
...
ветар
што
летити
онако
дивно
у
вече
пирити
,
доносити
сад
српски
војска
преко
амбис
неки
чудан
,
не
разборит
глас
,
из
који
Коч
наскоро
распознати
врисак
коњ
,
подвикивање
турски
,
и
цактање
оружје
који
из
далек
шуштати
као
шум
у
гора
...
—
пст
!
—
викнути
мало
после
Коч
,
и
сав
се
утишати
.
он
јесам
осетити
да
Турчин
ући
у
кланац
.
А
кад
већ
прићи
толико
близу
да
јесам
и
реч
разумевати
почети
,
скочити
као
лав
с
место
,
па
уждити
џевердан
...
јекнути
пустити
преко
амбис
као
гром
.
намах
за
тај
прихватити
први
чета
сложно
из
пушак
,
па
осим
страшан
одјек
из
провала
,
одјекнути
она
још
страшан
стропоштавање
турски
чета
,
што
се
у
пропаст
сурвавати
.
сад
нагрнути
бесан
Турадија
што
мислити
да
јесам
с
овај
страна
тек
мален
чета
који
хтети
за
час
растерати
,
па
стати
сипати
ватра
као
облак
киша
,
али
заман
,
Кочин
се
чета
намах
попуњавати
,
а
Турчин
гомила
падати
у
провала
...
не
проћи
по
сахат
а
стаза
се
тако
закрчити
од
леш
,
да
се
Турчин
скрхаваху
немати
време
ни
опалити
из
пушак
.
на
последак
увидети
Турчин
да
јесам
узаман
тај
силан
јуриш
па
престати
.
Коч
понамештати
стража
на
ушће
од
кланац
заповедити
она
да
он
јавити
ако
и
најмањи
знак
од
Турчин
опазити
.
али
стражара
цео
ноћ
ништа
нит
видети
,
нит
чути
...
с
онај
страна
стена
не
моћи
се
ништа
опазити
,
а
на
стаза
се
ни
један
Турчин
појавити
јесам
...
-
све
што
чути
тај
бити
мукло
хучање
што
се
из
амбис
почети
подизати
помешан
са
какав
уздах
који
се
једва
чути
...
Учини
она
се
као
да
јесам
на
једанпут
кроз
провала
ударити
какав
грдан
поток
па
ваљати
дрвље
и
камење
...
Пошто
се
Коч
уверити
да
Турчин
ноћас
не
мислити
ударати
,
заповедити
да
се
закопати
мртвац
.
овај
он
јесам
бојити
стати
петнаест
храбар
детић
,
али
он
јесам
тужити
за
она
,
и
ако
он
јесам
сваки
војник
као
родити
брат
мити
бити
,
јесам
она
жалити
јер
се
славно
заменити
...
њихов
смрт
платити
стотина
Турчин
...
ох
,
тај
он
само
још
тај
жети
да
тако
погинути
!
...
он
ћутети
клечати
поред
свој
мртав
друг
,
па
пошто
она
јесам
подуг
гледати
уживати
силно
у
онај
срећан
смешење
што
се
и
у
мртав
њихов
лице
јасно
чатити
моћи
,
целивати
свако
у
место
свити
чета
,
па
онда
она
закопати
,
а
сав
она
од
срце
рећи
:
—
бог
да
ви
духати
простити
!
—
кад
и
тај
свршити
,
онда
вођ
сазвати
свој
главар
,
заповедити
она
да
добро
пазити
на
свој
чета
,
и
да
на
сав
страна
наместити
стража
:
па
обићи
још
једном
онај
што
чувати
богаз
,
вратити
се
свој
вранац
па
скинути
из
утерћије
свој
кабаница
,
тај
легати
поред
свој
коњица
да
отпочинути
,
јер
он
већ
издати
изломљен
тело
од
силан
напрезање
,
и
од
силан
чудо
што
он
снаћи
за
овај
неколико
последњи
дан
...
-
-
-
сутрадан
бити
јесам
Кочин
војска
опет
весео
и
одморан
да
се
ако
затребати
три
дан
без
престанак
бити
.
истина
комора
она
још
не
бити
стигнути
,
али
сељак
из
цео
околина
на
мах
са
сав
срце
,
донети
она
изобила
храна
и
громовит
крајинца
.
А
пред
вече
она
стигнути
и
комора
...
сад
јесам
бити
милина
погледати
,
како
се
од
песма
орити
цео
предео
,
како
се
забелити
силан
чадор
као
да
снег
пасти
,
како
ли
се
разгрокташе
небројен
ватра
поред
који
се
окретати
маснити
печеница
.
Коч
јесам
стајати
пред
свој
чадор
,
па
скрстити
рука
па
прси
,
радосно
се
смешити
видити
како
он
се
по
цео
стан
орити
песма
,
како
он
јесам
сваки
војник
весео
,
па
како
се
бити
загледати
и
не
опазити
да
он
прићи
један
човек
замотан
у
струка
,
а
с
оборен
глава
.
—
господар
.
—
прозборити
незнан
јунак
,
пасти
на
колено
пред
Коча
.
—
Мирко
!
—
зачудити
проговорити
вођ
кад
он
угледати
—
шта
јесам
тај
Сењанин
,
што
јесам
тако
блед
,
што
клечати
предамном
?
устати
брата
!
—
па
он
братски
загрлити
и
подигнути
.
—
ох
,
што
ја
не
пустити
да
умрети
под
твој
нога
?
ја
несам
достојан
да
погледати
у
твој
свет
лице
!
...
—
Коч
он
зачудити
мерити
.
—
ја
не
разумети
што
велим
!
—
—
Саслушај
ја
господар
,
па
ја
онда
исећи
на
комад
,
ал
’
ја
ти
се
морал
исповедити
.
ти
јесам
моћи
бити
и
заборавити
кад
се
онај
једном
пре
четири
година
наћи
у
црн
врх
,
кад
бити
поћи
Враћевшница
на
сабор
?
...
—
Коч
он
замислити
,
па
онда
рећи
.
—
јесам
,
сећати
се
...
али
што
подиреш
стар
свађа
,
ја
јесам
се
још
онда
помирити
!
—
Мирко
се
ударити
стиснут
песница
у
чела
,
па
хукнути
.
—
ох
велик
душа
како
лако
заборављати
увреда
,
а
ја
...
ја
јесам
ђаво
не
дати
да
заборавити
што
јесам
ја
ти
и
нехотице
онда
осрамотити
...
А
мргуд
...
ох
проклети
он
душа
...
он
ја
јесам
не
престано
подсећати
на
онај
злосретан
час
,
непрестано
ја
јесам
на
тај
распаљивати
,
и
—
па
сад
стискивати
рука
срце
једва
изговарати
—
пола
од
несрећа
што
тај
мргуд
нанети
,
ја
јесам
учинити
...
—
Коч
се
закаменити
.
кад
зачути
мргудов
име
он
сав
поплаветнети
у
лице
,
а
зуб
шкргутнути
.
—
Несрећниче
!
...
—
—
убити
ја
господар
,
ја
јесам
заслужити
,
али
ја
јесам
бог
већ
страшно
наказити
...
кад
јесам
доћи
кућа
ни
ватра
не
затећи
на
огњиште
,
нити
игде
икоји
од
свој
у
живот
...
ја
јесам
у
срце
горети
страшно
,
страшно
,
и
само
тај
тај
угасити
моћи
,
ако
ја
опростити
,
ако
ја
примити
међ
свој
војник
,
да
и
ја
пролевати
с
ви
крв
за
отаџбина
не
бити
ли
се
тако
опростити
грех
!
...
—
па
после
овај
реч
пасти
Мирко
опет
земља
.
Вођ
он
јесам
дуго
,
врло
дуго
ћутети
гледати
...
у
он
се
мутити
чудан
осећање
...
на
последак
победа
племенит
срце
његов
,
и
он
на
нов
подигнути
Мирка
,
пољубити
се
с
он
па
он
рећи
:
—
Погрешио
јесам
,
али
јесам
опет
поштен
човек
.
нек
тај
бог
опростити
као
што
ти
ја
праштати
!
—
па
он
онда
одвести
у
сав
чадор
да
се
одморити
.
—
А
где
јесам
сад
мргуд
?
—
запитати
он
Коч
између
осталог
збор
.
—
не
знати
господар
жив
ја
бог
,
не
знати
зањ
он
одмор
и
санак
...
док
јесам
он
требати
бити
јесам
све
уза
ја
,
а
кад
јесам
чути
да
се
ти
враћати
из
арнаутски
нестати
он
,
као
да
у
земља
пропасти
...
Чуо
јесам
да
јесам
Турчин
побећи
,
и
да
се
потурчити
!
...
—
на
овај
реч
Коч
само
хукнути
,
па
полако
рећи
.
—
Наћи
хтети
он
ја
!
—
Међутим
се
Турчин
ни
чим
не
јављати
,
и
тај
јако
задавати
брига
вођ
српски
,
а
сврх
сав
,
на
један
пут
почети
он
војник
умирати
и
без
бој
и
без
ишта
.
један
дан
умрети
двадесет
,
кад
бити
други
пресвиснути
педесет
,
а
трећи
стотина
...
Коч
јесам
бити
у
очајање
.
он
јесам
моћи
да
разумети
од
куд
и
какав
јесам
тај
болест
што
он
војска
морити
?
али
се
наскоро
сетити
...
тај
бити
чума
...
из
амбис
где
се
сурвати
толики
чета
Турска
излазити
непрестано
смрдљив
ветар
који
као
отров
давити
јунак
...
Вођ
јесам
знати
шта
да
чинити
...
Помреће
он
сав
војска
,
а
да
уступити
од
кланац
не
смести
,
јер
хтети
продрети
Турчин
,
па
онда
пропасти
сав
српски
земља
.
-
Божа
,
што
хтети
?
!
—
очајно
ходати
говорити
Коч
,
крунити
рука
—
Божа
,
убити
ја
ако
твој
свет
воља
хтети
да
ја
покарати
за
грех
мој
,
али
не
затирати
Србадија
!
...
па
онда
очајно
пасти
на
земља
да
на
хладан
,
земља
разхлади
чела
,
који
се
распадати
од
бол
.
—
где
јесам
сада
вити
Јастрепкињо
,
да
помоћи
посинак
свој
?
—
—
зар
јесам
тако
брзо
заборавити
да
имати
побратим
?
—
зачути
Коч
некакав
чудан
глас
у
душа
.
—
ха
!
—
скочити
са
земља
па
узверати
гледати
око
себе
,
ал
ники
у
чадор
не
бегнути
!
—
Фејзијо
,
мој
драг
Фејзијо
,
ти
ја
само
помоћи
моћи
!
...
-
-
Још
исти
ноћ
отпутовати
јесам
војвода
Радич
у
брз
трка
пут
арбанаски
...
.
XXИИИ
.
Коч
јесам
несрпљиво
чекати
свој
побра
,
и
чисто
погађати
у
који
доба
стигнути
,
ала
—
он
се
преварити
нит
бити
Фејзије
ни
од
он
гласати
,
а
и
Радич
као
да
у
земља
потонути
...
у
срце
вођ
српски
бити
јесам
пакао
...
па
ипак
се
непрестано
шетати
по
стан
заметати
разговор
и
са
сав
шалити
се
,
као
да
јесам
весео
што
моћи
бити
боље
...
А
војска
?
она
јесам
свагда
весео
бити
.
од
она
већ
више
наки
и
не
помишљати
да
се
кућа
вратити
,
али
она
само
тај
жалостити
што
хтети
она
куга
као
слаб
жена
поморити
,
а
хтети
погинути
као
што
јунак
гинути
,
па
зато
јесам
често
наваљивати
на
Коч
.
—
Шта
чекати
господар
?
извести
ми
из
овај
кланац
,
водити
ми
у
поље
пред
Турчин
да
се
јуначки
огледати
,
па
што
који
бог
и
срећа
дати
!
—
А
вођ
она
умиривати
казивати
она
да
се
не
бринути
,
и
да
он
најбоље
знати
шта
ваљати
чинити
,
па
послушан
војска
јесам
више
ништа
захтевати
...
један
вече
посао
Коч
један
момак
да
зовнути
Сењанин
,
али
војник
се
брзо
вратити
да
казати
како
јесам
Мирко
некуд
одјахати
.
Вођ
сазвати
остати
главар
тај
се
с
она
до
неки
доба
ноћ
разговарати
,
и
заповедити
она
да
свој
чета
држати
на
окуп
и
на
опрез
,
па
она
онда
отпустити
.
кад
бити
око
по
ноћ
ето
он
и
Мирка
.
он
бити
сав
усплаирен
.
на
лице
он
бити
исказати
неки
необичан
осећање
који
јесам
он
гледати
што
боље
да
сакрити
,
што
јесам
моћи
учинити
.
али
на
његов
срећа
,
Коч
јесам
бити
толико
занети
свој
брига
па
ништа
опазити
јесам
.
—
ти
јесам
ја
звати
господар
?
—
проговорити
Сењанин
тихо
.
—
јесам
Мирко
—
па
пошто
он
сести
уза
себе
—
кол'ко
имати
у
твој
чета
момак
?
—
—
педесет
!
—
одговорити
овај
радознало
гледати
у
вођ
.
—
ох
—
уздахнути
Коч
горко
,
и
тек
што
он
суза
не
грунути
низ
лице
—
од
два
стотина
Радичев
соко
остати
само
педест
!
...
—
па
обор
глава
,
но
после
два
три
тренутак
,
подигнути
се
нагло
па
заповедати
.
Још
ноћас
хтети
сјединити
са
свој
чета
око
двадесет
и
некол'ко
војник
што
претећи
од
чета
покојни
Влајко
—
дичан
витез
бити
већ
погинути
—
То
што
скори
да
свршити
,
и
пазити
да
јесам
ти
сав
људи
спреман
.
ја
баш
као
да
осећати
да
хтети
скоро
бој
бити
!
—-
паклен
смешење
показати
се
око
уста
Мирков
,
али
се
Коч
бити
јако
загледати
у
земља
па
јесам
ништа
опазити
.
Мирко
се
дубоко
поклонити
па
отићи
.
Вођ
јесам
још
дуго
,
пошто
Сењанин
отићи
,
ходати
по
свој
чадор
,
застајкивати
,
премишљати
наједан
пут
проговорити
одважно
:
—
Још
имати
три
стотина
ватрен
борац
,
још
јесам
снага
у
овај
рука
—
па
грчевито
стискивати
песница
.
тако
ја
спасење
,
док
имати
само
један
војник
,
хтети
Турчин
продрети
кроз
кланац
!
...
сутра
дан
огласити
зор
,
осим
шева
,
још
и
тресак
из
пушак
који
јекнути
у
српски
стан
као
гром
.
тај
стража
испред
богаза
дати
знак
да
јесам
опет
навалити
Турчин
,
и
сав
српски
војска
радосно
она
одговорити
још
радостан
клика
.
за
тила
часак
бити
сав
чета
на
свој
место
,
а
Коч
пред
сав
на
свој
вранац
.
Пошто
јесам
у
тренутак
сав
прегледати
вика
да
он
сав
чути
моћи
...
—
Кнез
Јована
Миленковић
,
ако
ја
пре
пасти
ти
хтети
ја
војска
бити
на
место
ја
.
Слушаћете
он
браћа
...
—
али
од
пушак
што
сад
на
један
мах
силно
загроктати
,
не
чути
он
се
потоњи
реч
.
и
сад
се
опет
почети
крвав
бојити
;
али
чинити
ја
се
у
цео
Кочиној
крајина
,
не
бити
још
страшан
од
овај
.
Диже
се
пуст
магла
од
пушчани
прах
,
па
завити
и
стена
и
понор
и
небо
и
земља
,
и
Срба
и
Турчин
...
само
јесам
тек
видети
моћи
како
се
кроз
облак
сустизати
небројен
страшан
гром
...
кад
бити
у
велик
забуна
,
издигнути
се
Мирко
на
свој
коњ
,
па
колико
он
грло
доносити
викнути
:
—
Браћо
,
опколити
ми
господар
,
брже
за
ја
!
...
—
па
полетити
,
а
сав
за
он
,
па
по
сред
онај
чета
што
још
мирно
стојати
.
кад
тако
Мирко
заплести
и
забунити
све
,
он
обости
коњ
,
и
ники
он
не
спазити
како
изаћи
из
бој
...
ватра
не
престајати
,
а
крв
на
сав
страна
по
разбојништу
оцрвени
мек
трава
...
на
један
пут
се
Коч
усред
бој
згрозити
као
да
он
јесам
гуја
ошинути
.
—
ох
...
издаја
!
...
—
хукнути
,
и
пиштољ
он
у
рука
прснути
,
тако
он
силно
стискати
бити
—-
опколити
јесам
!
...
—
и
доиста
као
неки
чудо
око
цео
српски
војска
изникнути
густ
ред
Турчин
,
који
одмах
почети
сипати
ватра
,
да
се
земља
трести
...
али
Срба
не
занемети
од
чудо
.
у
тренутак
јесам
разумети
да
јесам
тај
издаја
провести
Турчин
кроз
лагум
у
стена
за
који
Турчин
никако
другче
не
моћи
сазнати
.
—
аох
Мирко
,
бог
ти
судити
!
...
—
уздахнути
јадан
Коч
па
онда
викнути
да
јесам
надвикивати
и
сам
јек
од
страшан
плотун
—
Браћо
,
ко
јесам
Србин
сад
ваљати
да
погинути
...
.
—
Па
полетити
што
јесам
моћи
у
сред
жесток
гомила
турски
...
али
већ
малаксати
бојити
...
кад
видити
Комо
да
више
нем
нада
,
он
само
погледати
у
небо
.
-
Божа
,
праштати
ја
,
ја
јесам
учинити
што
јесам
моћи
,
али
—
зар
—
не
бити
твој
воља
!
—
па
онда
скочити
у
сред
бој
са
свој
вранац
,
пољубити
он
ћутети
у
чела
,
па
он
убити
из
пушак
...
верно
живинче
мирно
издахнути
јер
он
јесам
мити
господаров
рука
смрт
задати
!
...
—
збогом
вранац
,
због
’
добро
мој
.
—
Шапуташе
јадан
жртва
страшан
људски
злоба
,
тражити
по
вишеклијама
прах
,
али
већ
немати
ни
зрнце
,
па
за
тај
исуну
сабља
из
корица
,
погледати
око
себе
хитро
,
ал
у
таласање
турски
ћулав
и
каук
,
само
се
по
који
румен
вес
,
само
по
који
бео
перјаница
видети
...
—
дакле
сав
пасти
?
...
Јуначки
јесам
пасти
,
нека
!
...
—
па
потегнути
сабља
у
срце
.
—
Праштај
род
!
—
—
Али
у
тренутак
кад
хтети
да
се
пробости
,
клонути
он
десница
са
сабља
низ
долама
...
Крвнички
ханџар
одсећи
он
рука
,
не
дати
он
да
се
убити
.
Коч
се
само
заљуљати
па
пасти
међ
’
лешина
—
Вис
не
знати
ништа
шта
око
он
бивати
...
.
—
на
оружје
браћа
,
Фејзија
јесам
заробити
!
...
—
—
господар
у
тамница
Једренетској
,
ха
,
на
оружје
!
...
—
—
Брже
,
брже
на
коњ
!
.
.
—
таки
се
узвик
подигнути
један
јутро
у
Крџалијнском
стан
као
олуја
...
тај
се
скидати
чадор
,
доносити
и
раздавати
прах
и
олово
,
ту
се
на
врат
на
нос
опремати
коњ
и
комора
тај
се
све
ужурбати
,
да
се
од
прасак
и
вика
ништа
не
чути
...
и
у
тај
тренутак
кад
се
Крџалије
спремати
да
поћи
на
Једрене
,
наједанпут
угледати
у
свој
средина
неки
Србин
,
па
и
ако
она
јесам
бити
до
чекање
,
несу
моћи
да
се
не
скупити
око
он
да
чути
какав
јесам
гласити
донети
.
А
кад
јесам
војвода
Радич
испричати
шта
јесам
и
како
јесам
,
Шахин
цикнути
као
гуја
у
процеп
.
—
тај
јесам
ли
сав
пакао
устати
на
ми
?
—
Али
сад
се
још
већма
оклевати
јесам
смело
,
па
за
тај
заповед
да
се
војска
кренути
.
цео
пут
договарати
се
Шахин
са
Радичем
шта
да
радити
.
с
тако
мали
сила
не
смети
ударати
на
Једрене
па
намислити
само
ударити
на
кула
у
који
јесам
Фејзија
,
и
који
она
уходити
потанко
описати
,
па
за
тај
обилазити
друм
и
паланка
,
и
што
више
моћи
грабити
ноћу
,
да
она
ники
не
спазити
...
али
ако
бити
оштро
Шахиново
око
угледати
да
он
јесам
неко
опазити
,
тај
јесам
намах
занемити
за
навек
,
да
не
моћи
ники
казати
шта
јесам
видети
:
али
и
да
јесам
тај
чинити
,
опет
бити
он
пре
отети
Једрене
но
што
бити
глас
доћи
до
Везира
Једренетског
.
тако
хићаху
помаман
Крџалије
да
избавити
свој
Вођа
.
у
згодан
доба
,
кад
јесам
цео
свет
као
мртав
,
у
по
ноћ
,
стигнути
Крџалије
под
Једрене
.
лако
наћи
кула
који
јесам
тражити
,
па
пошто
тако
рећи
,
један
ударац
помлатити
стража
,
силно
развалити
кула
,
и
док
се
Једрене
узбунити
,
док
труба
и
рог
подигнути
везирски
војска
на
оружје
,
да
похитати
кула
,
дотле
не
стати
Крџали
,
као
да
она
никад
Једренетске
стена
не
видети
...
—
везир
јесам
од
љутина
чупати
свој
сребрнкаст
брада
што
он
умакнути
пешкеш
за
који
бити
од
султан
три
реп
добни
...
одмах
разаслати
на
сав
страна
силан
и
многи
потера
,
али
бадава
,
нигде
не
бити
ни
трагати
Крџалијама
...
Међутим
јесам
Фејзија
радосно
грлити
свој
Шахин
.
—
пријатељ
,
тај
јесам
јунак
над
јунак
.
ја
јесам
се
тако
тврдо
у
ти
уздати
,
да
јесам
сасвим
мирно
спавати
кад
ви
стати
разваљивати
мој
тамница
,
и
ништа
ја
јесам
мучити
осим
што
јесам
се
бринути
за
мој
Периз
.
.
—
али
у
тај
мах
углед
Радича
који
он
прићи
,
па
се
зачудити
тргнути
—-
здраво
Радичу
,
добро
доћи
!
—
па
пошто
се
пољубити
и
за
здравље
упитати
—
а
шта
ја
ради
побра
?
јести
здрав
и
весео
?
—
—
здрав
јесам
војвода
,
ма
јесам
весео
,
нити
хтети
више
икад
весео
бити
,
ако
ти
што
скори
код
себе
не
видити
!
—
одговорити
Кочин
посланик
тужно
.
—
Шта
рећи
?
зар
не
затећи
дома
све
здрав
и
добро
?
...
и
сад
он
Радич
испричати
сав
јад
у
који
јесам
оставити
свој
отаџбина
и
свој
господар
,
али
Фејзија
он
не
дати
ни
да
довршити
већ
одмах
ђипити
.
—
Шахин
,
одмах
да
јесам
спремити
све
што
требати
војска
за
пут
.
ја
полазити
у
Србија
.
али
брзо
соко
.
ни
какав
поштен
јунак
,
а
камо
ди
крџалија
не
смести
спавати
кад
јесам
јунак
над
јунак
,
диван
вођ
српски
,
кад
јесам
он
у
невоља
!
—
—
но
тек
што
војвода
отићи
да
спремати
војска
,
а
Фејзија
остати
јесам
,
ето
он
један
ђувендија
...
он
се
бити
тако
занети
јад
свој
побра
,
да
јесам
јесам
опазити
,
већ
тек
кад
она
прозборити
,
он
се
пренути
,
па
познати
ђувендија
чисто
викнути
-
—
Надин
!
...
одкуда
ти
ту
?
—
и
доиста
тај
бити
Надин
,
блед
као
мртвац
,
а
уздувана
од
тежког
и
нагао
јахање
,
да
јесам
једва
говорити
.
—
А
где
јесам
ти
бити
?
где
јесам
мој
Периз
?
...
—
прихватити
Крџали
жарко
сетити
се
свој
љуба
.
—
кад
ми
раставити
,
ти
одвести
у
тамница
,
а
Периз
одвести
проклет
Абдураман
;
јер
кад
он
везир
питати
чим
хтети
да
он
наградити
што
јесам
ти
ухватити
,
он
заискати
да
с
Периз
моћи
чинити
што
хтети
!
...
—
Фејзија
сав
успламтети
на
овај
реч
,
крв
он
полетити
у
глава
тако
силно
да
јесам
у
лице
стати
као
мор-долама
на
он
,
па
загушен
глас
рећи
,
спустити
десница
на
ханџар
.
—
ићи
опет
у
Једрене
,
ма
никад
не
изнети
глава
...
—
у
тај
тренутак
заборавити
јадник
у
какав
јесам
неволи
његов
побратити
.
.
—
Али
залуду
—
прихватити
Надин
—
јер
се
лукав
зверка
на
мах
сетити
,
да
ни
тренут
миран
хтети
имати
,
докле
год
трајати
један
крџалија
на
свет
.
с
тај
јесам
намах
сутра
дан
побећи
из
Једренета
са
Периз
,
нит
ко
знати
куда
,
ни
како
...
—
—
тај
да
јесам
у
небо
побећи
,
и
тамо
бити
за
он
полетети
да
он
псећи
глава
са
раме
скинути
!
-
-
-
па
пошто
јесам
мало
поћутати
,
рећи
:
хајде
Надин
!
па
поћи
;
али
у
тај
мах
ући
Шахин
са
главар
.
—
твој
јесам
заповест
извршен
господар
.
војска
јесам
спреман
да
полазити
!
—
—
ха
!
—
уступити
Фејзија
неколико
корак
,
сетити
се
у
каки
он
јесам
неволи
побра
,
па
онда
укочено
гледати
свој
главар
а
у
он
јесам
беснети
страшан
борба
.
требати
јесам
да
избавити
љуба
и
побра
,
јер
јесам
обојити
у
невоља
,
али
ко
пре
?
он
јесам
знати
шта
да
радити
...
напослетку
прегнути
да
на
оба
страна
у
исти
мах
помагати
...
он
да
избављати
Периз
,
а
Шахин
с
војска
да
похитати
у
Србија
;
али
хтети
главар
.
ни
пошто
он
више
не
пуштати
од
себе
,
већ
или
нек
и
он
с
она
ићи
у
Србија
,
или
и
они
хтети
да
поћи
с
он
у
потера
за
Абдураманом
.
овај
се
и
учинити
...
и
јадан
Радич
морати
јесам
да
скривати
свој
горак
уздах
...
Нећу
да
причати
како
јесам
Фејзија
наћи
траг
Абдураманов
.
љубав
јесам
кадар
и
оно
учинити
,
што
се
једва
и
помислити
моћи
.
не
проћи
ни
три
дан
,
а
поган
глава
бег
котрљати
се
под
нога
крџалијнским
,
а
Фејзија
јесам
опет
жарко
пригрлити
свој
мило
злато
...
али
три
дан
!
...
ох
како
јесам
тај
скуп
време
бити
за
побратим
Кара-Фејзијина
...
сад
вођ
крџалијнски
јесам
заборављати
свој
свет
дужност
,
па
не
хтети
ни
да
отићи
до
свој
стан
већ
свој
Периз
оправити
с
јак
пратња
и
с
Надин
права
у
Крџу
;
а
он
загрлити
Радича
.
—
Хајд
брата
,
водити
ја
у
твој
отачанство
,
али
што
кратак
пут
знати
,
ма
тај
бити
сам
крш
и
амбис
,
само
да
што
скори
загрлити
свој
побра
!
—
и
Крџалије
се
опет
кренути
.
они
прелетати
преко
поље
и
равница
,
као
како
чудан
прилика
што
се
преко
небо
вијнути
па
јесам
нестати
,
пузати
се
уз
стена
и
крш
кад
она
јесам
пут
на
она
наносити
,
као
диваљ
мачак
,
а
прескакати
на
онај
свој
мали
ватрен
коњиц
,
као
јелен
.
тај
јесам
бити
диван
чудо
!
тај
тај
као
да
не
бити
људи
већ
неки
џиновски
створење
од
гвожђе
слити
!
...
као
муња
јесам
прелетети
од
Крушевац
до
крајина
,
али
за
што
на
један
пут
стати
?
...
Шта
она
јесам
тај
тако
силно
зауставити
?
да
јесам
каки
ордија
Турска
?
о
,
не
,
они
јесам
мало
час
у
пут
тако
смрвити
неколико
чета
да
она
ни
гласник
не
претећи
,
згазити
јесам
она
као
што
човек
црвати
згазити
,
па
и
не
осетити
да
јесам
неко
живот
одузети
...
А
да
шта
јесам
друго
?
.
.
ваљда
она
јесам
до
тај
како
се
Текија
на
спрам
диван
летњи
месечина
бео
?
...
-
не
,
друго
она
јесам
нешто
зауставити
...
Пролазећи
друм
поред
Текија
,
на
један
пут
зачути
...
тежак
уздах
помешати
са
врисак
к
запевање
женски
...
полако
,
и
стравично
освртати
се
на
сав
страна
,
примицати
се
да
видити
шта
јесам
,
и
наједанпут
као
муња
у
један
мах
згођени
,
тргнути
дизгина
па
се
чисто
скаменити
...
Радич
што
јесам
пред
сав
војска
калаузио
,
јаокну
као
да
он
срце
препукнути
,
па
пасти
с
коњ
.
Фејзију
текнути
нешто
хладно
у
срце
,
па
притерати
коњица
к
Радичу
,
али
и
он
у
мах
нестати
капа
крв
у
лице
...
побледити
као
месец
,
што
се
тужно
осмехивати
гледати
како
падати
слаб
људски
срце
...
поред
друм
бити
поређати
шесет
колац
,
а
на
она
бити
набити
шесет
српски
јунак
,
потоњи
што
заостати
од
храбар
Кочин
војска
...
па
у
сред
она
...
ох
како
чудно
дрхтати
блед
зрак
од
месец
на
блед
,
ал
и
на
самрт
тако
сјајно
јуначки
лице
господар
српски
...
у
Коча
се
купити
јуначки
,
велик
душа
да
се
вијнути
божији
престоље
,
ал
’
тај
се
само
моћи
познати
по
исакаћеном
тело
,
на
који
бити
небројен
рана
,
и
који
се
страховито
грчити
и
превијати
...
А
на
лице
не
бити
знак
од
мука
,
онај
бити
мирно
,
величанствено
,
узвишено
...
Очи
,
онај
велик
сјајан
црн
очи
што
таки
силан
сладост
улевати
у
млађан
срце
Лепосава
,
а
што
један
поглед
моћи
убити
непријатељ
,
сад
укочено
гледати
сјајан
звезда
,
што
дрхтати
на
плав
небо
...
Чело
он
бити
мирно
као
мирно
морити
...
А
око
побледео
усна
трептјети
јесам
блажен
осмејак
,
као
какав
мирисав
ружичаст
венац
од
леп
пролетњи
цвеће
...
А
да
ли
јесам
још
у
свест
бити
?
.
.
тај
не
знати
,
али
левак
свој
тихо
грлити
час
побрати
свој
,
час
мио
Радича
,
који
чисто
изван
себе
од
очајање
пасти
пред
он
на
колено
...
ники
не
знати
да
проговорити
.
Страшна
јесам
тај
тишина
бити
,
који
прекидати
само
јецање
и
по
који
јуначки
горак
уздах
.
Фејзија
наизменце
с
Радиче
плах
љубити
уста
Кочин
и
они
осећати
да
тај
слатко
,
племенит
уста
враћати
тај
пољубац
,
само
што
тај
повраћање
сав
слаб
и
слаб
постајати
,
док
се
сасвим
не
изгубити
...
јунак
над
јунак
,
Коч
Петровић
,
тај
велик
вођ
,
који
први
после
стотина
година
од
страховит
косовски
пропаст
—
каза
Србија
,
да
још
слободан
бити
моћи
,
и
без
ко
бити
се
свет
глас
од
гусле
изгубити
у
запевак
с
турски
зулум
,
без
ко
бити
Србин
сасвим
нестати
;
тај
велик
јунак
издахнути
...
кад
Фејзија
осетити
и
последни
хладан
пољубац
он
се
згрозити
па
онда
шапутати
љубећи
мртав
тело
свој
мио
побра
.
—
Причекај
,
ох
тај
само
још
мало
причекати
...
али
ох
...
ти
немати
више
...
—
и
Крџалије
се
побојати
да
она
вођ
памет
не
помести
кад
видети
како
се
очајно
занети
од
туга
...
ал
камо
тај
леп
срећа
зањ
да
полудити
,
онда
не
бити
ништа
осећати
,
а
овако
при
свест
,
добар
он
разтрзаше
срце
као
каки
грабливица
свој
страшан
канџа
...
—
јесам
—
пиштати
он
—
ја
јесам
ти
убити
,
ја
...
ох
слаботиња
јесам
!
...
ја
бити
мио
жена
од
побра
мој
!
од
Коча
...
Јуначе
,
праштати
...
—
код
овај
реч
кидати
се
живот
у
он
—
ја
јесам
ти
моћи
избавити
,
а
несам
хтети
...
Фејзијо
!
...
проклети
,
Фејзијо
!
...
ха
!
...
—
и
димишћија
као
муња
сијнути
,
па
он
пролетити
кроза
срце
...
док
се
Радич
од
чудо
тргнути
,
док
крџалија
притрчати
,
њихов
вођ
бити
већ
овршио
...
последњи
снага
скупити
придигнути
се
са
земља
,
загрлити
свој
побра
и
док
се
његов
крв
из
срце
мешати
с
крв
из
пресечен
раме
Ко-чина
,
прошапутати
полако
:
—
Коч
,
праштати
брата
,
ја
јесам
себе
платити
!
—
Па
и
он
издахнути
...
настати
по
поћи
...
поносит
син
арбанаски
,
страховит
крџалија
,
пасти
на
кољено
да
се
у
тај
свет
час
помолити
бог
за
дух
свој
злосретан
господар
и
његов
веран
побратим
...
у
сред
таки
чудан
час
који
много
страшан
изгледати
умотати
у
танак
блед
месечина
појавити
се
на
кобан
место
и
један
млад
леп
девојка
...
па
како
страшно
,
како
ли
у
исти
мах
дивно
изгледати
поноћни
прилика
!
...
испод
распуштен
и
до
појас
дуг
замршен
кос
просјајивати
бео
као
млеко
лице
као
што
се
ноћу
кроз
густ
таман
шум
видити
какав
леп
кућица
што
се
на
путник
чисто
смешити
...
А
под
густ
црн
обрва
блистати
се
два
црн
ока
,
сјајан
као
сунце
,
жесток
од
ватра
...
па
како
диван
рухо
на
она
бити
...
сав
се
белити
као
вити
...
и
по
онај
танахан
витак
узраст
,
па
и
по
сав
бити
помислити
да
јесам
тај
загоркиња
вити
,
само
да
она
за
појас
не
бити
љутито
оружје
...
А
утегнути
опанак
на
мали
њен
нога
бити
прснути
од
дуг
пут
,
па
кроз
она
тећи
из
тај
леп
ножица
румен
крв
...
тај
бити
млад
Лепосава
,
диван
,
несуђен
љуба
Кочин
...
она
брзо
пролазити
путем
не
освртати
никуда
леп
глава
,
и
не
гледати
војска
крџалијнску
што
зачудити
гледати
за
она
;
али
кад
углед
свој
војни
,
онда
стати
...
Српкиња
јесам
плакати
,
јесам
запевати
...
и
ако
она
јесам
слабо
женски
срце
нагонити
,
опет
се
она
снажно
устезати
знати
да
бити
она
се
Коч
с
небо
срдити
гледати
како
он
Лепосава
кук
што
јесам
он
за
свој
отаџбина
погинути
.
.
за
тај
он
само
целивати
неколико
пута
,
па
се
онда
одмакнути
те
он
гледати
,
дуго
,
дуго
гледати
...
XXИВ
.
Прође
година
дан
како
се
свршити
злосрећан
Кочин
крајина
,
и
сад
опет
цео
Србија
бити
турски
робље
;
али
ИИИ
.
врло
јесам
добро
знати
да
хтети
он
тај
робље
,
окусити
ма
и
неколико
тренутак
диван
слобода
,
задавати
страшан
мука
,
и
ако
јесам
буна
угушити
,
ако
се
с
она
паметно
не
узвлада
.
за
тај
Султан
најстрашније
запретити
сав
бег
и
спахија
кад
се
у
Србија
повратити
да
не
кињити
Срба
,
и
да
она
ни
пошто
никакав
насиље
не
учинити
.
и
доиста
први
година
пошто
пасти
и
Коч
са
свој
шесет
јунак
који
он
претећи
од
војска
пред
који
јесам
дрхтати
турски
сила
,
пошто
мутан
облак
покрити
небо
српски
,
тек
што
зор
на
он
зарудети
бити
;
—
српски
народ
бити
прилично
срећан
...
никакав
насиље
не
моћи
се
чути
ни
на
који
страна
српски
земља
.
сељак
радити
родну
земља
српски
мирно
и
спокојно
,
а
и
трговчић
по
паланка
радити
слободно
сав
посати
;
и
да
се
само
сав
тако
живо
не
сећати
онај
страшан
слика
испод
Текија
,
моћи
бити
рећи
да
јесам
слободан
,
срећан
...
А
где
јесам
Крџалије
?
куд
она
занети
судба
?
...
зар
они
не
хтети
да
освета
господар
свој
,
већ
скрштен
рука
гледати
где
се
Турчин
опет
широк
по
Србија
?
не
—
несу
он
осветити
,
јер
да
јесам
моћи
заклати
један
јатаган
сав
Турчин
што
она
на
свет
бити
,
опет
бити
тај
мало
бити
да
освета
свој
Фејзију
и
његов
побра
.
тај
страховит
смрт
тако
она
чудно
ударити
у
јуначки
срце
,
да
се
на
један
пут
изгубити
,
па
се
ћутети
растати
.
ту
се
растати
брат
од
брата
,
пријатељ
од
пријатељ
с
ко
јесам
друговати
од
детинство
,
и
с
који
јесам
толико
пута
смрт
на
сусрет
трчати
,
растати
се
без
један
поглед
,
или
без
реч
без
братски
пољубац
...
Крџалије
се
разасути
по
широк
свет
на
сав
страна
.
неки
од
тај
јунак
,
што
се
вера
„
слобода
“
скупити
под
застава
храбар
Кара-
Фејзије
,
сад
од
туга
и
очајање
толико
занети
бити
,
да
јесам
стајати
код
свој
грд
душман
да
се
за
плаћа
борити
против
слобода
...
други
се
вратити
свој
кућа
,
па
радити
свој
земља
,
ропски
сносити
да
она
Турчин
газити
и
не
давати
да
ники
споменути
да
они
бити
крџалија
,
борац
за
слобода
...
тако
пропасти
мисао
да
се
ослободити
Срба
и
Арбанас
,
тако
пасти
њин
вођ
,
и
распрштати
се
племенит
и
храбар
војска
њихов
.
А
сад
хајдемо
опет
у
Београд
,
он
јесам
сад
опет
пуп
Турчин
...
у
онај
велик
кућа
који
начинити
Ћесареве
војвода
,
становати
сад
богат
харемови
силан
бег
и
спахија
.
сад
се
опет
разлегати
мујезинов
урлекање
по
красан
српски
варош
,
а
дорћол
опет
јесам
постати
Багдад
,
јер
по
он
опет
гамизати
чалма
и
каук
,
по
он
и
опет
на
сав
страна
видети
моћи
чађав
камилар
од
арабије
што
јесам
на
свој
камила
донети
права
башча
за
син
царски
;
и
опет
чути
моћи
красан
извијање
источни
уз
шаркија
...
али
махнути
сав
тај
;
па
хајде
самном
да
ти
у
један
харем
одвести
.
најпре
хтети
прескочити
зид
који
јесам
око
кућа
јер
хтети
узалуд
куцати
халка
на
велик
капија
;
господар
јесам
већ
у
харем
а
капија
се
више
ники
не
отварати
—
па
онда
хтети
полако
,
чувати
се
да
не
шушнути
,
проћи
испод
асмалука
,
који
јесам
као
свод
над
путања
начинити
,
и
који
јесам
препунити
мирисав
тамњанаком
или
крупан
смедеревац
...
А
сад
уза
стуб
на
ћошак
,
на
који
јесам
прозор
обрастао
бршљан
и
вит
ладолежем
,
па
одатле
моћи
кроз
решетка
један
прозор
на
страна
видети
шта
се
у
харем
радити
.
Још
из
башта
се
чути
дајире
,
који
уз
ћемане
и
таламбас
са
горњи
бој
позвецкивати
,
и
уз
који
се
чути
потмуо
цупкање
као
да
у
харем
кола
играти
...
и
доиста
бег
се
веселити
...
Губећи
се
у
густ
дим
из
нарђилета
седити
бег
међ
неки
свој
ханума
,
који
јесам
леп
...
као
што
јесам
само
шћер
ђурђијанске
земља
,
који
јесам
умиљат
као
славуј
што
она
јесам
од
детињство
успављивати
и
будити
свој
песма
од
жарки
прижељкивање
,
који
јесам
нежан
,
као
она
нежан
румен
што
се
разлити
на
плав
небо
,
пре
него
што
сушац
сијнути
...
један
од
она
,
са
златали
кос
а
плав
очи
загрлити
он
јесам
страсно
,
а
други
у
који
црн
очи
чисто
сагоревати
сам
од
свој
светлост
,
а
силан
витица
од
кос
разасути
се
по
бео
пуначак
недра
,
као
црн
ноћ
кад
пасти
по
брешчић
од
снег
,
бити
он
занети
од
осећање
пасти
свој
леп
глава
на
прси
,
па
гледати
он
не
помичан
лежати
као
мртав
,
и
само
се
по
онај
буран
надимање
груда
моћи
познат
да
још
живити
...
бег
бити
она
само
по
који
пут
погледати
,
па
онда
одмах
дочепавати
ћихлибар
да
на
нов
потонути
у
облак
од
дим
...
па
онда
тако
исто
по
који
пут
погледати
и
у
кола
који
се
пред
он
непрестано
таласати
уза
свирање
и
севдалијски
певање
други
була
што
с
други
страна
соб
седити
...
у
кола
играти
седам
ханумица
,
који
чисто
надсјајиваху
један
други
лепота
.
тако
ја
срце
морати
бити
помислити
да
јесам
у
вилистан
забасати
,
да
само
међу
она
немати
онај
страховито
гадан
бегов
лице
са
онај
упао
закрвављен
очи
...
ја
како
играти
харамске
робињица
јад
она
задесити
!
...
ја
како
она
у
тај
ђаволски
игра
доликовати
онај
упијен
кошуља
од
танак
бурунџук
са
широк
рукав
,
и
онај
црвен
шарваре
од
свила
!
...
али
сав
тај
као
да
ни
мало
,
не
дирати
бегати
;
као
да
сасвим
други
мисао
облетати
његов
душа
у
овај
тренутак
у
који
бити
други
полудети
,
изгорети
...
јер
погнути
...
не
скупљати
се
залуду
све
више
и
више
црн
облак
на
његов
чела
...
он
на
један
пут
силно
скочити
за
свион
шиљте
,
размахнути
око
себе
рука
као
да
се
од
неки
брана
,
корачити
напред
два
три
корак
па
кад
стати
узверено
свој
була
гледати
,
који
закаменити
од
чудо
бити
,
почети
она
загушен
глас
терати
од
себе
.
—
ићи
!
...
ко
ви
јесам
казати
да
јесам
он
ја
убити
?
слагати
ви
јесам
...
ја
...
ја
несам
ништа
учинити
...
сав
он
јесам
Мирко
крив
...
—
А
кад
видити
како
он
була
гледати
,
почети
дрхтати
као
прут
—
ићи
,
да
ви
никад
више
очи
мој
не
видити
!
...
ох
!
...
—
па
онда
пасти
.
Бул
се
још
један
пут
погледати
,
па
онда
прснути
у
смех
.
—
полудети
јесам
!
Отрчаше
из
одаја
...
мргуд
јесам
чути
како
се
њихов
кикот
разлегати
по
његов
грдан
двор
,
па
он
се
учинити
да
тај
отићи
причати
сав
Србадија
да
јесам
он
Коч
убити
,
па
брзо
скочити
са
ћилим
тај
полетити
за
она
викати
:
—
не
,
не
казивати
,
ако
бог
знати
!
-
—
али
тек
што
он
поћи
у
ходник
јаукнути
па
побећи
опет
у
свој
соб
,
јер
он
се
учинити
да
у
свој
мрачан
ходник
видити
шесет
јуначки
српчића
натакнути
на
колац
где
се
у
жесток
мука
растављати
с
душа
.
кад
јесам
видети
да
јесам
сад
јесам
угасити
велик
кандило
што
цео
простран
соб
осветљавати
,
јер
јесам
он
мрзио
на
сваки
сјајан
жижак
од
како
јесам
духати
тако
страшно
оцрнити
,
—
па
легати
да
да
спавати
,
не
бити
ли
се
у
сан
курталисати
проклет
слика
који
он
непрестано
гонити
;
али
тек
што
се
спустити
на
мек
душек
он
опет
јаокну
па
страшльиво
скочити
са
постеља
,
запалити
свећа
;
но
у
постеља
а
и
у
цео
соба
не
бити
ники
,
па
за
тај
јесам
опет
угасити
те
легати
...
на
један
пут
неки
силом
дигнути
с
он
јорган
у
који
се
затрпати
бити
,
хтети
да
се
од
себе
сакрити
—
почети
он
раскопчавати
јелек
на
прса
,
и
он
осетити
да
он
некакав
као
мермер
хладан
мртвачки
рука
срце
тражити
.
Што
се
он
више
отимати
тај
се
нокат
мртвачки
рука
сав
дубље
забадати
у
његов
груда
да
он
срце
ишчупати
,
и
кад
већ
мислити
да
јесам
сасвим
пропасти
,
да
он
живот
престајати
па
од
очајање
не
моћи
ни
реч
да
проговорити
,
онда
на
један
пут
нестати
мртав
хладан
рука
,
али
он
се
у
исти
мах
као
муња
опасати
око
врата
присојкиња
гуја
,
па
он
под
грло
наједати
левати
у
рана
најјеткији
отров
сав
...
и
он
осећати
разговетно
како
се
живот
у
он
кидати
,
осећати
па
јесам
помишљати
како
хтети
ти
до
некол'ко
сахат
спустити
у
гроб
...
он
чути
како
земља
падати
на
његов
сандук
,
како
он
све
више
притискивати
...
капак
већ
пуцати
...
милијун
црв
и
други
гад
почињати
разносити
његов
тело
...
-
по
два
пед
одскакати
грешник
са
постеља
,
тако
јесам
страшно
дрхтати
,
таки
он
паклен
мука
стигнути
рад
његов
црн
дело
...
бадава
—
више
не
бити
ни
један
цигли
тренутак
миран
,
за
гадан
душа
мргудов
...
он
бити
сад
радо
дати
што
имати
,
дати
бити
све
свој
благо
само
да
један
сахат
мирно
проспавати
моћи
,
али
сав
заман
...
Већ
не
бити
помоћи
...
како
престајати
један
мука
радити
он
се
други
још
страшан
,
а
осоаито
он
после
растрзати
нов
неки
слика
,
који
он
непрестано
пред
душа
трептети
...
он
гледати
како
због
он
од
глад
умирити
она
старица
који
он
јесам
од
мален
детинство
примити
у
свој
наручје
,
који
он
јесам
из
свој
уста
хранити
,
који
он
јесам
чувати
ка
зеница
у
глава
,
и
који
јесам
он
на
сав
тај
тако
захвалити
...
.
—
ох
проклети
злоба
,
шта
починити
!
—
ломити
мргуд
зуб
шкргутати
у
очајање
,
али
сав
бити
узалуд
...
—
—
кад
јесам
сутрадан
ући
један
роб
у
соб
бегов
,
чисто
се
закаменити
...
бег
лежати
на
сред
под
са
извраћеним
и
као
песница
надувен
очи
,
а
крвавити
он
пена
попасти
по
прса
и
по
лице
...
брзо
сазвати
хитар
хећим
,
али
мргудов
бољка
не
излечити
никакав
лекар
.
.
он
се
поред
сав
његов
брига
опет
онако
мучити
,
трзати
,
кидати
,
па
још
сваки
дан
мука
страшан
постајати
.
тако
проћи
година
дан
...
година
полаган
сисање
чемер
,
година
проћи
и
он
још
не
бити
добити
сав
награда
свој
.
али
бег
бити
на
самрт
,
али
никако
умрети
не
моћи
...
ала
за
тај
година
дан
поред
нечувен
грижа
савет
,
пропасти
он
цео
благо
који
рад
лечење
а
највише
што
се
ханума
частити
и
веселити
довлачити
у
харем
који
јесам
хтети
,
и
док
јесам
он
у
свој
соба
јечати
од
бол
и
очајање
на
другой
стран
кућа
орити
се
по
сав
ноћ
весеље
,
а
он
немати
снага
да
тај
запрет
,
јер
он
сад
постати
и
плашив
од
дете
.
Што
више
нестајати
благо
тај
он
ханума
један
по
један
остављати
,
док
на
последак
остати
Али-
бег
јесам
у
свој
двор
са
неколико
стар
роб
кои
он
послуживати
;
али
његов
награда
још
не
бити
потпун
:
требати
јесам
да
се
крунисати
...
Страшна
јесам
тај
круна
бити
!
...
.
она
жишка
што
он
у
срце
пасти
кад
јесам
извршан
крвни
дело
,
сав
веће
и
веће
постајати
,
сав
он
јесам
страшан
у
срце
пећи
,
али
и
поред
тај
ватра
,
и
поред
мора
који
он
сваки
ноћ
дотле
гњавити
док
он
не
попасти
крвав
пена
,
поред
сав
тај
обузети
он
и
гризлица
...
.
да
л
’
знати
тај
бољка
,
који
човек
полако
скидати
тело
,
чупати
парац
по
парац
месо
с
он
,
који
он
расточити
?
...
мргуд
јесам
рикати
од
бол
да
се
прозор
па
двор
трести
—
али
и
Кочин
јесам
мајка
пиштати
,
и
диван
јесам
Лепосава
запевати
,
а
он
јесам
хтети
да
се
смиловати
на
она
...
на
последак
он
оставити
и
веран
слуга
јер
од
смрад
не
моћи
да
он
јела
доносити
,
и
они
се
разбегнути
.
и
сад
мргуд
бити
јесам
у
свој
грдан
пуст
двор
...
нигде
живити
дух
око
он
да
он
бар
један
реч
утеха
казати
,
нигде
ико
да
он
бар
чаша
водити
пружити
,
да
загасити
бар
за
тренутак
паклен
ватра
у
прса
и
сад
к
онај
небројен
мука
и
бол
који
он
бити
награда
за
његов
дело
,
придружити
се
још
и
глад
...
и
жеђ
...
.
али
опет
за
тај
,
нечувен
грешник
који
јесам
помајка
свој
убити
,
који
јесам
брата
свој
,
што
он
љубити
као
себе
сам
,
набити
на
колац
,
тај
мргуд
који
јесам
рад
злобити
продати
Турчин
цео
отаџбина
свој
,
тај
злочинац
поред
свити
тај
мука
не
моћи
да
умрети
,
већ
јесам
у
она
живети
.
и
тек
пошто
јесам
гризлица
и
посљедњи
Комадић
мргудов
срце
изгристи
,
онда
се
тек
у
он
угасити
она
страшан
жишка
...
.
XXВ
.
у
питом
Пањевац
,
у
китњаст
урес
раван
Темнић
,
у
домовина
злосрећан
вођ
српски
,
па
баш
у
његов
кућа
орити
се
весеље
...
свирка
и
ђавољаст
сватовски
песма
разлегати
се
да
се
до
Морава
чути
,
а
кола
пред
кућа
никако
и
не
престајати
само
што
се
по
који
тренутак
утишати
,
да
после
бесан
као
вихар
јурнути
...
А
чији
јесам
тај
свадба
,
кад
се
на
она
искупити
читав
Левач
?
ко
се
тај
жена
,
па
још
у
кућа
покојни
Коча
?
тај
он
немати
никакав
рођака
...
тај
се
женити
Мирко
Степанов
из
Сења
,
јер
он
Турчин
поклонити
Кочин
дворити
;
али
несу
рад
он
тако
одабрати
сват
у
Пањевац
већ
рад
његов
невеста
,
јер
тај
дан
он
се
у
варварински
црква
венчати
са
диван
Лепосава
,
несуђен
Кочин
вереница
.
А
сваки
се
пријатељ
Кочин
радовати
што
хтети
он
се
љуба
удомити
...
А
мргудов
дело
?
...
ни
један
човек
јесам
без
грех
па
и
он
поправити
свој
зао
дело
добро
,
поред
анђеока
као
што
бити
красна
Лепосава
...
не
чудити
се
,
такав
јесам
срце
човечији
,
само
почути
да
ви
причати
.
кад
се
Мирко
расти
са
свој
други
у
Текија
,
он
јесам
право
доћи
у
Пањевац
,
па
се
ту
настанити
у
кућа
онај
који
пад
као
жртва
његов
освета
,
и
грамзења
за
благ
...
истина
,
он
јесам
стрепити
од
сваки
Србин
а
особито
од
Левчана
,
јер
се
они
сав
заклети
бити
да
хтети
он
се
осветити
за
свој
Коч
који
свако
бити
мити
као
брат
родити
,
а
сваки
већ
знати
ко
јесам
онако
гадно
код
Пореч
издати
Коч
и
његов
диван
јунак
,
али
јесам
он
уједно
знати
да
од
Турчин
ники
нањ
рука
дигнути
не
смести
,
а
поред
тај
он
се
тако
претварати
тако
се
пред
сваки
чинити
да
се
од
срце
кајати
,
тако
јесам
многи
добра
чинити
,
да
он
све
више
и
више
опраштати
...
али
и
ако
јесам
све
преварити
знати
опет
јесам
моћи
да
заварати
црн
савест
свој
који
он
јесам
у
сред
дан
тако
мучити
да
ништа
видети
,
ништа
чути
јесам
моћи
,
да
падати
на
земља
као
да
он
јесам
гром
ударити
,
па
тако
лежати
на
земља
превијати
се
по
прах
,
а
незнајући
ни
реч
да
проговорити
.
А
да
како
ли
бити
ноћу
?
.
.
али
он
не
мучити
дуго
овај
мука
;
он
наскоро
угледати
Лепосава
,
па
како
јесам
углед
онаки
леп
а
у
онај
од
туга
блед
боја
на
лице
,
он
намах
све
заборавити
...
у
он
јесам
буктила
само
један
жеља
за
који
бити
умрьо
,
и
ако
ни
за
који
други
светиња
не
бити
живот
дати
...
тај
жеља
бити
да
Лепосава
за
љуба
узети
.
тај
пламен
бити
силан
и
велик
да
се
глас
савест
ни
чути
јесам
,
и
Мирко
сагоревати
у
бесан
жудња
свој
...
али
ту
не
бити
никакав
нада
...
тај
зар
зањ
’
да
поћи
онај
девојче
који
Коч
љубити
из
сав
дух
и
срце
?
...
он
јесам
добро
знати
да
он
Лепосава
силно
мрзети
као
што
јесам
Коч
љубити
,
али
он
се
опет
надати
,
он
се
опет
по
хиљаду
пута
заклињати
да
јесам
морати
за
жена
узети
.
и
он
јесам
тако
лукав
свој
благо
расипати
знати
,
да
јесам
Лепосава
напослетку
нешто
сажаљење
спрам
црн
грешник
осетити
,
па
он
јесам
по
кад-кад
и
неки
благ
реч
рећи
.
кад
јесам
Мирко
опазити
да
његов
лукавство
изазвати
сажаљење
на
онај
божанствен
леп
лице
,
онда
јесам
бити
на
коњ
,
јер
јесам
сад
безбрижан
бити
да
хтети
победити
,
па
сад
силно
навалити
са
свој
жарки
молба
и
преклињање
.
Лепосава
се
страшно
противити
,
јесам
допустити
ни
да
поменути
женидба
,
уздисати
за
Коча
,
плакати
...
али
кад
видити
да
проћи
година
дан
,
а
Мирко
се
још
искрено
кајати
,
још
не
одустајати
од
свој
молба
,
онда
помислити
да
јесам
он
одиста
љубити
,
па
поћи
зањ
,
-
и
ето
данас
јесам
у
Пањевац
сјајан
свадба
...
сунце
јесам
већ
давно
сести
,
угасити
се
већ
сутоњ
што
онако
лепо
пасти
по
раван
Темнић
и
по
поток
што
се
у
он
играти
,
и
по
далек
планина
око
он
који
стајати
озбиљно
а
опет
тако
он
љупко
чувати
,
и
по
бистар
тих
Морава
на
који
моћи
видети
какав
чунић
како
се
полако
лелујати
промицати
испод
џбун
што
се
с
обала
на
вод
нагнути
,
па
се
у
бистар
вода
огледати
...
Већ
и
ноћ
у
велик
настати
.
по
плав
небо
заблистати
се
небројен
радознао
очи
мали
анђелак
који
као
да
хтети
себе
да
видити
јесам
ли
тај
истина
да
јесам
Кочин
вереница
,
да
јесам
диван
Лепосава
поћи
за
убица
Кочиног
?
...
тек
после
по
ноћ
почети
се
разилазити
весео
сват
из
Мирков
кућа
,
а
кум
свести
младенац
...
у
вајат
јесам
горети
кандило
,
па
бацати
на
сав
страна
,
чудан
,
страшан
светлост
...
Мирко
који
бити
опити
срећом
,
који
згоревати
у
њен
загрљај
,
помести
са
себе
скидати
господски
венчати
рухо
;
а
Лепосава
сести
на
један
ковчег
па
се
дубоко
замислити
,
и
како
она
јесам
глава
на
прси
пасти
,
тако
она
вео
покрити
леп
лице
.
Што
ли
се
тако
замислити
?
да
се
јесам
сад
тек
сетити
како
јесам
згрешити
?
Мирка
обузети
срце
неки
чудан
страх
,
па
не
смети
да
она
прогорори
;
а
она
само
ћутети
слушати
,
а
кад
јесам
чути
да
се
и
последњи
шушањ
у
кућа
изгубити
,
онда
нагло
устати
са
свој
место
,
гледати
у
Мирка
неколико
тренутак
страшан
поглед
,
па
онда
силно
здерати
с
глава
венац
с
вео
тај
он
врже
под
нога
.
—
издајица
!
-
-
Чуј
ја
!
—
проговорити
на
последак
одважан
глас
,
а
Мирко
пребледети
...
—
ти
јесам
кукавица
,
рад
освета
свој
на
Коч
,
продати
цео
народ
сав
у
робство
...
—
наставити
српкиња
страшно
—
да
имати
хиљаду
живот
,
па
да
ти
сваки
на
посати
искидати
моћи
тај
бити
опет
мало
освета
бити
!
...
—
Мирко
дрхтати
као
кад
убица
пред
суд
извести
...
—
ти
јесам
,
убица
,
издати
и
убити
јунак
,
каки
хтети
више
свет
видети
,
одузети
јесам
он
живот
да
не
моћи
ослободити
јадан
робље
који
он
као
сунце
изгледати
...
ни
за
тај
ти
се
осветити
не
моћи
!
јер
да
ти
сваки
кап
твој
издајнички
крв
отровати
отров
који
јесам
ја
тај
срце
напунити
,
тај
бити
мало
бити
,
за
тај
хтети
тамо
наградити
бити
!
—
па
подигнути
рука
к
небо
,
и
у
тај
положај
учинити
се
Мирка
да
јесам
тај
неки
небески
виђење
,
па
пасти
на
колено
,
и
промуцати
једва
дисати
.
—
опростити
!
...
—
—
Али
што
јесам
мислити
да
хтети
српкиња
тако
лако
заборавити
вереник
свој
,
што
јесам
мислити
да
хтети
ја
преварити
онај
лукав
твој
кајање
,
као
да
ја
не
знати
твој
црн
душа
,
за
тај
ти
се
морати
осветити
...
—
Мирко
дрхтати
као
прут
,
плакати
као
и
сваки
кукавица
,
приклињаше
,
али
он
диван
осветница
јесам
чути
,
већ
наставити
занесено
:
—
Ева
да
и
ти
осетити
како
јесам
горак
смрт
у
тренутак
кад
јесам
мислити
срећа
загрлити
!
...
—
па
он
сабити
нож
до
дно
издајнички
срце
његов
...
тако
се
осветити
српкиња
...
Прошло
јесам
много
од
тај
доба
.
над
српски
јесам
земља
слобода
раширити
свој
златан
крило
,
а
они
страшан
буран
дан
живити
још
у
прича
.
Колка
се
пута
дивно
зимски
село
зачинити
какав
прича
из
тај
дан
!
како
се
свако
пажљиво
примакнути
какав
сед
старац
који
причати
љут
бој
из
свој
младост
!
па
да
видити
какав
плам
обузети
лице
слаб
старац
кад
се
сетити
онај
тренутак
,
каки
ли
он
ватра
сенути
очи
!
...
ту
скоро
бити
јесам
код
један
мој
пријатељ
на
село
.
Беше
ту
сваки
игра
и
забава
,
разнети
свирка
и
певање
,
али
нешто
ми
не
бити
на
окуп
женскиња
.
тек
у
неки
доба
опазити
да
јесам
оне
отићи
у
други
соб
,
па
сести
око
стар
баба-Анђе
да
слушати
неки
врло
занимљив
прича
.
ја
послати
да
она
звати
у
дворана
,
јер
тај
мах
засвирати
један
из
дружина
на
гласовир
красан
мачванка
:
али
кад
ја
тамо
Анђа
причати
нешто
чак
из
Кочин
крајина
.
тај
и
ја
зауставити
.
помислити
у
себе
:
сад
хтети
чути
важан
податак
за
мој
роман
.
али
ја
бити
доцне
стиго
,
јер
баш
кад
ући
у
њихов
соб
неки
мало
лепушкаст
девојче
с
ватрен
граораст
очи
пун
суза
питати
баба
Анђа
:
—
А
шта
бити
,
бог
тај
тета
са
вереница
Кочин
и
Фејзијином
?
—
—
Моје
дете
—
уздахнути
старица
,
па
као
да
бог
знати
,
каки
тајна
причати
почети
лак
глас
—
тај
јесам
страшан
приповест
.
и
ја
јесам
јесам
од
други
чуло
,
али
јесам
сушти
истина
!
—
—
Па
де
причати
тета
!
—
навалити
с
молба
од
свити
страна
.
старица
отпочети
причати
:
—
не
проћи
много
како
се
свршити
крајина
,
а
Кочин
заручница
па
један
мах
нестати
из
Пањевац
,
и
нигде
јесам
не
моћи
наћи
.
тај
бити
некако
пред
Ђурђевдан
.
кад
бити
у
очи
сам
Ђурђев
дно
,
а
на
врх
Јастребац
указати
се
неки
не
обичан
ватра
.
свак
се
чудо
чудити
,
ма
ники
не
моћи
да
погодити
шта
јесам
.
док
хтети
се
наћи
неки
виленик
па
се
дигнути
у
планина
.
те
овамо
,
те
онамо
,
недаду
он
људи
да
ићи
,
ал
он
не
да
ни
прословити
.
Хоћу
,
велим
,
да
видити
шта
јесам
.
еле
дигнути
се
он
у
Јастребац
.
кад
тамо
око
по
ноћ
,
а
бити
красан
Ђурђевска
ноћ
,
зачути
се
неки
песма
,
и
почети
се
вити
—
Буда
бог
с
ми
!
—
скупљати
на
вилински
кола
.
док
хтети
доћи
и
она
што
она
јесам
стар
и
водити
за
рука
два
леп
девојче
блед
и
увехао
ко
преплануто
цвеће
.
Виленик
јесам
из
далек
гледати
шта
се
радити
па
јесам
моћи
чути
шта
зборити
вила
,
али
јесам
од
она
два
девојче
познати
један
.
тај
бити
глава
јадан
Кочин
Лепосава
.
Ела
на
једанпут
узети
вила
у
среда
онај
девојка
стати
она
певати
,
стати
она
љубити
,
па
она
онда
одвести
до
вилински
поток
тај
се
окупати
,
па
кад
из
вод
изаћи
бити
сасвим
другчије
.
на
она
не
бити
више
онај
сељачки
рухо
већ
она
бити
нарасти
крило
и
сав
онако
ко
у
други
вила
.
девојка
клекнути
поред
свет
ватра
што
онако
чудно
обасјавати
цео
шум
,
па
се
с
прекрштен
рука
молити
бог
,
а
стар
она
вити
прозборити
,
раширити
рука
:
—
ходити
кћер
мој
!
не
тужити
за
свој
отаџбина
...
онај
хтети
онда
слободан
бити
кад
њихов
син
забацити
злоба
и
неслога
!
...
—
-
и
сад
се
раширити
вилински
кола
,
јер
у
он
бити
још
два
вила
.
у
један
бити
црн
очи
ко
туг
,
а
у
други
плавити
ко
небо
“
...
—
мој
господин
.
смрсити
који
конац
.
Играчице
.
Сокол
.
пријатељ
.
овај
јесам
историјски
истина
.
