БОРИСАВ
СТАНКОВИЋ
НЕЧИСТА
КРВ
БЕОГРАД
*
1910
НОВА
ШТАМПАРИЈА
-
ДАВИДОВИЋ
И
Више
се
знало
и
причало
о
њеним
чукундедама
и
прамдедама
,
него
о
њима
самим
:
о
оцу
јој
,
матери
,
па
чак
и
о
њој
—
Софки
.
Њихова
је
кућа
била
стара
.
Изгледа
,
да
од
када
је
варош
почела
постајати
,
да
је
и
та
њихова
кућа
већ
тада
била
ту
.
Цела
родбина
из
ње
је
произишла
.
Од
увек
саме
би
владике
,
приликом
великих
празника
,
после
службе
,
прво
код
њих
долазили
на
честитање
,
па
тек
онда
ишли
у
друге
куће
,
такође
старе
и
чувене
.
У
цркви
имали
су
свој
сто
,
а
на
гробљу
своје
гробље
.
Гробови
све
од
мрамора
а
једнако
,
и
дању
и
ноћу
,
са
запаљеним
кандилима
.
Не
зна
се
који
је
од
предака
баш
саму
кућу
подигао
,
али
се
знало
да
су
од
вајкада
били
тако
богати
.
И
тек
за
хаџи-
Трифуна
,
од
кога
се
они
почели
и
хаџијама
звати
,
знало
се
,
да
је
он
први
имао
смелости
да
,
после
свога
хаџилука
,
све
то
богаство
,
које
до
тада
лежало
скривено
и
нагомилано
по
подрумима
,
амбарима
и
шталама
,
изнесе
,
распореди
и
уздигне
,
да
би
могао
„
свет
да
гледа
“
.
Сазидао
је
капију
на
свод
и
јаку
као
град
.
Горњи
спрат
куће
подигао
,
окречио
га
и
ишарао
резбаријама
.
Собе
је
раскошно
искитио
најскупоценијим
ћилимима
,
и
старим
и
скупим
сликама
из
Пећи
,
Свете
Горе
и
Рила
;
по
рафовима
поређао
сребрне
сахане
и
златне
зарфове
.
Доле
,
до
капије
,
утврдио
бињиш
од
мрамора
,
са
кога
је
узјахивао
на
своје
чувене
коње
.
А
он
увек
,
како
се
памтило
,
и
лети
и
зими
,
огрнут
био
ћурком
,
са
силавом
,
пиштољима
и
јатаганима
и
у
тешким
јаким
чизмама
до
колена
.
Од
тада
Турчин
,
заптија
,
није
смео
поред
куће
проћи
,
још
мање
да
застане
.
Целе
ноћи
испред
капије
морао
је
да
гори
фењер
и
по
три
и
четири
ноћна
стражара
да
дремају
,
јер
је
он
,
тај
Софкин
прамдед
,
хаџи-
Трифун
,
тргујући
по
највећим
градовима
и
мешајући
се
са
највиђенијим
људима
,
могао
,
услед
тога
познанства
а
највише
због
свога
богаства
,
не
само
заптије
,
кајмакаме
,
него
и
саме
паше
да
мења
и
у
„
сургун
“
да
шаље
.
За
сваки
народни
посао
,
било
за
какву
нову
школу
и
цркву
,
или
за
какав
манастир
који
је
требало
подићи
,
оправити
;
или
,
још
горе
и
опасније
,
ако
би
требало
каквога
крвника
,
насилника
сменити
,
знало
се
да
се
за
то
мора
к
њему
доћи
.
И
тада
би
се
горе
,
у
оној
намештеној
соби
,
видело
како
први
људи
из
вароши
целу
ноћ
преседе
договарајући
се
,
а
на
послетку
увек
њему
остављају
да
то
изврши
,
како
он
хоће
и
нађе
за
добро
.
Он
би
то
брзо
извршивао
.
Митом
,
чиме
се
највише
и
успевало
,
а
ако
ни
то
не
,
онда
чак
и
куршумом
,
и
то
од
човека
туђе
вере
,
каквог
Арнаутина
,
качака
.
Али
за
то
је
онда
морало
златно
кандило
њихове
куће
пред
распећем
у
цркви
једнако
да
гори
,
а
онај
сто
,
одмах
до
владичиног
,
само
њихов
да
је
,
и
нико
сем
њих
не
сме
у
њ
да
уђе
и
одстоји
службу
.
Сиротињи
,
и
људима
по
затворима
,
за
време
Ускрса
,
Божића
или
славе
,
три
дана
морало
се
слати
јело
и
пиће
.
Био
је
строг
и
прек
.
Трепет
не
само
за
кућу
него
и
за
целу
породицу
.
Чивчијама
,
слугама
са
чивлука
из
Ратаја
и
воденичарима
са
воденица
у
Собини
,
он
је
био
све
и
сва
.
Чак
је
неке
,
причало
се
,
и
убијао
.
За
све
време
,
док
би
он
путовао
по
Турској
,
по
трговини
,
а
обично
би
се
целог
лета
тамо
бавио
—
он
би
се
овамо
по
родбини
једнако
помињао
и
њиме
се
застрашивало
.
Особито
удовице
,
чији
синови
тек
што
настали
,
па
место
да
предузму
и
почну
водити
бригу
о
кући
,
да
замене
оца
,
домаћина
,
а
они
почели
трошити
и
расипати
—
особито
су
оне
те
своје
синове
једнако
њиме
,
„
батом
својим
“
,
како
су
га
сви
у
родбини
звали
,
застрашивале
и
претиле
им
:
—
Хајде
,
хајде
,
знаш
ти
,
доћи
ће
он
.
Јуче
сам
била
тамо
и
рекоше
ми
:
тек
што
се
није
вратио
с
пута
.
И
нећу
ја
више
да
дрхтим
и
да
стрепим
пред
њим
због
тебе
;
нећу
више
да
лажем
и
да
те
кријем
.
Нећу
и
не
могу
да
,
кад
одем
до
њега
,
а
он
да
се
на
мене
исколачује
:
„
Шта
ти
,
мори
,
кријеш
онога
твога
?
...
Зар
ја
не
знам
и
не
чујем
шта
он
ради
,
где
се
луња
и
колико
троши
.
Главу
ћу
му
као
врапцу
откинути
.
Ни
ти
ни
он
нити
ико
од
вас
на
очи
да
ми
не
изађете
“
.
И
,
ето
,
зато
нећу
и
не
могу
да
те
кријем
,
да
после
он
мене
тако
грди
.
И
све
ћу
да
му
кажем
,
чим
дође
,
видећеш
ти
!
—
завршивале
су
.
И
то
је
помагало
,
застрашивало
,
јер
знало
се
шта
чека
тога
.
И
заиста
,
чим
би
он
дошао
с
пута
,
одмах
би
се
цела
родбина
стицала
:
жене
,
тетке
,
стрине
.
Мужеви
као
да
нису
смели
првога
дана
преда
њ
,
а
знали
су
да
ће
он
,
шта
би
за
њих
имао
,
преко
тих
њихових
жена
поручити
им
и
наредити
.
Свака
би
одлазила
горе
,
на
горњи
спрат
,
и
на
онај
доксат
,
где
би
он
обично
седео
.
Понизно
,
са
страхом
,
не
смејући
од
величине
—
јер
такав
им
је
велики
и
страшан
изгледао
—
ни
да
га
погледају
,
поздрављале
би
га
:
—
Дође
ли
,
бато
?
—
Дођох
!
—
Кратко
,
са
досадом
,
чуло
би
се
како
он
одговара
.
А
већ
када
би
коју
нарочито
по
имену
позвао
горе
к
себи
,
она
би
премирала
.
Знало
се
да
он
никоју
,
кад
по
имену
зове
,
не
зове
за
какво
добро
.
Сигурно
муж
њен
нешто
скривио
.
Или
новац
,
што
је
узајмио
од
њега
за
радњу
,
није
вратио
;
или
није
га
ни
уложио
у
радњу
,
већ
га
слагао
и
за
нешто
друго
потрошио
.
Али
,
и
поред
све
те
његове
строгости
,
опет
и
најсиротија
и
најудаљенија
у
родбини
није
била
заборављана
,
јер
је
свакој
доносио
са
тих
путовања
какав
поклон
и
сваку
ма
чиме
обрадовао
.
Много
није
говорио
никада
.
Али
што
би
рекао
,
то
је
било
речено
.
И
тада
се
памтиле
и
употребљавале
његове
речи
и
изреке
.
„
Ех
,
тако
је
то
и
то
,
што
рекао
покојни
хаџи-
Трифун
“
.
И
када
не
би
био
на
путу
,
он
би
једнако
седео
код
куће
:
лети
горе
на
доксату
,
—
а
зими
доле
,
у
оној
великој
,
широкој
соби
.
Цео
би
дан
тамо
само
седео
,
пушио
,
пио
кафу
и
наређивао
.
Али
поред
свега
,
што
је
увек
морало
да
буде
како
би
он
хтео
,
ипак
са
сином
,
јединцем
,
никако
није
могао
да
изиђе
на
крај
.
Кћери
је
већ
удао
и
удомио
,
како
је
он
хтео
.
Али
са
сином
,
који
му
се
родио
доцкан
,
када
је
он
већ
био
остарео
,
када
се
већ
нико
није
ни
надао
да
ће
имати
деце
а
још
мање
сина
,
наследника
,
—
он
је
дакле
био
последње
дете
,
„
истришче
“
,
—
када
је
овај
одрастао
,
никако
са
њиме
није
могао
да
се
слаже
.
Он
,
син
,
као
у
инат
,
никако
није
хтео
да
му
иде
по
вољи
.
А
ко
зна
зашто
?
—
мислио
је
старац
.
Да
ли
што
већ
,
онако
стар
,
није
више
могао
ићи
по
трговини
,
те
,
ваљда
,
не
доносећи
и
не
зарађујући
више
,
нема
онај
углед
као
пре
;
или
,
а
то
је
највише
једило
старца
,
сигурно
је
било
кога
,
који
је
на
то
сина
против
њега
потпомагао
,
јачао
.
Сигурно
је
то
била
она
,
мати
,
јер
зна
он
,
да
,
док
није
сина
родила
,
она
се
жива
није
чула
.
Истина
,
ни
тада
,
са
сином
,
није
смела
да
му
се
на
очиглед
противи
,
не
изврши
што
би
јој
наредио
,
али
,
осећао
је
он
,
како
је
ипак
она
некако
друкчија
.
Изгледа
као
да
,
досадивши
јој
се
на
послетку
тај
вечити
страх
,
трепет
од
њега
,
манула
га
и
оставила
,
да
и
даље
наређује
,
заповеда
и
грди
слуге
и
чивчије
,
а
она
се
сва
окренула
сину
и
једнако
њега
само
пази
.
Са
сином
је
излазила
и
ишла
по
родбини
,
код
кћери
,
и
онда
,
сви
скупа
,
ишли
би
по
чивлуцима
,
славама
,
саборима
и
по
осталој
родбини
.
И
све
,
и
сестре
и
мати
,
утркивале
се
,
која
ће
што
више
да
му
угоди
.
Што
год
би
урадио
,
учинио
,
за
њих
је
било
свето
.
Нису
могле
замислити
,
да
би
он
могао
,
или
што
би
и
учинио
,
да
је
то
нешто
ружно
и
неваљало
.
А
старац
,
више
љубоморан
,
а
и
видећи
како
син
,
због
тих
њихних
улагивања
око
њега
,
бива
све
више
нежан
него
што
треба
,
једнако
се
на
сина
дурио
.
Није
могао
да
га
гледа
,
како
је
говорио
.
А
да
и
њега
као
и
друге
бије
,
није
могао
,
јер
га
је
и
он
много
волео
.
Истина
,
то
никада
није
казао
,
чак
,
када
би
се
овај
и
разболео
,
старац
није
хтео
да
сиђе
,
да
га
види
,
али
ипак
да
и
на
њега
,
као
на
остале
,
слуге
и
чивчије
,
дигне
руку
—
то
није
могао
.
А
још
када
је
син
почео
једнако
само
са
Турцима
и
беговима
да
се
дружи
,
с
њима
да
пије
,
па
чак
и
у
њихове
хареме
да
одлази
и
са
њиховим
девојкама
и
булама
да
ашикује
,
старац
се
почео
обезумљивати
:
—
Ако
му
је
до
тога
,
—
беснео
је
,
—
зна
и
за
то
хаџи-
Трифун
.
И
он
је
некада
био
млад
.
Али
онда
,
ето
му
чивлуци
и
у
њима
сељанке
,
чивчике
.
А
што
у
Туркиње
,
у
неверу
?
Јер
код
њих
,
була
,
пошто
по
четири
њих
само
једног
мужа
имају
,
то
им
је
врела
и
мека
крв
.
Пију
оне
човека
!
И
за
то
—
објашњавао
је
старац
—
и
он
сам
,
син
му
,
такав
је
,
блед
,
сув
и
танак
;
више
женско
но
мушко
.
И
зато
он
не
може
ни
да
га
гледа
,
нити
ће
га
погледати
!
А
када
би
,
и
после
толиких
грдња
и
псовки
,
чуо
како
је
опет
са
неким
беговима
негде
начинио
какав
лом
и
чудо
,
и
у
зору
кући
дошао
—
он
тада
не
би
звао
њега
,
сина
,
већ
њу
,
матер
.
—
Чу
ли
за
онога
?
Она
,
ма
да
је
чула
за
то
,
ипак
би
се
чинила
невешта
.
—
Шта
?
—
Како
шта
?
—
плануо
би
старац
и
већ
би
почео
изувати
ципеле
којима
ће
је
гађати
—
како
ништа
ниси
чула
?
Где
си
?
Живиш
ли
?
Како
ништа
?
Зар
ја
,
што
не
силазим
доле
,
па
мислиш
ништа
не
чујем
и
не
видим
?
Које
доба
беше
јутрос
,
када
он
дође
?
А
?
—
Ама
које
доба
—
ишчуђавала
би
се
она
упорно
.
—
Дете
рано
дође
,
леже
,
и
ено
га
још
спава
.
Он
већ
не
би
могао
да
издржи
.
Ципелом
или
чибуком
бацио
би
се
за
њом
:
—
Ајд
,
бар
и
тебе
да
не
гледам
!
—
И
од
једа
заваљивао
би
се
на
јастук
.
Не
толико
тада
љут
и
бесан
на
њега
,
сина
,
колико
на
њу
,
на
ту
њену
тобож
толику
љубав
према
њему
,
те
зато
,
што
га
бајаги
толико
воли
,
једнако
лаже
за
њ
и
оволико
га
упорно
брани
,
као
да
га
само
она
воли
,
као
да
је
само
њен
син
,
и
само
му
она
добро
жели
.
А
зна
када
је
ноћас
дошао
.
Чуо
га
је
.
Само
је
један
пут
лупнуо
алком
,
а
она
,
мати
,
одмах
из
куће
истрчала
,
сигурно
није
никако
ни
спавала
,
чекајући
га
.
Чак
није
дала
момку
,
који
је
као
увек
наоружан
иза
капије
спавао
,
да
капију
отвори
,
већ
одбијајући
га
од
капије
,
рекла
:
—
Немој
ти
.
Ти
када
отвараш
,
много
лупаш
,
и
пробудиш
онога
тамо
горе
,
старога
.
А
међутим
он
,
стари
,
зна
да
није
због
тога
,
што
њега
жали
,
да
би
се
он
том
лупом
пробудио
,
узнемирио
,
растерао
му
се
сан
;
него
због
тога
,
да
не
би
чуо
како
њен
син
у
зору
,
и
у
недоба
долази
.
И
вечито
у
тој
као
свађи
,
грдњи
и
неслагању
са
сином
,
тако
старац
и
умро
.
Чак
,
као
у
инат
њима
,
а
највише
својој
жени
,
када
се
разболео
,
није
хтео
да
каже
,
да
се
потужи
,
већ
једнако
лежао
горе
,
на
доксату
од
куће
,
и
само
општио
са
слугама
,
те
га
тако
једног
дана
тамо
затекли
и
мртвог
.
И
од
тад
,
од
смрти
хаџи-Трифунове
,
у
њиховој
кући
знало
се
само
за
онај
живот
,
изобилан
,
увучен
и
пун
раскоши
,
са
лепим
женама
и
раскошним
оделима
,
а
још
раскошнијим
јелима
и
слаткишима
.
Једна
фурунџиница
,
која
би
само
за
њихову
кућу
пекла
,
могла
је
од
њих
да
се
издржава
,
толико
се
месило
и
пекло
.
И
никад
се
из
њихове
куће
није
чула
,
као
из
осталог
комшилука
,
свађа
,
бој
,
или
писка
деце
.
Чак
се
нико
није
могао
похвалити
да
је
могао
чути
да
се
код
њих
каква
ружна
реч
изговорила
гласно
.
И
што
је
бивало
свађе
,
несугласице
па
и
смртних
случајева
,
све
се
то
свршавало
у
тишини
.
Једнако
се
гледало
,
да
се
живи
што
тише
,
лепше
и
у
што
већем
изобиљу
:
да
су
собе
једнако
окићене
и
што
топлије
,
утутканије
намештене
;
да
по
кући
,
по
дворишту
шуште
меке
женске
хаљине
;
да
се
виђају
лица
бела
,
нежна
,
очувана
и
негована
.
Око
куће
једнако
се
докупљивали
суседни
плацеви
и
амбареви
.
Штале
,
што
су
биле
испрва
одмах
до
куће
,
све
су
се
даље
иза
куће
помицали
у
крајеве
,
да
се
приликом
доношења
хране
,
жита
,
не
би
реметио
кућни
мир
и
раскош
.
А
око
куће
се
опет
башта
једнако
проширивала
,
пунила
најлепшим
и
најбољим
дрвећем
:
шамдудима
,
трешњама
и
вишњама
,
и
разноврсним
калемљеним
скупоценим
ружама
,
а
особито
ниским
јабукама
до
земље
са
нежним
плодовима
,
које
су
само
по
неколико
зрна
годишње
рађале
.
Женске
су
имале
само
да
се
што
лепше
носе
,
ките
,
и
да
знају
што
више
страних
јела
да
готове
,
и
што
теже
,
заплетеније
везове
да
везу
.
Али
опет
,
ипак
да
им
је
једино
главно
да
што
више
своју
лепоту
и
снагу
негују
,
да
су
што
беље
,
што
страсније
.
И
циљ
живота
да
им
је
тај
:
која
ће
од
њих
,
једнако
негујући
се
и
улепшавајући
,
моћи
својом
силном
лепотом
све
остале
женске
иза
себе
бацити
,
а
све
мушке
по
кући
—
не
гледајући
ни
род
,
ни
доба
—
освојити
и
залудити
.
Тако
и
мушки
;
и
они
су
живели
неким
„
њиховим
животом
.
“
Нигде
их
није
било
.
Ма
да
им
је
магаза
била
горе
,
у
главној
чаршији
,
и
у
њој
се
увелико
држала
со
и
конопља
,
она
је
више
служила
за
обрачунавање
са
чивчијама
и
давање
под
закуп
земље
,
него
за
трговину
.
Па
и
у
тој
магази
никад
нико
од
њих
није
био
,
већ
увек
њихов
главни
момак
.
Још
мање
их
је
било
на
чивлуцима
и
виноградима
.
Једино
што
су
одлазили
у
чивлук
код
Доњег
Врања
.
Али
тамо
се
ишло
више
шетње
ради
.
Тај
чивлук
био
је
на
пушкомет
далеко
и
човек
се
могао
,
нарочито
лети
и
с
јесени
,
тако
тихо
и
свеже
одмарати
у
њему
.
Био
је
усамљен
,
иза
поља
,
са
кулом
у
дубини
зеленила
,
а
окружен
свуда
зидовима
и
редовима
високих
топола
,
које
су
вечито
шуштале
успављујући
.
За
тај
чивлук
,
нарочито
за
ту
кулу
,
толике
су
приче
и
бајке
биле
везиване
и
говорене
.
И
једино
на
том
чивлуку
што
би
се
ко
од
њихових
мушких
могао
видети
,
а
иначе
нигде
,
јер
и
њихов
се
сав
живот
састојао
само
у
раскошном
ношењу
одела
и
непрекидном
труду
да
се
што
дуже
живи
.
Зато
их
увек
и
било
по
околним
бањама
,
где
су
се
опорављали
од
неуредна
живота
,
да
би
се
после
могли
приликом
прве
гозбе
,
славе
,
вечере
,
што
више
најести
и
напити
.
Кад
би
почела
да
се
приближава
слава
њихове
куће
„
Свети
Ђурђиц
“
онда
на
две
недеље
у
напред
настало
би
спремање
.
Видело
би
се
како
из
целе
родбине
,
а
обично
сиротније
тетке
и
стрине
,
долазе
,
да
ту
и
спавају
,
да
би
могле
једнако
радити
,
помажући
да
се
што
више
намеси
,
спреми
и
удеси
.
По
три
пута
би
се
неки
колачи
месили
,
који
не
би
испали
као
што
треба
.
О
прању
,
рибању
,
намештању
и
кићењу
соба
по
неколико
би
се
дана
договарало
.
Одело
,
почев
од
најмањег
детета
па
до
најстаријег
,
све
би
се
изнова
кројило
.
Чак
би
се
преправљало
одело
и
слугама
,
нарочито
слушкињама
,
којих
је
увек
било
по
неколико
и
то
већином
из
њихових
чивлука
.
Њима
би
се
тада
давале
,
не
старе
хаљине
,
већ
само
тек
неколико
пута
ношене
,
које
су
или
бојом
или
кројем
изишле
из
ношње
.
Све
се
то
у
напред
спремало
и
знало
шта
све
мора
бити
,
само
да
је
на
дан
славе
све
онако
,
као
што
треба
,
јер
се
знало
да
код
њих
мора
бити
најлепше
,
те
да
се
гости
,
кад
дођу
,
морају
запрепашћивати
,
и
да
се
после
по
читаве
месеце
прича
и
једнако
одржава
:
прво
,
онај
узвик
међ
женским
светом
:
„
ао
,
што
код
Хаџи-
Трифунових
беше
на
слави
!
“
а
друго
,
међу
мушкима
по
чаршији
,
како
,
као
увек
,
после
славе
продужило
се
весеље
и
пиће
у
оном
чивлуку
у
Доњем
Врању
.
И
тамо
,
затворени
,
у
друштву
чувених
Грка
,
Цинцара
и
првих
бегова
,
Турака
,
које
због
вере
нису
могли
примати
код
куће
,
правили
читав
лом
.
Доводили
чочеке
из
Скопља
,
метере
,
зурлаше
из
Масурице
,
и
Циганке
и
то
не
праве
,
ове
из
вароши
,
из
циганске
мале
,
него
тако
зване
Ђорговке
,
насељене
по
околним
великим
селима
и
хановима
на
друму
,
а
чувене
са
својих
кртих
,
топлих
тела
и
разблудних
очију
.
И
онда
би
отуда
,
из
чивлука
,
где
су
били
затворени
са
свирачима
,
које
наместе
у
другу
собу
,
да
не
би
могли
гледати
шта
они
раде
,
по
неколико
дана
допирао
овамо
у
варош
пуцањ
пушака
и
видело
се
бацање
ракетли
.
После
,
у
потаји
,
у
поверењу
,
причало
би
се
,
како
је
к
њима
једне
ноћи
била
дошла
чувена
Савета
,
која
није
била
обична
,
свакидашња
,
за
новац
женска
.
Она
је
била
богата
,
са
грдним
имањем
,
што
јој
је
муж
оставио
.
И
за
њу
би
се
онда
причало
како
је
,
истина
кришом
,
и
она
тада
код
њих
била
и
са
њима
банчила
и
пила
.
И
затим
,
како
се
то
цело
весеље
после
славе
свршавало
страшном
коцком
на
којој
су
,
по
обичају
,
они
,
њихни
мушки
,
као
домаћини
,
света
и
обичаја
ради
,
по
читаве
њиве
и
винограде
губили
.
И
у
томе
је
био
једини
живот
тих
њихових
мушких
,
јер
цео
остали
живот
,
живот
на
улици
,
по
комшилуку
и
чаршији
,
трговини
,
продаји
,
не
само
да
је
био
далеко
од
њих
,
него
су
се
и
они
сами
све
више
трудили
,
да
буде
што
даље
од
њих
.
Једнако
су
се
упињали
да
са
том
својом
кућом
,
имањима
и
чивлуцима
буду
од
целе
вароши
што
издвојенији
и
удаљенији
.
И
баш
у
том
упињању
да
се
од
свих
издвоје
,
изгледа
да
су
налазили
сву
драж
свога
живота
.
А
да
би
у
томе
што
више
успели
,
гледали
су
да
се
у
свима
ситницама
од
осталога
света
разликују
.
Тако
,
у
јелима
,
која
код
њих
нису
никада
смела
,
као
код
осталих
,
бити
јако
запржавана
,
масна
,
прељута
,
већ
увек
блага
,
слатка
,
и
пржена
само
на
маслу
;
никако
свињском
машћу
,
пошто
је
то
тешко
за
стомак
;
па
онда
,
у
начину
говора
,
јер
услед
,
једнаког
дружења
са
Грцима
,
Цинцарима
и
Турцима
,
сви
су
,
покрај
страног
меког
изговора
,
завршавали
реченице
са
нарочитим
додацима
,
као
„
џан’м
“
или
„
датим
“
.
А
по
ношњи
,
облачењу
највише
су
се
познавали
.
Нико
од
њих
није
понео
дубоке
ципеле
или
чизме
већ
увек
плитке
,
лаковане
.
Чакшире
,
истина
,
и
њихне
су
биле
широке
,
чохане
које
су
им
остраг
у
борама
тешко
падале
,
али
ногавице
никад
нису
биле
дугачке
,
још
мање
широке
и
испуњене
гајтанима
,
већ
уске
,
кратке
,
да
би
им
се
што
више
виделе
беле
чарапе
.
Бројанице
,
које
су
носили
,
нису
биле
као
остале
,
чак
ни
као
хаџијске
,
са
крстом
,
већ
ситне
,
црне
,
скупоцене
,
да
би
се
,
ма
колико
биле
дугачке
,
ипак
могле
све
у
шаку
да
скупе
.
И
у
бријању
и
шишању
косе
издвајали
су
се
.
Каогод
што
су
сви
имали
исти
израз
лица
,
вечито
узак
,
сув
,
тако
су
исто
сви
били
и
са
једнако
кратким
,
поткресиваним
брковима
,
који
им
никада
нису
прелазили
иза
крајева
уста
.
.
А
опет
,
да
их
не
би
свет
сасвим
заборавио
,
редовно
су
се
појављивали
на
саборима
и
свечаностима
.
Слали
су
богате
прилоге
за
зидање
школа
и
цркава
.
И
зато
увек
,
при
избору
патроната
над
црквом
,
над
каквим
општим
добром
,
биран
је
и
по
један
члан
из
њихове
куће
,
и
то
не
толико
због
њиховог
учешћа
и
рада
,
колико
због
тих
поклона
и
прилога
.
А
и
бојали
се
да
их
не
увреде
,
јер
се
знало
да
,
кад
случајно
,
и
у
најмањем
каквом
општем
послу
,
не
би
ко
од
њих
био
изабран
,
да
би
се
та
непажња
примила
овамо
од
њих
не
са
огорченошћу
него
с
увређеном
равнодушношћу
:
„
Па
зна
се
,
да
се
нема
коме
чинити
ни
помагати
“
.
И
ваљда
због
тога
спољњег
,
неблагодарног
света
,
од
кога
су
се
они
толико
одвајали
,
бежали
,
али
којега
су
се
толико
исто
и
бојали
,
јер
је
,
услед
зависти
,
тај
свет
увек
готов
да
се
подсмене
,
сити
и
зазлорадује
,
—знало
се
:
да
они
,
од
увек
,
што
год
би
се
десило
у
њихној
родбини
све
брижљиво
крију
и
таје
.
Највеће
свађе
приликом
деобе
имања
,
најгоре
страсти
и
навике
,
као
и
болести
,
у
тајности
су
се
чувале
.
Ништа
се
није
смело
дознати
,
ништа
видети
.
И
знало
се
како
би
тада
сваки
од
њих
,
не
верујући
самом
себи
,
кад
баш
мора
да
излази
у
чаршију
,
пре
изласка
прво
морао
ићи
на
огледало
,
да
се
огледа
и
види
,
да
му
се
случајно
по
лицу
и
очима
што
не
познаје
.
А
међутим
толико
је
имало
да
се
чује
,
види
и
прича
!
Нарочито
у
последње
време
,
од
када
је
почела
деоба
,
од
када
је
сваки
брат
,
стриц
Софкин
,
хтео
да
има
своју
кућу
и
све
у
њој
,
као
што
је
у
главној
њиховој
.
Сама
Софка
увек
се
са
језом
и
страхом
сећала
тога
,
што
је
,
или
још
као
и
дете
,
од
своје
бабе
,
матере
и
осталих
тетака
и
стрина
могла
да
начује
,
кад
су
оне
биле
насамо
и
мислиле
да
их
нико
неће
чути
,
још
мање
се
бојале
да
ће
то
Софка
,
онако
мала
,
разумети
,
а
камо
ли
упамтити
;
или
,
што
је
и
сама
,
кад
је
одрасла
,
својим
очима
видела
.
Већ
за
прамбабу
јој
,
за
чувену
Цону
,
не
само
по
вароши
,
него
и
по
околним
варошима
знало
се
и
причало
.
Чувена
је
била
са
своје
раскоши
и
„
салтанатлука
“
.
Пошто
је
остала
удовица
,
никако
се
није
удавала
.
Пола
вароши
нежењено
остало
,
надајући
се
да
ће
се
преудати
ма
за
кога
од
њих
,
кад
већ
остари
и
мало
попусти
лепотом
.
Али
она
никога
није
гледала
,
него
једнако
водила
и
представљала
кућу
као
право
мушко
.
Када
би
излазила
и
одлазила
на
чивлуке
,
да
надгледа
имања
,
ишла
би
на
коњу
.
Слуге
,
с
обе
стране
држећи
руке
на
сапима
,
пратиле
су
је
.
Не
само
да
је
пушила
,
већ
и
оружјем
руковала
.
А
и
сам
ход
,
стас
,
нарочито
обле
јој
и
високе
обрве
и
овално
и
мало
дугуљасто
лице
издвајало
је
од
осталих
жена
.
Али
зато
није
ни
умрла
као
остале
женске
.
Једнако
,
не
пропуштајући
ниједан
празник
,
одлазила
је
у
цркву
,
да
тамо
,
у
столу
њихове
куће
,
одмах
испод
владичиног
стола
,
целу
божју
службу
одстоји
.
У
то
време
дошао
неки
нов
учитељ
,
Николча
,
чувен
са
свога
певања
и
несравњеног
гласа
.
У
њега
се
она
ту
,
у
цркви
,
слушајући
његово
певање
,
на
послетку
и
загледала
.
Ко
зна
како
се
упознали
,
како
и
где
састајали
.
Тек
се
почело
примећавати
,
како
,
чим
би
он
из
певнице
спазио
да
је
она
у
своме
столу
,
одмах
би
онда
његово
певање
толико
постајало
заносно
,
толико
би
он
у
свој
глас
почео
да
уноси
,
не
,
као
што
доликује
молитви
,
светој
речи
песме
,
побожног
,
високог
и
сувог
него
толико
нечега
светскога
,
и
страснога
,
да
би
сви
бивали
потресени
и
узрујани
.
Чак
чуло
би
се
како
и
сам
владика
,
када
би
му
после
певања
прилазио
руци
за
благослов
,
благосиљајући
га
,
говори
:
—
Аферим
,
синко
!
Аферим
,
Николчо
!
Али
много
,
синко
,
световно
,
много
силан
и
чудан
глас
!
Али
исто
онако
,
како
је
умела
да
сачува
од
света
те
своје
везе
са
њим
,
ту
љубав
,
готово
задоцнелу
за
њене
године
,
али
не
и
за
њену
лепоту
и
свежину
,
исто
је
тако
знала
,
када
се
то
хтело
да
обелодани
порођајем
,
све
да
затаји
.
Кратко
и
мирно
са
собом
је
свршила
.
Једнога
дана
нашли
је
у
купатилу
мртву
,
са
пресеченим
жилама
.
Па
чувени
деда
Софкин
,
Каварола
.
Место
да
он
,
као
старији
,
једнако
седи
код
куће
,
пошто
је
млађи
брат
био
вечито
болешљив
,
и
ма
да
се
био
оженио
првом
лепотицом
из
Скопља
,
из
неке
упола
грчке
фамилије
,
ипак
он
,
једва
издржавши
неколико
месеца
брачнога
живота
,
продужи
тобож
своја
путовања
по
варошима
,
а
у
ствари
свој
стари
распуснички
живот
са
чочецима
,
Циганкама
и
другим
јавним
светом
.
Жена
његова
морала
је
сама
код
куће
да
седи
и
тог
свог
девера
да
двори
,
негује
,
чува
и
једнако
да
је
с
њиме
.
На
саборима
,
славама
са
њиме
морала
да
се
појављује
.
И
ко
зна
када
,
како
,
тек
изгледа
да
је
с
њиме
почела
грешити
.
И
једино
тај
њен
грех
са
умоболним
девером
могао
је
да
објасни
после
онолико
трпљење
и
подношење
од
мужа
,
Кавароле
.
Он
,
сигурно
осетивши
тај
њен
грех
,
кад
би
дошао
кући
,
толико
би
беснео
,
чинио
чуда
,
покоре
.
Долазио
би
кући
заједно
са
јавним
женскињем
.
Ту
би
продужавао
,
а
она
би
сама
морала
да
их
двори
,
служи
.
И
тада
би
слуге
брата
,
већ
онесвеслог
од
страха
,
кришом
износили
и
склањали
у
комшилук
,
да
га
не
би
заклао
.
Жена
би
остала
,
да
сама
простире
постељу
,
па
чак
дотле
је
ишло
да
и
њега
,
и
те
женске
,
заједно
,
покрива
.
Није
лаж
.
Живи
људи
још
то
причају
и
куну
се
.
Наскоро
жена
умрла
,
брат
у
манастиру
,
Светом
Оцу
Прохору
,
умоболан
свршио
.
А
он
опет
отишао
на
та
своја
путовања
и
лутања
.
Кћери
,
с
помоћу
стричева
и
родбине
,
место
њега
водиле
кућу
.
А
и
он
сам
морао
више
пута
у
години
да
долази
,
да
не
би
све
то
пало
у
очи
и
све
се
сазнало
.
Али
није
остајало
само
на
томе
.
Продужавајући
и
даље
теревенке
Каварола
под
старост
,
пошто
удао
кћери
,
на
срамоту
свих
,
поново
се
оженио
.
Узео
девојку
.
И
као
у
неки
инат
,
као
да
се
први
пут
жени
,
тако
велику
и
сјајну
свадбу
правио
.
Узео
истина
мало
старију
,
заосталу
,
али
чувену
са
своје
раскошне
лепоте
.
И
она
опет
била
нека
Гркиња
,
из
грчке
фамилије
,
која
је
била
у
самој
вароши
,
одмах
испод
цркве
.
Она
тој
фамилији
није
била
ни
кћер
,
ни
сестра
,
већ
нека
даља
рођака
.
И
ко
зна
зашто
је
,
већ
као
велика
,
заостала
девојка
,
ту
доведена
.
Са
њоме
имао
само
једно
дете
,
сина
,
који
се
први
почео
да
носи
а-ла-франга
.
Сама
она
и
сва
њена
раскошна
лепота
изгледа
да
је
била
и
трајала
само
до
венчања
,
свадбе
,
а
после
одмах
усахла
,
спарушила
се
.
И
отуда
после
,
да
би
и
даље
сачувала
ту
своју
спарушкану
лепоту
,
цео
живот
провела
у
лечењу
,
неговању
,
купању
и
пржењу
тела
...
Памти
се
да
из
амама
готово
није
избијала
.
Па
онда
Софкиног
деде
рођена
сестра
,
„
чал’к
Наза
,
“
како
су
је
звали
.
Три
пута
бежала
као
девојка
.
Три
пута
се
турчила
.
Готово
један
чивлук
отишао
откупљујући
је
и
доводећи
натраг
.
И
после
,
да
се
све
то
сакрије
,
удали
је
за
једног
њиховог
слугу
,
коме
горе
,
готово
накрај
вароши
,
купили
кућицу
и
дали
му
неколико
њива
и
винограда
,
да
би
могли
живети
.
И
она
,
када
остарела
,
никада
овамо
више
није
долазила
.
Једино
би
дошла
на
„
прочку
,
“
уочи
великог
поста
,
када
би
по
обичају
цела
породица
морала
да
дође
и
иште
опроштаја
,
да
се
међу
собом
љубе
и
мире
.
А
опет
тај
њен
муж
,
некадашњи
слуга
,
„
тетин
њихов
“
,
како
се
сам
звао
,
из
куће
им
никако
није
избијао
.
Поносио
се
,
што
им
је
род
,
што
може
и
он
са
њима
за
софром
да
једе
и
пије
.
А
свима
је
био
неугодан
,
сви
су
га
нерадо
гледали
,
не
што
је
са
њима
седао
,
него
што
их
је
подсећао
и
био
жив
сведок
онога
шта
је
било
...
И
онда
све
горе
и
горе
ствари
.
Толико
умоболних
,
узетих
,
толико
рађање
деце
са
отвореним
ранама
,
умирање
у
најбољим
годинама
,
вечито
долажење
чувених
ећима
,
лекара
,
бабица
,
толико
бајање
,
посипање
разним
водама
,
вођење
код
врачара
по
развалинама
,
по
записима
и
другим
лековитим
местима
по
околини
!
...
.
Софки
и
сада
,
кад
год
би
се
сетила
лудог
тетина
Ристе
,
месо
би
неком
одурношћу
заиграло
.
Сећа
се
да
због
тога
као
девојчица
никада
није
волела
ићи
к
њима
,
још
мање
,
као
код
других
,
по
два
и
три
дана
тамо
остати
.
Не
зна
се
баш
зашто
је
полудео
.
После
болести
,
у
којој
био
сав
узет
,
уобразивши
да
га
је
,
за
време
те
његове
дуге
болести
,
жена
варала
са
најстаријим
калфом
из
радње
,
почео
да
пије
.
Онда
и
полудео
.
Држали
су
га
и
хранили
везаног
,
горе
,
на
горњем
спрату
.
И
кад
год
би
Софка
са
осталом
децом
хтела
из
радозналости
да
оде
горе
и
види
га
,
па
пењући
се
на
степенице
почели
да
вире
кроз
решетке
од
ограде
на
доксату
,
испред
његове
собе
,
он
приметивши
их
,
го
,
само
у
гаћама
и
кошуљи
,
висок
,
блед
,
почео
би
к
њима
да
подскакује
и
виче
:
—
Ох
,
Марија
курва
!
И
везаних
ногу
,
у
белим
,
новим
чарапама
,
једнако
подскакујући
,
настављао
би
:
—
Ох
,
ох
!
.
.
курва
Марија
!
.
.
Тетка
,
чувши
,
брзо
би
истрчала
.
Њих
,
децу
,
одјурила
би
,
а
њега
силом
увукла
натраг
у
његову
собу
.
Ноћу
било
би
још
горе
.
Софка
,
покривена
јорганом
са
осталом
децом
,
која
,
навикнута
,
одавно
би
заспала
,
не
би
никако
могла
да
заспи
,
јер
би
једнако
допирало
до
ње
одозго
,
кроз
таваницу
,
његово
поцупкивање
.
Па
тек
,
када
би
тетка
отишла
,
да
га
лечи
!
Софка
није
тачно
знала
у
чему
је
било
то
лечење
,
само
би
се
онда
јасно
чуло
његово
јаукање
и
врискање
:
—
Водице
,
мори
!
Водице
,
вештице
!
Умрех
за
слатку
воду
!
Аух
!
И
ужасан
крик
,
шум
,
одупирање
,
везивање
за
кревет
.
И
онда
теткино
долажење
отуда
,
њена
замореност
,
малаксалост
.
И
раскомоћавајући
се
у
својој
постељи
да
легне
,
оно
њено
крштење
и
уздисање
и
мољење
:
—
Узимај
,
Господе
!
Ослобођавај
,
Господе
!
ИИ
Зато
Софка
никада
није
волела
да
о
тим
својим
претцима
мисли
,
јер
је
знала
да
би
увек
тада
по
три
и
више
дана
,
чисто
као
кријући
се
од
саме
себе
,
ишла
по
кући
болесна
.
Свога
рођеног
деду
и
бабу
једва
као
кроза
сан
памти
.
Бабин
лик
увек
јој
је
мало
јаснији
.
Вечито
је
седела
доле
у
соби
и
то
увек
леђима
подупрта
о
зидове
купатила
,
као
да
је
и
лети
хтела
да
их
греје
и
пари
.
Шиљаста
носа
,
шиљасте
браде
,
али
за
чудо
висока
чела
и
крупних
,
тако
дубоких
и
тајанствених
очију
,
са
јасно
изведеним
до
на
крај
чела
дугачким
обрвама
и
густим
као
сен
трепавицама
.
Што
је
најгоре
,
она
је
свом
мужу
,
Софкином
деди
,
падала
као
нека
рођака
,
истина
не
по
крви
,
по
оцу
и
матери
,
али
ипак
по
неком
стрицу
.
Грдан
је
новац
морао
да
да
,
док
се
венчали
.
И
после
,
као
зато
што
се
тако
близак
род
узели
,
говорило
се
,
да
је
она
увек
била
повезане
главе
,
која
ју
је
од
тада
једнако
болела
,
и
од
које
се
је
она
једнако
лечила
,
а
највише
љутом
,
препеченом
ракијом
.
Деда
је
звао
својом
„
мајчицом
“
и
готово
је
на
рукама
носио
.
А
деду
памти
само
по
једном
.
Чим
Софка
поодрасла
,
умела
сама
да
једе
и
седи
за
софром
,
он
,
деда
,
наредио
да
и
испред
ње
на
софри
,
као
и
пред
њим
и
пред
осталим
члановима
породице
,
стоји
напуњен
сатљик
вина
.
Само
га
по
том
памти
,
а
више
ништа
.
А
после
су
јој
причали
:
како
—
кад
Софкин
отац
одрастао
и
,
као
што
је
ред
и
као
што
доликује
кући
,
толико
богатој
,
отишао
,
поред
Солуна
,
чак
у
Цариград
,
да
што
више
путује
и
учи
—
тај
њен
деда
и
баба
тада
никако
нису
били
код
куће
.
Остављајући
момку
Тонету
магазу
горе
у
чаршији
а
кућу
Магди
,
слушкињи
,
коју
су
још
дететом
узели
и
лепо
је
удомили
,
једнако
су
били
на
чивлуцима
.
Тамо
се
хранили
од
чивчија
,
да
би
се
само
могао
што
више
Софкином
оцу
,
ефенди
-
Мити
,
новац
да
шаље
,
те
да
он
што
безбрижније
живи
,
учи
и
што
више
научи
.
И
заиста
,
када
се
Софкин
отац
вратио
,
био
је
први
„
ефенди
“
,
господин
.
Лепшега
у
вароши
није
било
.
Лепше
турски
,
грчки
и
арапски
говорио
него
свој
матерњи
језик
.
За
све
је
био
туђин
и
стран
,
нарочито
за
толику
родбину
.
Истина
,
говорио
би
покаткад
и
здравио
се
с
којим
од
њих
,
али
више
обичаја
ради
него
што
је
хтео
.
Чак
ни
са
оцем
и
матером
,
тек
по
који
пут
.
Није
ни
јео
са
њима
доле
,
у
приземној
соби
.
Горе
,
у
гостинској
соби
,
морало
да
му
се
поставља
и
нарочито
за
њега
да
се
кува
,
толики
је
био
пробирач
.
Једино
што
га
загрејавало
,
чиме
се
поносио
,
било
је
то
,
што
га
због
те
његове
учености
а
и
отмености
почели
први
бегови
и
паше
да
позивају
.
И
то
не
они
стари
бегови
,
бегови
само
по
богаству
,
већ
ови
други
,
који
су
,
поред
богаства
,
исто
тако
били
школовани
и
научени
као
и
он
сам
и
који
су
у
последње
време
почели
овамо
да
долазе
и
да
бивају
постављани
за
меџлисе
и
за
судове
.
Они
га
призивали
к
себи
,
дружили
се
с
њиме
.
Приликом
суђења
,
на
саветовањима
,
бивао
је
он
као
тумач
,
као
нека
веза
између
њих
и
народа
коме
је
требало
да
ови
суде
и
заповедају
.
Чак
су
га
на
своје
гозбе
звали
,
у
своје
куће
примали
,
као
што
је
и
он
њима
враћао
те
гозбе
и
дочеке
,
али
који
су
луксузношћу
и
нарочитим
реткостима
морали
превазилазити
те
њихове
.
Тако
исто
он
је
био
најбољи
и
најмеродавнији
оцењивач
женскиња
,
које
би
бегови
доводили
за
себе
.
Доцније
,
када
је
требало
да
се
жени
,
пошто
већ
није
било
у
вароши
,
као
пре
,
онако
богатих
девојака
из
првих
кућа
,
него
је
остајало
:
или
да
са
великим
миразом
узме
какву
сељанку
,
јер
једино
још
са
села
су
пристајале
да
,
доносећи
са
собом
имања
,
дођу
у
варош
и
у
овакве
старе
куће
или
да
пробира
и
узме
лепу
,
али
готову
сироту
.
И
он
је
ово
друго
изабрао
.
Софкина
мати
је
била
најмлађа
од
свих
сестара
,
и
кућа
њена
била
је
истина
некад
мало
богата
,
али
тада
доста
оронула
.
Живели
су
од
кирије
од
неколико
оронулих
дућанчића
при
крају
вароши
.
Софкине
матере
отац
,
вечито
болешљив
,
готово
слеп
,
једнако
је
седео
код
куће
са
навученом
модром
хартијом
над
очи
,
бојећи
се
сунчанице
,
и
вечито
распасан
,
изнегован
,
као
да
се
тек
сада
из
постеље
дигао
.
Њене
сестре
одавна
то
некадашње
богаство
прежалиле
и
поудавале
се
за
ситне
трговце
,
бакале
,
већином
скоротечнике
,
док
се
Софкина
мати
,
Тодора
,
од
свих
тих
сестара
одвајала
.
Била
више
мушко
него
женско
.
Вижљаста
,
сува
и
црномањаста
.
И
нико
се
није
могао
надати
да
ће
из
ње
каква
лепота
изићи
.
Али
не
преварило
то
њега
,
ефенди
-
Миту
.
Чим
је
такву
видео
,
одмах
,
знајући
у
какву
ће
се
лепотицу
доцније
развити
,
на
изненађење
и
чудо
свима
,
а
највише
на
уштрб
дотадање
своје
гордости
и
господства
,
узео
је
за
жену
.
И
заиста
,
није
се
преварио
.
Као
из
воде
,
после
годину
дана
удадбе
,
Тодора
се
развила
и
пролепшала
у
прву
лепоту
.
Али
њега
то
брзо
заситило
,
те
опет
наставио
свој
стари
начин
живота
.
Као
и
пре
,
када
је
био
нежењен
,
морало
се
њему
исто
тако
горе
,
одвојено
,
носити
,
и
ручак
и
вечера
.
Ретко
је
силазио
међу
њих
,
још
ређе
се
са
њима
разговарао
а
камо
ли
да
је
хтео
штогод
по
кући
да
види
,
надгледа
.
А
доцније
,
кад
му
жена
родила
Софку
,
морала
је
сасвим
да
се
одвоји
од
њега
и
да
спава
доле
,
са
свекром
и
свекрвом
,
само
да
би
он
могао
што
одвојенији
и
мирнији
да
буде
.
А
опет
увек
,
чим
би
му
се
указала
прва
прилика
,
гледао
је
што
пре
да
оде
на
какав
пут
,
тобож
по
трговину
.
Истина
,
тада
већ
нису
,
и
то
због
оскудице
у
новцу
,
трајала
дуго
та
његова
путовања
,
али
ипак
су
била
честа
.
А
највише
су
падала
у
она
доба
годишња
,
када
је
некада
,
још
као
млад
,
ишао
на
та
путовања
и
науке
.
И
чак
за
време
тих
путовања
умрли
му
отац
и
мати
,
Софкин
деда
и
баба
.
И
као
да
га
гласник
није
могао
на
време
наћи
,
када
се
то
десило
,
те
није
могао
стићи
,
да
их
бар
види
мртве
.
Али
поред
све
те
његове
одвојености
и
усамљености
од
куће
,
од
родбине
,
па
чак
и
од
своје
жене
,
у
кући
се
ипак
живело
исто
онако
раскошно
и
у
изобиљу
.
Софкина
се
мати
,
вечито
захвална
што
је
он
њу
узео
,
узвисио
је
к
себи
,
показа
,
више
него
што
су
се
од
ње
надали
.
Као
да
је
била
из
прве
и
најбогатије
куће
,
тако
је
намештала
собе
,
тако
готовила
јела
,
дочекивала
госте
и
родбину
.
И
даље
се
цела
родбина
ту
скупљала
,
долазила
.
Она
,
мати
јој
,
гледала
је
да
приликом
сваког
празника
,
славе
,
имендана
буде
увек
све
лепше
и
раскошније
.
А
на
његову
ту
вечиту
одвојеност
,
усамљеност
од
свих
па
и
од
саме
ње
,
своје
жене
,
никада
она
чак
ни
изразом
лица
,
покретом
,
а
камо
ли
речју
,
да
штогод
показа
.
Тек
доцније
,
када
Софка
поодрасте
,
он
је
више
ради
ње
,
Софке
,
него
ради
матере
,
почео
се
као
разнежавати
,
и
по
неки
пут
прилазити
к
њима
.
Сам
је
почео
Софку
учити
да
чита
и
да
пише
.
Покаткад
у
вече
,
кад
би
долазио
кући
,
а
доле
,
испред
кујне
,
међу
матером
и
међ
осталим
женама
,
била
и
Софка
,
и
кад
би
му
она
полетела
у
сусрет
,
он
би
онда
,
грлећи
је
,
долазио
са
њом
.
Софка
би
тада
осећала
по
својим
образима
његове
руке
,
прсте
,
како
је
шашоље
око
врата
,
по
брадици
и
по
гргуравој
косици
.
И
сада
,
када
се
тога
сети
,
Софка
би
почела
да
осећа
онај
мирис
његових
прстију
,
сувих
,
нежних
и
при
крајевима
мало
смежураних
,
мирис
његова
одела
а
нарочито
рукава
,
из
којега
се
та
његова
рука
помаљала
и
њу
грлила
и
к
себи
привлачила
.
—
Па
како
си
ми
,
Софкице
?
Јеси
била
добра
?
—
сагињући
се
к
њој
тако
расположен
,
застајао
би
са
Софком
испред
кујне
и
почео
да
се
или
са
матером
разговара
или
са
осталим
женама
здрави
,
а
не
,
као
до
тада
,
да
и
не
застајкујући
и
не
гледајући
ни
ко
је
ту
,
а
камо
ли
здравећи
се
,
одмах
се
пење
,
иде
право
горе
,
у
своју
собу
.
Сви
би
се
тада
ослободили
,
а
нарочито
мати
јој
,
која
једва
дочекујући
ту
прилику
да
се
и
она
са
њим
,
највише
ради
осталих
жена
,
штогод
разговара
,
шали
,
почела
би
тобож
Софку
код
њега
да
пањка
:
—
Добра
!
Цело
јутро
јури
и
трчи
кроз
башту
.
Не
могу
да
је
задржим
.
Само
кида
цвеће
и
баца
.
Софка
,
једнако
осећајући
на
себи
његову
руку
и
грлећи
му
колена
и
широке
чохане
чакшире
,
и
тада
још
,
онако
мала
,
па
је
већ
знала
да
ће
то
матери
чинити
радост
и
срећу
,
мазећи
се
око
оца
,
почела
би
да
одриче
и
да
се
правда
:
—
Није
,
ефендијице
,
није
,
татице
!
Није
,
жив
ми
ти
!
Он
,
узимајући
је
у
наручја
,
носио
би
је
собом
,
горе
,
у
ону
његову
собу
.
И
ако
би
тада
почео
да
пада
мрак
,
доле
код
матере
нико
од
посетилаца
не
остао
,
он
би
онда
почео
са
њоме
да
се
игра
.
А
највише
би
,
мећући
је
на
миндерлук
,
клечећи
испред
ње
,
узео
њене
ручице
да
обвија
око
свога
врата
,
своју
главу
да
меће
у
њен
скут
и
да
је
гледа
неким
тако
широким
,
чудним
и
дубоким
погледом
.
Као
да
му
из
самих
очију
сузе
иду
,
уста
почну
да
се
покрећу
и
влаже
се
.
Никако
не
може
да
је
се
нагледа
,
једнако
као
у
Софкиним
очима
и
устима
налазећи
и
сећајући
се
нечега
.
Ко
зна
чега
?
Да
ли
нечега
непрежаљеног
и
ненађеног
?
Да
ли
што
овако
лепа
Софка
није
мушко
,
његов
наследник
?
Да
ли
,
што
га
њене
танке
уснице
,
детиње
али
црне
очи
и
мало
,
тамно
чело
,
са
већ
дугом
косом
,
подсећају
на
матер
,
на
онакву
какву
је
први
пут
видео
,
први
пут
се
њоме
занео
?
Носећи
је
на
рукама
по
соби
,
грлећи
је
,
говорио
би
:
—
Софкице
!
.
.
Татина
Софкице
!
И
све
би
је
јаче
грлио
,
тако
да
се
Софка
и
сада
сећа
његове
скоро
избријане
браде
,
која
би
је
тада
почела
по
лицу
да
гребе
.
И
ако
све
то
његово
изненадно
расположење
,
та
бујност
,
не
би
била
прекинута
случајним
доласком
некога
или
ма
чим
другим
,
онда
би
и
матер
к
себи
звао
.
Тада
би
заједно
вечеравали
,
заједно
седели
горе
,
у
његовој
соби
.
И
Софка
не
памти
слађе
вечере
од
тих
.
И
сутра
настали
би
тако
исти
срећнији
дани
.
Колима
би
одлазили
у
Доње
Врање
на
чивлук
.
Али
нико
више
сем
њих
троје
и
Магде
.
У
колима
,
на
прво
место
седао
би
он
.
И
као
свакада
,
изваљен
на
седишту
,
са
једном
ногом
опруженом
и
по
њој
опуштеном
руком
,
обучен
у
чохано
одело
,
али
не
као
остали
,
већ
у
неком
нарочитом
за
њега
кроју
.
Чакшире
мало
уске
,
без
гајтана
,
јер
су
оне
лакше
а
скупље
стају
због
тежег
шивења
.
Сува
,
дугуљаста
,
мало
кошчата
лица
али
свагда
стегнута
израза
очију
и
уста
и
са
мало
високим
челом
и
једном
по
њему
набраном
,
попречном
бором
,
испод
косе
.
Испод
чела
су
биле
његове
увек
уморне
,
увек
упола
отворене
очи
.
Оном
другом
руком
држао
би
Софку
на
колену
,
а
она
би
била
тада
окићена
и
обучена
као
већ
велика
девојка
.
Цела
коса
била
јој
повезана
,
сви
зулувчићи
извучени
око
чела
и
ушију
,
а
претрпана
минтанима
и
накитима
.
Спроћу
њих
седела
би
мати
.
Она
,
сигурно
окупавши
се
за
овај
излет
,
била
сва
румена
и
светла
.
Њене
очи
,
оне
њене
чувене
,
крупне
очи
са
изведеним
обрвама
и
врелим
јагодицама
,
тако
би
јој
се
сјале
а
уста
срећно
играла
.
Кола
би
силазила
на
ниже
.
Улазила
би
у
онај
пролаз
,
узан
и
притешњен
засађеним
врбама
и
ископаним
јендецима
,
али
за
то
пун
свежине
.
Онда
би
излазила
и
ишла
ка
оној
равници
,
подједнако
равној
због
засађеног
кукуруза
и
дувана
.
Тада
би
се
све
брже
примицали
.
Магда
горе
,
код
кочијаша
,
усред
корпи
и
завежљаја
са
јелима
и
питама
,
већ
не
би
могла
да
издржи
а
да
се
не
здрави
и
разговара
са
сељацима
пролазницима
и
радницима
.
У
осталом
,
она
је
једина
и
одговарала
на
њихове
поздраве
,
пошто
он
,
ефенди
-
Мита
,
са
Софком
у
крилу
,
заваљен
,
није
гледао
ни
у
кога
већ
једино
у
оно
своје
испружено
колено
нарочито
у
своје
лаковане
,
плитке
,
и
то
дупле
,
праве
турске
ципеле
.
Или
је
бар
тако
изгледало
да
само
у
то
гледа
,
да
не
би
ваљда
примећивао
те
поздраве
и
морао
на
њих
одговарати
.
У
чивлуку
,
ограђеном
зидом
и
тополама
,
одмах
до
реке
,
пуном
свежине
и
хлада
,
чак
и
зиме
усред
лета
,
провели
би
неколико
дана
.
Отац
би
био
цео
дан
доле
,
у
башти
,
изваљен
на
јастуцима
,
опкољен
тацнама
дувана
и
шољама
од
испијених
кафа
.
Мати
горе
,
на
кули
,
сва
срећна
,
једнако
је
била
на
прозорима
од
собе
,
које
тобож
ветри
и
паје
.
Магда
вечито
у
свађи
са
чивчијама
и
слугама
,
што
јој
не
доносе
како
треба
из
села
масло
,
сир
и
пилиће
,
да
се
вечера
не
задоцни
.
У
вече
вечеравали
би
уз
пиће
,
које
би
се
у
реци
хладило
,
и
уз
оно
ноћно
,
издвојеније
и
јаче
жуборење
реке
,
клапарање
воденица
,
а
више
њихних
глава
једнолико
,
као
из
далека
,
шуштање
топола
,
њиховог
густог
,
сочног
лишћа
.
После
,
док
би
мати
намештала
горе
постеље
,
отац
би
остајао
да
пијући
лешкари
.
А
често
,
испрва
тихо
,
за
себе
,
доцније
јаче
и
гласно
,
почео
би
да
пева
.
Па
се
тек
занесе
,
почне
на
сав
глас
.
Мати
не
сме
да
га
прекида
.
Само
га
отуд
,
из
обасјане
собе
,
слуша
.
Софка
по
материном
лицу
види
да
она
речи
у
песми
не
разуме
,
стране
су
јој
,
али
се
види
колико
их
осећа
,
како
од
среће
,
раздраганости
чисто
трепери
и
отворених
уста
гута
одоздо
његов
глас
,
који
се
све
више
почиње
да
разлева
по
башти
,
реци
и
тополама
тако
чудно
,
страсно
и
топло
.
Доцније
,
када
би
мислио
да
је
Софка
већ
заспала
,
долазио
би
и
он
горе
са
још
непопијеним
вином
у
стаклету
и
продужавао
песму
.
Матер
метао
на
крило
,
расплитавао
јој
косе
и
једнако
певајући
грлио
би
је
и
љубио
у
лице
и
уста
.
Кроз
неколико
дана
враћали
би
се
кући
.
Отац
истина
као
уморен
,
као
повучен
у
себе
,
али
зато
мати
пресрећна
.
Не
би
могла
Софке
да
се
нагрли
и
да
је
се
наљуби
,
јер
ето
њој
,
своме
детету
,
Софки
,
има
да
заблагодари
,
што
јој
се
опет
вратио
он
,
њен
муж
и
његова
љубав
.
ИИИ
После
дође
рат
,
и
ослобођење
,
нестанак
турске
власти
и
господства
,
па
и
нестанак
Софкиног
оца
,
ефенди
-
Мите
.
Са
Турцима
и
беговима
и
он
пребегао
,
и
тамо
у
Турској
почео
да
се
бави
,
тобож
тргујући
с
њима
.
Ретко
би
отуда
овамо
прелазио
.
И
што
је
Софка
бивала
већа
,
он
је
све
ређе
долазио
;
у
години
дана
један
пут
и
то
обично
ноћу
.
Остане
по
два
и
три
дана
,
али
никуда
из
куће
не
излази
.
Чак
и
најближу
родбину
,
стричеве
и
тетке
,
не
прима
.
И
Софка
се
сећа
да
су
ти
дани
били
најгори
.
Јер
после
сваког
његовог
поновног
одласка
у
Турску
,
мати
би
јој
по
неколико
дана
ишла
сломљена
и
убијена
,
а
то
све
зато
,
што
је
једино
она
све
знала
.
Знала
је
,
да
он
тамо
нема
никакве
трговине
нити
какве
послове
,
још
мање
да
одлази
зато
,
што
тобож
не
може
да
се
одвикне
од
мешања
и
дружења
са
тим
беговима
и
Турцима
,
већ
да
је
у
ствари
сасвим
нешто
друго
.
И
онда
бар
њу
не
треба
да
лаже
,
бар
пред
њом
не
треба
да
се
претвара
.
Знала
је
она
да
он
бежи
из
страха
од
сиротиње
,
која
ће
,
ако
није
већ
,
а
оно
сигурно
доћи
,
као
што
је
знала
да
им
још
одавна
,
и
пре
ослобођења
,
имање
а
нарочито
чивлуци
и
воденице
нису
као
што
треба
.
Истина
,
једнако
су
се
звали
њиховим
,
али
берићет
се
није
,
као
некада
,
довлачио
сав
;
већ
једва
нешто
,
ко
зна
који
део
.
Више
је
изгледало
да
је
то
од
њихових
сељака
,
чивчија
,
као
неки
поклон
и
дар
,
него
ли
наполица
.
А
већ
аренде
и
закупи
од
воденице
толико
су
у
напред
и
ко
зна
за
колико
година
узети
и
толико
замршени
,
да
је
то
било
горе
него
и
сама
продаја
.
Али
о
продаји
,
особито
њему
,
ефенди
-
Мити
,
није
се
смело
поменути
.
Волео
је
и
пристајао
на
сто
пута
горе
позајмице
,
узимање
новца
под
интересе
од
зеленаша
,
него
да
се
ма
шта
прода
и
отуђи
.
Па
и
та
узајмљивања
,
залагање
имања
,
морала
су
бити
испод
руке
,
у
највећој
тајности
.
Као
увек
,
све
је
то
извршивао
Тоне
,
њихов
главни
момак
,
који
је
још
под
дедом
Софкиним
био
доведен
са
села
.
Он
се
после
толико
извежбао
у
рачунима
,
да
је
,
као
њихов
заступник
,
једнако
горе
у
чаршији
,
у
њиховој
магази
седео
.
Он
је
са
сељацима
и
чивчијама
уговарао
,
давао
имања
под
закуп
и
аренде
,
као
што
је
и
новаца
узимао
у
име
њихове
куће
.
И
већ
је
тада
,
како
се
шапутало
,
поред
свога
готовог
новца
,
има
своју
кућу
,
а
од
њих
,
својих
газда
,
од
четир
и
више
година
неподигнут
ајлук
.
Али
он
је
и
био
све
и
сва
,
особито
код
Софкина
оца
.
Никада
га
овај
није
питао
од
кога
је
узео
новац
,
које
имање
за
то
заложио
и
под
којим
условима
.
Он
,
Тоне
,
имао
је
само
да
њему
донесе
новац
и
да
то
нико
не
дозна
—
а
све
остало
било
је
споредно
.
Али
после
ослобођења
дошли
су
судови
и
парнице
.
Нарочито
када
се
морало
са
сељацима
и
чивчијама
да
рашчишћује
,
да
се
зна
чија
је
земља
:
да
ли
газдина
и
турска
,
да
ли
њихова
.
Тада
се
видело
да
им
,
после
свега
,
од
њиховог
имања
неће
остати
ништа
.
А
што
је
најгоре
било
за
Софкина
оца
,
још
ће
поред
свега
морати
да
иде
пред
судове
и
тамо
он
,
ефенди
-
Мита
,
да
се
заклиње
,
свађа
и
то
с
ким
?
—
са
својим
до
скора
слугама
!
Зато
је
од
свега
дигао
руке
.
А
могао
је
,
само
да
је
хтео
,
не
признати
ни
једном
своме
чивчији
да
је
шта
од
њега
узимао
,
као
што
су
друге
газде
и
учиниле
,
те
поново
дошли
до
већ
проћерданог
и
продатог
имања
.
—
Ех
,
зар
да
ме
сељачки
хлеб
куне
и
суза
њихова
проклиње
?
Горко
,
великодушно
је
одбијао
од
себе
.
Али
тако
исто
није
хтео
нити
смео
да
дочека
ни
оно
друго
—
отуђивање
,
продају
имања
,
и
обелодањивање
свега
што
би
морало
да
настане
.
Зато
је
,
одмах
по
ослобођењу
,
и
он
са
осталим
беговима
и
Турцима
отишао
и
пребегао
у
Турску
,
оставивши
Тонету
да
,
како
зна
и
како
хоће
,
он
то
свршава
и
расправља
.
И
Тоне
је
са
адвокатима
,
којима
се
тада
,
после
ослобођења
,
сва
варош
напунила
,
и
који
су
чак
и
на
мамузама
наполеоне
носили
,
све
лепо
уредио
и
пречистио
,
тако
да
ништа
није
остало
.
Остало
је
само
неколико
њива
и
винограда
,
и
то
њиве
удаљене
,
а
виногради
запарложени
.
Од
винове
лозе
ни
трага
до
само
голи
и
рачвасти
кестенови
.
Једина
њива
,
што
остала
а
вредела
,
била
је
до
Мораве
,
до
моста
,
кад
се
иде
у
Бању
.
И
када
је
Тоне
дошао
,
да
то
све
каже
Софкиној
матери
,
она
,
по
његовом
лицу
,
изразу
и
трептању
очима
,
видела
колико
је
он
при
томе
украо
,
награбио
се
.
И
то
он
,
њихов
слуга
,
кога
они
однеговали
и
подигли
на
ноге
!
Оно
мало
новаца
,
што
јој
почео
да
броји
,
хтела
у
лице
да
му
баци
.
Али
зар
она
,
Тодора
,
пред
њиме
да
се
покаже
!
Једино
,
када
Тоне
,
праштајући
се
од
ње
и
као
тражећи
благослова
и
извињавајући
се
,
што
сад
мора
да
их
остави
и
предузме
свој
дућан
,
трговину
на
своје
име
,
једва
тад
,
толико
је
глас
гушио
,
што
му
одговорила
:
—
Ако
,
ако
,
Тоне
!
—
Па
,
снашке
,
и
ако
ја
више
нисам
код
вас
...
—
А
да
беше
среће
,
ја
до
смрти
нисам
мислио
да
напуштам
вашу
кућу
.
—
Ех
,
зар
вашу
кућу
ко
да
напусти
?
!
...
Али
и
ако
више
нисам
,
опет
,
увек
,
кад
год
ти
што
затребам
,
само
пошљи
,
јави
,
и
ту
сам
ја
да
учиним
,
послушам
.
—
Добро
,
добро
.
И
не
могући
да
издржи
,
док
не
оде
и
не
изгуби
се
на
капији
,
сав
срећан
,
понизан
,
чистећи
око
себе
по
својим
хаљинама
,
а
нарочито
ципеле
,
и
намештајући
јаку
око
врата
,
—
Тодора
,
тресући
се
од
бола
,
јада
,
срама
и
несреће
,
окренула
се
и
,
пре
но
што
је
он
изашао
она
ушла
у
кућу
,
и
тамо
,
ко
зна
где
,
у
какав
кут
и
полумрак
срушила
се
плачући
и
грцајући
.
Али
ипак
знало
се
да
се
то
никада
не
сме
дознати
.
Ни
родбина
,
нити
ико
.
Оно
што
преостало
,
особито
ту
њиву
око
Мораве
,
Магдини
су
синови
узели
да
раде
тобож
на
исполицу
,
а
у
ствари
више
давали
,
него
што
од
ње
добивали
,
као
знак
благодарности
,
што
им
је
земља
,
коју
су
пре
као
чивчије
држали
,
сад
постала
њихова
.
Тако
исто
и
Магда
готово
никако
се
од
њих
,
од
куће
им
,
није
одвајала
.
Целе
би
недеље
преседела
тамо
у
селу
код
својих
синова
и
снаха
,
где
је
била
као
неки
старешина
,
јер
јој
муж
умро
,
али
,
чим
би
дошла
субота
или
какав
празник
,
одмах
би
овамо
до
њих
долазила
,
увек
доносећи
по
нешто
а
највише
брашна
,
масла
и
сира
,
од
чега
би
после
Софки
и
матери
по
неколико
дана
трајало
.
И
онда
овде
,
код
њих
,
слушајући
и
трчећи
,
преседела
би
празник
и
још
који
дан
.
Тако
исто
и
остали
сељаци
,
пређашње
њихове
чивчије
,
и
даље
су
код
њих
долазили
,
увек
доносећи
по
нешто
,
никад
не
спомињући
да
је
земља
сада
њихова
,
те
се
због
тога
у
прво
време
немање
није
баш
тако
јако
ни
осећало
.
И
зато
је
матери
Софкиној
из
почетка
доста
олако
ишло
и
испадало
за
руком
,
да
се
ништа
не
примети
,
већ
да
,
као
и
пре
,
цела
родбина
,
нарочито
стари
стричеви
и
тетини
,
увек
бивају
почашћивани
љутим
ракијама
и
добрим
пићем
и
кафом
.
А
када
дође
слава
,
Ускрс
,
Божић
,
исто
је
онако
било
намештано
и
спремано
,
и
она
,
мати
јој
,
у
најлепшем
оделу
,
повезана
,
закићена
цвећем
.
Софка
тада
увек
у
новим
хаљинама
,
свиленим
,
од
најновије
и
најскупље
басме
,
која
би
се
у
вароши
почела
да
носи
.
Целог
дана
,
веселе
и
срећне
,
дочекују
госте
.
Чак
и
свирачи
дођу
и
одсвирају
.
А
на
питања
о
њему
,
ефенди
-
Мити
,
мати
би
одговарала
:
како
јој
је
баш
пре
неки
дан
послао
новац
;
и
долазио
човек
,
да
јој
каже
како
он
још
не
може
доћи
.
У
неком
је
великом
послу
.
Гледаће
да
бар
на
јесен
дође
;
и
како
је
Софки
послао
баш
ту
басму
,
да
јој
се
начини
хаљина
...
И
заиста
,
и
сама
Софка
с
почетка
није
знала
од
куда
матери
новац
за
те
њене
увек
нове
и
скупе
хаљине
.
Али
у
брзо
се
Софка
досетила
.
Видела
је
:
да
јој
мати
зато
тако
скупе
хаљине
даје
,
да
би
је
том
скупоценошћу
уверила
како
заиста
то
он
,
отац
,
шаље
,
бојећи
се
да
га
она
,
као
свако
дете
,
не
би
сасвим
заборавила
,
или
га
чак
омрзла
,
што
никако
к
њима
не
долази
,
што
њу
и
„
маму
њену
“
оставља
увек
тако
саме
.
А
сви
ти
људи
,
слуге
,
који
су
тобож
доносили
те
његове
поклоне
,
увек
су
долазили
,
када
Софка
случајно
није
била
код
куће
,
те
их
она
није
могла
видети
.
А
све
је
то
материно
упињање
било
узалудно
.
Исто
тако
,
као
што
је
за
то
материно
заваривање
знала
,
знала
је
и
за
све
остало
што
се
око
ње
догађа
и
збива
.
Особито
оно
отимање
родбине
око
ње
,
Софке
,
када
су
она
и
мати
остале
саме
после
очевог
напуштања
,
тобож
прелажења
у
Турску
.
Тетке
,
стрине
утркивале
су
се
код
које
ће
Софка
,
још
онако
мала
,
бити
у
гостима
;
код
које
ће
што
дуже
остати
и
бити
гошћена
и
чашћена
,
и
то
толико
,
као
да
је
она
какав
стар
човек
.
А
Софка
је
и
тада
већ
знала
да
сва
та
љубав
и
нежност
родбинска
долази
као
од
неке
слутње
,
предосећања
несреће
која
већ
почиње
да
се
догађа
.
И
зато
су
око
Софке
трчали
сви
и
као
улагивали
су
јој
се
,
што
су
хтели
тиме
свој
родбински
дуг
према
њој
да
одуже
:
да
је
бар
сада
угосте
,
почасте
,
док
се
та
несрећа
није
догодила
,
и
да
,
када
том
несрећом
буду
растављени
и
немајући
када
о
чем
другом
да
мисле
,
бар
их
она
,
овако
мала
,
има
онда
у
доброј
успомени
по
њиховом
добру
,
по
овом
њиховом
гошћењу
,
чашћењу
,
и
као
такве
,
богате
и
добре
,
памти
их
и
сећа
их
се
.
А
поред
тога
зато
су
се
још
око
ње
отимали
у
љубави
,
што
су
сви
не
предосећали
него
на
чисто
с
тим
били
:
да
је
она
,
Софка
,
последњи
изданак
од
породице
,
главне
куће
;
да
ће
се
њоме
свршити
и
утрти
све
.
Али
ипак
,
поред
свега
тога
,
изгледало
је
да
се
отимљу
око
ње
највише
ради
њега
,
оца
јој
,
ефенди
-
Мите
,
јер
,
ма
да
их
је
он
оставио
,
ипак
га
они
још
толико
поштују
,
да
ето
сада
његово
јединче
и
љубимче
готово
што
на
рукама
не
носе
,
и
као
кап
воде
на
длану
не
чувају
.
А
да
је
заиста
сва
та
њихова
љубав
била
више
ради
оца
јој
него
ради
ње
саме
,
Софке
,
она
је
видела
и
по
самој
матери
.
Јер
доцније
,
када
Софка
поче
да
показује
знаке
женске
лепоте
;
кад
јој
њене
другарице
у
игри
почеше
одједном
,
изненада
да
застају
и
унезверене
њеном
лепотом
,
бујношћу
прсију
,
косе
,
да
,
дивећи
јој
се
,
узвикују
:
„
Ао
,
Софке
!
Јао
каква
си
и
колика
си
!
“
—
од
тада
је
мати
не
пусти
саму
.
Од
тада
капија
није
смела
да
остаје
по
ваздан
отворена
.
Софка
сама
ни
на
капију
,
ни
кроз
капиџик
у
комшилук
,
па
ни
међу
саме
женске
,
није
смела
да
оде
,
а
да
је
мати
не
прегледа
,
не
види
како
је
обучена
.
Макар
била
у
највећем
послу
а
Софка
хтела
да
оде
у
комшилук
међ
другарице
,
она
би
,
остављајући
посао
и
бришући
руке
о
кецељу
,
допраћала
је
до
самог
капиџика
и
суседне
баште
једнако
намештајући
је
и
дотерујући
је
...
Јер
,
за
Бога
,
—
говорила
би
јој
тада
мати
,
сва
срећна
—
откуда
она
сме
допустити
да
Софка
ма
каква
изађе
.
Таман
!
Треба
онда
још
и
он
,
њен
отац
,
случајно
да
наиђе
,
затекне
је
такву
,
или
да
чује
да
је
таква
,
овлаш
и
како
не
треба
обучена
,
па
како
би
онда
смела
на
очи
да
му
изађе
а
камо
ли
да
се
усуди
и
да
га
погледа
!
Међутим
све
то
није
требало
.
Одавна
је
Софка
за
све
то
знала
:
и
зашта
отац
једнако
тамо
седи
у
Турској
;
зашто
овамо
к
њима
све
ређе
и
ређе
долази
,
тако
да
га
је
почела
да
памти
и
да
га
се
сећа
само
по
тим
његовим
ноћним
доласцима
,
у
мало
већ
олињалом
оделу
,
потамнела
,
као
сува
,
а
у
ствари
зборана
лица
,
али
још
једнако
свежег
,
обријаног
,
влажних
уста
,
још
водњикавих
очију
а
увек
са
бројаницама
,
у
лакованим
ципелама
и
белим
чарапама
...
Па
онда
исто
тако
је
знала
,
када
би
они
мислили
да
она
у
велико
спава
,
за
оно
њихово
,
материно
и
очево
,
дуго
,
ноћно
,
седење
,
целе
ноћи
немо
,
без
речи
,
а
из
очију
им
се
види
:
како
све
ово
треба
једном
свршити
,
не
може
се
више
,
треба
бежати
,
продати
и
кућу
и
све
...
Е
,
али
шта
ће
онда
гробови
на
гробљу
,
па
родбина
,
па
особито
шта
ће
свет
казати
!
ИВ
Софка
је
од
увек
,
откако
памти
за
себе
,
—
знала
за
све
.
И
као
што
је
,
никад
ни
за
шта
не
питајући
,
осећала
и
разумевала
све
шта
се
око
ње
догађа
,
тако
је
исто
знала
и
за
себе
,
шта
ће
с
њоме
бити
.
Још
дететом
је
била
сигурна
у
какву
ће
се
лепоту
развити
и
како
ће
та
њена
лепота
с
дана
у
дан
све
више
поражавати
и
задивљавати
свет
.
Јер
зна
се
да
сада
само
она
,
само
из
њихне
куће
,
једино
још
„
ефенди
-Митина
“
кћи
што
може
бити
тако
лепа
,
а
ниједна
друга
.
И
не
превари
се
.
А
као
што
је
унапред
предвиђала
,
та
је
њена
толика
лепота
учини
ако
не
гордијом
,
а
оно
срећнијом
.
И
то
не
зато
што
је
њоме
мушкарце
залуђивала
и
мучила
,
него
што
је
због
ње
и
сама
собом
била
задовољнија
.
Саму
је
себе
више
неговала
,
више
волела
,
јер
је
знала
да
код
ње
неће
бити
она
обична
,
свакидашња
лепота
,
када
се
постане
девојком
,
и
која
се
састоји
у
бујности
и
набрекнутости
снаге
,
него
она
друга
,
истинска
,
виша
,
јача
,
која
се
не
рађа
често
,
не
вене
брзо
,
све
лепша
и
заноснија
бива
и
од
које
се
при
ходу
и
покрету
осећа
мирис
њен
.
Све
се
то
тачно
збило
и
испунило
.
Јер
,
када
не
само
што
порасте
,
већ
пређе
и
двадесету
,
и
,
пошто
је
било
познато
да
се
сваки
не
сме
усудити
њу
да
заиште
,
чак
пређе
и
двадесетпету
и
шесту
годину
,
она
и
тада
не
само
да
је
једнако
још
била
лепа
,
него
и
раскошнија
и
заноснија
.
Само
што
јој
нестало
оне
гојазности
и
сувишности
меса
,
док
све
друго
на
њој
непрестано
је
све
лепше
и
изразитије
бивало
.
Рамена
и
плећа
једнако
су
јој
била
једра
,
пуна
и
развијена
;
горњи
део
руку
,
мишице
,
биле
су
облије
и
једрије
,
те
је
заједно
са
пуним
јој
плећима
чиниле
и
даље
витком
и
правом
,
и
због
тога
јој
се
свакад
стас
и
бедра
јаче
истицали
.
Мало
дугих
,
сувих
руку
,
са
истина
сувим
али
нежним
прстима
и
са
још
нежнијим
,
више
длана
облим
и
пуним
чланком
руке
,
који
је
показивао
сву
белину
њене
коже
.
Лица
не
толико
свежа
колико
бела
,
нешто
мало
дуга
,
омекшала
,
кошчата
али
са
чистим
и
високим
челом
,
црним
,
крупним
,
мало
уским
очима
,
увек
врелим
јагодицама
и
стиснутим
танким
устима
,
тек
при
крајевима
влажним
и
страсним
.
А
од
целе
лепоте
њена
тела
,
која
јој
је
била
стала
,
као
скаменила
се
,
да
се
не
би
трошила
,
једино
коса
,
како
јој
је
још
у
почетку
почела
расти
,
тако
јој
је
и
тада
једнако
бујала
и
расла
.
Коса
је
била
црна
,
мека
,
тешка
,
тако
да
ју
је
увек
осећала
,
како
јој
,
кад
је
распусти
по
врату
и
плећима
,
лако
и
сеновито
лежи
.
Али
што
је
Софку
највише
узнемиравало
,
то
је
,
што
,
откада
она
почела
да
расте
и
већ
се
и
развила
у
ову
своју
чувену
лепоту
,
он
,
отац
,
све
ређе
долазио
.
А
она
је
знала
да
је
то
све
због
ње
.
Као
да
се
ње
боји
.
Прође
по
читаво
лето
,
јесен
,
зима
,
па
се
од
њега
ништа
не
би
чуло
,
нити
би
каквог
гласника
послао
.
Доцније
чак
и
по
две
и
три
године
,
а
од
њега
ни
гласа
:
ни
где
је
,
ни
шта
је
.
Мати
да
премре
од
страха
.
И
то
не
што
се
бојала
да
ће
сасвим
остати
сирота
,
готово
без
хлеба
,
и
ако
се
у
велико
почела
да
бори
са
сиротињом
.
Већ
је
почела
и
готово
продала
онај
горњи
део
баште
иза
куће
,
који
је
гледао
на
улицу
.
И
то
наравно
продала
је
„
њиховом
“
Тонету
,
пошто
су
само
њему
смели
да
се
повере
;
пошто
само
он
не
би
причао
и
износио
свету
да
је
то
његово
,
да
је
од
њих
сасвим
купио
,
него
ће
,
по
обичају
,
причати
како
је
узео
тобож
од
њих
под
закуп
.
И
то
морао
као
толико
да
их
моли
,
док
су
му
они
допустили
да
ту
подигне
неке
своје
магазе
.
Дакле
,
та
већ
очигледна
сиротиња
није
толико
плашила
матер
колико
тај
очев
све
ређи
и
ређи
долазак
.
Стрепила
је
,
да
их
,
како
је
почео
а
знајући
га
какав
је
,
на
послетку
сасвим
не
остави
,
и
никада
се
више
к
њима
не
врати
.
И
онда
,
не
већ
она
,
—
њено
је
прошло
,
она
је
била
готова
и
спремна
на
све
,
—
него
шта
ће
и
куда
од
толике
срамоте
и
покора
њихна
и
већ
оволико
велика
и
толико
чувена
Софка
?
А
Софка
,
гледајући
сву
ту
муку
и
страх
материн
,
више
је
њу
жалила
него
ли
себе
.
И
она
је
са
собом
била
одавно
измирена
.
Још
у
почетку
,
кад
је
почела
да
осећа
како
јој
се
све
више
прса
разапињу
,
пуне
,
како
јој
тело
бива
све
заобљеније
;
када
се
од
сваког
изненадног
додира
,
чак
и
од
шума
и
бата
нечијих
корака
голицаво
трзала
и
слатко
увијала
,
када
јој
се
од
самог
погледа
мушких
сва
крв
у
главу
пењала
,
ноге
јој
за
земљу
као
приковане
остајале
и
када
је
осећала
,
да
ако
би
тај
мушки
овамо
к
њој
пришао
,
да
се
она
од
обамрлости
не
би
могла
макнути
,
још
мање
му
се
одупрети
,
одбранити
од
њега
,
—
па
већ
тада
,
када
је
дакле
било
најгоре
и
најтеже
,
већ
је
тада
она
била
уверена
да
никада
,
никада
неће
бити
тога
,
неће
се
родити
тај
,
који
би
био
раван
и
достојан
ње
;
достојан
и
њене
оволике
лепоте
а
и
саме
ње
као
,
Софке
„
ефенди
-Митине
“
.
И
пошто
је
још
у
почетку
била
уверена
да
никада
неће
бити
таквог
који
ће
моћи
да
буде
већи
од
ње
,
да
би
се
она
осећала
сва
срећна
,
што
такав
,
лепши
и
виши
од
ње
и
по
своме
пореклу
и
по
својој
лепоти
,
њену
снагу
и
лепоту
троши
и
расипа
.
Јер
једино
би
такав
могао
к
њој
прићи
;
једино
таквом
би
се
она
дала
да
је
љуби
.
А
пошто
је
с
тим
у
почетку
била
измирена
да
никада
таквога
неће
бити
,
онда
је
доцније
све
лакше
то
подносила
.
Чак
је
била
и
задовољна
,
што
је
с
тим
на
чисто
.
Јер
после
тога
није
имало
ништа
што
би
је
бунило
,
од
чега
би
презала
.
За
њу
није
било
ни
од
каквог
мушкарца
опасности
и
зато
је
могла
да
буде
сасвим
слободна
.
Могла
је
,
кад
год
хоће
,
да
излази
на
капију
и
тамо
стоји
.
Свакога
мушкарца
,
младића
,
гледала
би
право
у
очи
.
Чак
сама
улицом
,
и
по
комшилуку
,
кад
год
је
хтела
,
ишла
је
.
Ни
ноћу
не
би
стрепила
.
И
због
те
своје
слободе
,
ниједној
својој
другарици
није
завидела
,
што
се
,
и
млађа
од
ње
,
одавно
удала
,
већ
јој
домаћин
почео
да
се
богати
и
она
улазила
у
ред
имућних
жена
,
газдарица
.
Ништа
и
нико
код
ње
није
могао
да
изазове
злобу
и
пакост
.
Јер
,
виша
од
свих
и
зато
задовољна
собом
,
особито
том
својом
јединственом
лепотом
,
она
је
равнодушно
све
то
око
себе
посматрала
.
Никада
се
није
она
,
као
друге
,
стојећи
на
капији
и
видећи
како
јој
се
какав
мушки
приближава
,
по
обичају
,
сакривала
иза
капије
и
,
тек
када
онај
прође
,
онда
да
вири
за
њим
.
Кад
год
би
је
било
на
капији
,
могла
се
видети
како
стоји
испред
ње
слободно
.
Никада
у
капији
,
никада
у
страни
,
не
кријући
се
,
а
особито
ништа
не
кријући
од
себе
,
још
мање
од
својих
прсију
,
која
би
,
да
их
друга
нека
има
таква
,
сувише
пуна
и
једра
,
покривала
бошчом
,
пребацивајући
је
на
себе
до
испод
лица
.
Она
то
никад
није
радила
.
Ако
би
стајала
,
стајала
би
на
среди
капије
,
са
иза
себе
прекрштеним
рукама
и
лако
наслоњена
о
затворено
крило
капијско
,
са
комотно
испруженим
ногама
,
пребацивши
једну
преко
друге
.
Слободна
,
ништа
не
кријући
на
себи
,
никад
са
извученом
изнад
чела
шамијом
и
скривеним
цвећем
по
коси
,
већ
увек
онака
каква
је
иначе
унутра
,
у
кући
,
и
са
још
слободнијим
погледом
,
увек
као
у
пркос
,
на
равнодушност
напрћеном
доњом
усном
,
због
чега
јој
је
увек
око
крајева
уста
била
као
мала
сенка
.
Свакога
,
који
би
јој
се
приближавао
,
издржљиво
би
гледала
и
пратила
,
тако
,
да
би
овај
губио
,
као
сагибао
свој
поглед
,
главу
и
са
поштовањем
пролазио
поред
ње
јављајући
јој
се
.
Ако
би
са
њим
било
још
кога
у
друштву
,
који
је
не
би
знао
,
или
био
чуо
за
њу
,
али
још
је
не
видео
,
онда
би
Софка
увек
за
собом
,
кад
би
они
одмакли
,
чула
разговор
.
—
Која
је
ова
,
бре
,
и
чија
?
Изненађен
,
запрепашћен
њеном
лепотом
а
особито
таквим
њеним
дрским
,
слободним
држањем
,
пита
онај
.
—
Софка
,
ефенди
-Митина
!
—
чуо
би
се
одговор
.
А
у
свима
тим
говорима
о
њој
,
увек
је
био
само
као
страх
,
дивљење
и
поштовање
,
а
никад
друго
,
као
о
осталим
женскима
.
Зато
је
она
могла
увек
да
буде
слободна
.
И
каогод
што
је
тако
слободно
,
откривено
и
јавно
ишла
,
стојала
на
капији
,
тако
је
исто
и
горе
,
на
прозорима
горњег
спрата
,
што
су
гледали
на
улицу
и
варош
,
не
скривена
него
сасвим
пресомићена
и
ослоњена
гледала
и
са
равнодушношћу
све
посматрала
.
Цео
дан
видела
би
се
како
преседи
горе
,
на
прозору
,
са
подбоченим
рукама
о
образе
,
који
би
јој
се
надмели
и
још
више
поруменели
,
са
састављеним
плећкама
,
са
наднесеном
целом
горњом
половином
,
њихајући
се
полако
и
осећајући
драж
у
тој
својој
извијеној
половини
,
у
испупчености
и
раздвојености
кукова
,
у
додиру
прса
о
перваз
прозорски
.
Особито
је
волела
да
празницима
,
тако
наслоњена
и
подупрта
рукама
,
гледа
доле
по
улици
,
комшилуку
и
чак
тамо
око
цркве
,
у
чаршији
,
јер
се
све
то
видело
,
пошто
је
било
испод
њихне
куће
.
Равнодушно
,
с
подсмехом
гледала
би
како
се
разилази
свет
,
особито
женске
,
када
почну
из
цркве
да
излазе
где
су
биле
не
толико
ради
службе
божје
,
колико
да
их
свет
види
у
њиховом
новом
,
тек
тада
први
пут
обученим
хаљинама
.
Ено
млада
,
пуна
и
чиста
лица
,
Ната
газда
-Миленкових
.
Она
се
увек
,
сваке
недеље
,
са
оцем
и
маћехом
враћа
из
цркве
.
Отац
иде
иза
њих
,
насмејана
,
пуна
лица
,
и
већ
не
у
чакширама
—
а
то
због
те
друге
,
младе
жене
,
да
би
и
он
изгледао
млађи
,
—
већ
у
панталонама
и
капуту
,
више
гледајући
у
жену
него
у
кћер
.
Али
Ната
то
не
примећује
.
Сва
срећна
,
што
је
тако
отац
свуда
води
,
иде
она
,
а
не
зна
да
он
то
чини
све
због
маћехе
јој
,
што
није
у
реду
да
он
са
женом
излази
а
код
куће
остављају
саму
и
толико
већ
велику
девојку
.
Софка
би
увек
,
кад
год
би
њу
видела
,
сажаљевајући
је
гледала
,
како
о
свему
томе
она
ништа
,
не
зна
и
како
сва
срећна
,
уживајући
у
тим
својим
новим
хаљинама
,
једнако
се
око
себе
окреће
,
да
види
да
ли
је
сви
гледају
тако
лепу
.
Тако
исто
колико
би
пута
гледала
и
оне
кћери
Ташка
самарџије
,
више
њихне
куће
,
у
истој
улици
.
Има
их
четири
.
Све
једна
другу
сустигле
.
Отац
и
мати
били
су
још
сељаци
,
али
,
пошто
се
обогатише
,
њихна
деца
,
особито
те
кћери
,
брзо
изишле
на
глас
.
Све
су
једнака
одела
носиле
,
већином
лака
,
танка
и
у
отвореним
бојама
,
да
,
свакако
,
тиме
што
више
привуку
пажњу
.
Лица
и
очију
нежних
,
кадифених
,
да
нико
не
би
помислио
да
су
то
кћери
њихове
,
особито
по
оцу
им
,
који
је
био
буцмаст
и
једнако
тамна
,
дебела
,
препланула
,
сељачка
лица
.
Софка
је
гледала
како
је
од
њих
,
радосних
,
што
су
тако
лепе
,
што
тако
зачуђавају
,
увек
била
по
нека
на
капији
,
како
увек
отуда
овамо
на
улицу
истрчавају
,
да
сигурно
кога
боље
виде
или
се
томе
боље
покажу
,
да
су
ту
,
на
капији
,
и
да
га
чекају
.
И
на
свакој
служби
у
цркви
и
на
сваком
весељу
,
игри
,
увек
их
је
било
.
Чак
нису
изостајале
ни
са
сабора
по
оближњим
селима
и
црквама
.
Испрва
би
долазиле
у
простим
колима
,
са
оцем
и
матером
,
са
пуно
корпи
,
јела
и
буклија
вина
,
да
тамо
целог
дана
преседе
.
Доцније
,
кад
се
још
више
обогатише
,
браћа
сасвим
им
порастоше
,
ишле
су
на
својим
колима
,
и
то
лакованим
,
са
федерима
,
а
без
оца
,
већ
само
са
матером
и
којим
братом
.
Па
и
то
не
изјутра
рано
,
да
целога
дана
тамо
седе
,
него
после
ручка
,
када
као
сав
остали
богати
свет
иде
,
који
,
пошто
одлази
својим
колима
и
коњима
,
иде
кад
хоће
,
тамо
мало
постоји
,
погледа
и
враћа
се
натраг
раније
.
Иду
дакле
више
шетње
ради
,
него
ли
,
као
остали
,
прост
свет
,
самога
сабора
или
одмора
ради
,
пошто
само
тада
празником
може
да
се
одмара
,
и
јела
и
пића
ради
.
Али
,
поред
свега
што
је
она
са
собом
била
потпуно
задовољна
,
што
никоме
није
имала
за
шта
да
завиди
,
те
се
због
тога
никад
није
осетила
узнемиреном
,
још
мање
несрећном
,
ипак
,
некако
,
увек
јој
је
зими
бивало
лакше
.
Да
ли
,
што
се
тада
бива
усамљенијим
,
издвојеним
од
свега
и
свачега
,
јер
се
,
у
дубоким
јесенима
и
дугачким
а
јаким
зимама
,
бива
сасвим
сам
.
Само
што
покаткад
мати
оде
у
родбину
,
па
и
то
брзо
,
још
истога
дана
да
се
врати
.
И
то
не
зато
што
би
овамо
,
код
куће
,
Софка
била
сама
и
због
тога
она
имала
,
као
остале
матере
за
своје
кћери
,
кад
остану
тако
саме
,
да
се
боји
чега
ружнога
,
да
тада
можда
какав
мушки
...
него
што
је
знала
да
сада
,
по
зими
,
Софка
неће
моћи
излазити
и
отићи
у
комшилук
,
да
узме
штогод
,
ако
јој
нешто
буде
затребало
.
И
сем
тих
материних
излазака
,
та
би
се
зимска
повученост
реметила
још
и
празницима
,
и
то
кад
су
већи
,
као
Божић
.
Тада
,
услед
доласка
гостију
,
истина
најужих
,
само
из
комшилука
,
морао
се
човек
облачити
и
тиме
као
улазити
,
појављивати
се
у
живот
,
док
све
остале
дане
,
целе
зиме
било
је
сасвим
мирно
.
Човек
је
сасвим
био
осамљен
,
сасвим
ограђен
кућом
и
зидовима
,
и
могао
се
осећати
потпуно
слободан
,
и
до
миле
воље
остављен
самом
себи
.
Зато
су
те
зиме
Софки
биле
лакше
,
слађе
,
јер
после
зиме
већ
јој
није
бивало
тако
,
особито
с
пролећа
.
Увек
би
почела
да
осећа
као
неки
немир
,
као
страх
.
Да
ли
што
је
дотадања
зимска
усамљеност
и
повученост
престајала
и
сав
живот
,
који
је
до
тада
био
ограђен
и
спречаван
и
угушиван
мећавама
и
хладноћом
,
тада
је
већ
почињао
из
кућа
да
излази
и
по
улицама
,
по
чаршијама
,
црквама
,
саборима
,
весељима
да
се
шири
,
мешајући
све
међ
собом
,
и
мушко
и
женско
.
И
сигурно
зато
би
је
онда
почињао
обузимати
немир
,
што
је
знала
:
да
ће
морати
,
да
не
би
остала
сасвим
заборављена
—
не
ради
себе
,
него
ради
матере
и
куће
,
—
и
она
са
тим
заједничким
животом
,
са
светом
ићи
,
излазити
.
А
међутим
она
ништа
са
њима
није
имала
заједничког
.
Све
је
за
њу
то
било
тако
туђе
и
страно
.
Али
што
је
за
њу
најгоре
било
,
то
је
,
што
је
она
с
године
у
годину
,
увек
с
пролећа
и
лета
,
—
а
то
никоме
,
ни
себи
није
признавала
,
—
све
са
већим
страхом
и
ужасом
почела
примећивати
како
,
што
више
стари
не
лепотом
и
снагом
,
него
годинама
,
поред
свакидашњег
немира
због
изласка
у
свет
,
све
јаче
,
све
јасније
се
испољава
,
и
,
као
нека
змијица
,
почиње
да
је
чупа
и
други
немир
,
управо
ужас
:
како
ће
сада
,
овога
пролећа
и
лета
,
можда
на
првом
сабору
пред
црквом
појавити
се
која
нова
девојка
,
која
ће
њу
својом
лепотом
бацити
већ
једном
у
запећак
и
учинити
је
—
уседелицом
.
Но
ипак
,
уверена
је
била
да
то
не
може
никада
бити
.
Допуштала
је
,
да
ће
можда
сада
,
тога
пролећа
,
као
увек
,
нека
тек
тада
први
пут
изведена
својом
младошћу
и
бујношћу
,
као
свака
новина
,
привући
општу
пажњу
;
али
да
ће
њу
својом
лепотом
моћи
да
надкрили
,
то
је
било
немогућно
.
.
Не
сада
,
него
никада
.
Па
чак
и
онда
,
када
би
је
лице
можда
издало
,
ипак
је
Софка
била
уверена
да
је
не
може
никоја
надмашити
.
И
,
не
дај
Боже
,
да
до
тога
дође
.
Софка
је
осећала
да
би
онда
била
у
стању
све
да
баци
.
Да
само
докаже
како
је
ипак
та
није
надмашила
,
у
инат
јавно
,
пред
целим
светом
би
се
открила
,
па
чак
и
подала
,
само
да
их
увери
како
њеној
лепоти
,
разблудности
њене
снаге
и
врелини
и
страсности
није
могућно
да
икоја
буде
равна
.
Да
,
страшно
би
то
било
;
али
она
не
била
Софка
,
ако
то
не
би
учинила
!
И
онда
,
престрашена
тиме
,
унезверена
,
одмах
би
почела
себе
да
кори
и
грди
:
што
она
све
то
да
мисли
и
увек
њој
тако
што
да
долази
,
што
другим
ни
на
ум
можда
не
пада
.
И
докле
ће
она
тако
?
Зашто
она
никада
срећна
,
никада
задовољна
да
не
буде
?
Када
ће
и
она
већ
једном
ништа
да
не
мисли
,
као
остале
девојке
само
да
живи
и
због
тога
да
је
срећна
.
Целог
дана
,
од
јутра
до
мрака
,
и
она
да
ради
,
да
гледа
како
ће
и
што
више
дограбити
да
поједе
,
а
да
од
укућана
ко
не
примети
;
па
онда
добро
да
руча
,
вечера
,
и
то
слатко
,
облапорно
,
да
би
после
вечере
једва
дочекала
,
кад
ће
лећи
у
меку
постељу
,
у
коју
ће
се
од
умора
готово
срушити
и
одмах
заспати
.
И
онда
тако
сваки
дан
.
Све
судбини
да
остави
,
па
да
,
брекћући
од
здравља
и
снаге
,
са
насладом
чека
када
ће
је
који
запросити
,
када
ће
јој
бити
венчање
,
када
ће
имати
мужа
;
када
ће
и
она
,
као
и
њене
удате
другарице
,
имати
своју
кућу
и
у
њој
бити
домаћица
,
са
мужем
ићи
по
родбини
,
по
славама
,
вечерама
,
као
и
по
саборима
и
свуда
гледати
како
ће
се
што
боље
провести
,
што
више
јести
добра
јела
и
носити
што
лепше
хаљине
.
И
чим
би
почеле
овакве
мисли
да
јој
досађују
,
увек
би
онда
почела
силом
саму
себе
да
гони
да
и
она
буде
таква
.
Тада
обично
одмах
предузме
какав
посао
,
какав
тежак
и
чувени
вез
.
Загреје
се
,
зарадује
.
Сва
се
унесе
у
посао
.
Целог
дана
не
дижући
главе
ради
.
Мати
једва
би
је
одвајала
,
да
руча
и
вечера
.
И
што
би
се
посао
све
више
и
јаче
испод
њених
руку
оцртавао
,
појављивао
,
слике
се
као
живе
издизале
,
—
а
тај
вез
и
шаре
биле
су
тако
тешке
,
да
друга
на
њеном
месту
тек
ако
би
месецима
могла
да
уђе
у
њ
—
она
би
се
све
више
и
више
у
то
уносила
и
одмах
би
почела
-осећати
како
јој
је
друкчије
.
Мирније
спава
.
У
јутру
је
свежија
.
На
огледалу
види
како
јој
крвна
зрнца
почињу
по
образима
да
избијају
и
да
се
заокругљујући
шире
.
Јело
јој
слатко
.
Вода
још
слађа
.
Осећа
како
јој
ваздух
свеж
.
И
тада
сваки
час
,
у
сваком
тренутку
,
била
би
у
стању
да
заспи
,
и
то
слатко
,
дубоко
.
Али
то
не
би
трајало
дуго
.
Што
би
се
посао
више
приближавао
крају
,
она
би
почела
да
осећа
како
постаје
све
клонулија
и
равнодушнија
.
Јутра
јој
већ
не
би
бивала
онако
свежа
.
Од
немирна
сна
и
главобоље
,
почињу
јој
бивати
тупа
.
Она
би
мислила
да
је
то
од
умора
и
великог
напрезања
.
Руке
и
врат
би
јој
дрхтали
,
да
би
јој
глава
долазила
тешка
а
снага
јој
сва
изломљена
.
Онда
би
почела
да
иде
не
знајући
зашта
и
чисто
да
се
вуче
као
болесна
...
док
,
а
то
одједном
,
изненада
,
сву
је
не
обузме
оно
„
њено
“
:
снага
јој
у
часу
затрепери
и
сва
се
испуни
миљем
.
Осети
како
почиње
сва
да
се
топи
од
неке
сладости
.
Чак
јој
и
уста
слатка
.
Сваки
час
их
облизује
.
Од
бескрајне
чежње
за
нечим
осећа
да
би
јаукала
.
И
тада
већ
зна
да
је
настало
,
ухватило
је
оно
њено
„
двогубо
,
“
када
осећа
:
како
није
она
сама
,
једна
Софка
,
већ
као
да
је
од
две
Софке
.
Једна
Софка
је
сама
она
,
а
друга
Софка
је
изван
ње
,
ту
,
око
ње
.
И
онда
она
друга
почиње
да
је
теши
,
тепа
јој
и
милује
,
да
би
Софка
,
као
неки
кривац
,
једва
чекала
,
када
ће
доћи
ноћ
,
када
ће
лећи
,
и
онда
,
осећајући
се
сасвим
сама
,
у
постељи
,
моћи
се
сва
предавати
тој
другој
Софци
.
Тада
осећа
како
је
ова
дубоко
,
дубоко
љуби
у
уста
;
рукама
јој
глади
косу
,
уноси
јој
се
у
недра
,
у
скут
,
и
знајући
за
Софкине
најтајније
,
најслађе
и
најлуђе
жеље
,
чежње
,
страсти
,
грли
је
тако
силно
,
да
Софка
кроза
сан
осећа
како
јој
месо
,
оно
ситно
по
куковима
и
бедрима
,
чисто
пуца
.
У
јутру
налазила
би
се
далеко
од
материне
постеље
и
са
загрљеним
јастуком
а
сва
ознојена
.
Дању
,
кријући
се
и
од
матере
и
од
свакога
ко
би
дошао
,
цео
би
дан
преседела
тамо
иза
куће
,
у
башти
.
И
тада
би
,
готово
као
луда
,
почела
да
разговара
са
цвећем
.
У
сваком
би
цвету
налазила
по
једну
своју
жељу
у
сваком
цвркуту
тица
по
који
неиспевани
,
неисказан
уздах
и
глас
неке
песме
.
И
онда
би
почела
да
осећа
оно
што
јој
толико
пута
долазило
и
што
никада
себи
није
могла
да
објасни
...
.
Све
,
све
то
:
и
ти
снови
,
и
ова
башта
,
цвеће
,
дрвеће
,
и
више
ње
ово
небо
,
а
испод
њега
,
око
вароши
,
они
врхови
од
планина
,
и
сама
она
,
Софка
,
у
исто
овако
одело
обучена
,
исто
овако
седећи
,
пред
истим
овим
цвећем
,
па
чак
и
сама
кућа
,
из
куће
гласови
и
идење
или
матере
или
других
,
и
саме
речи
,
жеље
,
нагласци
,
све
то
,
чини
јој
се
,
некада
,
не
зна
када
,
у
које
време
,
али
исто
,
исто
је
овако
било
,
постајало
и
овако
се
кретало
.
И
онда
,
што
би
ближе
вече
,
све
би
то
,
а
и
она
заједно
са
свим
тим
,
као
да
није
на
земљи
,
све
јасније
,
издвојеније
,
све
заносније
,
силније
бивало
,
да
би
она
,
долазећи
из
баште
овамо
кући
,
од
раздраганости
и
среће
чисто
руке
више
себе
дизала
и
у
мало
на
сав
глас
не
певала
.
Али
то
није
смела
.
Само
се
трудила
да
мати
од
тога
штогод
не
примети
и
зато
,
и
ако
не
би
била
гладна
,
само
да
је
не
би
мати
загледала
,
силом
би
вечеравала
и
одмах
се
одвајала
.
Ишла
је
тобож
да
лежи
,
спава
,
а
у
ствари
да
што
пре
остане
сама
са
собом
,
и
да
онда
,
сасвим
сама
у
ноћи
,
покривена
јорганом
,
настави
што
јаче
грлење
,
миловање
,
тонући
и
губећи
се
од
среће
због
тих
снова
.
И
што
је
најглавније
,
ма
да
је
била
уверена
како
се
неће
удати
,
ипак
,
ипак
сви
су
се
ти
снови
стапали
у
сневање
брачне
среће
,
брачне
собе
,
постеље
,
намештаја
...
И
тај
сан
један
исти
:
у
великој
,
раскошној
соби
,
пуној
изукрштане
разнобојне
светлости
.
Око
ње
остале
собе
,
такође
намештене
,
окићене
пешкирима
и
даровима
што
је
она
донела
...
.
Доле
,
у
дворишту
,
бије
шедрван
,
његови
млазеви
,
капље
воде
према
светлости
из
ове
њене
собе
,
жуте
се
и
шуште
као
ћилибар
.
Чује
се
свирка
.
Он
,
њен
младожења
,
као
завршавајући
последње
весеље
,
већ
уморно
али
весело
,
несташно
и
раздрагано
се
извија
,
заноси
и
прати
песме
,
које
сватови
одлазећи
од
њих
певају
,
остављајући
њу
и
њега
овамо
саме
.
Он
висока
чела
,
црних
,
мало
дугих
бркова
,
а
сав
обучен
у
свилу
и
чоју
.
Миришу
му
хаљине
од
његове
развијене
снаге
.
Она
га
овамо
,
у
постељи
,
у
брачној
кошуљи
,
у
мору
од
те
светлости
,
шуштању
шедрвана
,
у
свирци
,
песми
,
чека
.
И
ма
да
још
није
до
ње
дошао
,
она
већ
осећа
на
себи
облик
његова
тела
,
и
бол
који
ће
бити
од
додира
његових
руку
,
уста
и
главе
на
њеним
недрима
,
кад
он
падне
и
кад
почне
да
је
грли
и
уједа
...
И
онда
њега
уводе
.
Он
прилази
.
Пољупци
луди
,
бесни
;
стискање
,
ломљење
снаге
;
бескрајно
дубоко
,
до
дна
душе
упијање
једно
у
друго
...
Зато
је
она
ту
самоћу
увек
волела
.
Чак
,
кад
је
сасвим
сама
код
куће
,
мати
јој
оде
или
на
гробље
или
послом
,
па
се
дубоко
у
ноћ
већ
не
враћа
,
она
је
и
тај
страх
од
мрака
некако
радо
подносила
.
Увек
би
се
тада
повлачила
горе
и
онда
,
затворена
капијом
и
зидовима
,
дакле
осигурана
,
предавала
би
се
сама
себи
.
А
да
би
сасвим
избегла
страх
од
самоће
и
мрака
,
све
више
и
више
занимала
би
се
собом
.
Слободно
би
се
откопчавала
,
разголићавала
прса
и
рукаве
и
саме
шалваре
,
да
би
осећала
како
би
једним
покретом
све
могла
са
себе
да
збаци
.
Онда
би
се
уносила
уживајући
у
својој
лепоти
,
осећајући
драж
од
те
своје
откривености
и
од
голицања
ваздуха
.
А
колико
би
пута
,
чисто
као
какав
мушкарац
,
са
толиком
страшћу
почела
да
посматра
своје
праве
,
крупне
дојке
,
у
којима
су
се
испод
белине
коже
већ
назирале
,
као
одавно
зреле
,
неке
грудве
.
Једном
у
мало
не
учини
лудост
.
Било
је
некако
на
измаку
лета
.
Опет
је
била
субота
—
пазарни
дан
.
Мати
са
Магдом
отишла
на
гробље
.
Падао
је
мрак
,
али
некакав
топал
,
загушљив
мрак
.
Мати
јој
никако
не
долазила
,
а
она
као
увек
,
ограђена
комшилуком
и
кућом
,
једнако
била
сама
.
Немајући
шта
да
ради
,
а
не
смејући
да
се
креће
,
седела
је
горе
у
соби
и
као
обично
била
је
раскомоћена
.
Чак
и
више
него
обично
,
јер
јој
је
било
тада
,
више
него
икада
,
обузело
оно
„
њено
“
.
Али
као
никада
до
тада
,
одједном
поче
осећати
:
како
је
почиње
за
срце
да
хвата
нека
неизмерно
дубока
,
из
тамне
даљине
са
слутњом
така
тешка
туга
,
јад
и
усплахиреност
:
чиме
ће
се
све
ово
свршити
?
!
Да
неће
,
а
сигурно
ће
,
сигурно
—
смрћу
?
!
И
онда
:
чему
и
на
шта
све
ово
?
У
том
чу
како
из
баште
долази
мутави
Ванко
.
И
то
пева
.
Сигурно
пијан
,
као
сваке
суботе
од
бакшиша
што
је
добио
,
слушајући
по
пијаци
и
чаршији
.
И
пошто
је
доле
,
у
кујни
,
видео
да
никога
нема
,
он
се
поче
пети
горе
,
овамо
к
њој
.
Она
се
трже
.
Брзо
се
покри
и
као
опаса
.
Али
одједном
јој
дође
луда
мисао
од
које
се
сва
озноји
.
Што
да
не
?
Пијан
је
—
и
неће
знати
;
полунем
је
—
и
неће
умети
казати
!
И
што
да
не
једном
и
то
,
о
чему
се
толико
мисли
,
сања
?
Што
да
не
види
и
она
једном
:
како
је
када
се
осети
мушка
рука
на
себи
.
Ванко
дошавши
овамо
и
видевши
је
,
зарадован
што
ју
је
нашао
,
и
пијан
,
срећан
,
муцао
је
и
мимиком
јој
поче
показивати
од
кога
је
и
колико
данас
добио
.
—
Ба
...
ба
...
ба
!
...
Али
видевши
како
се
она
са
миндерлука
,
међ
јастуцима
,
онако
раскомоћена
,
и
не
диже
,
не
прилази
,
још
мање
му
одговара
,
нити
се
смеје
—
он
застаде
испред
ње
као
уплашен
.
Али
она
га
позва
.
—
Дај
руку
!
Он
јој
пружи
слободно
руку
са
испруженим
и
раширеним
прстима
,
и
то
леву
,
јер
му
она
беше
ближе
њој
.
Она
га
узе
за
руку
,
али
не
као
свакада
за
прсте
,
већ
одозго
и
више
руке
за
длан
,
за
ону
четвртасту
и
широку
кост
.
Затим
она
виде
како
му
се
,
изненађеном
таквим
њеним
узимањем
руке
,
раширени
прсти
згрчише
,
те
,
приносећи
је
к
себи
,
рука
његова
дође
јој
онако
црна
,
тврда
и
као
нека
шапа
.
.
Али
није
она
та
која
би
,
када
нешто
науми
,
на
по
пута
стала
,
устукла
.
Брзо
га
довуче
к
себи
и
држећи
га
међ
коленима
и
,
не
слушајући
његове
неприродне
гласове
од
страха
и
радости
,
откри
своја
прса
и
на
своју
једну
дојку
силом
положи
његову
руку
придржавајући
је
,
притискујући
је
...
.
Осети
само
бол
и
ништа
више
.
Брзо
,
стресајући
се
од
језе
,
устаде
.
Али
он
,
обезумљен
,
луд
,
са
пеном
на
устима
,
искривљеним
лицем
,
гурајући
је
главом
у
трбух
,
грлећи
је
по
куковима
кидао
јој
месо
и
као
кљештима
је
вукао
к
себи
,
да
је
обори
,
пуштајући
запенушене
луде
крике
.
—
Ба
.
.
ба
!
.
.
ба
!
И
друга
да
је
била
на
њеном
месту
,
сигурно
би
подлегла
,
изгубила
би
се
,
али
она
,
гнушајући
се
,
само
га
одбаци
од
себе
и
изађе
,
закопчавајући
се
.
В
Било
је
то
пред
Ускрс
.
Софка
,
као
увек
уочи
тих
велики
празника
,
ништа
није
радила
доле
у
кујни
,
већ
је
била
једнако
горе
,
на
горњем
спрату
,
распремајући
и
намештајући
собе
.
Тако
је
било
и
сада
.
И
да
се
не
би
прљала
,
била
је
обукла
неки
стари
митан
,
који
јој
је
био
тесан
,
те
су
јој
се
прса
чисто
кршила
.
Тако
исто
,
да
јој
не
би
прашина
падала
по
коси
,
била
је
овлаш
завила
главу
великом
зејтинлијом
шамијом
,
те
јој
је
лице
одударало
јасније
и
свежије
.
Ветрила
је
и
пајала
собе
.
Њене
нануле
звечале
су
по
сухом
доксату
горњег
боја
.
Доле
,
испред
куће
,
двориште
је
било
давно
поливено
и
почишћено
.
Од
капије
до
куће
белила
се
калдрмисана
путања
.
Из
кофе
на
бунару
цурила
је
вода
,
и
беласајући
се
спрам
сунца
,
капала
је
по
плочама
.
Трава
око
бунара
,
по
дворишту
,
и
чак
око
каменова
по
калдрми
одударала
је
тамније
.
Од
дворишта
преграђена
тарабама
,
зеленила
се
и
пружала
чак
иза
куће
њихова
башта
.
Под
стрејама
чеврљали
су
врапци
.
Из
комшилука
чуло
се
такође
спремање
;
а
сутрашњи
дан
:
тресење
ћилимова
,
поњава
,
лупа
и
рибање
тепсија
и
сахана
.
Са
улице
допирао
је
бат
корака
.
У
опште
дан
је
био
чист
,
топао
,
и
пун
животворне
,
балсамске
свежине
,
као
што
су
дани
пролећа
пред
Ускрс
.
На
дну
степеница
,
одмах
до
кујне
,
седела
јој
је
мати
,
и
као
да
јој
је
било
хладно
била
се
огрнула
по
леђима
кратком
колијом
,
шкортељком
,
а
у
ствари
највише
се
била
огрнула
,
да
јој
не
би
прашина
одозго
,
где
је
Софка
чистила
,
падала
и
прљала
јој
чисту
белу
кошуљу
око
врата
и
на
прсима
.
И
тако
покривена
том
колијом
,
држала
је
тепсију
у
крилу
требећи
по
њој
пшеницу
,
а
у
исто
време
пазећи
да
у
кујни
не
искипи
јело
из
лонаца
што
су
кркљали
око
ватре
.
Требила
је
марљиво
пшеницу
,
јер
вечерас
се
иде
на
гробље
и
износи
мртвима
за
душу
.
На
капији
звекну
алка
.
—
Домаћини
!
—
Чак
горе
чу
Софка
јак
глас
са
оштрим
и
страним
нагласом
.
—
Софке
,
удара
неко
!
—
довикну
одоздо
мати
.
Софка
остави
чишћење
и
поче
силазити
.
—
Па
што
ти
,
нано
,
не
отвориш
?
—
поче
се
она
нећкати
силазећи
низ
степенице
.
—
Иди
,
иди
,
дошао
неко
!
—
поче
је
журити
мати
.
Док
је
Софка
ишла
путањом
поред
бунара
ка
капији
,
да
отвори
,
виде
како
јој
мати
хитро
сакри
тепсију
са
пшеницом
и
ужурбано
,
ма
да
је
било
све
чисто
,
опет
неколико
пута
махну
метлом
испред
кујне
и
склони
неку
крпу
и
још
нешто
испод
степеница
.
Софка
отвори
капију
и
стаде
ишчекујући
да
уђе
тај
који
лупа
.
На
капији
се
појави
висок
,
обријане
главе
Арнаутин
.
Софка
се
осмену
,
јер
одмах
виде
да
је
то
очев
гласник
,
један
од
оних
џамбаса
који
сваке
суботе
долазе
из
Турске
овамо
,
на
пазар
,
и
купују
коње
.
Тако
исто
она
виде
како
и
мати
јој
,
чим
овога
позна
да
је
Арнаутин
,
човек
из
Турске
,
дакле
сигурно
његов
гласник
,
ма
да
му
се
,
као
увек
испред
оваких
великих
празника
,
надала
,
ипак
,
кад
спази
да
је
заиста
он
то
,
поче
се
тамо
,
испред
кујне
,
унезверено
да
врпољи
једнако
окрећући
се
око
себе
и
наново
гледајући
да
ли
је
све
почишћено
и
распремљено
како
треба
.
—
Је
ли
ово
ефенди
-Митина
кућа
?
—
поче
Арнаутин
гласно
да
виче
улазећи
и
као
двоумећи
и
још
једном
загледајући
капију
,
да
није
случајно
погрешио
.
Софка
му
главом
потврди
да
је
то
.
Он
уђе
и
упути
се
ка
матери
широким
корацима
и
завученим
рукама
у
беле
чакшире
.
И
,
ма
да
се
још
није
био
ни
приближио
к
њој
,
отпоче
:
—
Ете
,
поздравио
вас
ефенди
-
Мита
и
поручио
ми
да
вам
кажем
...
—
Ако
,
ако
,
добро
нам
дошао
!
—
предусрете
га
мати
.
И
кад
дође
до
ње
,
брзо
му
изнесе
троножну
солицу
,
да
седне
.
—
Седи
,
одмори
се
!
—
поче
га
нудити
усрдно
.
Арнаутин
бојажљиво
,
као
укочен
,
спусти
се
на
столицу
.
Мати
,
као
увек
пред
свима
тим
очевим
гласницима
,
стаде
преда
њ
,
прекрстивши
руке
на
појасу
и
с
мало
нагнутом
главом
к
њему
,
да
жељно
и
с
пуно
поштовања
слуша
шта
јој
је
муж
поручио
и
наредио
.
Софка
оде
у
кујну
,
да
Арнаутину
скува
кафу
.
Арнаутин
,
намрштивши
се
,
ваљда
да
му
јаче
одскочи
она
пруга
око
вилица
и
чела
,
која
је
показивала
докле
је
вода
допрла
при
његову
јутрошњем
умивању
,
поче
оштро
да
прича
.
Ретко
је
у
матер
гледао
,
већ
једнако
у
своје
јаке
жилаве
ноге
с
дебелим
и
дугим
чарапама
од
кострети
.
Софка
по
његову
гласу
виде
да
је
као
љут
.
И
осмехујући
се
,
већ
је
знала
зашта
је
.
Сигурно
је
и
он
,
као
и
сви
очеви
гласници
,
кад
к
њима
полазе
,
мислио
да
ће
,
када
овамо
дође
,
затећи
мајку
и
њу
,
Софку
,
као
и
целу
кућу
мало
сиротнију
и
онда
да
ће
му
требати
да
њега
навлаш
пред
њима
грди
и
говори
им
:
како
и
он
тамо
у
Турској
не
живи
боље
,
и
тиме
њима
даје
као
неке
накнаде
,
утехе
.
А
оно
ево
преваре
се
!
Видео
њу
,
Софку
,
и
матер
,
која
ма
да
је
била
превалила
четрдесету
,
ипак
је
још
изгледала
млада
и
свежа
.
Око
јој
још
топло
,
коса
јој
се
још
као
зифт
црни
и
светли
.
Истина
има
мало
бора
око
очију
и
уста
,
али
се
оне
и
не
познају
,
већ
се
неосетно
губе
у
свежини
облог
јој
и
као
млеко
тако
белог
и
нежног
лица
.
И
кад
је
овако
лепа
у
свакидашњем
оделу
,
каква
ли
је
,
кад
је
обучена
!
Па
како
она
пред
њим
сада
стоји
смерно
и
како
бојажљиво
распитује
о
„
своме
човеку
“
грдећи
себе
:
што
није
знала
шта
ће
јој
поручити
и
искати
,
те
ето
не
може
сад
одмах
да
његовом
гласнику
то
да
.
Него
,
извињава
се
,
она
ће
то
послати
пред
вече
у
хан
где
је
овај
одсео
и
то
још
по
слузи
.
И
Софка
по
изразу
лица
Арнаутинова
виде
како
на
њега
све
то
силно
утиче
.
И
још
кад
он
сагледа
где
је
Софка
кувала
кафу
:
како
отуда
,
из
тамне
,
широке
кујне
,
одсјајују
они
њихови
велики
,
тешки
послужавници
,
оне
жуте
широке
тепсије
;
па
онда
испред
њега
,
где
он
седи
,
сухе
степенице
,
које
воде
на
горњи
бој
,
а
тамо
до
капије
стари
шамдуд
са
рачвастим
кожастим
стаблом
,
а
до
саме
капије
бињекташ
који
је
био
истина
пропао
у
земљу
,
али
му
се
још
блештало
његово
мраморно
теме
.
Све
то
њега
још
више
уплаши
.
Брзо
,
на
велике
гутљаје
,
посрка
кафу
,
и
одмах
се
диже
журно
—
и
то
не
средином
калдрме
,
већ
крајем
,
као
да
је
не
упрља
,
—
једнако
извињавајући
се
матери
:
да
се
она
не
жури
,
и
како
ће
он
њу
тамо
у
хану
чекати
,
док
она
буде
готова
.
—
’
Ће
чекам
хан’мо
.
Ако
не
можеш
данас
,
сутра
,
када
ти
хоћеш
.
Један
,
два
,
три
дана
,
ништа
није
што
ћу
ја
да
чекам
.
Чекаћу
ја
!
—
поче
се
правдати
одлазећи
.
Мати
га
отпрати
до
капије
,
а
Софка
оста
у
кујни
перући
шоље
.
Али
она
виде
,
како
се
мати
,
пошто
отпрати
Арнаутина
и
за
њим
затвори
капију
,
враћа
полако
и
чисто
тешко
.
Дође
до
бунара
и
ту
остаде
дуго
,
дуго
.
После
скрену
и
упути
се
подруму
.
Тамо
дуго
остаде
пред
вратима
подрумским
,
сигурно
нешто
загледајући
унутра
,
јер
тек
после
дугог
времена
Софка
чу
како
је
она
отуда
виче
.
—
Софка
,
иди
до
Аритонових
и
зовни
Ванка
!
Софка
оде
и
убрзо
се
врати
са
оним
истим
Ванком
.
Ванко
,
као
увек
кад
спази
матер
јој
,
стаде
пред
њу
уплашен
.
Мати
га
мимиком
посла
да
иде
у
чаршију
и
зове
јој
Тонета
.
Ванко
све
трчећи
оде
.
Мало
после
дође
и
Тоне
.
Насмејан
и
већ
дебела
лица
,
кратко
обријан
,
у
широким
мор-чакширама
без
гајтана
,
с
бројаницама
,
ситним
брзим
корацима
стаде
он
пред
Тодору
,
некадању
своју
снашку
,
која
,
док
је
Ванко
ишао
по
њега
,
беше
скувала
за
њ
кафу
,
изнела
у
жутој
таслици
дувана
,
све
то
метнула
испред
себе
,
па
завивши
цигару
и
пушећи
је
полако
,
чекала
га
је
.
—
Снашке
,
звала
си
ме
?
—
упита
је
Тоне
мећући
бројанице
у
појас
и
клекнувши
понизно
испред
ње
,
уза
стуб
куће
.
—
Седи
,
седи
—
поче
га
нудити
она
дајући
му
кафе
и
дувана
—
звала
сам
те
—
а
није
Бог
зна
шта
.
Знаш
ти
оне
наше
бачве
?
—
Како
да
не
,
снашке
?
Памтим
још
кад
су
прављене
!
Морали
смо
капију
да
порушујемо
и
разваљујемо
,
док
их
унесмо
!
Како
да
их
не
знам
!
—
Е
,
па
оне
,
те
...
.
Сад
нешто
претурах
по
подруму
,
па
ми
падоше
у
очи
.
Знаш
,
сад
године
неродне
и
не
могу
да
се
све
напуне
,
па
зато
сам
те
и
звала
,
да
те
питам
:
како
би
било
,
кад
би
се
ко
нашао
да
чува
у
њима
вино
,
да
им
не
би
обручи
поиспадали
од
суше
.
Ти
већ
знаш
то
.
Радиш
са
вином
.
А
за
затвор
на
подруму
знаш
већ
какав
је
сигуран
!
—
А
већ
за
то
.
И
Софка
по
гласу
његову
осети
како
Тоне
већ
у
напред
све
зна
.
—
Па
снашке
,
—
поче
се
он
нећкати
—
то
би
добро
било
!
Добро
би
било
да
ја
то
...
.
Имам
ја
нешто
вина
,
па
кад
би
мене
хтела
пустити
...
.
—
Баш
добро
.
Боље
ти
него
туђин
,
—
одахну
мати
.
—
Е
добро
.
Хвала
ти
!
—
настави
брзо
Тоне
.
—
Само
,
снашке
,
знаш
,
ја
ако
могу
једну
или
две
бачве
да
захватим
.
Остале
,
све
,
само
је
ваша
кућа
у
стању
да
напуни
а
моја
кућа
и
моја
рука
не
стиза
толико
,
јер
се
зна
наше
танко
стање
.
—
Па
колико
можеш
,
Тоне
.
А
за
више
даће
Господ
!
—
Дај
Боже
,
дај
Боже
,
снашке
!
И
свакоме
нека
да
што
жели
.
А
како
је
бата-
Мита
?
Чујете
ли
што
за
њ
?
—
Јутрос
ми
долазио
трговац
.
Здрав
је
.
Не
може
још
да
дође
.
Закасао
у
трговину
.
Софки
послао
ђизије
за
хаљину
,
а
и
новаца
,
да
нам
се
нађе
за
овај
празник
.
Тоне
,
ма
да
је
био
уверен
да
је
све
обратно
,
ипак
се
чинио
невешт
.
Брзо
оде
,
и
по
шегрту
,
посла
јој
у
напред
за
целу
годину
кирију
за
те
две
бачве
,
а
доцније
ће
он
већ
и
све
бачве
да
заузме
,
па
и
цео
подрум
.
Метнуће
чак
и
свој
катанац
на
њ
.
Мати
,
као
увек
,
не
бројећи
новац
(
ма
да
је
свакад
,
у
сваком
његовом
фишеку
,
налазила
по
неколико
рђавих
грошева
)
даде
бакшиш
дечку
,
испоручујући
поздрав
Тонету
и
његовој
домаћици
.
Дечко
оде
.
Капија
се
за
њим
затвори
.
Софка
виде
како
јој
се
мати
не
диже
,
већ
остаде
тако
једнако
седећи
,
гледајући
замишљено
у
испијене
шоље
кафе
и
преврћући
новац
у
скуту
.
Чак
и
не
чу
кад
се
капија
поново
отвори
и
на
њу
се
слободно
провуче
њина
Магда
.
Као
увек
,
уђе
она
брзо
,
носећи
пуно
завежљаја
.
И
,
не
застајући
пред
матером
нити
јој
називајући
Бога
,
оде
право
у
кујну
.
—
А
дође
ли
?
—
трже
се
мати
,
кад
је
виде
тамо
у
кујни
.
—
Ето
,
снашке
,
једва
стигох
,
—
поче
да
јој
се
правда
Магда
.
—
Они
моји
на
селу
ухватили
ме
тамо
,
па
де
ово
,
де
оно
.
Не
може
човек
да
их
се
отресе
.
Једва
донесох
.
Ево
...
.
И
не
показујући
јој
што
им
је
донела
,
као
да
није
вредно
њихне
пажње
,
поче
да
трпа
у
ковчеге
бело
брашно
,
а
у
сахане
и
тенџере
пресно
масло
и
сир
,
што
им
је
донела
од
своје
куће
и
што
су
њени
целог
поста
брижљиво
прибирали
,
само
да
би
она
могла
што
лепше
и
више
овамо
њима
,
својим
газдама
,
да
понесе
.
—
Магдо
!
—
понова
је
зовну
мати
.
—
Чујем
,
снашке
!
—
Истрча
Мага
,
а
већ
јој
биле
умрљане
руке
и
засукани
рукави
од
судова
што
их
почела
да
пере
.
—
Иди
у
Шарени
Хан
и
питај
за
трговца
,
Арнаутина
,
—
поче
јој
наређивати
.
—
Нађи
га
и
питај
:
да
ли
може
што
мешено
да
му
понесе
.
После
сврати
у
Дућанџик
за
басму
.
Знају
већ
они
какву
ће
да
пошљу
,
кад
је
за
нас
.
Само
брзо
,
јер
после
морамо
да
идемо
.
Сад
знаш
.
—
Знам
,
снашке
!
И
Магда
,
стара
,
суха
,
кошчата
,
обучена
пола
сеоски
пола
варошки
,
брзо
навуче
на
босе
ноге
неке
старе
спечене
папуче
и
оде
.
И
то
не
оде
на
капију
улицом
,
већ
кроз
капиџике
,
баште
,
куће
,
како
би
се
са
целим
комшилуком
видела
,
са
сваким
здравила
,
и
онда
преким
путем
отишла
у
тај
Шарени
Хан
.
А
Софка
је
у
напред
знала
како
ће
она
одмах
тога
Арнаутина
,
и
не
питајући
га
да
ли
он
може
,
почети
да
саветује
како
ће
да
пази
да
се
то
што
ће
понети
уз
пут
не
поквари
и
не
изломи
.
И
после
ће
му
испричати
о
њима
,
својим
газдама
:
Софки
,
матери
јој
,
оцу
,
а
највише
о
њихном
деди
,
код
кога
је
она
служила
.
И
то
не
зато
,
да
би
он
од
ње
дознао
за
њих
,
јер
по
њој
,
цео
је
свет
морао
знати
за
њих
,
него
како
би
толиким
својим
причањем
она
Арнаутину
пала
у
очи
,
те
да
после
он
,
кад
однесе
и
испоручи
поздрав
од
свију
,
узгред
каже
да
је
ту
била
и
нека
старка
,
а
он
ће
онда
,
ефенди
-
Мита
,
сетити
се
ње
и
знати
да
је
то
била
она
,
њихна
Магда
.
И
заиста
,
Софка
после
неког
времена
кроз
прозоре
одозго
угледа
Магду
.
Изишла
из
комшилука
и
иде
оном
улицом
која
води
право
горе
у
чаршију
,
где
је
пазар
и
где
су
ти
ханови
.
И
бојећи
се
да
није
задоцнила
,
готово
трчи
.
Једнако
гура
час
на
леву
час
на
десну
страну
своју
овлаш
повезану
кратку
косу
на
глави
.
Час
пође
лако
,
умори
се
.
Једва
вуче
на
босим
ногама
оне
спечене
папуче
,
час
их
изује
,
узме
у
руке
и
потрчи
.
Али
опет
сваког
се
часа
зауставља
:
или
да
склони
које
мало
дете
са
средине
улице
,
да
га
не
би
који
коњ
или
товар
прегазио
,
или
да
коме
одговори
на
поздрав
.
После
дугог
времена
Магда
се
врати
заједно
са
два
шегрта
који
донеше
читаву
рпу
басме
.
Софка
је
знала
како
је
сад
Магда
са
тим
шегртима
навлаш
прошла
кроз
комшилук
,
да
би
сви
видели
ту
басму
за
Софку
и
завидели
јој
.
После
,
пред
вече
,
кад
се
поче
дан
клонити
,
било
је
време
да
се
иде
на
гробље
.
Звона
већ
стадоше
да
продиру
кроз
гужву
и
вреву
из
вароши
.
Горе
до
Софке
поче
да
допире
вика
,
блејање
стоке
,
и
укроћивање
отргнутих
коња
с
пазара
,
и
разилажење
сељака
.
Из
чаршије
се
све
више
и
више
дизала
граја
,
врева
,
шум
,
и
то
је
све
брујало
и
на
све
се
стране
мешало
са
прашином
,
дигнутом
услед
поливања
и
чишћења
испред
дућана
.
Симиџије
већ
почеше
да
се
виђају
како
силазе
из
чаршије
,
размилели
се
по
сокацима
што
воде
на
друмове
.
Трче
бесомучно
,
да
достигну
муштерије
.
Завалили
се
од
корпе
симита
.
Джепови
им
,
надути
марјашима
,
клате
се
око
њихових
ногавица
.
Они
развалили
вилице
,
оптрчавају
око
сељанки
и
силом
им
гурају
и
нуде
старе
,
подгрејане
симите
.
—
Тетко
,
врући
!
три
за
дваест
пара
!
А
сељанке
беже
,
склањају
се
од
њих
,
уверене
да
ће
им
подвалити
.
Али
највише
се
склањају
и
беже
стрепећи
да
их
не
прегазе
коњи
пијаних
сељака
,
који
тамо
по
чаршији
застају
испред
сваке
механе
,
да
још
испијају
оканице
,
па
онда
као
бесни
јуре
овамо
на
коњима
.
Из
недра
им
испадају
ствари
што
су
накуповали
и
понели
својима
у
село
.
Газе
све
испред
себе
,
нарочито
Цигане
,
и
Циганке
.
Циганке
у
новим
жутим
шамијама
,
старим
антеријама
,
беже
испред
њих
и
,
као
да
их
умилостиве
,
окрећу
се
к
њима
и
понизно
их
моле
:
—
Немој
,
газда
!
Аман
,
газда
!
—
Ђид
бре
!
—
кркљају
они
.
Коњи
им
се
пропињу
над
њим
али
оне
,
смртно
уплашене
,
беже
ма
на
коју
страну
.
Доле
Магда
се
узрујала
.
Не
може
да
сачека
матер
,
док
се
обуче
,
већ
узела
корпу
с
јелом
и
понудама
,
што
ће
се
носити
на
гробље
,
и
стала
испред
капије
.
Метнула
корпу
на
главу
,
те
јој
свилен
пешкир
,
пребачен
преко
корпе
,
својим
крајевима
заклонио
целу
главу
,
и
ваљда
загрејана
од
оне
вреве
,
граје
из
чаршије
,
сваки
час
навирује
овамо
и
виче
:
—
Хајде
,
снашке
,
већ
сав
свет
оде
на
гробље
!
А
заиста
,
више
њихове
улице
,
кроз
капиџике
,
из
споредних
улица
,
где
нема
метежа
,
већ
се
чује
како
иду
жене
,
старке
и
слуге
ка
гробљу
.
Неке
пролазећи
поред
Магде
запиткују
је
:
—
Хајде
,
Магдо
!
Оде
ли
и
снашка
Тодора
?
—
Није
,
није
!
Сад
ће
,
—
одговара
им
Магда
,
тупкајући
папучама
.
Софка
је
међутим
сишла
и
овамо
у
кујни
матер
намештала
.
Чисто
и
Софки
мило
,
што
јој
је
мати
,
сада
овако
обучена
у
ново
,
у
тој
свиленој
антерији
,
лакованим
папучама
,
скупоценом
загаситом
количету
,
које
јој
тако
топло
и
припијено
стоји
око
половине
,
дошла
сасвим
лепа
и
свежа
.
Само
,
ваљда
услед
помисли
на
гробље
и
плакање
,
већ
јој
и
сад
око
влажно
а
уста
топлија
.
А
Софка
је
знала
да
је
то
,
поред
овога
,
и
због
данашњег
очева
гласника
.
Ма
да
отац
по
њему
није
казао
да
ће
доћи
,
она
је
ипак
по
томе
слутила
,
надала
се
да
ће
их
можда
сада
,
за
Ускрс
,
пошто
није
толико
време
долазио
—
ваљда
једном
обрадовати
и
доћи
к
њима
.
Зато
је
она
сад
,
осећајући
се
пред
Софком
као
крива
,
за
те
своје
наде
и
мисли
о
њему
,
своме
мужу
,
стидећи
се
те
своје
слабости
,
једнако
крила
од
Софке
главу
и
поглед
и
отимала
се
од
ње
да
је
тако
дуго
не
намешта
и
дотерује
.
—
Доста
,
доста
,
Софкице
!
—
прекидала
је
и
заустављала
Софку
,
а
ипак
видело
се
како
јој
мило
,
што
јој
одело
тако
лепо
стоји
.
Пошто
матери
лепо
веза
шамију
,
да
јој
једри
образи
и
овална
брада
одскочише
,
везавши
јој
испод
грла
белу
свилену
и
меку
марамицу
,
Софка
изиђе
заједно
с
њоме
и
испрати
је
до
капије
.
И
кад
за
њом
и
Магдом
затвори
капију
,
она
се
брзо
,
готово
трчећи
,
испе
горе
и
кроз
прозор
отпоче
их
одгледати
.
Виде
како
мати
јој
иде
чисто
поносна
и
радосна
.
Заносећи
и
забацујући
плећима
са
сваком
се
женом
,
како
која
из
комшилука
наиђе
,
здрави
.
А
све
оне
или
иза
ње
или
око
ње
ступају
у
друштву
.
Ено
и
тетка
јој
,
Симка
,
чија
је
кућа
одмах
на
ћошку
до
друге
улице
,
црномањаста
,
сува
,
која
је
одавна
остала
удовица
и
вечито
иде
по
судовима
парничећи
се
са
сељацима
,
никако
не
могући
да
верује
да
је
њен
покојник
заиста
могао
толико
да
потроши
и
имање
сељацима
да
прода
,
а
њој
и
деци
ништа
да
не
остави
.
Ено
како
са
млађим
сином
излази
и
,
чим
опази
Тодору
,
одмах
јој
прилази
руци
,
љуби
је
.
И
Софка
овамо
зна
како
јој
сада
она
тамо
сигурно
говори
:
—
Како
си
,
снашке
?
Ето
ја
данас
имала
неко
рочиште
у
суду
,
па
ето
једва
стигла
,
да
и
ја
пођем
на
гробље
.
—
И
продужује
са
њоме
пут
.
Мати
,
као
увек
идући
у
среди
њих
,
иде
напред
,
и
као
предводећи
све
остале
,
замиче
на
послетку
споредном
улицом
,
и
губи
се
испред
Софкиних
очију
.
Софка
остаде
и
даље
нагнута
на
прозор
осећајући
како
јој
шалваре
дуго
,
тешко
падају
по
куковима
и
како
јој
се
пуна
плећа
,
услед
тог
њеног
угибања
и
увијања
,
додирују
.
Али
одједном
се
трже
.
Кроз
прозоре
више
ње
,
играјући
се
и
добивајући
ружичасту
боју
од
црвених
ћилимова
,
трнула
је
светлост
од
сунца
,
које
залазећи
иза
брда
,
сноповима
је
обасипало
варош
црвено
,
жарко
,
као
крв
.
Међутим
из
вароши
све
је
више
и
више
нестајао
онај
жагор
.
У
осветљеном
ваздуху
изнад
главне
чаршије
,
пазара
,
само
се
дизао
и
лелујао
облачак
од
прашине
.
А
доле
,
из
куће
,
из
кујне
и
оне
велике
собе
,
ништа
се
није
чуло
;
такође
ни
из
дворишта
,
ни
из
баште
.
Зато
се
Софка
и
трже
,
јер
,
узнемирена
баш
том
тишином
,
мирноћом
,
предвечерјем
,
кроз
раширене
ноздрве
поче
осећати
како
се
из
дворишта
покреће
и
почиње
да
осваја
онај
свежи
баштенски
ћув
.
По
башти
лишће
шушти
;
из
траве
и
алеја
цвећа
диже
се
онај
влажан
и
јак
мирис
.
А
знала
је
како
ће
се
то
све
више
одвајати
,
снажити
и
отуда
кроз
ту
тишину
овамо
до
ње
продирати
.
А
та
ће
се
тишина
све
више
,
све
јаче
ширити
.
Све
,
као
уморивши
се
од
дневна
рада
и
свршивши
што
је
требало
,
почеће
да
се
повлачи
,
одмара
и
чека
вече
,
ноћ
.
Тек
по
које
,
као
задоцнело
,
чуће
се
крцање
ђерма
на
бунарима
,
тек
по
који
бат
улицом
!
Журећи
се
,
ако
прође
тек
по
који
слуга
,
чирак
,
носећи
из
чаршије
што
је
газда
за
кућу
накуповао
,
а
обично
на
машине
навлачене
и
испеглане
фесове
,
или
готове
хаљине
,
узете
тек
сада
од
кројача
.
Једино
што
ће
се
са
цркава
,
и
варошке
и
шапраначке
,
непрестано
звонити
.
А
све
ће
друго
постојати
тише
,
мирније
и
тамније
.
И
као
увек
,
и
тада
се
Софка
највише
бојала
и
плашила
.
Зато
,
ма
да
је
знала
да
је
капију
затворила
,
ипак
бацивши
шамију
на
косу
и
на
прса
,
сиђе
доле
.
Чисто
са
страхом
,
грабећи
,
док
је
још
видела
,
уђе
у
кујну
и
затвори
врата
од
оне
велике
собе
.
У
саму
собу
није
смела
да
уђе
,
јер
тамо
,
у
крају
собе
,
већ
је
било
мрака
.
И
када
и
саму
кујну
за
собом
затвори
,
осети
се
слободнија
.
Још
једном
оде
до
капије
и
,
пошто
се
понова
увери
да
је
заиста
добро
затворена
,
поче
се
враћати
мало
умиренија
и
сталоженија
.
И
она
враћајући
се
од
капије
,
пролазећи
поред
бунара
,
као
свакада
при
таквим
вечерима
,
када
би
била
тако
сама
,
затворена
,
поче
осећати
неку
драж
,
и
то
драж
у
покретима
тела
.
Али
баш
зато
никако
више
није
смела
да
се
врати
горе
,
на
горњи
спрат
и
тамо
у
оној
соби
сама
да
остане
,
јер
је
знала
да
ће
је
одмах
почети
да
подузима
оно
„
њено
“
.
Знала
је
да
ће
,
ма
да
јој
је
сада
мати
на
гробљу
,
кроз
неколико
дана
ето
Ускрс
и
цела
ова
недеља
страсна
и
плачна
,
када
човек
не
треба
ни
да
се
насмеје
—
ипак
,
ипак
,
поред
тога
што
би
знала
да
је
грех
,
њу
све
више
и
више
обузимати
ти
осећаји
,
та
драж
,
миље
,
голицавост
.
И
да
све
то
не
би
било
,
она
,
тобож
послом
,
поче
једнако
шврљати
по
дворишту
,
а
највише
око
капије
,
до
које
је
ипак
допирао
жагор
,
који
је
храбрио
.
Али
међутим
из
баште
поче
да
бије
свежина
и
то
тако
слатка
и
бујна
.
Са
гробља
једнако
је
звонило
,
а
некако
чудно
,
тешко
,
одмерено
,
да
од
тога
Софки
би
тако
мучно
.
И
не
знајући
ни
сама
зашто
,
поче
да
је
подилази
ватра
.
Није
могла
да
оде
у
кујну
,
још
мање
да
уђе
у
спаваћу
—
ону
приземну
собу
,
велику
,
мрачну
са
долапима
и
купатилом
.
Бојала
се
да
се
ко
отуда
из
оних
отвора
и
рупа
не
појави
.
Зато
,
поред
свега
што
није
хтела
,
што
се
устезала
,
ипак
побеже
горе
.
И
тамо
,
у
соби
,
до
прозора
,
на
миндерлуку
седе
међ
црвене
и
меке
јастуке
чупавце
.
Снага
јој
поче
горети
,
чело
,
руке
све
у
зноју
.
Није
смела
да
се
макне
,
а
камо
ли
врата
и
прозор
да
затвори
.
Ко
зна
докле
би
тако
седела
,
да
се
већ
једном
одоздо
,
са
капије
,
не
чу
тихо
куцање
.
Не
јако
и
силно
,
него
као
кад
је
човек
уморан
,
па
да
не
би
привукао
пажњу
пролазника
он
овлаш
само
куцне
,
тек
да
га
овамо
у
кући
чују
и
што
пре
му
отворе
.
Одмах
за
куцњем
чу
се
уморан
материн
глас
:
—
Софке
,
отвори
!
Софка
зарадовавши
се
пође
.
А
и
време
је
било
да
се
оне
,
мајка
и
Магда
,
врате
,
јер
су
већ
зидови
око
куће
и
капије
мирисали
на
наслагану
прашину
од
данашњице
.
Али
док
она
сиђе
и
полако
поче
ићи
ка
капији
,
а
оно
Магда
,
која
је
као
увек
била
ушла
одозго
кроз
комшилук
,
да
би
преким
путем
пре
матере
дошла
и
отворила
јој
капију
,
већ
стиже
,
и
,
оставивши
корпу
у
кујну
,
претече
Софку
на
капији
.
—
Нека
,
Софке
,
ја
ћу
!
—одби
је
она
,
журно
отварајући
капију
,
на
којој
је
чекала
мајка
,
стојећи
тромо
,
предишући
од
умора
,
а
и
од
јела
и
плача
на
гробљу
.
—
Дођосте
ли
?
—упита
је
Софка
кратко
,
узимајући
од
матере
пешкир
у
коме
су
биле
пре
,
кад
су
пошле
од
куће
,
увијене
свеће
,
босиљак
и
цвеће
за
гробље
,
а
сада
,
када
се
враћале
,
било
колача
и
других
понуда
.
—
Ето
!
—
одговори
јој
мати
и
уђе
.
Софка
оста
,
да
поново
закључа
и
затвори
капију
,
слушајући
како
Магда
трчи
испред
матере
,
да
тамо
пре
ње
стигне
и
у
кујни
распреми
,
упали
свећу
и
осветли
собу
,
да
јој
се
не
би
снашка
,
онако
у
полумраку
,
улазећи
спотакла
о
што
.
Софка
се
за
њима
врати
осећајући
како
је
од
свега
овога
постала
мрзовољна
и
уморна
.
Уђе
и
она
у
собу
код
матере
.
У
кујни
је
већ
Магда
радила
.
Палила
је
огањ
на
огњишту
и
распремала
ону
велику
корпу
,
што
је
на
глави
донела
,
са
пуно
остатака
од
пите
и
јела
,
што
се
није
могло
да
разда
,
а
још
више
од
других
пита
и
јела
,
што
су
надобивале
у
замену
раздавајући
по
околним
суседним
гробовима
.
И
сваки
час
,
као
свакада
када
би
долазила
са
тих
подушја
,
услед
многе
испијене
ракије
,
једнако
натеже
тестију
са
водом
.
И
,
да
је
не
би
умрљала
,
наслања
је
о
лакат
руке
и
њиме
издиже
и
приноси
устима
,
да
би
јој
пуцало
грло
.
Одахњује
не
могући
да
се
прибере
од
жеђи
.
И
тобож
није
јој
тако
слатка
и
пријатна
због
загорелости
од
пића
,
већ
што
није
хтела
за
све
време
,
док
је
била
тамо
по
гробљу
,
да
пије
друге
воде
,
из
других
бунара
,
јер
све
оне
не
ваљају
,
не
могу
ни
да
се
принесу
овој
води
њиховој
,
из
њиховог
бунара
,
те
одахњујући
,
говорила
би
:
—
Ох
,
ох
,
што
је
слатка
ова
наша
вода
!
Е
,
баш
је
нигде
нема
!
И
да
забашури
све
то
,
поче
се
окретати
Софки
и
,
по
обичају
свом
,
причати
јој
шта
је
било
тамо
,
на
гробљу
:
која
је
какву
питу
умесила
,
и
шта
донела
за
раздавање
;
кад
је
дошла
,
доцкан
или
рано
;
како
жалила
и
нарицала
;
кога
највише
од
покојних
спомињала
:
да
ли
мужа
,
оца
,
да
ли
сина
,
своје
дете
јединче
,
и
колико
,
до
ког
времена
плакала
;
како
је
била
обучена
.
А
нарочито
све
то
за
матере
оних
Софкиних
другарица
,
за
које
је
Магда
слутила
да
их
Софка
не
воли
,
особито
Миленкових
,
Трајкових
.
Мати
,
пошто
је
и
сама
била
уморна
од
свега
,
прекину
Магду
обраћајући
се
Софки
:
—
Хајде
да
вечераш
,
Софке
!
Донеси
,
Магдо
!
Софка
јој
не
одговори
.
Али
јој
мати
не
даде
.
Показујући
главом
у
кујну
на
ону
корпу
са
јелом
и
комађе
пита
,
поче
да
је
нуди
:
—
Узми
,
узми
.
Макар
окуси
.
Знаш
да
треба
и
ти
што
у
покој
душе
да
узмеш
.
Софка
,
мрзећи
је
да
се
одупире
матери
,
пристаде
.
А
никада
није
волела
та
јела
што
се
доносила
отуда
са
гробља
.
Увек
поред
мириса
самих
јела
осећао
би
се
и
други
мирис
у
њима
,
мирис
тамјана
,
покапаног
воска
од
свећа
и
сувих
,
иструлелих
,
око
крстача
извешаних
шимширових
венаца
.
Чак
би
се
осећао
и
мирис
оне
земље
гробљанске
,
са
самога
гроба
.
Магда
држећи
широку
синију
и
нагнута
над
њом
а
ногама
једнако
гурајући
испред
себе
на
што
је
наилазила
,
да
се
не
би
спотакла
,
стави
је
испред
Софке
.
А
на
првом
месту
се
истицало
једно
велико
парче
пите
,
које
се
и
белином
свога
брашна
и
множином
јаја
и
сира
одликовало
.
—
Ево
,
на
,
Софке
!
—
поче
је
Магда
нудити
њим
,
показујући
главом
.
—
Ово
ти
је
послала
тетка
Стоја
и
молила
ме
,
Бог
зна
како
,
да
те
поздравим
:
да
узмеш
и
окусиш
од
те
њене
пите
.
Од
ње
није
ни
раздавала
другима
.
Само
је
за
тебе
и
месила
.
Мати
чисто
суревњива
на
ту
лудост
те
Софкине
тетке
а
своје
сестре
,
као
да
она
не
би
имала
да
умеси
Софки
,
што
би
јој
се
јело
,
већ
ето
она
,
која
толику
децу
има
,
од
имања
само
кућицу
и
виноград
,
а
муж
јој
готово
надничи
—
поче
Магду
грдити
:
—
А
што
си
јој
узимала
?
Што
толико
парче
,
готово
пола
тепсије
да
ти
да
?
Нема
ни
она
да
једе
,
а
камо
ли
другоме
...
—
Па
нисам
могла
,
снашке
,
поче
да
се
брани
Магда
.
—
Када
одох
код
ње
,
она
ме
једва
дочека
:
„
Седи
,
Магдо
!
Од
кад
се
нисмо
виделе
!
“
И
онда
дај
ракију
,
дај
ово
,
дај
оно
,
и
одмах
ово
парче
ми
нуди
.
Чак
је
била
одавна
спремила
,
одавна
увила
у
пешкир
.
„
На
,
Магдо
!
Ово
је
за
Софку
.
Од
чистог
је
,
мутмељ
брашна
.
Само
јаје
и
млеко
.
Зна
тетка
шта
ми
Софка
воли
,
па
је
тетка
за
њу
ово
спремила
.
И
много
да
ми
поздравиш
Софку
,
Софкицу
нашу
.
Тетка
од
када
је
није
видела
.
И
кроз
дан
два
,
ако
уграбим
прилику
,
гледаћу
да
дођем
и
да
је
видим
“
...
.
Мајка
знајући
све
то
,
само
одмахну
руком
,
да
би
ова
прекинула
.
Софка
гледајући
ту
множину
јела
,
пита
,
по
тепсији
,
узимала
је
од
свачег
овлаш
,
међ
прстима
,
и
готово
само
додиривала
устима
.
А
највише
је
узимала
од
те
теткине
пите
.
Мати
је
једва
опет
чекала
да
Софка
сврши
са
вечером
.
И
заиста
,
чим
се
Софка
прекрсти
и
,
обрисавши
скут
од
мрва
,
одмаче
од
тепсије
,
и
Магда
поново
изнесе
у
кујну
,
мати
јој
се
одмах
диже
.
Одмах
поче
да
се
скида
и
раскопчава
,
наредивши
Магди
.
—
Хајде
намештај
,
Магдо
!
—
И
продужи
једнако
да
се
скида
,
развезује
шамије
,
да
јој
лице
и
пун
врат
са
модринама
,
где
је
јаче
било
стегнуто
,
бивају
сасвим
слободни
;
да
скида
антерије
,
јелеке
и
појасе
,
те
да
јој
се
снага
,
прса
и
сувише
пуне
јој
руке
и
мишице
,
ослобођени
тесноће
—мада
је
ето
већ
била
у
годинама
—
ипак
некако
још
свеже
и
опојно
појављују
.
Магда
је
за
то
време
износила
из
оних
долапа
,
где
су
биле
савијене
спаваће
хаљине
,
покривене
белим
чаршавом
,
душеке
и
јоргане
.
Истина
душеци
су
били
скупоцени
,
тешки
,
од
саме
вуне
,
али
стари
,
и
поред
најновијег
,
најопранијег
чаршава
,
којим
су
опшивени
,
није
могло
а
да
се
не
осећа
онај
воњ
старих
,
толико
пута
крпљених
,
прешиваних
а
никада
нерастресиваних
спаваћих
хаљина
.
И
ваљда
услед
свакидашње
употребе
и
стајања
на
једном
истом
месту
,
били
су
готово
уплеснивели
.
Такви
исти
су
били
и
јастуци
,
чупавци
,
дугачки
,
али
са
грудвама
.
Такође
и
јоргани
са
првобитном
свиленом
поставом
,
тешки
,
топли
,
јер
су
били
од
чистог
памука
,
али
и
танки
,
проређени
.
Магда
,
пошто
разастре
,
намести
,
донесе
и
метну
више
главе
тестију
свеже
воде
,
чији
је
грлић
био
запушен
зеленим
лишћем
,
изнесе
собом
свећу
у
кујну
,
да
би
се
Софка
и
мати
у
помрчини
сасвим
свукле
и
легле
.
А
она
тамо
у
кујни
,
као
обично
,
пре
но
што
леже
,
поче
да
затрпава
,
гаси
и
полива
водом
ватру
у
огњишту
,
те
да
не
би
ноћу
ко
зна
каква
искра
прснула
,
и
Бог
зна
шта
се
учинило
,
можда
читава
кућа
запалила
.
Софка
и
мати
свлачиле
су
се
ћутећи
.
Мати
пре
Софке
би
готова
.
И
пошто
на
брзу
руку
,
овлаш
прекрстивши
се
,
одмрмља
молитву
,
од
које
као
и
обично
Софка
чу
само
свршетак
:
„
Господе
Боже
и
света
Богородице
,
молим
ти
се
“
брзо
леже
и
покри
се
јорганом
,
чак
и
преко
главе
.
И
тек
,
као
одахнувши
и
ослободивши
се
од
свега
овога
,
брзо
и
заспа
.
Поче
да
се
чује
оно
њено
умерено
,
у
дубоком
сну
пућкање
на
уста
.
Софка
,
пошто
уви
другом
старом
шамијом
своју
тешку
косу
,
да
јој
се
не
би
у
спавању
умрсила
и
сутра
је
морала
поново
да
чешља
,
леже
поред
матере
.
И
она
се
покри
исто
таким
скупоценим
јорганом
,
али
исто
тако
танким
,
проређеним
,
и
који
јој
се
због
тога
увек
припијено
обавијао
око
ње
,
те
јој
се
,
тако
лежећи
на
страни
,
са
пребаченом
руком
дуж
себе
,
јасно
оцртавала
она
обла
дужина
тела
,
кукова
јој
и
ногу
.
Није
могла
да
заспи
.
Чекала
је
да
дође
сан
и
,
с
врелим
прстима
руке
,
осећала
је
како
ноћ
све
јача
,
тамнија
и
усамљенија
бива
,
како
мати
иза
ње
у
велико
већ
спава
.
Из
оних
долапа
,
из
којих
су
изнете
спаваће
хаљине
,
а
они
остали
случајно
незатворени
,
бије
нека
студен
;
из
кујне
влага
од
поливене
воде
и
развејан
пепео
услед
затрпавања
и
гашења
огњишта
.
Једино
,
одозго
са
горњег
спрата
,
кроз
напукле
таванице
,
што
долази
сувота
од
старих
дасака
,
шиндра
и
украса
дрвених
по
рафовима
,
собама
и
доксату
.
И
онда
све
би
то
тонући
заједно
са
њима
све
дубље
и
дубље
у
ноћ
и
таму
падало
,
и
бивало
покаткад
прекидано
отуда
из
кујне
изненадним
шумом
,
звоном
тепсија
,
сахана
,
од
мишева
,
који
би
поред
њих
протрчавали
,
и
онда
њиховим
тамо
грицкањем
испод
ковчега
,
наћава
.
А
изнад
свега
чуло
се
једнако
,
из
дна
кујне
,
око
огњишта
,
хркање
Магдино
.
Она
,
као
увек
,
спавала
би
подбочене
главе
о
руку
,
обучена
,
чак
и
са
папучама
—
јер
,
за
бога
,
сутра
,
чим
зора
,
она
мора
да
порани
,
прва
она
да
устане
,
толики
је
посао
чека
!
ВИ
Пред
сам
Ускрс
,
у
суботу
у
вече
,
Софка
примети
како
је
,
као
и
сваке
године
,
дошао
најстарији
Магдин
син
.
Он
,
пошто
по
вароши
све
накуповао
што
за
његову
кућу
у
селу
требало
,
пошавши
натраг
,
свратио
к
њима
.
Магда
није
дала
да
он
такав
и
са
оним
његовим
простим
коњићем
уђе
на
капију
.
На
капију
је
само
њега
пустила
,
а
његовог
коњића
кришом
,
да
нико
не
види
,
иза
куће
увела
и
тамо
у
крају
баште
за
неко
суво
дрво
привезала
,
да
уз
нарамак
сена
или
траве
дрема
,
чека
,
док
његов
газда
посвршава
одређене
послове
:
довољно
насече
дрва
,
са
чесме
у
великим
судовима
донесе
воду
;
по
дворишту
испред
куће
траву
почупа
и
рашчисти
...
Па
онда
,
пред
сам
мрак
,
када
почне
цела
варош
да
се
потреса
од
цвилења
,
и
блејања
јагањаца
,
да
и
он
оде
и
,
за
свој
новац
,
купи
најбоље
и
најугојеније
јагње
,
одмах
га
до
капије
,
испод
шамдуда
,
окачивши
омчу
од
старог
неког
и
масног
ужета
,
ту
закоље
и
одере
.
Али
проливену
крв
да
не
почисти
,
да
би
се
по
њој
сутра
,
када
гости
дођу
,
видело
,
како
је
цело
јагње
заклато
а
не
да
је
са
касапнице
на
черек
куповано
.
И
кад
би
све
то
свршио
,
уредио
,
не
појављујући
се
,
и
не
казујући
се
ни
матери
ни
Софки
,
готово
у
црни
мрак
оде
у
своје
село
.
И
онда
би
се
чуло
како
Магда
,
пратећи
сина
,
као
сваке
године
,
наређује
му
и
поручује
:
—
Па
сутра
да
не
заборавиш
и
да
пораниш
,
и
ти
први
да
дођеш
на
честитање
овде
.
И
оно
прасенце
гледај
да
добро
уредиш
и
донесеш
,
да
не
заборавиш
!
—
Хоћу
,
нано
!
—
Љуби
је
син
у
руку
.
—
И
—
наставља
Магда
—
немој
Стаја
(
његова
жена
)
да
погачу
препече
.
Нека
гледа
да
је
од
чистог
брашна
.
А
ти
од
оне
наше
ракије
један
пангур
да
наточиш
,
и
да
ми
донесеш
,
за
мене
,
јер
не
могу
ову
њину
„
варошку
“
да
пијем
.
—
И
бацајући
се
сину
о
врат
и
љубећи
га
страсно
продужавала
би
.
—
А
сад
у
здрављу
и
срећи
да
ми
сутра
дочекате
слатки
и
мили
празник
!
Све
ми
поздрави
,
и
сви
ми
здрави
и
весели
били
!
—
Хвала
,
нано
!
Хоћу
,
нано
!
—
једнако
одговара
љубећи
је
по
руци
брзо
,
и
,
кријући
се
,
да
их
не
би
опет
Софка
и
мати
,
њине
газде
,
видели
и
насмејали
им
се
за
ту
њихову
„
сељачку
“
љубав
,
одлазио
би
иза
куће
,
одвезивао
коњића
,
уседао
на
њ
и
,
срећан
,
слободан
,
јездио
пут
села
и
мрака
,
који
би
се
почињао
хватати
.
Магда
и
мати
целу
ноћ
не
заспаше
,
једнако
уређујући
и
надгледајући
око
лонаца
јела
.
Софка
са
својим
собама
горе
била
је
одавна
готова
.
Горе
су
је
чак
чекале
већ
нове
хаљине
,
сашивене
од
оне
нове
басме
.
Кратак
,
доста
отворен
јелек
са
жутим
ширитима
као
и
шалваре
са
великим
колутовима
око
џепова
и
ногавица
од
поређаних
златних
,
жутих
гајтанова
.
Софка
их
је
већ
јуче
пробала
,
да
види
да
ли
су
јој
добре
.
Али
су
јој
изгледале
незгодне
,
што
учкур
и
нова
басма
није
била
угужвана
и
умекшана
,
те
су
је
гребле
око
половине
.
А
целе
шалваре
изгледале
су
јој
као
да
нису
њене
,
јер
,
због
тога
што
су
биле
круте
и
нове
,
чиниле
јој
се
шире
и
као
да
се
она
из
њих
више
види
,
као
да
је
гола
.
Сутра
,
на
сам
Ускрс
,
кућа
обасјана
сунцем
,
намештена
и
спремљена
,
издизала
се
и
сјала
својим
старим
полеглим
кровом
са
оним
неколиким
већ
наериним
али
окреченим
димњацима
и
са
опраним
прозорима
и
орибаним
вратима
од
соба
на
горњем
спрату
а
особито
са
оним
од
многог
рибања
већ
жутим
као
восак
старим
степеницама
.
Цела
она
,
са
тим
горњим
спратом
испред
себе
,
обухватала
је
све
оно
поље
,
баште
,
њиве
и
друм
,
којим
се
улазило
у
варош
и
пролазећи
поред
ње
ишло
горе
у
чаршију
.
Спроћу
куће
и
иза
ње
лежала
цела
варош
,
са
црквом
,
сахат-кулом
,
пазаром
,
брдима
,
виноградима
,
и
док
се
са
тог
њиног
горњег
спрата
све
ово
могло
да
види
,
дотле
са
улице
,
због
оне
њихне
велике
двокрилне
капије
,
никад
се
није
могла
цела
кућа
видети
.
Али
сада
,
пошто
је
,
као
сваког
празника
,
капија
била
широм
отворена
и
њена
крила
подупрта
са
два
велика
камена
,
сва
се
кућа
видела
.
Чиста
,
спремна
,
и
као
изложена
,
стоји
отворена
за
госте
,
за
тај
свет
споља
из
вароши
.
И
сада
по
њој
,
што
јачи
дан
,
сунце
све
свежије
и
топлије
загрева
а
са
цркве
јаче
и
узнемиреније
звона
звоне
,
из
улица
свет
све
више
излази
и
иде
овамо
по
улици
,
и
Софка
и
мати
и
Магда
све
ужурбаније
,
уплашеније
трче
,
силазе
,
пењу
се
по
степеницама
.
Биле
су
спремне
.
Чак
и
Магда
,
и
за
чудо
сасвим
као
што
треба
,
до
грла
забрађена
новом
шамијом
и
са
закопчаном
кошуљом
.
А
та
закопчана
јој
кошуља
око
врата
за
њу
је
најгоре
било
.
Још
поред
тога
била
је
Магда
и
у
сасвим
новој
,
широкој
сељачкој
фути
;
на
ногама
такође
нове
чарапе
.
Само
папуче
није
могла
да
трпи
,
већ
ишла
без
њих
,
а
то
све
због
тих
нових
чарапа
,
које
су
јој
ноге
и
сувише
угрејавале
.
Видело
се
како
сваки
час
излази
из
кујне
,
и
са
исцепаним
дрвима
враћа
се
натраг
.
Горе
,
насред
гостинске
собе
,
стајала
је
мати
.
Обучена
у
свилену
антерију
,
опасана
новом
,
танком
бошчом
и
са
прекрштеним
рукама
на
појасу
.
Била
је
узрујана
.
И
радосна
и
уплашена
.
Уста
су
јој
једнако
мрдала
,
а
по
округлом
и
пуном
јој
лицу
,
нарочито
око
јагодица
,
показивала
се
румен
.
Једнако
је
онако
стојећи
пунила
и
сваки
час
испијала
кафу
,
а
око
ње
,
као
увек
,
био
је
прострт
изнад
асура
,
да
би
било
мекше
и
не
чуо
се
ход
—
онај
велики
,
стари
ћилим
са
Соломуновим
словима
.
Он
је
целу
собу
не
само
испуњавао
,
него
и
био
велики
за
њу
.
Морао
се
око
крајева
да
подавија
.
Около
по
соби
миндерлук
са
јастуцима
а
покривен
уским
чупавцима
,
меким
и
црвеним
који
су
под
додиривали
.
По
рафовима
поређани
сахани
,
нарочито
ибрици
,
шоље
и
судови
за
пиће
и
послуживање
.
И
све
то
,
истина
од
старог
злата
,
сада
орибано
и
очишћено
,
јасно
је
одударало
својом
жутином
од
црвенила
намештаја
.
Поред
она
два
прозора
,
са
белим
кратким
завесама
,
која
су
гледала
на
цркву
и
варош
,
као
и
ова
друга
два
супротна
,
која
су
гледала
доле
,
на
поље
,
баште
и
друм
,
још
свежијом
и
пространијом
чинила
је
собу
и
она
множина
по
бело
окреченим
зидовима
повешаних
свилених
и
као
вал
лаких
пешкира
.
Сви
ишарани
старинским
шарама
и
старим
златом
.
И
ма
да
су
били
већ
почађавели
,
али
,
услед
свога
нихања
,
покрета
при
сваком
улазу
,
отварању
и
затварању
врата
,
чинили
су
да
по
соби
увек
бива
хлада
.
Софка
се
још
није
била
сасвим
обукла
.
А
и
није
налазила
за
потребно
,
пошто
је
знала
да
ће
они
,
што
ће
почети
сад
први
долазити
,
бити
већином
сељаци
,
некадашње
њихове
чивчије
.
И
заиста
први
почеше
долазити
сељаци
.
Сви
они
долазили
су
отуда
из
баште
,
где
су
на
горњу
капију
ушли
,
да
би
у
башти
,
иза
куће
,
коње
оставили
.
И
чим
уђу
,
прво
би
ишли
у
кујну
,
а
опет
сваки
са
погачом
или
којим
другим
поклоном
.
После
са
муком
су
се
пењали
горе
код
матере
и
,
још
са
већим
нестрпљењем
,
тамо
у
соби
,
не
седајући
већ
клечећи
у
крају
,
до
зида
,
а
ногама
одгурнувши
ћилим
,
да
га
не
би
упрљали
,
чекали
су
да
се
сврши
послуживање
,
разговор
,
па
да
се
опет
поврате
у
кујну
код
Магде
.
И
ту
би
,
око
огњишта
,
на
кратким
столичицама
седели
,
пили
ракију
,
коју
би
им
Магда
грејала
и
са
њима
пила
.
И
сваки
час
после
,
када
гости
из
вароши
почну
да
долазе
,
они
,
држећи
испод
себе
столичице
,
извирују
и
са
страхопоштовањем
гледају
како
су
ови
обучени
,
и
како
се
слободно
пењу
на
степенице
,
седају
тамо
,
пију
и
разговарају
се
и
то
гласно
,
да
се
и
код
њих
овамо
у
кујни
чује
.
За
све
то
време
,
док
су
они
сељаци
долазили
,
Софка
се
није
облачила
.
Шушкала
је
доле
у
спаваћој
соби
.
Загледала
одело
,
минђуше
и
спремала
шта
ће
обући
.
Али
кад
звона
при
крају
службе
почеше
нагло
да
расту
и
растурују
се
на
све
стране
по
вароши
као
последњи
пут
;
и
кад
до
ње
овамо
у
собу
поче
да
допире
из
улице
бат
корака
,
гласни
разговори
;
и
када
мати
,
видећи
и
сама
одозго
,
из
собе
,
како
се
око
цркве
излазећи
из
ње
,
црни
свет
и
растура
,
—
поче
она
Софку
одозго
журити
:
—
Хајде
,
Софке
!
Време
је
,
Софке
!
Тек
што
ко
није
дошао
.
Софка
се
тек
онда
поче
облачити
.
Осећала
је
драж
од
оне
лаке
,
чисте
кошуље
,
готово
жуте
од
многе
свиле
;
од
оних
дугачких
,
и
као
све
нове
,
више
него
обично
,
тешких
шалвара
,
набраних
у
боре
.
Само
око
јелека
је
имала
много
посла
.
Он
јој
је
био
много
отворен
и
много
тесан
.
Једва
га
била
закопчала
,
те
је
после
морала
једнако
да
извија
плећима
и
бедрима
,
пробајући
да
ли
јој
од
тесноће
неће
где
год
пући
.
Овлаш
повеза
се
кратком
,
свиленом
и
затворене
боје
марамом
.
У
уши
обеси
оне
материне
у
родбини
наслеђиване
златне
минђуше
са
великим
дукатом
,
које
су
биле
спојене
златним
ситним
и
дугим
ланцем
,
чија
је
средина
била
утврђена
за
такође
златну
куку
,
коју
забоде
горе
по
потиљку
на
шамију
,
те
је
половине
од
тог
ланца
почеше
голицаво
а
хладно
да
додирују
по
врату
и
леже
јој
по
раменима
.
Косу
није
хтела
сасвим
да
заглађује
око
чела
.
Нарочито
иза
ува
остави
је
,
да
има
мало
праменова
,
те
да
би
они
својом
сенком
као
сакрили
ону
удолицу
испод
ушију
ка
вилици
,
а
и
цео
јој
образ
од
те
сенке
дошао
тамнији
,
овалнији
.
Од
цвећа
закити
се
само
једном
китом
свежих
,
у
башти
набраних
зумбулова
и
међ
њима
једина
бела
лала
.
И
то
се
закити
не
горе
,
више
чела
,
него
по
потиљку
,
наниже
,
низ
косу
.
И
са
осмехом
,
видећи
како
јој
то
све
лепо
стоји
,
изиђе
,
и
чисто
запахну
у
кујни
све
.
Сељаци
немо
,
изненађено
се
дигоше
.
Почеше
да
јој
прилазе
руци
,
али
она
не
даде
.
И
са
истим
осмехом
,
са
очима
мало
затвореним
од
задовољства
,
у
лакованим
ципелама
,
закопчаним
на
копче
,
с
високим
потпетицама
,
које
су
јој
добро
чиниле
,
јер
јој
због
њих
шалваре
нису
додиривале
земљу
и
дизале
прашину
,
попе
се
горе
,
матери
.
Као
свакад
честита
матери
Ускрс
и
пољуби
је
у
руку
.
Мати
,
усхићена
а
и
потресена
—
ко
зна
какве
јој
мисли
тада
дођоше
,
када
је
виде
толико
лепу
и
не
толико
раскошно
колико
просто
и
укусно
намештену
,
—
грлећи
је
,
али
полако
,
да
јој
не
поремети
ни
косу
,
ни
одело
,
пољуби
је
,
не
у
чело
,
као
мати
—већ
у
уста
,
као
сестра
:
—
Ваистину
Васкрсе
,
чедо
моје
!
И
теби
срећан
дан
,
и
жива
и
срећна
ми
била
!
Софка
са
великим
послужавником
,
покривеним
извезеним
пешкиром
,
сиђе
натраг
у
кујну
,
да
по
њему
поређа
чаше
и
шоље
,
којима
ће
се
гости
служити
.
У
том
Магда
истрча
из
кујне
и
полете
капији
.
На
капији
,
поштапајући
се
и
вођен
дечком
,
појави
се
стари
„
деда
“
,
свештеник
Риста
.
Готово
слеп
,
погурен
,
дуге
,
од
дувана
и
чибука
готово
жуте
браде
,
и
обрастао
густим
белим
длакама
око
очију
и
обрва
.
Тресе
се
од
старости
и
једнако
се
мучи
загледајући
око
себе
,
да
ли
је
заиста
ту
,
код
њих
.
Његова
доста
изношена
дуга
мантија
климата
се
око
њега
.
Магда
му
приђе
руци
.
Целива
га
и
честита
празник
.
Он
је
поче
дуго
,
трепћући
,
гледати
,
не
могући
да
је
се
сети
,
тако
да
Магда
тупкајући
испред
њега
сама
поче
да
му
се
казује
:
—
Ја
сам
,
дедо
.
Ја
,
Магда
,
Магда
.
Једва
,
као
кроза
сан
,
он
се
сети
ње
и
неким
као
измученим
од
старости
,
од
усамљеног
седења
и
бдења
у
својој
собичици
,
дугим
а
још
јаким
гласом
поче
:
—
Ама
ти
ли
си
,
Магдо
?
А
ја
не
могу
,
мори
,
да
те
познам
.
И
вођен
Магдом
пође
.
Мати
брзо
,
сва
радосна
што
их
он
никако
не
оставља
,
никако
не
заборавља
да
прво
њих
не
посети
,
сиђе
и
истрча
преда
њ
.
—
Хвала
,
дедо
!
Срећан
ти
дан
и
празник
,
дедо
!
И
пошто
га
пољуби
у
руку
,
а
другом
руком
држећи
га
испод
пазуха
,
продужи
да
га
она
води
.
Он
тресући
се
,
ослањајући
се
и
пипајући
својим
штапом
,
који
је
био
масан
,
ишао
је
и
једнако
као
будећи
се
говорио
:
—
О
,
о
Тодоро
!
Како
си
ми
,
Тодоро
?
Шта
ми
радиш
,
Тодоро
?
И
Софка
истрча
,
и
она
обрадована
његовим
доласком
пољуби
га
у
руку
.
И
он
,
окружен
њима
,
поче
да
се
пење
и
да
се
нећка
:
—
Ама
не
могу
ја
горе
.
Боље
ја
доле
,
ту
у
кујни
да
останем
,
јер
ја
не
могу
.
—
Можеш
,
можеш
,
дедо
.
И
њима
двема
придржаван
,
поче
се
пети
.
Прву
би
ногу
лакше
дигао
на
степеницу
,
али
је
са
другом
тешко
ишло
,
док
би
је
дигао
и
метнуо
до
оне
прве
на
степеници
.
Сав
је
заударао
на
бурмут
,
дуван
,
и
на
неки
стар
али
и
сув
,
освежавајући
задах
.
И
када
се
с
муком
горе
попе
,
и
када
би
посађен
на
миндерлук
,
када
се
осети
да
је
сео
,
да
је
сигуран
у
месту
,
он
поче
:
—
Па
како
сте
ми
?
Шта
ми
радите
?
Јесте
здрави
и
живи
?
—
Ја
ето
,
—
више
као
за
себе
продужи
истим
оним
отегнутим
гласом
—
никако
у
смрт
,
никако
на
онај
свет
.
И
молим
се
Господу
,
али
он
неће
,
па
неће
да
ме
узима
.
А
тешко
је
,
Тодоро
.
Не
може
се
више
.
Већ
и
не
видим
,
и
не
чујем
,
а
и
на
сметњи
сам
оним
мојима
.
И
онда
отпоче
да
се
тужи
,
као
сви
сувише
стари
људи
,
који
,
не
што
им
се
не
мили
живети
,
него
што
виде
колико
их
њихови
у
кући
не
пазе
,
дигли
руке
од
њих
и
у
неко
удаљено
сопче
метли
их
да
седе
.
И
тамо
,
што
би
им
се
донело
,
то
би
јели
и
пили
.
А
већ
од
старости
,
просутости
не
смеју
кћери
и
снахе
ни
да
их
дворе
,
ни
да
к
њима
улазе
,
већ
само
слуге
,
и
то
мушки
.
Али
,
као
да
се
сети
да
није
у
реду
,
нарочито
сада
,
да
о
себи
прича
,
прекиде
и
поче
да
пита
о
њему
,
ефенди
-
Мити
,
кога
је
он
крстио
,
доцније
са
Тодором
венчао
,
и
са
чијим
је
оцем
,
Тодориним
свекром
,
био
нераздвојни
друг
још
из
детињства
.
—
Па
шта
ми
ради
мој
Митица
?
Где
је
?
Здрав
ли
је
?
И
што
ми
се
никада
не
јави
,
када
дође
,
да
га
видим
.
Колико
пута
питам
оне
моје
за
њега
и
за
све
вас
,
а
они
или
ми
не
одговоре
,
или
можда
ми
нешто
и
кажу
,
али
ја
не
чујем
,
па
мислим
да
ми
ништа
и
не
кажу
.
—
Здрав
је
,
здрав
,
дедо
!
—
довикивала
би
му
Тодора
око
ушију
.
—
Ето
пре
три
дана
послао
Арнаутина
.
Све
поздравио
,
нама
послао
нешто
новаца
,
да
нам
се
нађу
за
овај
дан
,
а
Софки
неке
свиле
и
басме
.
Не
може
још
да
дође
.
Закасао
у
неку
трговину
.
У
том
Софка
дође
са
послужавником
,
те
матер
прекиде
.
И
док
га
је
Софка
служила
слатко
,
смешећи
се
што
он
не
види
,
руке
му
дрхте
са
оним
његовим
жутим
,
кошчатим
прстима
,
те
је
она
сама
морала
кашичицу
у
уста
да
му
меће
,
дотле
му
мати
била
начинила
цигару
и
припаљену
утурила
међ
прсте
.
А
још
када
Софка
,
знајући
да
он
то
воли
,
не
као
обичне
госте
по
једном
чашицом
ракије
служила
,
већ
на
сточићу
,
примакнувши
му
га
до
колена
,
поређала
пет
шест
чашица
,
а
мати
такође
,
чим
попуши
једну
,
она
већ
другом
готовом
,
запаљеном
га
нудила
,
он
сав
блажен
,
срећан
,
разгрнувши
мантију
и
раскомоћавајући
се
,
поче
да
их
благосиља
и
Бог
зна
каквим
именима
им
тепа
.
Али
у
том
одоздо
дете
,
које
га
је
било
довело
,
поче
да
виче
:
како
је
време
да
га
води
натраг
.
А
по
томе
одмах
су
Софка
и
Тодора
знале
да
нарочито
ракијом
не
треба
више
да
га
нуде
,
да
су
његови
из
куће
зато
тог
дечка
и
послали
,
да
га
он
води
,
а
у
исто
време
и
да
пази
на
њ
,
да
дуго
не
седи
.
Бојали
се
да
се
тако
не
занесе
,
па
не
само
код
њих
него
и
по
осталим
кућама
не
пође
на
честитање
,
и
не
опије
се
.
Јер
су
знали
како
је
,
кад
му
се
укаже
прилика
,
и
онако
стар
,
облапоран
,
као
неко
дете
.
Не
толико
што
је
подражаван
од
Тодоре
и
Софке
,
него
више
услед
ракије
,
а
и
што
се
није
пео
него
силазио
,
кретао
се
брже
и
лакше
.
Сиђе
готово
сам
.
Софка
и
Тодора
испратише
га
до
капије
,
и
одгледаше
како
поштапајући
се
,
пресамићен
,
иде
сам
,
не
дајући
да
га
дете
води
,
већ
замахујући
оном
другом
руком
чак
иза
леђа
.
У
том
и
остали
тетини
,
стричеви
,
комшије
почеше
да
долазе
.
Дођоше
и
свирачи
.
Њих
је
Магда
доле
частила
и
она
им
наређивала
шта
ће
и
докле
да
свирају
,
прекидала
их
и
отпраћала
.
Кућа
се
испуни
.
Софка
је
једнако
силазила
и
пела
се
носећи
послужавник
са
кафама
и
ракијом
.
У
брзо
се
горе
у
соби
испуни
раф
од
донесених
лимунова
и
протокала
.
Деца
су
доле
,
у
кујни
,
од
Магде
добивала
колаче
и
црвена
јаја
.
Мати
,
сва
срећна
,
служила
је
госте
нарочито
дуваном
и
једнако
разговарала
,
сваком
причала
и
казивала
о
њему
,
ефенди
-
Мити
.
И
као
да
је
он
тек
сада
из
собе
неким
послом
отишао
,
тако
је
усрдно
,
раздрагано
о
њему
причала
.
Софка
је
једнако
устрчавала
.
И
она
је
била
срећна
,
задовољна
.
Обучена
у
то
ново
одело
,
угрејана
од
служења
,
са
осмехом
на
уснама
,
служила
је
једнако
загледајући
да
се
не
упрља
у
ходу
.
Али
најгоре
јој
је
досађивао
онај
тесан
а
сувише
отворен
јелек
.
Јер
,
када
би
клекла
око
огњишта
,
да
налива
кафу
у
шоље
,
увек
би
јој
се
из
јелека
прса
отимала
,
те
је
морала
свакад
кошуљу
испод
јелека
да
наниже
повлачи
,
да
јој
не
би
горе
кошуља
на
прсима
била
одапета
,
размакнута
,
те
јој
се
видела
прса
,
нарочито
она
њихна
тамна
и
страсна
удолина
.
Тако
би
јој
и
остраг
и
испод
пазуха
,
где
је
тај
јелек
био
мало
исечен
,
кад
би
заносила
руком
,
ређајући
шоље
по
послужавнику
,
јасно
одскакала
цела
обла
,
једра
плећка
.
Ручали
су
доцкан
и
то
не
заједно
.
Услед
многих
гостију
прво
је
мати
доле
јела
,
онако
с
ногу
,
па
онда
,
док
је
Софка
ручала
,
она
је
седела
горе
у
соби
ишчекујући
да
ко
не
дође
.
После
ручка
такође
их
је
било
.
Дошла
цела
родбина
,
сви
,
ни
један
није
изостао
.
И
још
када
се
чуло
,
да
је
од
њега
послат
гласник
,
долазили
су
на
честитање
у
вече
и
дубоко
у
ноћ
су
седели
.
ВИИ
Одмах
после
онога
гласника
очевог
,
првога
после
толиких
година
,
на
срећу
њихову
а
највише
на
изненађење
,
почеше
да
стижу
и
други
гласници
доносећи
од
њега
поздрав
и
глас
да
је
здрав
.
Међутим
Софка
виде
како
то
матер
не
само
да
не
радује
,
као
што
би
требало
у
другим
приликама
,
него
како
је
ти
изненадни
,
чести
његови
гласници
,
а
особито
ти
његови
поздрави
,
та
његова
необична
нежност
,
почеше
да
буне
,
да
је
трзају
.
Испунише
је
сву
страхом
и
трепетом
.
Али
Софка
брзо
виде
у
чему
је
све
то
.
Мати
јој
се
беше
већ
сасвим
помирила
с
том
мишљу
:
да
ће
се
једном
морати
све
то
изнети
пред
свет
,
оголити
;
да
ће
их
он
сасвим
напустити
,
ако
не
јавно
а
оно
бар
тајно
;
да
ће
,
никако
не
долазећи
к
њима
и
не
јављајући
се
,
тамо
негде
свршити
,
чак
и
навлаш
,
и
насилном
смрћу
умрети
,
да
би
тиме
и
пред
њима
и
пред
светом
забашурио
праву
истину
...
Али
ипак
,
ипак
сада
,
кад
одједном
почеше
долазити
од
њега
ти
гласници
,
и
то
не
један
,
већ
и
трећи
,
и
четврти
,
она
се
поплаши
,
побоја
се
да
је
та
његова
сад
нежност
сигурно
услед
болести
.
Сигурно
је
сада
тамо
тешко
болестан
,
па
,
предосећајући
скору
смрт
далеко
у
туђини
,
у
усамљености
,
хоће
тиме
јаче
к
њима
да
се
приближи
,
да
им
да
на
знање
како
су
му
,
поред
свега
што
их
је
био
напустио
,
ипак
они
једини
на
свету
мили
и
драги
.
И
Софка
виде
како
јој
мати
,
због
тога
страха
,
да
није
на
самрти
,
и
да
им
зато
шаље
гласнике
,
као
опраштајући
се
од
њих
,
а
не
могући
се
од
самих
гласника
уверити
о
ономе
у
што
је
,
сама
по
себи
,
била
сигурна
,
јер
сви
су
говорили
да
је
здрав
,
док
је
међутим
она
знала
да
их
је
он
научио
да
тако
навлаш
говоре
,
—
кришом
и
од
Софке
,
посла
нарочитог
човека
,
неког
сељака
,
кога
јој
је
Магда
нашла
.
И
да
се
не
би
сам
сељак
досетио
зашта
га
шаљу
,
удесила
је
да
га
не
она
,
него
Магда
,
тобоже
на
своју
руку
,
шаље
.
Наравно
да
он
није
смео
,
кад
тамо
оде
,
пређе
у
Турску
и
нађе
га
,
ни
да
му
се
јави
.
Довољно
је
било
да
га
само
види
:
да
је
здрав
,
да
не
лежи
,
и
ништа
више
.
А
даље
:
какав
изгледа
,
како
је
обучен
,
где
седи
,
с
ким
иде
,
било
му
је
забрањено
да
се
распитује
.
И
заиста
,
тај
је
сељак
отишао
,
нашао
га
и
видео
да
не
лежи
.
И
то
је
било
доста
.
А
што
највише
матер
умири
,
то
је
,
што
се
и
сам
тај
сељак
био
изненадио
,
кад
га
је
,
прелазећи
у
Турску
,
нашао
одмах
на
самој
граници
,
у
неким
хановима
на
друму
.
Дакле
,
био
је
тако
близу
,
а
не
,
као
што
су
оне
мислиле
,
врло
далеко
,
ко
зна
у
ком
граду
,
у
некој
вароши
чак
код
мора
.
Али
та
мирноћа
материна
не
потраја
за
дуго
.
Он
,
не
само
што
продужи
слати
те
гласнике
и
поздраве
,
него
поче
по
неки
пут
у
истини
,
а
не
као
пре
што
су
се
оне
само
пред
светом
хвалиле
,
да
им
и
шаље
по
мало
новаца
и
дарове
за
Софку
.
То
још
више
уплаши
матер
.
Знала
је
да
ни
од
какве
трговине
и
његове
зараде
то
не
може
бити
.
А
опет
,
знајући
да
је
он
готов
на
свашта
,
и
да
,
ако
се
он
реши
на
нешто
,
ма
то
било
и
најгоре
и
најстрашније
,
она
има
само
да
се
покори
томе
и
слуша
,
она
од
слутње
,
страха
,
готово
се
разболе
.
Нису
помагали
ни
његови
све
љубазнији
поздрави
и
обилатији
поклони
.
И
када
једне
вечери
изненада
гласник
дође
и
у
поверењу
саопшти
јој
да
му
се
надају
,
очекују
га
,
јер
ће
он
ноћас
или
сутра
на
ноћ
сигурно
доћи
,
али
да
је
наредио
да
нико
то
не
сме
дознати
,
нико
га
не
сме
видети
,
мати
сасвим
малакса
и
готово
паде
од
страха
.
Али
,
на
радостан
крик
Магдин
и
кад
ова
потрча
ка
капији
и
башти
,
да
иде
у
комшилук
и
тамо
по
обичају
разгласи
,
ђипи
она
и
готово
да
угуши
Магду
,
тако
је
силно
задржа
,
шапћући
јој
,
да
и
сама
Софка
не
чује
:
—
Ћути
!
Ко
зна
зашта
долази
!
Па
бојећи
се
да
,
каква
је
Магда
луда
,
не
измакне
,
не
оде
,
раструби
,
готово
је
угура
у
кујну
и
тамо
затвори
.
И
сва
усплахирена
поче
,
не
знајући
већ
шта
ће
,
једнако
да
иде
испред
куће
,
по
башти
.
Софки
онда
би
јасно
да
се
она
зато
оволико
препала
,
што
се
сада
не
боји
,
него
је
сигурна
у
томе
:
да
је
он
тамо
неком
кућу
продао
.
Отуда
му
до
сада
да
шаље
по
гласницима
ове
паре
и
дарове
,
и
сада
ето
долази
,
да
кућу
преда
купцу
а
њих
,
собом
да
у
Турску
води
.
И
не
друге
ноћи
,
него
исте
још
ноћи
дође
и
он
.
Као
што
је
наредио
,
тако
је
и
било
.
Није
ништа
било
осветљено
.
Сва
врата
по
кући
била
су
затворена
и
само
горе
у
гостинској
соби
горела
је
лампа
и
то
уврнута
,
да
би
што
мање
било
светлости
и
падало
у
очи
.
Када
почеше
пред
поноћ
већ
и
петлови
да
певају
и
све
око
куће
настаде
тако
мирно
и
тамно
,
чу
се
куцање
алком
.
И
то
куцање
беше
тако
лако
,
тихо
,
да
Софки
срце
стаде
од
узбуђења
,
при
помисли
да
је
то
он
.
Мати
дотле
већ
прибрана
на
све
,
готово
мирно
се
диже
и
оде
,
да
отвори
.
Магда
,
овамо
у
кујни
,
три
пута
се
спотаче
и
од
узбуђења
саплићући
се
,
чак
и
разбивши
једну
тестију
,
побеже
у
башту
,
иза
куће
.
Тамо
на
капији
чу
се
неки
тих
,
миран
глас
:
—
Како
сте
?
Јесте
живи
?
Софка
,
и
сама
чекајући
га
са
свећом
више
главе
,
испред
кујне
,
укочи
се
од
онога
тамо
на
капији
гласа
,
није
могла
да
се
макне
.
У
грлу
јој
стао
плач
.
Осећала
је
како
треба
да
полети
,
падне
му
око
врата
,
загрли
га
и
од
радости
,
због
толиких
мука
,
што
су
због
њега
претрпеле
,
да
проплаче
:
—
Тато
,
тато
мили
!
—
Али
је
он
са
матером
од
капије
тако
полако
овамо
долазио
.
Тако
је
мирно
ишао
,
једнако
чистећи
и
исправљајући
своје
угужване
чакшире
од
седења
у
колима
,
као
да
је
ово
сад
свакидашњи
,
обичан
његов
долазак
кући
,
као
да
је
тек
данас
послом
изишао
па
се
сада
враћа
.
Мати
,
светлећи
иза
њега
,
није
говорила
.
Он
је
,
једнако
чистећи
се
,
загледао
око
куће
и
упознавајући
кроз
мрак
поједине
предмете
,
шамдуд
до
капије
,
степенице
,
испод
њих
врата
подрумска
,
као
самом
себи
говорио
:
—
А
а
...
још
је
то
ту
!
Када
приспе
до
Софке
,
она
,
узимајући
својом
ознојеном
руком
његову
суву
,
хладну
руку
и
љубећи
је
,
ослови
га
:
—
Добро
дошао
,
тато
!
Он
као
устукну
.
Али
се
прибра
.
И
као
не
знајући
до
тада
колико
је
већ
она
порасла
и
колико
лепа
,
те
дивећи
јој
се
и
загледајући
је
,
само
је
потапша
по
образу
и
пољубивши
је
по
коси
,
рече
:
—
Како
си
ми
,
чедо
?
И
уђоше
унутра
.
А
свима
је
било
мучно
и
тешко
.
Мати
,
као
укочена
,
ишла
је
за
њим
.
Он
се
једнако
окретао
и
унезверено
гледао
по
кујни
,
по
редовима
посуђа
на
рафу
,
унутра
,
по
самој
соби
.
Од
свега
,
што
собом
унесе
,
кад
уђе
,
био
је
само
јак
мирис
од
бурмута
,
устајалости
и
прашљивости
његовог
чоханог
одела
:
широких
чакшира
,
кратког
количета
,
фермена
са
широким
,
отвореним
рукавима
.
Био
је
исто
онако
у
чохано
одело
обучен
.
Истина
редови
гајтана
,
што
су
из
појаса
његова
излазили
и
низали
се
по
крајевима
минтана
,
спрам
свеће
сјали
су
се
од
углачености
,
али
ипак
сам
минтан
био
је
од
свиле
,
скупоцен
.
А
он
сам
много
се
променио
.
Чело
му
дошло
испупченије
,
лице
уже
,
поткресивани
бркови
проседи
,
из
већ
збрчканог
,
по
мало
избријаног
врата
,
а
као
увек
обвијеног
белом
чистом
марамицом
,
јаче
му
се
истицала
јабучица
и
грло
,
са
око
себе
збрчканом
,
вратном
кожом
.
Једино
што
су
уста
била
још
увек
свежа
,
влажна
.
А
од
толикога
грљења
,
љубљења
,
узвика
,
чему
се
Софка
надала
да
ће
настати
,
када
он
дође
,
једино
то
би
,
те
тишина
,
мучност
и
нека
нема
тешкоћа
постаде
још
јача
.
И
тек
кад
Магда
,
која
,
не
смејући
да
уђе
и
поздрави
га
,
док
не
буде
позвана
,
навлаш
по
кујни
поче
да
премеће
,
он
,
на
тај
шум
,
уплашен
,
брзо
се
трже
,
остави
доњу
собу
и
пође
горе
,
у
своју
гостинску
собу
.
И
само
што
запита
:
—
Ко
је
још
тамо
?
—
Магда
.
И
не
због
ње
,
Магде
,
него
више
што
није
то
ко
други
,
што
га
неће
други
видети
,
зарадова
се
.
—
Магда
?
Зар
она
још
овде
?
И
на
велику
Магдину
жалост
само
то
.
Чак
је
не
позва
ни
да
је
види
.
У
јутру
њега
већ
није
било
.
Ко
зна
у
које
доба
ноћи
,
у
зору
,
отишао
опет
натраг
.
Али
што
Софку
највише
збуни
,
зачуди
,
то
је
била
она
,
мати
.
Није
,
као
други
пут
,
при
таквим
његовим
поновним
одласцима
од
куће
,
била
онако
узрујана
,
уплашена
.
Још
мање
да
је
сутрадан
,
као
свакада
,
ишла
по
кући
хукћући
.
Чак
Софка
у
јутру
,
кад
се
пробуди
,
не
виде
њу
око
себе
или
по
кујни
овлаш
обучену
,
онако
како
се
још
ноћас
,
испраћајући
га
,
обукла
на
двоје
на
троје
.
Сада
,
одозго
,
из
соба
,
још
није
била
ни
сишла
овамо
.
И
када
Софка
,
тобож
послом
,
оде
код
ње
горе
,
виде
је
како
више
постеље
на
јастуку
седи
.
Још
не
обучена
,
само
са
колијом
на
леђима
,
и
у
спаваћој
антерији
без
бошче
.
До
ње
је
лежала
постеља
,
забачен
јорган
,
изгужван
чаршав
од
душека
,
и
још
од
прашине
непочишћене
утиснуте
очеве
стопале
по
ћилиму
.
Око
јастука
виделе
се
тацне
,
пуне
дуванске
прашине
,
изгорелих
палидрваца
,
светњак
са
догорелом
и
покапаном
свећом
и
тестијица
устајале
,
још
од
синоћ
усуте
воде
.
Било
је
загушљиво
.
Завесе
и
прозори
никако
не
отварани
.
И
Софка
је
по
томе
знала
да
оца
сигурно
није
ни
испраћала
,
јер
да
је
излазила
за
њим
до
капије
,
сигурно
би
,
враћајући
се
,
морала
да
осети
оволику
загушљивост
,
задах
,
дим
дувански
,
те
би
отворила
,
да
проветри
.
Али
кад
га
није
испратила
,
онда
је
морало
нешто
страшно
и
велико
између
ње
и
њега
да
се
деси
.
Сигурно
,
сигурно
да
је
он
кућу
продао
и
то
јој
јавио
.
И
сада
она
зато
још
не
може
к
себи
да
дође
.
Не
може
никако
да
се
помири
с
тим
да
ће
морати
кућу
напуштати
и
ићи
са
њим
,
и
то
тамо
у
Турску
,
или
ко
зна
куда
?
Чак
Софка
поче
осећати
како
ће
бити
то
и
боље
.
Бар
ће
за
њу
лично
тамо
,
у
туђини
,
бити
лакше
,
пошто
је
нико
неће
знати
ко
је
и
шта
је
.
А
да
је
заиста
то
,
да
се
у
томе
не
вара
,
и
сама
је
мати
о
томе
после
увери
.
Јер
,
чим
она
виде
како
Софка
тобож
послом
код
ње
долази
,
а
знала
је
да
то
у
ствари
није
,
већ
да
Софка
долази
овамо
,
да
њу
види
и
да
онда
по
њеном
лицу
докучи
шта
је
са
њима
,
са
оцем
,
кад
,
у
које
доба
и
зашто
опет
отишао
,
она
,
да
би
све
те
одговоре
избегла
,
а
једнако
седећи
онако
,
као
утучена
,
и
кријући
од
Софке
очи
,
само
што
јој
рече
:
—
Доћи
ће
опет
!
И
цео
дан
тамо
,
горе
,
преседе
.
Не
сиђе
,
не
појави
се
,
као
да
одболова
.
И
тек
сутра
сиђе
.
Магду
одмах
,
тобож
неким
послом
,
готово
отера
у
село
.
Софка
је
пак
знала
да
је
то
учинила
само
из
страха
,
знајући
да
се
Магда
неће
моћи
уздржати
,
и
да
ће
по
комшилуку
избрбљати
о
очевом
доласку
.
А
међутим
,
пре
,
кад
је
отац
овако
долазио
и
одлазио
,
она
је
навлаш
Магду
задржавала
,
знајући
како
ће
после
два
и
више
дана
шврљајући
по
комшилуку
,
по
вароши
,
причати
и
трубити
о
доласку
газдином
,
о
силним
поклонима
што
је
тобож
донео
.
А
то
јој
је
некад
тако
требало
,
јер
се
тим
Магдиним
причањем
пред
светом
јасно
утврђивало
,
да
их
он
није
оставио
,
није
напустио
.
И
то
је
сад
терање
Магдино
у
село
за
Софку
био
већ
један
доказ
,
како
је
заиста
отац
кућу
продао
.
И
због
тога
дошао
,
да
јој
јави
.
Зато
сигурно
између
ње
и
њега
,
ноћас
ваљда
први
пут
,
настала
свађа
.
Ваљда
први
пут
у
животу
што
му
се
она
,
мати
,
испречила
,
није
хтела
да
пристане
,
рекла
му
све
,
а
он
,
ваљда
наљућен
,
одмах
отишао
.
И
она
,
тада
први
пут
,
не
изишла
за
њим
,
да
га
испрати
,
осветли
му
пут
,
него
скамењена
,
гола
,
само
у
антерији
,
више
постеље
остала
,
те
је
Софка
овакву
и
затекла
.
Па
да
би
избегла
да
потанко
Софки
о
свему
прича
,
када
је
отишао
и
како
,
и
да
не
би
Софка
по
гласу
јој
дознала
више
него
што
треба
,
за
то
јој
онако
кратко
,
суво
и
одговорила
:
-—
Доћи
ће
!
То
,
да
је
заиста
он
продао
кућу
,
видело
се
и
после
.
Видело
се
прво
по
томе
,
што
он
рекао
да
ће
понова
доћи
.
Дакле
,
сада
је
само
дошао
,
да
им
јави
,
да
би
она
,
мати
,
имала
када
да
се
спреми
,
да
све
ствари
,
покућанство
уреди
,
те
да
,
кад
доцније
са
купцем
дође
,
може
одмах
кућу
да
му
преда
,
сав
ресто
новац
да
прими
,
и
они
онда
,
са
тим
спремљеним
стварима
,
намештајем
,
са
њиме
да
отпутују
.
А
да
је
све
то
заиста
било
,
Софка
виде
и
по
доцнијем
материном
држању
и
намештању
саме
куће
.
Од
тада
су
горње
собе
биле
једнако
намештене
и
уређене
.
Сви
сандуци
и
долапи
отворише
се
и
све
се
из
њих
,
особито
чаршави
,
пешкири
,
ћилими
,
везови
,
изнесе
и
поче
да
се
ветри
,
али
не
,
као
пре
,
натраг
да
се
враћа
,
него
да
се
горе
по
собама
,
миндерлуцима
,
зидовима
веша
и
распоређује
.
А
то
је
било
добро
.
Прво
,
кад
се
пође
,
да
се
може
одмах
,
на
брзу
руку
,
покупити
,
наслагати
и
понети
;
а
друго
,
кад
тај
странац
,
купац
дође
,
да
има
шта
видети
:
да
не
мисли
како
они
,
од
велике
сиротиње
,
баш
морају
кућу
продати
,
те
да
се
он
покаје
,
јер
,
кад
би
знао
да
они
морају
он
би
мању
цену
дао
.
Него
,
овако
,
видевши
тако
окићену
и
намештену
кућу
,
особито
собе
,
по
томе
закључиће
да
су
му
кућу
продали
више
што
хоће
да
се
селе
,
неће
више
ту
да
живе
,
а
не
што
морају
.
Јер
да
морају
,
да
су
заиста
у
крајњој
оскудици
,
они
од
продаје
само
тих
ћилимова
и
намештаја
имали
би
више
година
да
живе
.
И
због
овако
намештене
и
искићене
куће
и
сам
купац
биће
горд
,
што
не
купује
од
њих
због
сиротиње
,
већ
онако
.
Изгледаће
да
они
продају
кућу
више
њему
за
љубав
,
да
би
га
учинили
својим
„
чираком
“
врстом
слуге
али
њиховим
наследником
,
коме
се
какво
имање
,
кућа
,
не
продаје
за
онолико
колико
кошта
,
за
добит
,
него
више
да
му
се
као
сваком
новајлији
,
особито
странцу
,
укаже
помоћ
,
да
се
онако
сам
,
стран
у
вароши
,
изведе
на
пут
,
окући
се
,
постане
и
он
домаћин
.
И
зато
се
Софки
то
материно
кићење
и
намештање
куће
пред
сам
губитак
њен
,
њену
продају
,
и
допадало
.
И
она
је
сама
помагала
у
томе
,
намештала
,
дотеривала
.
Око
куће
,
испред
ње
,
и
по
башти
чистила
је
и
раскрчавала
,
да
је
тај
купац
,
када
дође
,
не
види
као
какву
крнтију
,
олупаницу
,
као
код
простог
света
,
који
,
кад
нешто
продаје
другом
,
пре
но
што
се
исели
,
све
избуши
,
исквари
,
саме
греде
,
таванице
,
па
чак
и
прагове
,
повади
и
понесе
са
собом
.
А
и
сама
родбина
као
да
беше
о
томе
начула
.
Ко
зна
ко
им
је
казао
.
Али
Софка
је
знала
,
да
се
поред
свега
кријења
и
ћутања
ипак
није
ништа
могло
сакрити
.
Они
,
чим
видеше
како
се
кућа
дотерује
,
намешта
,
као
слутећи
у
чему
је
ствар
,
почеше
сваког
дана
долазити
.
А
ко
зна
,
можда
их
је
,
кријући
од
Софке
,
и
сама
мати
звала
,
и
,
молећи
их
да
бар
од
Софке
крију
и
штеде
је
до
последњег
тренутка
,
саопштавала
им
ту
црну
,
кобну
вест
.
И
отуда
је
Софки
било
разумљиво
оно
онако
чудновато
,
тронуто
понашање
свих
њих
према
њој
.
Свака
би
после
,
изишавши
од
матере
,
а
као
убијена
,
највише
њу
,
Софку
,
гледала
,
као
да
их
је
ње
највише
жао
,
што
ће
им
она
отићи
,
што
њу
неће
моћи
више
гледати
и
што
ће
она
,
ма
да
није
ни
за
шта
крива
,
тамо
у
туђини
патити
.
Једино
се
не
даде
тетка
Стоја
.
Она
кад
дође
,
пошто
се
ижљуби
доле
са
Софком
,
ту
и
остаде
и
сита
се
наразговара
,
па
тек
онда
оде
горе
код
„
оне
“
,
матере
,
своје
сестре
,
и
осталих
жена
:
Али
чим
тамо
оде
,
мало
после
,
кад
као
дознаде
за
продају
куће
,
Софка
овамо
чу
њено
одупирање
,
свађу
.
У
залуд
су
је
остале
ућуткивале
,
особито
мати
јој
,
да
не
виче
,
не
говори
,
не
грди
толико
гласно
,
да
не
би
Софка
доле
чула
,
ништа
то
није
помагало
.
Софка
је
могла
на
прекиде
,
особито
кад
се
врата
од
собе
тамо
отворе
,
да
чује
њену
вику
,
као
грдњу
,
псовку
.
А
то
све
сигурно
на
њега
,
оца
јој
.
—
Ћути
!
—
Нећу
да
ћутим
,
мори
!
—
чуло
се
како
она
као
кроз
прсте
руку
,
којима
су
јој
остале
сигурно
запушивале
уста
,
тако
загушеним
,
испрекиданим
гласом
виче
.
—
Знам
ја
.
Зар
ја
не
знам
?
Видим
ја
све
.
Па
зар
то
?
Зар
она
(
јамачно
Софка
)
да
дочека
?
Ево
ја
ћу
,
ја
ћу
да
је
храним
и
чувам
.
А
ти
,
ти
?
(
То
се
сигурно
односило
на
матер
,
њену
сестру
.
)
Уста
немаш
,
језик
немаш
.
Што
му
ти
не
говориш
?
Него
—
муж
ти
је
!
Само
он
,
слатки
муж
,
да
је
код
тебе
,
па
све
друго
нека
иде
!
...
Али
Софка
примети
како
је
на
то
све
још
више
,
силом
склепташе
,
ућуткаше
,
јер
толико
заграјаше
на
њу
...
ВИИИ
Баш
на
други
дан
Духова
,
у
вече
,
одозго
са
„
баждарнице
“
зачу
се
свирка
грнете
,
која
поче
да
се
извија
и
округлином
и
чудноватошћу
и
непознатошћу
арија
.
Мати
јој
као
да
предосети
.
Брзо
из
собе
излете
.
—
Софке
,
ако
није
он
!
Софка
застаде
.
Није
могла
да
верује
.
Неће
ваљда
толико
ићи
далеко
,
да
,
доводећи
купца
и
продајући
последње
,
чини
то
још
са
свирком
и
весељем
!
Али
одмах
га
разумеде
.
Ваљда
да
се
то
што
боље
сакрије
,
зато
овако
и
чини
?
Магда
преплашена
устрча
уз
басамаке
,
да
горњи
бој
осветли
.
Ускоро
пред
њихну
капију
стадоше
кола
и
Софка
чу
већ
готово
стран
јој
али
ипак
давно
познат
глас
:
—
Отварајте
!
Не
гледајући
ни
какве
су
,
ни
да
ли
су
добро
,
као
што
треба
,
обучене
,
потрчаше
обе
,
и
Софка
и
мати
,
са
свећама
.
На
отвореној
капији
,
испод
свећа
,
заиста
угледаше
како
из
кола
силази
он
.
Лице
му
не
видеше
,
али
по
оделу
га
познаше
.
За
њим
је
силазио
други
,
крупан
,
у
гуњу
,
и
готово
сасвим
у
мраку
.
Сигурно
је
то
био
купац
куће
.
И
пошто
исплатише
свирача
,
грнетара
,
и
кочијаша
,
а
привезаног
остраг
за
кола
,
лепог
оседланог
алата
уведоше
унутра
и
привезаше
за
шамдуд
,
(
Сигурно
је
то
био
коњ
онога
купца
на
коме
ће
он
после
вечере
од
њих
одјахати
.
)
—
почеше
улазити
унутра
.
Да
ли
баш
од
пића
,
или
тек
од
напора
што
све
то
,
своје
пијанство
,
весеље
,
мора
да
изиграва
,
очево
лице
изгледало
је
бледо
,
подбуло
.
И
уводећи
госта
у
капију
,
поче
му
показивати
на
кућу
.
—
Ево
,
газда
Марко
.
Ово
је
мој
серај
.
Ово
је
та
,
„
ефенди
-Митина
кућа
“
.
Ово
је
моја
домаћица
,
а
ово
је
моја
кћи
,
моја
Софка
,
татина
Софка
!
И
пошто
пружи
матери
руку
,
коју
она
пољуби
,
поче
Софку
да
милује
по
коси
и
образима
,
нежно
,
уздрхтано
,
својим
већ
спарушканим
длановима
.
Софка
се
због
тога
осети
тако
потресена
.
Гост
,
газда
Марко
,
једнако
устручавајући
се
,
рукова
се
са
матером
.
Софка
није
знала
да
ли
и
она
да
се
рукује
с
њиме
или
да
га
пољуби
у
руку
.
Није
био
баш
толико
стар
.
Али
он
,
гост
,
као
да
то
примети
,
и
да
би
је
што
више
ослободио
,
сам
јој
принесе
руку
,
коју
она
пољуби
.
—
Жива
била
,
кћери
!
—
ослови
је
.
И
пођоше
сви
кући
са
свећама
.
Софка
виде
како
гост
,
купац
,
једнако
очима
гледа
и
гута
кућу
,
која
сада
,
овако
намештена
,
некако
друкчије
,
веселије
изгледа
,
крупно
и
четвртасто
оцртава
се
у
ноћи
,
са
својом
светлошћу
из
кујне
и
од
горњега
спрата
.
Поред
тога
опази
она
како
купац
очи
не
одваја
од
матере
.
Мати
је
испред
њих
ишла
и
,
тобож
од
радости
,
због
њихова
доласка
,
гласом
мало
дрхтавим
,
али
ипак
да
се
не
примети
,
јер
срамота
је
,
викала
:
—
Магдо
,
Магдо
!
Брзо
спремај
!
Ево
нам
гости
!
А
Магда
тамо
сва
смушена
.
Не
зна
куда
ће
.
Кад
испаде
пред
оца
и
пољуби
га
у
руку
,
већ
гласа
није
имала
.
Он
се
трже
,
изненади
,
и
то
усрдно
:
—
Гле
,
Магда
!
Зар
ти
,
Магдо
,
још
овде
?
—
Ја
...
ја
...
још
...
још
—
муцала
је
она
,
чисто
увређено
.
—
Ту
сам
,
куда
ћу
ја
,
газдо
!
Ту
сам
ја
!
—
А
како
твоји
на
селу
,
јесу
здрави
,
живи
?
—
Живи
,
живи
,
газдо
!
—
поче
Магда
,
једнако
вртећи
се
и
чисто
стидећи
се
,
што
он
,
њен
газда
,
чак
и
о
њима
,
њенима
,
води
бригу
.
Горе
,
у
гостинској
соби
,
седоше
.
Срећом
,
мати
као
да
је
предосећала
,
те
није
одмах
,
после
првог
дана
празника
,
разместила
собу
.
Софка
је
знала
како
ће
сада
бити
мило
оцу
,
што
је
кућа
тако
намештена
.
Нарочито
ће
он
сад
уживати
,
кад
гост
,
купац
,
буде
изненађен
због
намештаја
,
особито
од
тамо
,
у
соби
,
по
рафовима
изређаних
зарфова
,
ибрика
,
сахана
,
све
од
старога
сребра
и
злата
,
па
још
сада
све
то
осветљено
са
две
велике
свеће
у
великим
чирацима
.
И
све
скоро
орибано
и
жути
се
и
одудара
од
црвенила
осталог
намештаја
и
јастука
,
ћилимова
.
И
услед
вечитог
њихања
и
лепршања
обешених
пешкира
по
зидовима
биће
све
свежије
и
лепше
.
Доле
,
у
кујни
,
где
се
она
журила
и
по
великој
синији
ређала
чанке
с
јелом
да
горе
код
њих
изнесе
и
постави
,
већ
је
слушала
,
како
се
тамо
гост
једнако
,
изненађен
и
запрепашћен
,
нећка
,
извињава
.
Никако
неће
да
седне
на
јастуке
,
да
их
не
би
упрљао
,
већ
тражи
столицу
а
сваки
час
се
окреће
оцу
и
моли
:
—
Ама
,
Мито
,
да
идем
ја
,
да
не
досађујем
.
Али
мати
не
да
госту
ни
да
проговори
.
И
сам
да
је
дошао
,
па
би
овако
био
дочекан
,
а
камо
ли
још
са
њеним
домаћином
;
с
тога
само
одозго
виче
:
—
Магдо
,
доносите
!
А
Софка
зна
да
се
то
и
на
њу
односи
,
да
што
пре
буде
готова
са
софром
,
пошто
је
тамо
Магда
већ
изнела
ракију
и
мезе
и
додала
матери
,
да
их
она
стојећки
служи
.
Софка
на
послетку
би
готова
.
Уза
степенице
узнесе
и
унесе
код
њих
велику
сребрну
синију
са
јелима
,
и
мећући
је
испред
њих
,
сагнута
над
њом
,
виде
како
гост
не
може
ока
да
скине
од
ње
,
особито
кад
јој
,
због
тога
што
се
беше
много
сагла
,
падоше
плетенице
низ
врат
,
те
јој
се
сва
снага
,
онако
пресавијеној
,
поче
да
оцртава
.
Али
она
се
,
сва
срећна
и
зајапурена
,
брзо
издиже
,
пребацујући
косу
на
леђа
,
и
сиђе
у
кујну
код
Магде
.
Ова
је
пак
,
ништа
не
слутећи
,
још
мање
о
продаји
куће
,
а
сва
срећна
што
је
он
,
газда
јој
,
дошао
и
чак
са
њом
говорио
,
једнако
гунђала
,
себе
грдила
и
корила
:
како
то
,
луда
она
,
да
се
не
сети
да
ће
газда
доћи
,
кад
у
очи
суботе
она
онај
и
онакав
сан
снила
и
по
њему
могла
да
зна
да
ће
он
доћи
.
Горе
се
већ
вечерало
.
Више
се
пило
,
него
јело
.
Зато
Магда
,
видећи
да
ће
вино
,
што
је
за
празник
купила
и
донела
,
ускоро
нестати
,
а
да
не
би
после
,
дубоко
у
ноћ
,
поново
ишла
,
кришом
,
да
је
нико
не
види
,
сваки
час
се
провлачила
кроз
уске
прозоре
од
подрума
и
тамо
,
размичући
обруче
на
бачвама
,
бушећи
рупе
између
дуга
,
точила
вино
Тонетово
.
И
као
правдајући
се
за
ту
своју
крађу
,
излазећи
отуда
говорила
је
себи
,
као
светећи
се
Тонету
:
—
Ја
,
керпич
!
Завукао
се
као
мољац
.
Пометао
катанце
,
као
да
ће
му
неко
све
вино
попити
...
И
једнако
је
носила
тамо
у
кујну
,
разливала
у
разне
лонце
и
шерпе
,
да
ко
од
њих
,
мати
или
Софка
,
не
примете
,
јер
зна
шта
би
онда
било
са
њом
.
Силом
би
је
натерали
да
однесе
и
врати
у
бачву
.
И
што
је
више
ноћ
бивала
,
Софка
је
одоздо
опажала
,
како
су
они
тамо
горе
све
слободнији
.
Колико
пута
,
увек
кад
би
мати
отуда
сишла
,
изишла
,
да
овамо
Магди
или
Софки
што
нареди
,
Софка
би
чула
како
гост
,
оставши
сам
са
оцем
јој
,
говори
,
као
поново
му
тврди
за
кућу
:
—
Ја
,
што
рекох
,
не
порекох
!
Софка
их
је
на
послетку
оставила
и
повукла
се
,
да
спава
.
Прво
,
што
није
ред
да
девојка
тако
дубоко
у
ноћ
седи
,
а
друго
,
што
ће
морати
сутра
пошто
ће
јој
мати
бити
неиспавана
,
она
да
порани
и
спреми
и
почисти
кућу
.
ИX
И
тај
њихов
гост
,
купац
,
кад
је
од
њих
,
чак
у
зору
,
одлазио
,
узјахавши
коња
и
пошавши
,
остаде
дуго
,
дуго
,
пред
капијом
.
Као
да
је
хтео
што
више
њихне
а
сада
и
већ
своје
куће
да
се
нагледа
,
да
је
добро
запамти
,
да
је
сву
онако
у
наоколо
,
са
комшилуком
и
са
оном
њиховом
тешком
капијом
,
унесе
у
мозак
.
Зато
је
после
дугог
стајања
пошао
и
упутио
се
,
поред
чесме
,
на
ниже
,
где
су
биле
баште
и
њиве
.
Оде
у
онај
део
вароши
,
који
је
био
као
још
нов
,
тек
досељен
,
још
не
као
варошки
,
више
сељачки
,
пун
самих
досељеника
,
или
сељака
из
околних
села
,
а
понајвише
бегунаца
из
Турске
.
Коњ
алат
,
дуга
репа
чак
до
копита
,
дуга
врата
и
лепе
четвртасте
главе
,
са
паметним
очима
,
одморан
,
осећајући
на
себи
свога
газду
,
како
на
њему
слободно
и
стегнуто
седи
,
ситно
,
весело
је
грабио
и
промицао
.
Већ
је
близу
зора
.
Мрак
се
губио
.
Около
,
иза
равница
,
кроз
магле
,
већ
су
се
оцртавала
била
.
Из
њива
и
башта
допирао
мирис
труле
траве
и
корења
.
Тамо
негде
далеко
,
око
реке
,
чуло
се
шуштање
воде
и
по
који
цвркут
пробуђених
тица
.
Овамо
,
с
друге
стране
,
по
вароши
,
у
улицама
,
које
су
се
овде
свршавале
,
све
је
још
било
у
немом
мраку
.
Само
њему
,
госту
,
чинило
се
да
—
(
а
то
као
да
гледа
обрнуто
,
кроз
себе
и
иза
себе
)
—
отуда
са
њине
,
Софкине
куће
,
једнако
гори
свећа
и
осветљава
овамо
испред
њега
пут
.
Зато
је
често
уздизао
руку
ка
лицу
,
и
од
задовољства
,
среће
,
задижући
шубару
,
сваки
час
гладио
чело
,
очи
и
цело
лице
.
Алат
,
навикнут
,
сам
сави
у
последњу
улицу
,
криву
,
тесну
,
налик
на
долину
због
високих
уличних
зидова
и
дрвећа
.
Онда
се
поче
пети
ка
чаршији
и
ка
газдиној
кући
,
док
њему
,
приметивши
како
се
већ
приближава
кући
,
би
некако
неугодно
.
Зато
се
као
исправи
у
седлу
,
одупре
о
узенгије
.
Али
алат
,
готово
трком
изишавши
из
улице
и
ставши
испред
капије
,
од
радости
зарза
.
Горе
,
по
чаршији
,
у
полумраку
већ
су
се
светлуцали
погдегде
потпаљени
мангали
и
чуо
салепџија
,
док
је
овде
,
као
увек
на
крају
вароши
,
све
још
било
тамно
.
Једино
се
дуготрајни
лавежи
паса
и
певање
петлова
из
магле
разлегало
и
распростирало
по
пољима
и
њивама
.
Марко
обрну
алата
тако
,
да
својим
раменима
и
лактовима
поче
додиривати
капију
.
И
сигурно
из
искуства
знајући
да
лупом
,
ни
ногама
ни
рукама
,
не
могу
се
његови
тамо
,
у
кући
,
пробудити
,
јер
је
кућа
од
капије
тако
удаљена
,
извади
из
силава
пиштоље
и
поче
њиховим
јабукама
лупати
.
И
кроз
широке
пукотине
од
истина
тешких
,
јаких
дасака
,
али
доста
једно
од
друго
растављених
,
он
једва
дочека
да
виде
како
се
тамо
,
у
кући
,
засветли
и
како
отуда
,
са
лојаном
свећом
у
чираку
,
огрнут
гуњом
и
гологлав
,
поче
да
се
приближава
његов
слуга
,
Арса
.
—
Ко
је
?
Ко
је
?
—
Чу
како
овај
виче
трчећи
и
заклањајући
свећу
,
да
му
се
не
угаси
.
Али
брзо
посрну
и
као
без
душе
истрча
овамо
ка
капији
,
кад
чу
газдино
као
увек
кратко
и
набусито
:
—
Ја
!
Једном
руком
држећи
више
себе
чирак
са
свећом
,
да
се
газди
што
боље
види
,
а
другом
руком
отварајући
капију
,
замандаљену
,
гурајући
увучен
не
шип
него
читав
дирек
,
није
гледао
ни
како
му
је
била
колија
пала
,
те
он
остао
го
у
кошуљи
и
гаћама
,
ни
како
му
један
опанак
остао
тамо
негде
у
дворишту
,
него
,
отварајући
крила
,
а
од
страха
не
знајући
шта
да
говори
,
он
поче
коњу
:
—
О
,
алат
!
Ја
,
алат
!
—
Живи
ли
сте
?
—
Чу
како
газда
само
ослови
и
брзо
поред
њега
на
капију
промину
.
Арса
трчећи
за
коњем
,
једва
успе
да
испред
куће
,
кућњег
прага
,
стигне
газду
,
узме
алата
за
узду
и
за
узенгије
придржи
,
како
би
се
газда
што
лакше
скинуо
.
Марко
,
као
увек
,
сишавши
са
алата
,
уђе
право
у
оно
његово
скоро
дозидано
сопче
.
То
је
сопче
било
мало
,
сниско
,
готово
загушљиво
;
под
непатосан
,
гола
земља
,
те
нови
ћилими
од
дугог
неветрења
(
јер
сем
њега
нико
у
то
сопче
није
смео
да
уђе
)
готово
земљосани
.
Јастуци
тврди
,
крути
,
исто
онако
испружени
и
поређани
,
како
их
је
последњи
пут
оставио
.
Прво
што
му
паде
на
памет
,
то
је
,
да
као
свакада
,
чим
уђе
,
одмах
баци
поглед
на
два
велика
катанца
,
која
су
висила
о
доста
дугом
и
дубоком
,
шарено
обојеном
сандуку
.
И
увери
се
да
су
катанци
у
реду
,
у
истом
положају
,
у
нарочитом
оном
положају
,
у
каквом
их
је
он
,
полазећи
,
навлаш
метнуо
,
да
би
,
кад
се
овако
врати
,
могао
приметити
,
ако
би
их
ко
дирао
,
покушавао
да
отвори
.
Кад
виде
да
је
све
у
реду
,
он
онда
остаде
тако
стојећи
,
насред
собе
,
чекајући
да
ко
из
куће
,
било
Арса
било
жена
,
дођу
,
донесу
свећу
и
почну
га
свлачити
.
Међутим
дан
је
већ
био
почео
.
По
дворишту
у
велико
се
калдрма
,
кроз
прозоре
од
сопчета
,
модрила
и
спроћу
њега
,
на
бунару
,
јасно
се
оцртавала
велика
гвоздена
кофа
;
са
ланцима
место
ужета
.
Из
кујне
поче
да
допире
прасак
сувих
лозинака
.
И
одмах
после
тога
брза
,
јака
светлост
изби
из
огњишта
и
поче
на
све
стране
чак
и
овамо
код
њега
,
у
сопче
,
да
допире
.
Чули
су
се
тихи
,
уплашени
кораци
,
бат
ногу
из
оне
друге
собе
у
кујну
и
обратно
.
Арса
,
пошто
алата
распремио
у
штали
,
из
које
се
јасно
одвајао
,
допирао
онај
топао
воњ
и
шум
од
већ
пробуђене
стоке
,
уђе
опет
овамо
,
к
њему
,
са
свећом
.
Поче
обигравајући
да
га
,
и
то
одозго
,
са
рамена
,
свлачи
.
Марко
,
једнако
стојећи
,
подавајући
се
,
да
би
га
Арса
што
лакше
скинуо
,
само
га
запита
:
—
Јесу
устали
?
—
Јесу
,
јесу
,
газдо
.
Ено
газдарице
по
кујни
,
спрема
.
А
Томча
(
син
)
тек
што
се
није
обукао
.
Марко
није
хтео
,
као
обично
,
на
савијене
јастуке
,
које
му
Арса
подметну
,
да
седне
,
извали
се
и
тако
лежећи
чека
,
да
га
Арса
изује
,
већ
седе
на
онај
сандук
и
поднимљен
оном
својом
малом
али
рутавом
руком
,
са
доста
кратким
и
нежним
прстима
,
чекао
је
да
га
Арса
сасвим
скине
.
Појас
,
силав
са
пиштољем
,
јатаганом
и
арбијом
,
све
то
сам
Арса
са
њега
скину
и
изнесе
,
да
се
ветри
и
чисти
.
Марко
остаде
и
даље
тако
да
седи
,
погнуте
главе
,
у
папучама
,
распасан
.
Белио
му
се
учкур
од
широких
чакшира
а
око
њега
јелеци
и
минтани
,
раскопчани
и
ослобођени
од
појасева
и
силава
,
показивали
су
његова
широка
,
јака
прса
,
са
грдним
маљама
по
среди
,
које
су
допирале
до
његова
кратка
,
здепаста
и
гола
врата
.
Тако
седећи
не
помаче
се
и
не
диже
главу
,
ни
кад
уђе
њихова
жена
са
послужењем
.
На
старом
,
малом
и
доста
изабаном
послужавнику
велика
чаша
воде
и
у
таслици
неколико
парчета
шећера
,
доста
сумњиве
боје
.
И
по
томе
видело
се
да
тај
шећер
траје
дуго
,
да
се
,
осем
њега
,
нико
не
послужује
њиме
,
не
троши
га
.
Као
свакада
,
не
изненађена
већ
навикнута
на
такве
његове
доласке
у
невреме
,
уђе
она
мирно
.
И
од
целог
поздрава
само
што
га
упита
:
—
Дође
ли
?
—
Дођох
!
—Чисто
мрко
и
неугодно
одговори
јој
.
И
не
погледавши
у
њу
,
узе
шећер
и
воду
,
коју
испи
на
искап
.
—
Да
намештам
?
—
упита
га
жена
стојећи
пред
њим
мирно
и
некако
учмало
.
Из
ње
је
била
толика
простота
и
убијена
мирноћа
.
Обучена
је
била
пола
сеоски
,
пола
варошки
:
у
антерији
,
забрађена
,
истина
доста
новом
али
простом
шамијом
,
у
белим
дебелим
чарапама
и
опасана
сељачком
футом
и
са
обешеним
ножићем
о
појасу
.
Сува
,
бледих
очију
,
бледа
,
кошчата
,
и
са
маљама
на
лицу
од
старости
.
Сва
је
мирисала
на
сељачки
мирис
,
на
млеко
,
на
воњ
ђубрета
и
свежину
јака
,
проста
одела
.
—
Намештај
!
—
одговори
јој
Марко
,
и
опет
остаде
седећи
на
сандуку
.
—
И
чујеш
!
—
позва
је
он
натраг
,
када
ова
пође
.
—
Кажи
Томчи
,
нека
се
обуче
и
иде
у
хан
.
Али
нека
!
Нека
остане
овде
!
—
Предомисли
се
он
и
одмахну
јој
руком
да
иде
.
—
Могу
и
они
тамо
сами
за
неколико
дана
!
—
Заврши
као
сам
за
себе
.
Она
оде
.
У
брзо
Арса
донесе
постељу
.
Али
већ
беше
дан
.
Свануло
се
сасвим
.
Марко
показа
слуги
главом
,
да
прозоре
застре
каквим
покровцем
.
И
када
у
сопчету
настаде
мрак
,
он
се
полако
,
тешко
спусти
у
постељу
и
покри
да
спава
.
X
Овамо
,
код
Софке
,
сутра
,
цео
дан
,
било
је
тако
добро
.
И
Софка
зато
доцније
целог
живота
није
могла
себи
да
опрости
:
како
да
она
то
не
осети
,
и
то
она
,
Софка
,
која
је
од
увек
све
знала
,
све
унапред
осећала
,
а
сад
,
баш
сад
,
кад
се
тицало
њене
главе
,
њеног
живота
,
ту
се
превари
!
Али
откуд
је
могла
и
знати
?
Знала
је
само
,
да
је
кућа
продата
,
да
је
синоћни
гост
купац
.
Отац
,
пошто
се
испавао
,
дигао
се
око
ручка
.
Добро
ручао
,
опет
преспавао
,
и
у
мрак
,
у
вече
,
чак
сишао
одозго
овамо
,
к
њима
у
кујну
.
Прегледао
башту
,
двориште
.
Силазио
је
и
у
подрум
.
За
њим
ишла
је
мати
,
да
би
му
била
при
руци
,
давала
обавештења
,
кад
што
затреба
.
После
вечере
,
Софка
је
легла
овамо
доле
,
у
великој
соби
,
са
Магдом
,
пошто
тада
,
да
не
би
Софка
била
сама
,
морала
је
и
Магда
у
тој
соби
да
спава
.
После
,
ко
зна
шта
је
било
.
Она
није
могла
знати
,
није
слутила
,
те
да
онда
буде
на
опрези
,
да
не
спава
дубоко
.
Већ
је
била
сасвим
помирена
са
том
продајом
куће
,
а
и
зарадована
,
што
се
једном
и
овако
свршило
,
да
,
макар
и
без
куће
,
макар
тамо
у
туђини
,
у
Турској
,
ипак
буду
бар
заједно
са
њиме
,
те
да
једном
и
оне
имају
над
собом
њега
,
да
би
,
испод
његове
власти
и
надзора
,
могле
слободно
да
дишу
,
крећу
се
и
живе
.
Била
је
готово
срећна
због
тога
,
и
одмах
слатко
,
тврдо
заспа
.
Дубоко
у
ноћ
,
ваљда
чак
око
пола
ноћи
,
када
је
била
већ
лакосана
,
сећа
се
доцније
,
чула
је
одозго
,
кроз
таваницу
,
како
сигурно
из
очеве
собе
,
једнако
долази
шум
,
чак
и
гласови
,
и
неко
дуго
ходање
.
Онда
,
као
никада
дотле
,
материн
доста
јак
глас
,
као
неко
одупирање
свађа
,
плач
.
Сутра
,
у
јутру
,
мати
јој
се
појави
на
степеницама
са
руком
на
челу
,
преко
очију
,
а
уста
јој
и
цело
лице
било
готово
унакажено
,
толико
искривљено
од
ужаса
.
И
чим
дође
овамо
у
кујну
,
код
Софке
и
Магде
,
само
што
би
у
стању
да
нареди
:
—
Магдо
,
одведи
Софку
код
теткиних
.
Она
нека
остане
,
а
ти
се
врати
.
То
је
било
доле
у
кујни
,
где
је
још
био
мрак
,
влажна
земља
,
скоро
почишћена
,
горе
од
чађи
црне
греде
,
а
спроћу
по
полици
оне
жуте
тепсије
.
Софку
,
чим
то
чу
од
матере
,
а
добро
је
знала
шта
то
значи
,
почеше
те
тепсије
као
неке
велике
крваве
очи
да
прождиру
и
све
око
ње
у
колутове
да
се
окреће
.
Пошто
посрну
,
да
јој
се
руке
дотакоше
пода
,
брзо
се
исправи
и
поче
,
устрашена
,
а
никако
не
верујући
све
то
,
као
у
грозници
,
очима
да
тражи
матер
.
Али
,
она
је
већ
била
отишла
тамо
,
у
собу
,
и
наслоњена
на
прозор
,
тихо
је
,
тихо
плакала
и
грцала
.
Да
ли
од
јада
,
бола
,
или
од
среће
и
радости
,
што
је
и
то
дочекала
,
да
ето
своју
Софку
удаје
?
Јер
то
,
да
је
слушкиња
одведе
и
тамо
остави
,
за
удавачу
зна
се
шта
је
:
испрошена
је
,
и
за
два
три
дана
склања
се
у
комшилук
,
да
би
била
поштеђена
од
навале
света
,
запиткивања
и
честитања
.
Софка
,
осећајући
како
јој
се
од
ужаса
палци
на
ногама
грче
,
па
јој
се
тај
грч
,
бол
уз
колена
пење
и
пробада
јој
утробу
,
половину
јој
сече
као
нож
,
приђе
матери
.
—
Нано
!
Али
мати
,
као
бежећи
,
окренувши
се
од
ње
,
све
више
је
наслањала
главу
на
прозор
,
и
све
више
плакала
.
Кроз
плач
,
поче
Софку
да
моли
,
да
јој
не
прилази
,
не
пита
је
,
и
распитује
се
:
—
Иди
,
иди
,
чедо
!
Ох
,
зар
не
знаш
шта
је
.
То
је
.
Судбина
зар
?
А
знала
сам
ја
,
да
од
њега
шта
друго
,
добро
какво
,
и
не
може
бити
.
Знаш
већ
сада
шта
је
.
И
бар
ти
ме
,
Софке
,
не
мучи
.
Зашто
,
моје
је
и
овако
много
.
Ох
!
И
опет
се
предаде
,
али
једнако
тихо
,
из
страха
,
да
онај
горе
не
чује
.
Софки
,
ма
да
јој
се
још
све
вртело
:
и
соба
,
таванице
,
и
испред
ње
она
,
мати
јој
,
са
тим
прозором
собним
,
на
који
се
била
наслонила
,
ипак
,
због
тог
материног
плача
,
би
лакше
,
што
бар
по
њему
виде
да
мати
то
не
одобрава
.
Али
никако
не
могући
да
у
све
то
верује
,
не
знајући
шта
да
чини
,
чисто
паде
.
—
Па
зашта
,
нано
?
Зашта
?
...
—
Поче
,
а
већ
јој
од
беса
сузе
ударише
.
—
Не
знам
,
чедо
!
Не
знам
,
не
питај
ме
.
Само
то
:
свршено
је
.
Ено
,
он
тамо
,
горе
:
бесни
!
На
очи
не
смем
да
му
изађем
.
Ох
,
црна
ја
!
Софка
се
диже
.
И
,
осећајући
такву
снагу
,
такав
бес
,
чак
и
мржњу
према
оцу
,
пође
к
њему
.
Особито
беснела
је
због
увреде
:
што
,
и
ако
је
то
хтео
са
њом
,
да
је
уда
,
што
онда
овако
са
њом
да
поступа
,
што
овако
брзо
,
одмах
,
као
да
је
не
може
гледати
.
Али
,
да
ли
што
је
отац
био
одозго
видео
како
се
к
њему
пење
,
или
што
Магда
,
спремајући
код
њега
у
соби
,
заиста
,
каква
је
луда
,
са
сузама
и
јецајући
радила
,
и
он
те
њене
сузе
видео
,
тек
Софку
пресече
његов
страшан
глас
и
псовка
према
Магди
:
—
Ти
,
немој
ту
да
ми
слузиш
и
слиниш
!
Гле
ти
пезевенци
и
ћопеци
једни
!
И
што
је
најгоре
,
Софка
осети
како
се
то
:
„
пезевенци
и
ћопеци
“
односило
на
све
њих
овамо
доле
,
а
особито
на
њу
,
Софку
.
А
глас
му
је
био
тако
сув
,
стран
;
у
њему
ни
топлине
,
треперења
,
тако
да
се
Софка
са
по
басамака
брзо
врати
,
још
увређенија
.
После
,
чим
Магда
сиђе
,
немо
,
никоме
се
не
јављајући
,
оде
са
њом
код
тетка-Катиних
.
Чисто
се
спотицала
грабећи
да
што
пре
оде
,
као
да
побегне
од
свега
тога
,
а
опет
,
опет
никако
још
не
могући
у
све
то
да
верује
.
Знала
је
,
да
они
то
и
тако
са
њоме
не
могу
да
чине
.
Није
она
као
свака
:
није
дете
,
шипарица
,
да
ништа
не
зна
и
не
сме
да
зна
,
па
тако
,
у
трен
,
како
они
хоће
,
са
њом
да
чине
...
Али
,
поред
свега
тога
,
најгоре
,
најтеже
јој
је
било
:
како
она
да
то
не
осети
,
ако
не
у
почетку
,
а
оно
бар
синоћ
,
—
да
тај
гост
није
купац
куће
,
већ
,
већ
...
И
тада
се
поче
сећати
.
Тек
тада
би
јој
јасно
и
оно
његово
запрепашћење
,
кад
је
виде
,
а
после
онда
оно
нескидање
ока
са
њега
при
том
вечити
трепет
пуних
му
уста
и
оно
на
махове
,
кад
с
оцем
остане
на
само
,
потврђивање
:
„
Ја
,
што
рекох
,
не
порекох
!
“
Дакле
,
он
,
још
и
не
видевши
је
,
пристао
да
је
узме
,
а
сад
,
кад
је
и
видео
,
тим
радије
и
срећније
.
Тетка
,
кад
је
виде
,
изненади
се
.
Али
Магда
јој
мимиком
и
са
неколико
турских
речи
каза
све
.
Тетка
од
радости
,
среће
,
није
знала
шта
ће
.
Али
по
Софкином
лицу
,
по
дрхтању
,
по
посртању
,
и
нарочито
по
врелини
,
коју
осети
,
кад
је
Софка
пољуби
у
руку
,
виде
да
треба
што
пре
да
је
остави
саму
.
Зато
она
брзо
уђе
у
собу
,
и
пошто
тамо
још
брже
размести
и
почисти
,
позва
Софку
,
као
тешећи
је
:
—
Оди
,
оди
Софкице
.
Седи
,
одмори
се
.
Ништа
није
,
и
не
бој
ми
се
!
И
не
могући
да
издржи
,
заједно
са
Магдом
отрча
Софкиној
кући
.
Софка
ничке
паде
на
кревет
и
,
поред
свега
,
осети
благодарност
према
тетки
,
што
,
кад
оде
,
Софка
чу
како
је
закључа
.
Бар
је
ослободи
,
да
не
мора
стрепити
од
нечијег
доласка
.
Али
је
требала
бар
и
капију
да
затвори
,
те
да
кроз
њу
доцније
не
види
оно
што
је
највише
потресе
и
заболи
;
да
не
види
одовуд
из
собе
,
са
кревета
,
кроз
прозор
и
кроз
отворену
капију
спроћу
ње
,
њихну
капију
и
њину
кућу
и
шта
се
све
тамо
ради
.
Особито
када
из
њине
куће
поче
сваки
час
да
излази
Магда
.
А
Софка
је
знала
да
она
то
трчи
по
родбини
и
све
позива
.
У
скоро
,
виде
,
како
из
родбине
,
радосни
,
на
глас
да
је
он
,
ефенди
-
Мита
дошао
а
преплашени
што
их
зове
к
себи
,
јер
то
није
имао
обичај
,
почеше
да
долазе
сви
,
особито
старији
,
тетини
,
стричеви
,
ујаци
.
Сваки
час
по
која
тетка
,
нарочито
Ката
,
отуда
излази
и
опет
се
враћа
.
Поче
кућа
онако
са
отвореном
капијом
да
се
закрчује
,
пуни
.
Али
опет
све
занемело
,
све
са
тајанственим
и
готово
уплашеним
изразом
лица
.
Сигурно
горе
отац
,
саопштавајући
им
Софкину
удају
,
у
исто
време
наређује
им
да
нико
о
томе
не
писне
,
да
не
би
ко
од
комшилука
и
осталог
света
дознао
,
док
се
удаја
не
буде
сасвим
свршила
.
А
сада
,
када
им
је
то
саопштио
,
могу
да
иду
кућама
,
да
се
спремају
,
чисте
стајаће
хаљине
и
друго
,
да
би
били
готови
када
их
позове
,
да
дођу
на
свечаност
.
И
то
је
Софку
највише
поражавало
,
убијало
.
Што
тако
са
њоме
да
чине
;
и
то
са
њоме
,
са
којом
су
се
до
скора
с
толиким
поштовањем
и
љубави
опходили
?
А
сада
:
као
да
она
није
ништа
,
и
никада
ништа
ни
била
.
Него
,
као
да
је
увек
била
обична
,
као
нека
ствар
.
И
то
за
кога
је
удају
?
Који
је
то
?
Шта
је
?
Одакле
је
?
И
онда
бол
,
туга
,
плач
,
јад
,
све
већи
и
већи
,
поче
да
је
хвата
,
те
поче
осећати
како
,
онако
ничке
лежећи
,
чисто
у
несвест
пада
.
По
читав
сат
губи
се
,
ништа
не
зна
за
себе
.
А
затим
тешко
,
дуго
,
једва
се
повраћа
.
Али
што
је
дан
већи
бивао
и
више
пролазио
,
а
она
једнако
овамо
сасвим
усамљена
била
,
са
ужасом
поче
опажати
,
како
у
тим
њеним
заносима
,
несвестицама
,
све
више
осећа
,
—
а
од
тога
одмах
би
јој
зуби
зацвокотали
—
како
јој
све
јасније
долази
тај
,
синоћњи
тобожњи
купац
куће
,
а
сада
у
ствари
просилац
.
Као
осећа
већ
себе
у
његову
крилу
и
на
себи
она
његова
уста
,
што
су
синоћ
онако
пожудно
дрхтала
,
и
његове
руке
са
оним
нежним
,
кратким
,
одозго
маљавим
прстима
.
И
због
тога
коса
јој
се
поче
дизати
,
и
по
челу
свуда
је
хладан
зној
пробијати
.
Обезумљена
од
ужаса
због
тих
слика
,
поче
се
дизати
,
и
као
бежећи
из
собе
хуктати
:
—
Боже
!
Боже
!
Али
немајући
куда
,
на
друго
које
место
,
опет
је
ничке
падала
по
кревету
.
И
већ
када
сасвим
дође
ноћ
,
она
најзад
дознаде
све
.
Тетка
јој
се
врати
отуда
,
а
Софка
је
знала
да
ће
сада
,
као
што
је
ред
и
обичај
,
од
ње
дознати
.
И
то
неће
баш
из
њених
уста
чути
,
него
ће
ова
доћи
са
још
којом
женом
,
тетком
или
стрином
,
па
ће
оне
,
никако
овамо
код
Софке
и
не
улазећи
,
већ
у
кујни
,
спремајући
вечеру
,
мало
бољу
,
(
јер
за
Бога
,
ето
имају
гошћу
,
Софку
)
гласно
се
разговарати
,
да
би
из
тога
њихног
разговора
могла
Софка
све
чути
:
и
ко
је
младожења
,
одакле
је
,
шта
је
,
и
све
остало
што
треба
.
А
тако
заиста
и
би
.
Пошто
откључаше
кујну
,
упалише
свећу
,
распалише
огањ
у
кујни
,
спремајући
вечеру
,
почеше
да
причају
:
—
Од
увек
је
то
тако
.
Ето
та
и
та
пошла
је
још
за
горег
.
Ни
у
сну
није
га
снила
а
камо
ли
видела
.
Главно
је
да
је
добра
кућа
.
Сада
ето
тај
Софкин
просилац
,
тај
Марко
,
толико
богат
,
да
се
готово
не
зна
шта
све
има
.
Истина
,
од
скора
се
доселио
из
Турске
,
али
још
тамо
по
граници
држи
ханове
и
продаје
стоку
турској
војсци
.
Овде
у
вароши
од
скоро
је
са
кућом
у
доњој
махали
...
Али
се
Софка
изненади
,
кад
још
чу
,
како
,
као
правдајући
се
,
почеше
да
причају
:
да
,
и
ако
је
младожења
још
мали
,
тек
му
је
дванаест
година
,
ипак
би
се
свака
сматрала
за
срећну
,
што
у
тако
богату
кућу
иде
.
Дакле
,
ни
он
је
не
узима
за
себе
,
није
удовац
,
још
мање
без
деце
,
већ
ето
за
сина
,
који
је
готово
још
дете
!
Софка
поче
осећати
,
како
ће
кроз
грло
сву
крв
и
сву
утробу
избацити
,
јер
тако
поче
да
се
надимље
и
од
бола
,
неизмерна
јада
,
да
стење
.
Али
се
брзо
трже
.
Изиђе
у
кујну
.
Када
је
на
светлости
од
огњишта
и
свеће
угледаше
,
тетка
јој
само
промуца
:
—
Куда
,
Софкице
?
—
Дај
ми
шал
!
Идем
до
куће
,
нешто
сам
заборавила
.
Једва
је
то
могла
да
проговори
,
па
и
не
дочека
да
се
шалом
,
који
јој
тетка
пренеражена
пружи
,
сасвим
заогрне
,
увије
,
него
само
набацивши
га
,
увијајући
више
главу
,
да
је
ко
не
види
,
изиђе
.
Ни
мрак
,
ни
самоћа
,
ни
мртво
падање
воде
са
чесме
не
узнемири
је
.
Сада
је
већ
она
своја
,
није
Софка
девојка
,
Софкица
,
ефенди
-Митина
,
већ
права
жена
,
своја
,
ничија
више
.
Од
беса
стискајући
прса
,
да
би
од
бола
чисто
јаукала
,
и
дижући
шалваре
,
да
што
брже
и
сигурније
корача
,
брзо
пређе
сокак
,
чесму
,
и
уђе
у
кућу
.
И
горе
,
и
доле
,
и
свуда
су
гореле
свеће
.
Као
да
никада
ње
није
било
,
као
да
је
она
умрла
,
одавно
је
саранили
и
већ
заборавили
,
тако
је
у
кући
било
сада
мирно
,
и
осветљено
.
Магда
испаде
из
кујне
и
чисто
устукну
испред
Софке
.
Али
Софка
је
,
показујући
горе
на
очеву
собу
,
само
упита
:
—
Има
ли
кога
?
—
Сам
је
.
Софка
се
попе
.
Испред
врата
виде
само
његове
поређане
ципеле
и
већ
поче
да
дрхти
.
Али
силно
отвори
врата
и
уђе
.
Светлост
се
од
свеће
залелуја
и
готово
што
својим
пламеном
не
опали
косу
очеву
.
Када
је
погледа
,
он
,
као
да
је
неки
стран
дошао
а
не
она
,
његова
Софка
,
подиже
се
и
само
рече
:
—
Ефенд’м
!
Али
по
њеној
узбуђености
и
силини
из
очију
познавши
је
и
досетивши
се
за
шта
долази
,
смрачи
се
,
а
уста
му
већ
почеше
да
играју
.
—
Тато
!
—
поче
Софка
,
а
то
„
тато
“
једва
је
изговарала
,
од
толике
горчине
и
увређености
,
што
он
тако
са
њом
ради
.
—
Ја
не
могу
и
...
нећу
...
И
осећајући
да
ће
изгубити
сву
кураж
и
бризнути
у
плач
пред
њим
,
доврши
брзо
:
—
Ја
не
могу
и
нећу
за
таквога
да
пођем
!
Само
виде
како
се
он
подиже
,
са
неким
сувим
подсмехом
,
онако
у
чарапама
,
приђе
јој
и
свечано
поче
:
—
Софке
,
синко
!
Лепота
и
младост
за
време
је
.
Што
Софку
готово
пренерази
,
то
је
,
што
у
његову
гласу
зазвуча
то
као
његово
сопствено
искуство
,
јад
,
горчина
.
Он
је
сам
то
тако
некада
мислио
,
да
је
лепота
и
младост
најпреча
,
највећа
,
сада
ево
због
тога
дошао
дотле
,
до
сиромаштва
;
а
да
није
тако
мислио
,
не
би
њену
матер
узео
,
не
би
због
тога
оволико
претрпео
,
оволико
се
намучио
,
потуцао
и
још
,
сада
,
када
се
смиловао
и
решио
да
се
к
њима
кући
понова
врати
,
а
оно
,
место
благодарности
,
гле
шта
!
...
Софка
ипак
промуца
:
—
Ја
не
могу
!
—
Ни
ја
не
могу
.
И
одскочи
од
Софке
,
усправи
се
.
Софка
виде
како
му
се
по
ћилиму
прсти
од
ногу
у
чарапама
грче
,
тресу
.
Да
га
као
умилостиви
,
продужи
Софка
.
—
Срамота
!
Од
другарица
и
света
срамота
ме
,
тато
!
—
И
мене
је
срамота
!
Једнако
усправљајући
се
и
већ
од
беса
тресући
се
,
и
то
не
као
пред
Софком
,
већ
као
пред
самим
собом
поче
сав
јад
да
излива
:
—
Зар
мене
није
срамота
?
Зар
ја
то
хоћу
,
мило
ми
?
Зар
ја
не
знам
колико
је
то
што
ја
то
морам
?
И
то
ја
,
ја
!
Ох
!
И
разгневи
се
на
неблагодарност
Софкину
,
јер
он
се
само
за
њену
љубав
вратио
,
да
је
добро
удоми
.
А
то
што
је
даје
за
младожењу
,
који
је
још
дете
,
то
није
баш
толико
страшно
,
колико
је
страшно
ово
његово
:
што
он
ето
мора
са
тим
Марком
,
сељаком
,
да
се
пријатељи
,
да
се
љуби
,
са
њиме
да
живи
.
Па
,
поред
свега
тога
,
ето
још
и
она
—
„
неће
“
,
„
не
може
“
.
А
он
може
!
Он
,
може
све
то
,
а
она
не
може
!
—
И
дрхтећи
од
беса
,
осећајући
како
му
ноге
у
чарапама
упадају
у
ћилим
,
те
испод
њега
осећа
тврдоћу
даске
,
са
рукама
закопчаним
остраг
,
са
раздрљеним
вратом
,
по
коме
се
,
истина
сад
обријаном
али
већ
збрчканом
,
јабучица
била
испречила
,
и
готово
га
гушила
,
не
гледајући
никако
у
Софку
,
продужи
сам
себи
да
говори
:
—
И
ја
могу
,
а
сви
други
не
могу
.
Ја
све
то
могу
,
ја
све
морам
.
Ја
?
Ефенди
-
Мита
!
Нећеш
,
срамота
те
,
срамота
вас
је
(
а
то
„
вас
“
односило
се
на
све
њих
,
на
њу
,
матер
,
цео
свет
)
.
А
не
би
вас
било
срамота
да
ја
идем
пред
цркву
,
у
амале
,
у
Шарени
Хан
,
да
тамо
дочекујем
турске
трговце
,
моје
познанике
,
пријатеље
,
који
се
некад
за
срећне
сматрали
,
када
би
им
примио
поздрав
,
руковао
се
са
њима
,
а
сада
:
да
их
проводим
по
чаршији
,
по
пазару
,
да
терџуманим
и
сеиз
да
им
будем
,
да
би
ми
платили
ручак
у
хану
и
при
поласку
стрпали
који
грош
у
шаку
,
да
од
тога
купим
брашна
,
донесем
вама
,
да
би
имали
шта
јести
...
То
ли
ви
хоћете
од
мене
?
Никада
га
Софка
не
виде
таквога
.
И
што
најстрашније
би
,
то
је
,
што
осети
како
је
сада
она
,
њена
удаја
,
њен
бол
,
јад
,
све
отишло
.
А
да
је
он
,
он
сада
ту
,
његова
несрећа
и
црна
судбина
.
Ходао
је
.
Није
могао
да
се
надише
.
Прсти
су
му
пуцали
;
глава
његова
,
већ
уска
,
стара
,
спарушкана
и
обријана
,
сва
се
тресла
.
Захуктан
,
није
могао
да
се
смири
.
И
Софка
осети
,
да
ово
што
је
рекао
,
и
што
се
збило
између
ње
и
њега
,
није
свршено
,
није
најгоре
,
да
по
овоме
што
никако
не
може
да
се
смири
,
има
нешто
још
горе
да
дође
,
јер
,
осветљен
од
оних
свећа
,
које
су
већ
накриво
гореле
,
видело
се
како
му
појас
и
сва
половина
дрхти
,
тресе
се
,
како
га
колена
,
бутне
кости
издају
,
нихају
се
.
И
како
и
он
сам
,
осећајући
да
мора
између
ње
и
њега
чак
доћи
и
до
тога
,
једнако
притискује
главу
рукама
,
и
јечи
:
—
Ох
!
ох
!
И
као
да
би
хтео
да
се
смири
,
заустави
,
да
избегне
и
спречи
то
.
Али
би
и
то
.
Брзо
се
окрете
к
њој
,
приближи
,
прстима
је
дохвати
за
главу
,
око
ува
и
косе
и
сав
треперећи
и
уздижући
се
на
прсте
и
обзирући
се
око
себе
,
да
ово
,
што
ће
сад
бити
,
можда
и
сама
ноћ
не
чује
,
тихо
,
гробно
поче
:
—
Или
,
зар
,
синко
,
чедо
,
Софке
,
Софкице
моја
,
не
верујеш
тати
?
Мислиш
да
тата
лаже
,
да
има
пара
,
него
тако
хоће
,
ћеф
му
да
те
уда
.
И
ако
то
мислиш
,
онда
—
погледај
тату
!
...
И
разгрну
пред
њом
минтане
,
колију
.
Софка
,
запрепашћујући
се
,
виде
како
су
само
крајеви
колије
и
минтана
његових
и
то
они
узани
поруби
,
који
се
при
ходу
лелујају
и
виде
,
како
су
само
они
били
опшивени
новом
,
скупоценом
поставом
,
док
остала
леђа
изнутра
,
цела
постава
,
сва
је
била
стара
,
масна
;
па
чак
негде
и
без
поставе
са
поиспадалим
памуком
.
А
сам
он
,
његова
снага
,
прса
,
која
су
му
сада
била
откривена
,
заударала
су
на
зној
,
ханове
,
непресвлачење
,
неопраност
,
масноћу
.
Софка
само
поникну
и
готово
паде
до
његових
ногу
.
—
Ох
,
тато
,
тато
!
Брзо
изиђе
,
није
знала
каквог
га
је
оставила
,
да
ли
онако
напред
раскопчаног
и
масног
,
или
палог
,
на
патосу
.
Бежећи
,
примети
како
јој
мати
прође
поред
ње
,
и
оде
к
њему
.
По
томе
она
виде
да
је
ова
све
прислушкивала
,
и
сада
,
бојећи
се
да
му
се
није
што
десило
,
брзо
отрча
к
њему
.
И
заиста
,
тек
што
Софка
сиђе
низ
степенице
и
пође
ка
капији
,
чу
се
одозго
престрашен
материн
глас
:
—
Воде
,
Магдо
!
Воде
брзо
!
Софка
изиђе
на
отворену
капију
и
пође
тетки
.
Није
била
ни
врела
,
нити
осећала
јад
,
бол
,
већ
је
била
утучена
и
чисто
скамењена
.
Брзо
пређе
чесму
и
фењер
,
који
је
мутно
осветљавао
око
себе
.
Вода
је
са
чесме
тешко
падала
.
Свуда
је
било
мирно
и
мраком
притиснуто
,
нигде
се
није
чуо
ни
лавеж
паса
,
ни
бат
чијих
корака
.
Једино
горе
,
из
њине
куће
и
из
оне
његове
,
очеве
,
собе
,
једнако
се
светлост
прозорска
мењала
.
Час
је
тамнила
,
час
сијала
,
сигурно
од
сенке
материне
,
која
је
ишла
по
соби
,
можда
намештала
оца
у
постељу
,
поливала
га
водом
,
освешћавала
.
XИ
Тетка
,
чим
је
виде
,
ма
да
Софка
уђе
мирно
,
одлучно
,
не
посрћући
,
не
зверајући
,
чак
и
отворено
,
истина
мало
замагљених
очију
и
набраних
обрва
,
али
јасно
гледајући
,
ипак
се
уплашено
диже
испред
ње
,
упита
је
,
као
умиравајући
је
:
—
Хоћеш
,
Софке
,
да
вечераш
?
—
Нећу
.
Јела
сам
код
куће
!
—
одговори
јој
Софка
и
упути
се
у
собу
.
И
тек
после
,
када
чу
да
јој
тетка
у
кујни
око
огњишта
све
сврши
,
распреми
,
и
оде
у
ону
супротну
собу
,
да
са
својима
тамо
спава
,
Софка
,
већ
ознојена
,
—
скочи
.
—
Тако
ли
је
то
?
Једино
то
што
себи
прошапута
и
остаде
да
седи
поникнута
,
држећи
се
руком
за
подбрадак
и
уста
.
И
за
чудо
,
опази
како
сада
ништа
не
осећа
:
ни
страх
,
ни
бојазан
,
ни
гнев
.
Само
осећа
у
себи
неку
дубину
,
и
то
,
како
се
та
дубина
испуњава
неким
отужним
,
бљутавим
задахом
,
тако
да
,
од
тога
,
почела
да
се
грози
и
тресе
.
Дакле
то
ли
је
?
А
она
није
знала
.
Није
на
то
ни
мислила
.
Само
је
мислила
о
себи
:
о
својој
красној
мекој
коси
,
о
својој
раскошној
снази
,
којом
се
толико
поносила
,
и
коју
је
толико
пунила
,
и
опијала
својим
до
лудила
страсним
жељама
и
осећајима
.
А
оно
—
шта
је
било
?
Сасвим
друго
.
Сада
никако
није
могла
да
се
отресе
њега
,
оца
,
његових
оних
поцепаних
постава
на
хаљинама
,
његовог
зноја
од
неопраног
одела
и
оног
његовог
лица
;
оног
страшног
,
мртвачког
гласа
,
који
није
молио
,
него
који
се
губио
и
мро
у
његовим
узневереним
устима
,
због
срамоте
и
стида
,
што
мора
пред
њом
,
својим
чедом
,
Софкицом
,
да
се
сада
открива
,
и
да
оно
,
што
не
би
казао
ни
самој
смрти
—
њој
мора
да
исповеди
и
каже
,
а
то
је
:
да
се
нема
ни
хлеба
а
камо
ли
што
друго
и
о
чем
другом
да
се
мисли
,
друго
што
жели
...
А
што
је
најгоре
,
знала
је
да
је
,
после
ове
његове
исповести
и
његова
понижења
пред
њом
,
између
ње
и
њега
све
свршено
.
Он
никада
више
у
њеним
очима
неће
бити
онај
њен
велики
татица
,
ефенди
-Митица
,
и
зато
никада
већ
неће
смети
да
је
погледа
,
још
мање
са
њом
да
се
пошали
,
насмеје
,
помилује
је
,
а
камо
ли
да
се
испред
ње
поносно
,
раздрагано
креће
,
и
још
тражи
да
га
она
,
поштујући
га
,
двори
и
услужује
.
После
овога
,
све
је
то
нестало
.
Зна
он
да
ће
јој
од
сада
увек
бити
на
терету
,
пошто
га
она
собом
,
жртвујући
себе
,
својом
удајом
,
и
одржава
у
животу
,
и
зато
ће
јој
увек
бити
тешко
на
души
,
када
га
види
.
И
зато
ће
је
он
стално
избегавати
.
И
кад
баш
буде
морао
,
због
света
,
с
њоме
да
говори
,
увек
ће
му
бити
у
гласу
нечега
плачног
,
прекорног
,
што
га
је
дотле
гонила
,
да
се
толико
пред
њом
понизи
и
сав
открије
у
свој
својој
наготи
и
тиме
изгуби
у
њеним
очима
све
што
је
имао
и
брижљиво
чувао
.
Софка
поче
осећати
јак
,
тежак
бол
.
Чисто
се
покаја
.
Да
је
само
знала
,
не
би
она
ни
покушавала
да
се
противи
,
а
камо
ли
да
га
онако
у
очи
,
силно
,
чисто
испитујући
гледа
и
противи
му
се
.
Само
да
је
знала
!
Али
и
то
није
било
истина
.
На
што
сада
себе
правдати
!
Знала
је
!
Како
да
није
знала
?
!
Јер
,
када
је
знала
да
никада
неће
бити
жена
свога
избраника
,
онога
о
коме
целог
живота
сневала
,
кога
у
сновима
и
мислима
љубила
и
грлила
,
а
знала
је
да
ће
се
ипак
морати
удати
,
онда—
на
што
је
сада
ово
чинила
?
На
што
,
пошто
је
не
сада
него
од
увек
била
уверена
да
ће
сваки
њен
муж
,
па
ма
ко
био
,
бити
—
не
онај
њен
,
него
други
,
обичан
,
и
да
ће
од
свакога
морати
да
трпи
и
силом
да
подноси
да
је
он
грли
,
љуби
и
са
њоме
ради
шта
хоће
.
Чак
се
некада
и
поносила
тиме
,
што
је
могла
да
се
,
не
као
друге
,
заноси
и
лудује
,
већ
да
је
са
собом
одавно
на
чисто
,
да
ће
,
кад
се
буде
и
удала
,
то
бити
само
бол
и
патња
за
њу
и
да
је
онда
њој
због
тога
све
једно
ко
ће
јој
бити
муж
,
стар
или
млад
;
ружан
или
леп
;
из
боље
куће
или
из
сељачке
...
И
када
је
тако
у
ствари
било
,
зашто
да
се
сада
,
кад
ево
то
дође
,
толико
џапала
,
бунила
и
тиме
се
само
показала
и
она
као
свака
,
обична
девојка
,
шипарица
а
не
она
Софка
,
која
је
свима
била
за
углед
.
И
што
би
толико
луда
,
те
пре
но
што
пође
горе
,
к
њему
,
оцу
,
не
застану
,
не
размисли
се
?
И
када
се
увери
да
се
то
мора
,
онда
што
се
бар
не
показа
како
доликује
њој
?
Што
одмах
,
без
речи
,
не
пристаде
?
И
по
томе
би
сваки
,
нарочито
он
,
отац
јој
,
знао
да
она
пристаје
,
не
што
хоће
,
него
што
се
жртвује
ради
њих
,
да
њих
избави
сиротиње
и
беде
.
Знали
би
то
,
осетили
би
они
,
њени
,
и
не
само
они
,
него
и
цео
свет
.
И
онда
,
колика
би
порасла
,
колика
би
постала
велика
у
очима
свих
!
И
тада
би
јој
и
сам
њен
сопствени
бол
и
јад
,
украшен
овим
пожртвовањем
,
сигурно
био
лакши
,
блажи
,
и
слађе
би
га
подносила
...
А
овако
?
Али
ипак
још
није
доцкан
.
Још
има
времена
да
поправи
,
да
се
покаже
како
се
жртвује
,
приноси
себе
ради
њих
.
И
то
само
ради
њих
,
да
би
они
,
отац
и
мати
,
пошто
њој
иначе
сваком
удајом
предстоји
бол
и
патња
,
од
те
њене
патње
имали
користи
,
том
патњом
бар
њих
,
оца
и
матер
,
ослободила
и
живот
им
осигурала
...
И
наслоњена
у
кревету
,
држећи
главу
рукама
,
осећајући
како
из
кујне
допире
мирис
још
сасвим
незагашеног
огњишта
,
неопраних
судова
од
јела
и
устајалости
,
али
ипак
за
то
промешан
са
свежим
ноћним
ваздухом
,
који
је
кроз
кујнска
напукла
и
стара
врата
продирао
и
до
ње
овамо
,
у
собу
долазио
,
и
гледајући
кроз
собњи
снизак
прозор
у
ноћ
,
која
је
била
прорешетана
дрвећем
баштенским
и
околним
зидовима
комшијских
кућа
,
она
се
поче
осећати
како
се
чак
и
загрева
тим
својим
јунаштвом
и
пожртвовањем
.
Јер
том
својом
жртвом
толико
убија
себе
:
да
,
ето
,
полази
не
само
за
не
равна
себи
,
за
недрагог
,
него
чак
и
за
само
дете
.
Толиком
жртвом
сигурно
ће
запрепастити
и
задивити
све
.
И
у
очима
свих
,
не
само
што
ће
остати
онаква
,
него
ће
све
већа
бивати
и
дизати
се
а
не
можда
,
као
што
је
свет
мислио
и
надао
се
па
сигурно
и
чекао
,
кад
ће
она
,
већ
једном
,
пасти
,
поклекнути
.
Сутра
,
готово
она
пробуди
тетку
,
толико
се
журила
са
том
својом
жртвом
,
и
посла
је
оцу
са
поруком
:
да
пристаје
.
Не
само
тетка
,
мати
јој
,
него
и
сам
ефенди
-
Мита
би
тиме
изненађен
.
Јер
никако
не
верујући
,
дође
сам
овамо
код
њих
.
Кад
уђе
код
Софке
,
она
виде
по
његовом
неиспаваном
и
усплахиреном
лицу
и
радост
али
и
запрепашћење
.
Понова
осети
од
њега
сав
онај
мирис
на
зној
,
неопраност
и
крпе
.
Устаде
,
пољуби
га
у
руку
и
истински
кајући
се
,
што
га
је
синоћ
толико
узнемирила
и
уплашила
,
промуца
:
—
Опрости
,
тато
,
нисам
знала
...
Он
је
стајао
и
једнако
уплашено
гледао
у
њу
:
да
можда
,
можда
она
то
...
И
зато
Софка
,
да
би
га
сасвим
уверила
,
мораде
издржати
до
краја
његов
грозничав
поглед
.
И
он
по
том
њеном
јасном
и
отвореном
погледу
виде
да
је
заиста
истина
,
да
се
заиста
решила
.
Потресен
,
загрли
је
,
и
љубећи
је
по
коси
,
поче
да
муца
:
—
Хвала
,
чедо
!
Хвала
,
Софкице
!
А
то
Софку
највише
потресе
,
до
срца
је
расплака
,
јер
у
том
његовом
унезвереном
дрхтавом
грлењу
њене
главе
,
љубљењу
косе
,
виде
како
он
зна
,
да
он
сада
може
пред
целим
светом
бити
онај
стари
,
велики
ефенди
-
Мита
;
али
пред
њом
,
својом
Софком
,
својим
чедом
,
после
ове
њене
оволике
жртве
ради
њега
,
губи
све
:
и
поштовање
,
и
дивљење
.
Једино
ако
она
хоће
на
њ
да
се
смилује
,
да
га
не
омрзне
,
него
само
да
га
жали
.
И
као
оплакујући
себе
,
зато
је
унезверено
грлио
и
љубио
Софку
по
коси
муцајући
:
—
Хвала
,
Софке
!
Хвала
,
чедо
!
Софка
у
мало
у
глас
што
не
поче
да
рида
,
али
он
,
кад
то
виде
,
брзо
се
трже
од
ње
.
И
,
као
у
накнаду
за
то
,
за
то
своје
малочас
понижење
пред
Софком
,
он
,
чим
изиђе
из
собе
,
поче
тамо
код
тетке
и
напољу
да
размахује
рукама
,
заврће
рукаве
,
и
Софка
чу
,
како
он
,
као
увек
,
високим
и
развученим
гласом
наређује
:
—
Нека
се
ида
и
доведе
Аритон
наводаџија
.
Нека
он
оде
код
газда
-
Марка
.
Нека
му
јави
да
довече
дође
на
„
пијење
“
Софкино
.
А
ви
(
жене
)
сада
тамо
по
кући
,
спремајте
и
удешавајте
!
И
журно
,
као
бежећи
од
те
теткине
куће
,
а
у
ствари
од
Софке
,
изгуби
се
широким
корацима
.
Али
о
томе
Софка
није
имала
када
да
мисли
.
Брзо
се
она
прибра
,
диже
.
И
знајући
да
сад
тек
има
да
се
покаже
,
намести
кревет
и
остале
ствари
по
соби
,
јер
је
знала
да
ће
сада
почети
сваки
час
овамо
долазити
,
улазити
код
ње
у
собу
,
тобож
каквим
послом
,
а
у
ствари
да
њу
виде
,
да
по
њеном
лицу
и
држању
,
седењу
,
цене
како
јој
је
.
И
заиста
,
прво
улете
тетка
.
Навлачећи
количе
,
да
што
пре
оде
код
њих
тамо
,
кући
Софкиној
,
и
да
,
као
што
јој
је
заповедио
Мита
,
помаже
по
кући
и
спрема
,
уђе
она
код
Софке
и
поздрави
је
:
—
Срећно
,
Софке
!
Софка
по
њеном
гласу
виде
,
како
не
само
она
,
него
сви
њени
,
ма
колико
да
се
надали
,
били
уверени
да
ће
она
,
пошто
је
већ
ефенди
-
Мита
то
свршио
и
дао
реч
томе
газда
-Марку
,
морати
на
то
пристати
.
Али
ипак
,
ипак
нису
се
надали
да
ће
Софка
,
тако
олако
пристати
,
чак
и
сама
хтети
.
И
као
што
се
надала
,
целога
тога
дана
не
остаде
мирна
.
Сваки
час
су
отуда
дотрчавали
и
улазили
овамо
код
ње
,
чак
и
деца
.
Али
то
је
било
добро
.
Јер
то
трчкарање
сваки
час
и
загледање
у
њу
толико
јој
досади
,
умори
је
,
отупи
,
да
,
кад
паде
мрак
,
када
јој
донесоше
одело
,
сапуне
,
игле
и
чешљеве
;
када
све
то
испред
ње
на
столици
и
по
прозору
поређаше
и
иза
упаљених
свећа
прислонише
велико
огледало
,
остављајући
је
саму
,
да
се
обуче
и
накити
за
вечерас
,
за
прошевину
и
„
пијење
“
,
—
ништа
је
то
не
потресе
.
И
,
као
у
инат
некоме
,
облачила
се
и
китила
.
Стезала
је
половину
,
да
јој
је
пуцала
;
тесан
јелек
само
је
на
једну
,
најнижу
копчу
закопчала
,
да
су
јој
прса
бректала
;
кроз
рукаве
танке
кошуље
бљештала
су
јој
обла
рамена
и
једре
,
вреле
мишице
.
И
када
,
већ
доцкан
,
дођоше
и
јавише
да
јој
је
свекар
већ
ту
,
и
када
она
са
тетком
пође
кући
,
ни
тада
се
не
узнемири
.
Од
прошле
ноћи
и
целога
овога
дана
била
је
толико
уморна
,
толико
засићена
и
отупела
,
да
је
била
на
све
равнодушна
.
Ништа
је
није
дирало
.
Ни
када
уђе
у
кућу
,
ни
када
виде
горе
осветљене
прозоре
и
отворена
врата
,
кроз
која
се
светлост
расипала
по
доксату
и
пунила
степенице
;
ни
само
грљење
и
љубљење
доле
у
кујни
са
женскињама
.
Чак
и
када
,
већ
дубоко
у
ноћ
,
дође
време
да
иде
горе
,
љуби
у
руку
свекра
,
од
њега
прими
дар
и
белегу
,
она
и
онда
мирно
оде
.
Још
мирније
,
и
с
тако
хладним
устима
,
пољубила
га
у
руку
,
и
затим
,
измакнувши
се
,
остаде
стојећи
,
јасно
,
прибрано
гледајући
у
све
,
особито
у
њега
,
свекра
,
новога
свога
„
тату
“
.
Он
,
раскречених
ногу
,
подбочених
руку
о
колена
,
седео
је
на
пресавијеном
јастуку
,
а
,
с
десне
стране
,
ефенди
-
Мита
са
испред
њих
постављеном
софром
,
пуном
не
јела
(
пошто
ће
вечера
после
доћи
,
после
„
пијења
“
Софкиног
)
него
мезета
:
ђаконија
,
гурабија
и
слаткиша
.
Из
Маркових
дебелих
чизама
,
са
јаким
рачвастим
мамузама
,
јасно
и
оштро
се
оцртавало
његово
обло
колено
у
чоханим
чакширама
.
Прсти
су
му
били
дебели
,
кратки
и
са
набраном
али
чистом
белом
кожом
.
Само
на
једној
руци
имао
је
и
то
само
један
једини
велики
златан
прстен
.
Минтан
и
јелеци
му
,
око
врата
,
били
су
готово
отворени
,
и
он
то
сигурно
никад
није
ни
закопчавао
због
косматости
,
маља
,
које
су
му
вириле
.
Лице
му
је
било
још
свеже
,
и
тек
око
очију
и
уста
било
је
бора
.
Само
уста
су
му
била
не
толико
широка
,
колико
пуна
,
месната
,
са
овалном
брадом
и
кратким
обријаним
вратом
.
Из
целог
њега
била
је
нека
дивљина
и
силина
.
Он
сада
већ
није
,
као
први
пут
кад
је
био
,
збуњен
,
саплетен
,
него
слободан
.
То
се
видело
по
његовим
комотно
раскреченим
ногама
,
лаком
седењу
,
и
сасвим
слободно
испруженим
прстима
руке
на
колену
.
Као
да
је
он
одавна
за
тако
што
и
био
,
па
сада
,
и
наишавши
на
то
,
и
на
Софку
,
и
на
ефенди
-
Миту
,
и
на
матер
њену
,
и
на
оволику
лепоту
и
раскош
,
сав
је
срећан
.
И
што
Софку
раздрага
,
било
је
то
,
што
он
,
пре
но
што
њу
,
као
што
је
био
ред
,
отпустише
од
себе
,
да
после
међ
собом
сврше
прошевину
,
и
пре
но
што
она
,
пољубивши
га
поново
у
руку
,
пође
вратима
—
устаде
и
дође
до
Софке
.
Тако
чврсто
стаде
,
да
му
чизме
зашкрипаше
,
и
као
да
се
под
од
собе
подави
.
И
на
изненађење
свих
,
—
јер
то
није
обичај
,
пошто
је
она
већ
тиме
што
је
дошла
горе
,
пољубила
га
у
руку
,
показала
да
пристаје
—
он
ипак
поче
:
—
Софке
,
знаш
већ
шта
је
.
Знаш
шта
ће
бити
.
Али
ја
,
тата
,
ако
буде
судбина
да
ти
то
будем
,
имам
пре
свега
нешто
да
те
молим
.
Богом
да
ти
није
просто
,
ако
пристанеш
,
пре
но
што
се
ти
сама
решиш
;
Богом
да
ти
није
просто
,
ако
пођеш
и
дођеш
у
моју
кућу
,
а
да
ти
сама
нећеш
...
Истина
,
за
сада
тата
нема
такву
кућу
,
каква
треба
за
тебе
,
али
ће
то
тата
теби
...
.
Глас
му
је
био
такав
,
да
Софка
осети
како
јој
кроз
грло
,
чак
на
дно
срца
продире
.
Али
и
она
се
прибра
.
Не
устукну
.
Још
мање
,
као
што
би
друга
,
да
поцрвене
,
замуца
и
од
стида
побеже
,
остављајући
родитељима
да
место
ње
они
одговарају
.
Испод
својих
танких
обрва
јасно
пусти
поглед
и
,
на
изненађење
оца
,
који
као
да
се
још
није
могао
прибрати
и
смирити
од
страха
,
она
кратко
,
топло
рече
:
—
Хоћу
!
Свекру
као
да
више
ништа
није
требало
.
Приђе
јој
.
Пољуби
је
у
чело
,
осети
јој
мирис
косе
.
Она
га
поново
пољуби
у
руку
.
—
Нека
си
ми
благословена
!
И
Софка
виде
како
он
,
као
опијен
од
узбуђења
,
поред
тога
што
је
толико
владао
собом
,
грчевитим
прстима
поче
баратати
по
недрима
,
по
још
дужим
џеповима
од
јелека
.
Видело
се
како
је
,
ма
да
се
бојао
,
стрепио
да
од
свега
можда
неће
ништа
бити
,
ипак
за
срећан
случај
спремио
особит
дар
.
Најпосле
нађе
то
.
Извади
велику
,
густу
низу
све
од
самих
дубла
,
свако
зрно
од
по
пет
дуката
.
Сам
јој
веза
о
врат
низу
,
која
је
била
толико
пуна
и
дугачка
,
да
јој
злато
својом
жутином
покри
цела
прса
.
И
сама
Софка
,
која
је
била
навикла
на
толики
сјај
,
ипак
чисто
претрну
.
Понова
га
пољуби
у
руку
.
—
Хвала
,
тато
!
И
сиђе
доле
.
За
собом
чу
како
сви
,
и
отац
и
мати
,
као
одахнуше
у
општем
усклику
:
—
Нека
је
са
срећом
!
И
почеше
се
између
себе
љубити
.
Особито
је
ефенди
-
Мита
чврсто
и
јако
грлио
новога
пријатеља
,
Марка
.
До
речи
није
могао
да
дође
.
Као
да
никако
још
није
веровао
у
све
то
.
Колико
је
пута
у
потаји
дрхтао
и
тресао
се
од
страха
,
при
помисли
да
од
свега
неће
ништа
бити
;
да
Софка
,
каква
је
,
сигурно
неће
пристати
,
испустиће
се
овака
прилика
,
неће
се
доћи
до
новаца
,
и
то
оваквог
,
великог
,
многог
новца
,
какав
се
зна
да
само
он
,
тај
газда
Марко
,
има
,
него
да
ће
најзад
морати
да
наступи
оно
...
дугови
,
продаја
куће
...
А
сада
,
ето
,
хвала
Богу
,
испуни
се
!
Али
још
како
се
тек
обрадова
,
кад
Марко
,
занесавши
крајеве
од
минтана
тако
,
да
му
сасвим
изиђоше
из
појаса
и
силава
и
разлетеше
се
око
њега
,
извади
другу
кесу
,
и
,
гурнувши
лактом
са
софре
тепсије
и
тањире
,
стаклад
и
чаше
,
поче
не
да
броји
него
да
изручује
злато
.
—
Ово
је
за
спремање
.
Нека
ми
се
Софка
спреми
како
она
хоће
.
И
ништа
да
се
не
жали
!
И
једнако
,
непрестано
је
из
кесе
сипао
све
само
злато
,
дукате
,
старе
,
нове
,
као
побуђавеле
од
силног
увијања
у
крпе
,
чувања
по
влажним
местима
.
И
када
се
на
софри
читав
куп
,
рпа
од
злата
начини
,
ефенди
-
Мита
чисто
кликну
.
Као
да
се
понова
роди
и
оживе
,
тако
силно
викну
:
—
Магдо
!
Магда
,
одоздо
,
као
да
је
на
тај
глас
одавно
чекала
,
нагло
уђе
.
—
Магдо
!
—
заносећи
се
поче
Мита
—
Магдо
,
Магдице
!
(
Први
пут
што
је
тако
ослови
,
због
чега
Магди
ноге
поклецнуше
од
радости
)
.
Наша
Софка
хоће
да
нам
иде
!
Ето
,
хвала
милостивом
Богу
,
дочекасмо
и
то
.
А
сада
,
Магдо
,
капију
широм
отварај
,
на
њој
два
фењера
пали
и
донеси
ми
пушку
.
Да
огласим
!
Нека
свет
види
!
Нека
свет
чује
!
И
устаде
.
—
Нека
свет
чује
!
—
говорио
је
идући
онако
у
чарапама
,
и
понесавши
собом
паре
,
које
мати
беше
увезала
у
пешкир
,
ка
отвореном
прозору
.
Паре
баци
у
ћоше
на
миндерлук
,
међу
јастуке
.
Од
њих
се
чу
онај
тупи
,
ситан
златни
звек
.
Не
могући
да
дочека
,
док
му
Магда
пушку
донесе
,
поче
да
се
нагиње
на
прозор
,
ослања
о
пречаге
гледајући
испред
себе
ту
варош
,
покривену
покровом
од
кућних
кровова
,
изрешетаним
димњацима
и
високим
дрвећем
,
како
се
испред
њега
,
по
падини
,
у
ноћном
полумраку
у
округ
оцртава
.
Гледао
је
ту
варош
,
тај
свет
,
који
га
толико
у
потаји
као
сигурно
чекао
да
види
понижена
и
у
напред
ситећи
му
се
и
знајући
као
какав
ће
изгледати
:
ако
не
сасвим
осиротео
,
а
оно
више
за
жалење
.
А
оно
ето
,
сада
је
опет
он
,
какав
је
и
био
,
још
је
он
,
онај
стари
,
велики
ефенди
-
Мита
...
И
узимајући
од
Магде
пушку
,
бесно
,
сав
цептећи
од
радости
,
поче
да
пуца
.
И
на
изненађење
свих
,
пуцњи
пушака
у
брзо
почеше
да
се
мешају
са
свирком
свирача
,
који
су
од
једном
,
од
некуд
одозго
,
овамо
кући
почели
да
долазе
.
А
све
је
то
била
Магда
спремила
.
Одавна
знајући
за
све
,
послала
једног
слугу
и
наредила
му
да
одмах
,
чим
чује
пуцањ
пушака
,
свираче
овамо
води
.
Кућа
засија
.
Фењери
,
упаљени
на
капији
,
почеше
да
дрхте
и
да
бљеште
,
такође
и
кујна
,
подрум
и
готово
све
собе
биле
су
осветљене
.
Комшилук
се
узбуни
,
почеше
да
долазе
.
Испрва
нису
веровали
.
Али
када
видеше
толике
свираче
,
толику
светлост
,
трчкарање
,
као
при
свакој
свадби
и
прошевини
,
сви
се
изненађено
тргоше
и
уверише
се
да
је
заиста
и
са
њом
,
Софком
,
већ
једном
свршено
...
XИИ
У
зору
,
када
су
сви
били
полегали
,
да
се
одморе
,
Марко
,
сада
већ
свекар
,
коме
су
такође
били
наместали
,
неопажен
се
диже
,
и
сиђе
доле
.
Кришом
Магду
замоли
да
му
доведе
коња
.
Само
га
Софка
опази
.
Истрча
за
њим
.
—
Куда
,
тато
?
Марко
се
зарадова
услед
те
њене
пажње
а
и
уплаши
,
да
се
због
тога
други
горе
не
пробуде
.
—
Ћути
,
ћери
!
Сада
ће
тата
да
се
врати
!
Идем
,
да
наредим
код
куће
.
Морао
је
то
.
Није
смео
новога
пријатеља
да
одведе
онако
,
пошто
је
знао
,
да
код
куће
нико
не
зна
и
није
ништа
спремно
.
Зато
је
он
целе
ноћи
,
поред
свега
пића
и
весеља
,
једнако
морао
да
се
држи
,
чува
,
да
би
,
ето
као
сад
,
пре
но
што
сване
,
отишао
кући
,
спремио
и
тамо
удесио
и
после
дошао
по
пријатеља
,
да
га
води
к
себи
,
на
даљу
част
и
даље
весеље
.
Зато
и
он
,
кад
се
осети
на
алату
,
кад
изиђе
из
капије
,
дрхћући
из
све
снаге
,
пође
слободно
,
срећно
,
што
се
не
превари
,
што
се
не
испуни
његова
сумња
,
да
никада
Софка
,
и
толика
и
таква
лепота
,
неће
поћи
за
његова
сина
,
још
мање
ући
у
његову
,
сељачку
кућу
,
и
бити
његова
снаја
.
И
он
,
ни
сада
још
никако
не
верујући
у
то
,
од
среће
,
није
на
коњу
могао
да
се
смири
.
Алат
,
зачуђен
том
његовом
немиру
у
седлу
,
а
због
јако
затегнуте
узде
и
његових
грчевито
стегнутих
колена
у
слабине
,
поче
,
пропињући
се
од
бола
,
да
окреће
к
њему
своју
главу
,
као
да
га
пита
и
види
шта
му
је
газди
.
Али
Марко
само
положи
руку
на
алатово
чело
,
на
гриву
,
између
ушију
,
и
чисто
стидљиво
,
као
умиравајући
га
,
промуца
:
—
Ћути
,
алате
!
И
пусти
му
дизгин
.
Алат
појури
гризући
узду
и
измахујући
њом
,
а
пазећи
да
своје
задње
ноге
много
не
избацује
у
страну
,
да
не
би
Марка
наглим
кретањем
својих
сапи
у
седлу
дрмао
и
друскао
.
Полети
као
тица
покрај
махала
ка
њиховој
улици
Модрина
зоре
и
свеж
,
још
влажан
ваздух
поче
да
их
шиба
.
Тек
се
свањивало
.
Из
кућа
по
махалама
разлегали
су
се
на
све
стране
петли
.
Упаљене
свеће
виделе
су
се
из
појединих
соба
и
штала
.
Рубови
долина
оцртавали
су
се
на
небу
и
губили
једно
у
другом
.
Марко
улете
на
отворену
капију
,
која
је
као
увек
кад
би
он
био
у
вароши
,
а
не
био
код
куће
,
некуд
ноћу
отишао
,
морала
целе
ноћи
отворена
да
стоји
.
Арса
га
први
виде
,
и
преплашен
одјури
унутра
,
у
кујну
,
код
газдарице
,
да
је
пробуди
:
—
Газдарице
,
газда
!
У
то
Марко
дојаха
до
прага
кујнског
.
Стана
,
његова
жена
,
изиђе
и
придржа
му
коња
.
Он
још
с
коња
,
скидајући
се
,
пружи
јој
руку
.
—
Целивај
!
Она
га
целива
,
али
се
трже
уплашено
и
поче
да
блене
.
—
Кажи
,
драгичка
!
—
Па
...
драгичка
,
—
поче
Стана
,
снебивајући
се
и
чудећи
се
.
—
Снаху
имаш
!
...
—
Али
,
као
да
му
то
не
беше
довољно
,
застаде
и
гледајући
је
одозго
,
светло
,
настави
:
—
Снаху
имаш
,
што
цео
свет
нема
,
Софку
,
хаџи-Трифунову
унуку
.
Али
не
знаш
ти
,
—
окрену
се
он
љутито
,
кад
виде
да
она
не
само
што
се
не
зарадова
,
већ
се
и
уплаши
.
Брзо
уђе
у
ону
велику
собу
и
отуда
чу
се
како
виче
:
—
Да
се
намести
!
Што
год
има
,
све
да
се
донесе
.
Све
да
се
скине
с
тавана
.
Арса
поче
као
без
душе
,
од
страха
,
да
доноси
и
уз
помоћ
Станину
да
намешта
.
Марко
је
стајао
,
гледао
и
сам
наређивао
Арси
шта
ће
где
да
се
намести
и
како
.
—
Ту
...
Тако
...
Још
...
—И
онако
у
чизмама
,
појасима
,
са
силавом
и
гуњом
,
сагињао
се
и
,
за
чудо
,
сам
својом
руком
,
а
не
ногом
,
намештао
је
и
дотеривао
асуре
,
покровце
,
говорећи
:
—
Тако
...
То
овде
...
Тако
...
Дај
још
...
Све
донеси
!
...
Пошто
наместише
собу
и
пошто
је
Марко
још
једном
прегледа
,
чизмама
утапка
,
нарочито
крајеве
,
око
зидова
,
да
не
штрчи
испод
ћилимова
слама
нових
рогожа
.
И
пошто
још
једном
запрети
Арси
,
да
све
уреди
а
особито
да
се
она
,
газдарица
његова
,
одмах
обуче
као
што
треба
,
и
спреме
све
за
дочек
,
брзо
и
то
пешке
оде
,
врати
се
код
Софкиних
,
да
отуда
доведе
пријатеља
,
ефенди
-
Миту
.
Стана
,
тек
када
он
оде
,
кад
остаде
сама
,
увиде
да
је
заиста
све
то
истина
.
И
онда
се
сасвим
уплаши
.
Али
Арса
јој
не
даде
.
Силом
,
доносећи
јој
хаљине
,
гонио
ју
је
да
се
облачи
.
Нарочито
је
пазио
да
по
обичају
свом
,
не
веже
и
обеси
о
појас
онај
сељачки
ножић
са
неким
старим
,
зарђалим
кључићима
.
Она
се
облачила
,
али
никако
није
могла
још
себи
да
дође
и
никако
није
веровала
у
све
ово
.
Али
,
када
доцније
,
пошто
се
сасвим
раздани
,
пошто
сунце
у
велико
огреја
,
одозго
почеше
да
се
чују
свирачи
,
и
већ
овамо
код
њих
да
се
виђају
махалска
деца
како
испред
свирача
јуре
,
и
кад
,
сигурно
на
тај
глас
свирке
,
из
комшилука
,
тобож
због
воде
са
њиховог
бунара
,
почеше
да
долазе
жене
,
она
,
као
да
се
сакрије
,
побеже
,
уђе
у
кућу
.
И
тамо
у
кујни
,
да
ли
од
радости
,
среће
,
или
ко
зна
због
чега
,
бризну
у
плач
.
Арса
међутим
истрча
,
да
широм
отвори
капију
и
да
тамо
на
њој
дочека
новог
пријатеља
.
Стана
их
,
једва
се
држећи
на
ногама
,
бришући
сузе
,
а
једнако
осврћући
се
и
кријући
се
,
да
је
толики
свет
,
који
одједном
испуни
двориште
,
не
види
и
спази
како
плаче
—
дочека
у
кујни
.
Марко
,
када
је
виде
такву
смушену
,
не
само
што
се
,
по
обичају
,
не
наљути
и
не
зграну
на
њу
,
него
смејући
јој
се
,
као
да
је
изведе
из
забуне
,
поче
је
дирати
:
—
Не
плачи
,
бабо
!
Да
те
није
жао
,
што
си
постала
баба
?
И
ефенди
-
Мита
јој
приђе
,
пољуби
се
са
њом
.
—Како
си
пријатељице
?
Јеси
рада
пријатељима
?
Она
је
само
муцала
:
—
Како
да
не
,
како
да
не
!
И
док
су
њих
двојица
тамо
у
соби
на
покровцима
седели
,
Арса
им
износио
од
сваке
сорте
ракије
,
да
пробају
,
која
ће
им
се
допасти
,
па
да
им
после
ту
точи
и
доноси
,
она
овамо
,
у
кујни
,
није
могла
од
огњишта
да
се
макне
.
Још
више
је
збуњивала
свирка
испред
куће
а
највише
навала
света
:
комшилука
,
деце
,
и
старих
жена
,
што
почеше
,
као
на
свакој
прошевини
,
да
пуне
кућу
честитајући
:
—
Срећно
,
срећно
,
тетка-
Стано
!
Од
Цигана
,
који
би
јој
потражио
да
штогод
пије
,
свакоме
је
по
пуну
оканицу
,
онако
како
би
дохватила
,
давала
са
тепсије
,
по
којој
их
је
Арса
био
наређао
.
А
међутим
,
ма
да
је
знала
да
то
треба
,
и
баш
је
то
највише
и
плашило
,
осећала
је
како
никако
не
може
да
се
сагне
,
да
кафу
на
огњишту
пристави
и
скува
,
још
мање
да
слатко
изнесе
и
послужи
,
или
бар
да
уђе
тамо
к
њима
,
у
собу
,
и
,
као
што
је
ред
,
са
новим
пријатељем
се
разговара
:
пита
за
здравље
снахе
и
нове
пријатељице
,
које
истина
није
још
познавала
,
али
које
су
јој
сад
толико
миле
и
драге
,
као
да
су
јој
рођене
.
А
Марко
,
као
да
је
знао
каква
је
она
сада
,
поново
изиђе
,
да
је
охрабри
.
—
Де
,
шта
ти
је
?
И
,
што
никада
,
помиловао
је
по
њеној
уској
,
готово
седој
глави
.
Њу
то
још
више
потресе
:
—
Ох
,
не
могу
,
бре
,
Марко
!
И
то
рече
таквим
гласом
,
са
таквим
сјајем
у
очима
,
као
ко
зна
пре
колико
година
,
ваљда
целог
живота
један
пут
,
ваљда
још
у
почетку
брака
,
прве
брачне
ноћи
,
ако
јој
је
тако
мило
и
потресено
излетело
то
:
„
ох
,
бре
,
Марко
“
,
па
ето
тек
сада
,
после
толиких
година
.
И
од
среће
дохвати
Маркову
руку
,
принесе
је
своме
лицу
и
поче
је
љубити
,
осећајући
како
је
прсти
његови
милују
.
—
Де
,
де
...
—
И
самога
Марка
то
текну
и
раздрага
.
—
Па
држи
се
,
не
подај
се
...
—
храбрећи
је
врати
се
у
собу
.
XИИИ
После
прошевине
,
све
се
до
ситница
дознало
о
њима
:
нарочито
о
њему
,
газда
Марку
.
Од
скора
су
се
били
доселили
из
Турске
.
Али
,
као
да
нису
ни
живели
,
тако
се
за
њих
овамо
горе
,
око
цркве
и
у
правој
вароши
,
мало
знало
,
као
и
за
цео
тај
њихов
крај
доле
.
Знало
се
само
да
је
испод
цркве
,
да
води
на
друм
,
и
да
поред
текије
и
преко
винограда
излази
на
границу
.
Њихово
село
било
тамо
у
Турској
,
одмах
иза
манастира
Светог
Оца
.
Куће
све
од
камена
,
чак
и
кровови
од
камених
плоча
.
А
њихова
кућа
највећа
,
у
средини
села
,
готово
као
нека
кула
,
пошто
је
и
цело
село
произишло
из
те
њихове
куће
.
Говорило
се
да
је
сама
њихова
кућа
читав
спрат
у
манастиру
подигла
,
чесме
поправљала
и
све
што
требало
давала
манастиру
,
а
нарочито
своје
људе
из
браства
,
села
,
да
заједно
са
калуђерима
бране
манастир
.
Јер
су
на
далеко
били
чувени
,
нарочито
претци
Маркови
,
као
„
качаци
“
.
Турчин
,
који
би
запао
међ
њих
,
у
њихов
атар
,
село
,
више
се
не
би
видео
жив
.
Аскер
,
ма
колики
био
,
ретко
да
се
отуда
враћао
,
а
да
није
бивао
или
преполовљен
или
готово
сав
уништен
.
А
већ
кајмакам
или
спахија
за
какав
данак
,
десетак
,
није
смео
ни
да
привири
.
Једино
што
се
око
тога
њиховог
,
као
градића
а
не
села
,
била
у
наоколо
удаљена
неколика
арнаутска
села
.
А
то
богаство
њиховог
села
и
њихове
куће
умножио
је
највише
исти
овај
газда
Марко
,
када
је
,
после
оца
,
предузео
старешинство
.
Он
је
био
и
писмен
.
Отац
га
као
ожењеног
(
а
оженио
га
,
по
обичају
,
рано
,
дечком
)
дао
у
манастир
,
да
учи
.
Али
га
дуго
није
задржао
:
бојао
се
да
много
не
„
преучи
“
,
разнежи
се
и
оде
у
варош
.
У
том
отац
убрзо
умро
,
те
он
предузео
кућу
водити
.
Поче
јаче
да
се
дружи
са
Арнаутима
и
да
продаје
стоку
за
турску
војску
.
Али
једно
све
поквари
.
Марко
и
неки
чувени
Ахмет
,
Арнаутин
,
поглавица
највећег
и
најјачег
фиса
,
поред
интереса
што
су
имали
да
њихове
куће
и
фисови
буду
у
љубави
,
јер
нико
онда
није
био
у
стању
да
на
њих
удари
,
и
лично
су
се
њих
двојица
волели
.
И
то
се
волели
толико
,
да
су
се
он
и
Ахмет
,
и
ако
овај
Арнаутин
,
туђе
вере
,
у
манастиру
пред
калуђером
побратимили
и
то
пијући
из
расечених
руку
крв
један
од
другог
.
Од
тада
за
њих
двојицу
није
било
вере
,
ничега
.
Маркова
кућа
за
Ахмета
је
била
слађа
,
пријатнија
него
његова
рођена
;
као
што
опет
за
Марка
у
Ахметовој
кући
није
имао
ни
харема
ни
ичега
скривеног
.
А
обојица
су
били
лични
,
наочити
и
силни
.
Када
би
остали
на
само
,
гледајући
се
,
осећали
би
како
од
задовољства
и
среће
затрепере
.
И
увек
су
били
заједно
,
по
трговини
,
по
саборима
,
чак
и
по
манастирима
и
весељима
.
Цео
крај
,
целу
чувену
Пчињу
њих
двојица
су
носили
и
имали
у
својим
рукама
.
Колико
би
пута
Марко
,
бавећи
се
по
годину
дана
на
путу
,
кад
би
дошао
,
прво
свраћао
тамо
,
код
Ахмета
,
побратима
,
и
код
њега
преседео
,
одморио
се
и
тек
онда
дошао
кући
.
А
знало
се
да
ниједан
Ахметов
барјам
,
весеље
,
радост
његове
куће
и
његова
браства
не
може
бити
без
њега
,
каогод
и
овамо
код
Марка
опет
без
Ахмета
,
или
кога
од
његових
укућана
.
Ахметов
синовац
,
Јусуф
,
готово
одрасте
у
Марковој
кући
.
За
њега
се
знало
да
га
Ахмет
,
пошто
није
имао
деце
,
највише
воли
и
да
њега
спрема
себи
за
заменика
.
А
да
га
је
највише
волео
,
видело
се
по
томе
,
што
га
код
„
побратима
“
остављао
,
нешто
стога
што
је
ближе
био
манастир
,
да
би
могао
чешће
ићи
и
тамо
учити
,
а
највише
да
се
код
Марка
и
његових
,
као
куд
и
камо
питомијих
,
светскијих
,
што
више
прилагоди
,
научи
,
упитоми
и
спреми
за
старешинство
и
вођство
браства
.
И
нико
није
био
пажен
и
вољен
као
тај
већ
„
њихов
Јусуф
“
,
„
Јусуфче
“
како
су
га
сви
звали
.
За
све
Маркове
браственике
био
је
он
као
неко
вуче
,
неко
дивље
младунче
,
које
они
треба
што
више
да
припитоме
,
што
више
да
му
угоде
.
И
сваки
му
је
чинио
,
угађао
,
више
него
својему
.
Али
после
се
видело
шта
је
.
Марко
је
имао
сестру
,
и
то
једину
,
коју
је
,
хотећи
да
је
поштеди
,
да
се
не
би
удала
за
каквог
њиховога
сељака
и
била
изложена
тешком
сељачком
и
планинском
животу
,
одвојио
и
оставио
код
куће
.
И
чак
послао
је
,
да
и
она
учи
у
манастиру
.
Доцније
,
није
је
тако
брзо
удавао
,
једнако
меркајући
какву
за
њу
згодну
прилику
.
И
она
је
после
,
као
једина
женска
,
која
је
вечито
била
код
куће
,
чак
и
за
време
највећих
пољских
радова
,
највише
се
са
тим
Јусуфчетом
и
забављала
.
Она
га
поучавала
свему
:
и
читању
,
облачењу
и
говору
.
И
могли
су
наочиглед
,
пред
свима
,
да
се
љубе
,
па
ипак
никоме
не
би
могла
да
падне
рђава
мисао
.
Прво
што
је
она
од
њега
била
старија
,
а
и
што
је
то
била
Маркова
,
„
батина
“
сестра
,
која
им
је
,
у
осуству
његовом
,
била
старешина
.
А
друго
што
се
знало
да
сама
она
врло
добро
зна
какав
би
због
тога
лом
и
несреће
настале
.
Али
једне
године
,
када
се
Марко
вратио
,
она
је
толико
била
бременита
,
да
није
смела
да
се
појави
.
Марко
,
кад
чуо
,
једва
,
на
молбу
и
плач
свих
,
на
комаде
својом
руком
што
је
не
исече
.
И
не
смири
се
,
догод
му
не
јавише
да
су
је
на
коњима
—
а
све
кришом
ноћу
—
у
неки
женски
манастир
одвели
,
и
не
показаше
прамен
њене
осечене
косе
и
парче
од
црне
јој
калуђерске
ризе
.
Али
на
ужас
и
трепет
браственика
,
видело
се
како
он
,
бата
им
,
Марко
,
чисто
жали
.
И
то
не
толико
себе
,
колико
Ахмета
побратима
,
јер
за
Јусуфчића
зна
се
да
мора
бити
мртав
;
али
,
дај
Боже
,
да
се
на
томе
заустави
,
а
да
ови
његови
и
самога
Ахмета
са
кућом
не
униште
.
Узалуд
Ахмет
,
пренеражен
,
цео
фис
довукао
к
себи
,
да
му
Јусуфчића
дан
и
ноћ
чувају
и
пазе
.
Кришом
га
ноћу
одводили
у
друга
племена
,
само
да
Маркови
не
дознаду
где
је
.
Али
то
ништа
није
помогло
.
Најмлађи
из
браства
Маркова
,
још
неогарена
,
детиња
лица
,
као
да
је
испод
земље
ишао
,
тако
неопажен
прошао
сва
арнаутска
села
,
нашао
село
и
кућу
,
у
коју
су
били
одвели
Јусуфчића
.
Не
зна
се
како
се
попео
на
кров
,
како
је
цео
дан
преседео
скривен
у
баџи
,
трпећи
да
га
дави
и
гуши
дим
са
огњишта
.
Само
,
кад
ови
у
вече
са
Јусуфчићем
засели
око
огњишта
,
да
вечерају
,
наоружани
,
са
пушкама
преко
крила
,
и
са
стражом
испред
куће
,
овај
одозго
,
кроз
баџу
,
упао
посред
огњишта
.
У
мраку
и
запрепашћености
свих
одсекао
Јусуфчићу
главу
.
И
онда
дочекан
од
својих
,
праћен
њима
,
халакајући
,
дојурили
сви
овамо
и
горе
,
на
кући
побили
мртву
Јусуфчићеву
главу
,
те
њоме
опрали
грех
и
срамоту
са
кућног
старог
и
каменог
слемена
.
Одмах
Марко
,
не
себе
ради
,
него
да
сачува
јединца
сина
а
и
браству
будућег
вођу
и
старешину
,
—
жену
и
сина
превео
овамо
.
Купио
ову
кућу
.
Навукао
отуда
са
села
све
оно
богаство
,
истина
сирово
али
велико
:
грдне
дењкове
ћилимова
и
поњава
,
брашна
,
вуне
,
вина
,
а
од
стоке
само
кућне
краве
,
кућне
коње
,
са
којима
су
се
били
,
нарочито
жена
му
и
син
,
као
сродили
.
А
сам
он
,
као
не
могући
да
се
одвоји
сасвим
отуда
,
а
и
с
тога
,
што
би
без
њега
сва
родбина
била
потучена
и
упропашћена
од
Ахметовог
браства
,
закупио
неколико
ханова
,
који
су
били
по
граници
,
који
су
више
служила
за
шверц
,
крађе
и
пушкарање
између
Арнаута
,
него
за
трговину
,
да
би
из
тих
ханова
држао
Арнауте
у
шкрипцу
,
страху
.
Овамо
кући
,
у
варош
,
ретко
би
долазио
.
Ако
би
дошао
у
години
три
,
четири
пута
.
Чак
и
преобука
слала
му
се
од
куће
,
па
и
то
не
често
.
Обично
суботом
,
када
би
долазиле
рабаџије
,
да
на
својим
тешким
,
воловским
колима
,
за
ханове
пренесу
еспап
,
као
:
велики
грумен
соли
,
каце
пуне
зејтина
,
гаса
,
али
увек
највише
барута
и
олова
и
оружја
.
Овде
је
једнако
седела
његова
жена
,
Стана
,
са
оним
слугом
,
Арсом
,
који
се
већ
није
сматрао
као
слуга
,
јер
је
код
њих
био
и
одрастао
.
А
Стана
,
како
први
пут
дошла
овамо
,
у
кућу
,
таква
и
остала
.
Већ
је
била
стара
.
Сува
,
висока
,
са
уским
лицем
,
мирним
,
готово
белим
очима
и
устима
.
Ма
да
је
имала
чиме
целу
кућу
да
намести
,
ипак
ништа
није
чинила
.
Још
су
стајали
дењкови
везаних
ствари
:
ћилимова
,
јастука
,
покроваца
.
Требало
је
само
један
дан
,
па
да
се
кућа
сва
испуни
.
Али
она
,
увек
тобож
као
од
великог
посла
,
није
могла
.
Све
се
као
канила
.
Сваки
дан
се
брижно
питала
:
кад
ће
већ
по
кући
да
размести
,
а
опет
би
остављала
и
одуговлачила
.
Све
се
као
нечем
надала
.
А
изгледало
је
да
се
највише
надала
,
да
ће
се
опет
вратити
у
село
,
ма
да
је
била
сама
уверена
да
је
то
немогућно
.
И
зато
никако
се
није
могла
да
„
повароши
“
,
да
се
помири
и
уживи
у
кућу
.
Вечито
је
била
сама
,
и
као
одбачена
од
нечега
.
Долазиле
би
јој
комшике
,
од
њих
неке
,
исто
тако
као
и
она
,
досељенице
из
Турске
.
И
она
би
ишла
к
њима
,
али
само
то
и
више
ништа
.
Ни
с
једном
да
се
истински
спријатељи
.
А
од
целог
одела
,
по
коме
би
се
могло
да
суди
да
је
у
вароши
,
само
што
је
носила
антерију
и
то
скупоцену
,
свилену
,
али
опет
је
испод
ње
вирио
крај
њене
дугачке
,
дебеле
сељачке
кошуље
.
Једнако
се
још
забрађивала
жутом
,
простом
и
јаком
шамијом
,
једнако
опасивала
футом
,
о
којој
је
висило
ношче
са
неколико
кључића
од
разних
сандука
.
И
једино
што
је
,
место
у
опанцима
и
боса
,
ишла
у
папучама
и
вуненим
белим
чарапама
.
Па
и
то
,
колико
се
пута
заборави
и
почне
да
везује
опанке
,
док
не
би
,
смејући
јој
се
,
Арса
подвикнуо
:
—
Е
,
еј
,
газдарице
,
нисмо
у
Пчињи
.
И
да
јој
није
било
још
тога
Арсе
,
ко
зна
шта
би
било
од
ње
,
онако
саме
.
Он
јој
је
био
све
,
и
село
и
варош
.
Он
је
ишао
по
вароши
,
по
чаршији
,
и
онда
све
њој
овамо
до
ситница
причао
.
Она
је
од
њега
сазнавала
каква
је
чаршија
,
какви
дућани
,
еспапи
,
механе
,
нарочито
Шарени
Хан
,
где
долазе
из
Турске
Турци
и
њихни
сељани
.
Свакога
од
њих
Арса
би
редовно
доводио
овамо
код
ње
,
и
они
би
се
после
с
муком
,
гошћени
и
чашћени
,
могли
од
ње
да
одвоје
,
и
да
јој
наодговарају
на
њена
силна
запиткивања
о
свему
.
И
бар
да
јој
сина
Томчу
,
када
овај
поче
расти
,
Марко
остављао
код
ње
,
можда
би
јој
било
друкчије
.
Али
,
чим
Томча
одрастао
мало
,
прешао
десету
годину
,
он
га
—
као
бојећи
се
опет
да
чак
овамо
,
у
варош
,
Ахметови
по
његову
главу
не
пређу
—
почео
водити
са
собом
и
после
га
готово
никако
од
себе
и
не
пуштао
.
Само
на
Божић
или
Ускрс
долазио
би
с
њиме
.
И
тако
она
никада
сина
да
се
нагледа
,
никад
да
може
макар
ноћу
,
у
спавању
,
да
га
ижљуби
.
А
и
он
,
дечко
,
па
већ
као
отац
.
Нема
још
дванаест
година
,
а
већ
почео
нож
да
носи
и
са
два
појаса
да
се
опасује
,
и
да
се
на
њу
издире
,
заповеда
јој
и
никако
јој
не
да
да
га
много
љуби
и
милује
.
Једино
што
би
јој
покаткад
сам
долазио
,
то
би
било
којом
суботом
,
када
би
,
место
оца
,
дошао
са
рабаџијама
,
да
еспап
узму
.
Па
и
то
би
морао
одмах
сутра
рано
да
се
враћа
.
Колико
пута
,
када
јој
га
по
толико
месеци
он
никако
не
пошље
нити
јој
ко
други
—
а
то
је
највише
плашило
—донесе
какву
вест
о
њима
,
она
,
не
могући
да
издржи
,
почне
Арсу
,
као
да
је
он
крив
,
да
пита
и
да
га
као
кори
:
—
Ох
,
што
не
шаље
то
дете
?
Што
га
толико
држи
код
себе
?
Мало
се
он
крви
са
том
проклетијом
(
Арнаутима
)
,
него
и
оно
дете
.
Арса
би
почео
да
се
као
буни
,
љути
,
што
она
њега
пита
.
—
Па
шта
знам
ја
,
газдарице
?
Знаш
ти
газду
.
Али
одмах
би
окренуо
да
је
храбри
:
како
ће
га
сигурно
послати
ове
суботе
,
јер
откада
нису
ништа
пазаривали
.
А
да
је
то
сигурно
,
да
ће
ове
суботе
ко
од
њих
доћи
,
зна
и
по
томе
,
што
је
он
тобож
чуо
,
како
су
ових
дана
имали
тамо
много
посла
,
многе
муштерије
,
и
све
су
истрошили
од
еспапа
.
Али
би
тада
,
сигурно
осећајући
колико
лаже
,
и
Арса
прекидао
,
остављао
је
и
као
бежао
од
ње
.
Она
и
не
слушајући
га
,
јер
је
увек
од
њега
такве
одговоре
и
добивала
,
враћала
би
се
пресамићена
у
кућу
хукћући
:
—
Ох
,
шта
га
не
шаље
?
.
.
Па
бар
да
јаве
...
Изедоше
ме
!
XИВ
На
глас
да
се
Софка
испроси
,
цела
варош
,
ситећи
јој
се
,
одахну
.
Дакле
једном
већ
и
то
се
и
са
њом
сврши
,
и
да
су
они
сами
Бога
молили
,
па
не
би
им
тако
испало
за
руком
,
да
се
она
овако
уда
,
у
такву
сељачку
кућу
и
за
таквог
младожењу
,
још
дечка
,
кога
ће
морати
да
учи
како
да
се
опасује
и
умива
.
И
пошто
никог
није
гледала
,
нико
њој
није
био
раван
и
достојан
ње
,
на
послетку
и
право
је
да
тако
и
сврши
.
Бар
да
се
зна
!
Нека
се
види
,
да
и
она
није
баш
онаква
и
толика
,
за
какву
се
издавала
.
Затим
,
по
обичају
,
и
поред
тога
,
почеше
у
потаји
разна
причања
,
оговарања
.
Али
у
колико
су
оговарања
,
приче
ишле
и
шириле
се
,
у
толико
је
овамо
код
Софке
једнако
била
широм
отворена
капија
,
двориште
навек
почишћено
,
и
горе
намештене
собе
нису
могле
да
се
напримају
истог
тог
ужурбаног
и
радозналог
света
,
особито
женскиња
.
Али
Софка
је
све
то
знала
унапред
и
јуначки
издржавала
.
Знала
је
каква
ће
запиткивања
,
задиркивања
бити
,
а
све
из
потаје
да
се
дозна
и
види
да
ли
је
заиста
она
срећна
,
да
ли
га
заиста
воли
,
таквога
мужа
,
још
дете
!
Знала
је
да
ће
најмаснија
и
најдрскија
пецкања
бити
од
њених
тобож
интимних
некадањих
другарица
и
вршњакиња
.
И
зато
је
била
обучена
у
раскошно
одело
,
у
тешке
,
црвене
као
крв
шалваре
,
са
великим
жутим
колутима
од
срме
око
џепова
и
ногавица
.
На
прсима
јој
је
увек
била
она
низа
дуката
,
поклон
од
Марка
,
које
јој
цела
прса
покривала
и
која
је
,
као
што
је
Софка
и
знала
,
свакога
највише
и
запрепашћивала
.
Дочекивала
их
је
све
са
ужагреним
очима
и
као
крв
руменим
устима
,
чак
и
навлаш
обојеним
,
јер
је
знала
да
ће
те
њене
ужагрене
очи
и
румена
уста
тумачити
се
да
су
сигурно
,
као
код
сваке
веренице
,
од
љубави
и
среће
.
У
вече
Софка
,
заморена
тим
доласцима
,
испружила
би
се
по
миндерлуку
,
који
је
био
у
исто
време
и
кревет
.
Магда
у
синији
,
готово
клечећи
испред
ње
,
служила
би
је
јелом
,
да
би
Софка
због
тога
морала
ма
штогод
да
једе
,
јер
иначе
није
ништа
од
јела
узимала
.
После
вечере
целе
ноћи
Магда
би
код
ње
предремала
,
тобож
да
јој
је
на
услузи
,
а
у
ствари
чувајући
је
.
Јер
Софка
,
поред
свега
што
се
упињала
,
не
подавала
,
ипак
,
ипак
,
сваке
ноћи
као
да
је
била
у
грозници
.
Не
зна
које
је
већ
доба
,
тек
осећала
би
себе
како
је
сва
врела
.
Из
уста
почео
би
да
је
пали
дах
.
Окретала
би
главу
прозору
,
и
тамо
на
небу
,
међ
облацима
,
одмах
би
тако
јасно
и
истински
видела
како
се
оцртава
и
издиже
он
.
Јак
,
висок
,
са
јаким
рукама
.
И
онда
он
почиње
к
њој
да
долази
.
Узима
је
на
своје
руке
,
и
,
не
сагибајући
се
,
толико
је
снажан
,
приноси
је
себи
,
и
љуби
је
,
тако
да
би
му
чак
и
врх
од
носа
осећала
.
Тада
би
ђипила
.
Унезверена
,
изван
себе
од
страха
,
хватала
би
Магду
за
руку
и
показивала
јој
на
прозор
и
на
небо
.
—
Магдо
,
видиш
ли
?
Магда
,
као
све
то
унапред
знајући
,
да
ли
из
искуства
или
из
веровања
,
враџбина
,
одмах
би
јој
квасила
чело
водом
и
мокрим
пешкиром
влажила
усне
.
Софка
би
се
брзо
освешћавала
,
и
да
би
од
Магде
то
сакрила
,
као
од
стида
,
окретала
би
се
ничке
и
наређивала
јој
:
—
Магдо
,
покри
ме
.
Хоћу
да
спавам
!
А
сутра
,
дању
,
Софка
већ
није
жалила
себе
,
јер
би
гледала
како
је
собом
,
својом
жртвом
и
оним
својим
ноћним
мукама
,
бар
остале
усрећила
.
Кућа
се
повратила
и
добила
онај
њен
некадањи
,
стари
,
сјајни
,
толико
чувени
изглед
:
утишана
,
умирена
и
свечана
.
Отац
јој
у
пола
новом
оделу
,
а
није
хтео
сасвим
ново
да
начини
,
да
се
не
би
казало
да
је
то
од
Софкиних
пара
,
што
је
од
свекра
добила
.
По
цео
дан
би
био
код
куће
.
Или
се
шета
,
или
обилази
око
куће
,
по
башти
и
све
надгледа
,
дотерује
.
Највише
се
задржава
у
подруму
,
у
коме
су
већ
лежала
разна
бурад
од
пића
,
што
му
пријатељ
Марко
послао
и
што
он
свакога
дана
поново
тражи
,
кад
би
му
се
које
пиће
допало
.
Око
ручка
он
већ
постаје
нестрпљив
,
што
ручак
није
готов
.
Сам
иде
у
кујну
,
обилази
око
огњишта
,
проба
од
јела
и
наређује
Магди
или
матери
,
како
ће
се
које
јело
запржити
,
које
парче
меса
за
њега
оставити
и
боље
се
испећи
...
Мати
опет
,
једнако
обучена
у
свечано
,
главе
не
диже
од
спремања
колача
,
туцања
шећера
,
пржења
кафе
:
по
кујни
не
може
се
проћи
,
а
да
се
не
нагази
на
које
зрно
шећера
или
кафе
.
Од
преосталих
татлија
,
колача
и
локума
,
што
се
није
могло
да
поједе
,
долапи
,
рафови
и
прозори
доње
собе
претрпани
.
А
то
све
због
њега
,
оца
.
Њему
се
увек
допадну
ти
колачи
,
а
не
могући
све
да
их
поједе
,
наређује
да
се
остали
оставе
,
па
ће
их
он
сутра
појести
.
А
то
опет
никада
није
чинио
.
Пошто
му
се
сутра
неки
нови
колачи
и
пите
допадну
,
то
онда
опет
наређује
да
од
њих
оставе
за
њега
за
сутра
.
И
то
се
толико
дана
гомилало
,
да
ускоро
почела
цела
кућа
,
особито
доле
,
кујна
и
она
велика
соба
,
да
заударају
на
онај
тежак
,
масан
задах
,
пун
загушљивости
,
тешкоће
,
али
некако
сладак
,
раздражљив
.
А
опет
целог
дана
не
може
Софка
да
се
одбрани
од
дарова
и
поклона
што
јој
отуда
свекар
Марко
једнако
шаље
.
Он
после
прошевине
престао
да
иде
од
куће
у
хан
и
село
.
Сигурно
сада
кућу
и
све
журно
спрема
за
свадбу
.
И
онда
целог
дана
овамо
шаље
дарове
и
слаткише
за
њу
.
И
свако
вече
,
у
мрак
,
чисто
кријући
се
,
и
сам
као
осећајући
да
није
у
реду
,
али
ипак
сваког
би
дана
долазио
.
Одоздо
са
капије
чуо
би
се
његов
пун
глас
:
—
Где
је
моја
Софка
?
И
силином
,
пуноћом
и
раздраганошћу
тог
свог
гласа
испунио
би
целу
кућу
,
чак
овамо
горе
,
до
Софке
.
Она
,
задижући
шалваре
,
да
јој
не
би
сметале
,
а
и
косу
склањајући
иза
врата
,
потрчала
би
одозго
к
њему
.
—
Ево
ме
,
тато
.
И
љубила
би
га
у
руку
.
Он
би
јој
давао
дар
изговарајући
се
како
тобож
ишао
тако
по
чаршији
,
па
му
случајно
пало
у
очи
,
а
особито
какве
минђуше
,
и
ето
купио
за
њу
.
И
после
чашћења
и
гошћења
са
оцем
,
чак
и
вечере
и
после
ње
дубоког
у
ноћ
седења
,
он
,
одлазећи
и
праћен
Софком
са
свећом
до
капије
,
увек
у
потаји
,
кришом
,
да
га
не
би
ко
чуо
,
питао
би
је
:
—
Да
ти
не
треба
пара
?
Да
ти
да
тата
.
—
Имамо
,
имамо
,
тато
.
—
Ама
не
то
.
Него
за
тебе
,
да
своје
паре
имаш
,
па
ако
ти
што
треба
,
што
зажелиш
,
да
купиш
себи
.
Даље
је
не
би
ни
питао
,
и
Софка
би
,
љубећи
га
на
растанку
у
руку
,
осетила
у
шаци
дукат
.
XВ
И
за
све
време
од
како
се
испроси
,
па
ни
на
сам
испит
,
кад
први
пут
виде
младожењу
свог
,
Томчу
,
кога
и
не
запамти
,
јер
јој
је
једва
допирао
испод
пазуха
,
никако
се
Софка
не
заплака
.
И
тек
у
очи
свадбе
,
у
суботу
,
када
по
обичају
са
свима
девојкама
и
младим
женама
из
родбине
и
комшилука
оде
у
амам
,
да
се
искупа
и
спреми
за
сутрашњи
дан
,
за
венчање
,
први
пут
што
се
тамо
заплака
.
Цео
амам
био
је
закупљен
.
Мати
и
друге
јој
тетке
и
старе
жене
остале
су
код
куће
.
Једино
што
је
пошла
баба
Симка
,
чувена
трљачица
,
која
ће
тамо
Софку
купати
.
Њој
је
то
био
занат
.
Била
се
испрва
потурчила
,
побегавши
за
Турчином
.
Доцније
,
када
је
овај
напустио
,
служила
је
по
харемима
,
а
кад
остарела
,
вратила
се
овамо
.
И
од
тада
једнако
сваку
удавачу
она
тамо
у
амаму
купа
и
„
трља
“
.
Говорило
се
како
она
зна
мађије
:
како
купајући
удаваче
она
их
и
учи
,
даје
им
као
неке
чини
,
како
ће
се
сутра
,
на
дан
венчања
,
и
после
венчања
,
мужевима
што
више
допасти
и
ући
им
у
вољу
.
Зато
је
Софка
са
том
баба
Симком
и
пошла
.
Мати
јој
је
имала
само
што
више
јела
,
пита
и
колача
да
испошље
у
амам
,
чиме
ће
се
оне
тамо
частити
и
гостити
.
И
заиста
је
све
то
одавно
,
још
пре
ручка
,
по
слушкињама
,
заједно
са
преобукама
,
било
однесено
.
А
Софка
кад
пође
,
онда
се
само
понеше
дарови
:
пешкири
,
чарапе
,
чиме
ће
се
амамџика
и
остало
особље
даривати
.
То
,
увијено
у
бошчи
,
понесе
собом
баба
Симка
.
Испраћене
и
одгледане
са
њихне
капије
чак
до
на
крај
улице
,
ушле
су
у
ону
уску
,
криву
улицу
,
која
је
,
водом
излокана
,
била
навек
пуна
камења
,
те
се
није
могло
да
иде
у
гомили
,
скупа
,
већ
у
реду
,
једно
за
другим
.
На
капијама
жене
,
девојке
устајале
су
и
,
знајући
да
то
она
,
Софка
ефенди
-Митина
,
иде
у
амам
,
радознало
су
ишчекивале
да
је
виде
.
Симка
,
срећна
,
као
да
јој
је
ово
најбоља
препорука
за
њен
занат
,
јер
ето
и
они
,
ефенди
-Митини
,
позвали
је
да
им
Софку
купа
,
а
камо
ли
неће
други
,
нижи
,
сиротнији
од
њих
.
Са
сваком
се
старијом
женом
здравила
,
разговарала
и
застајкивала
.
А
и
ове
саме
су
је
заустављале
,
као
да
је
то
њена
радост
,
слава
,
што
се
Софка
удаје
.
Свака
ју
је
предусретала
:
—
О
срећно
,
срећно
,
баба
Симка
!
Она
,
радосна
,
одговарала
је
:
—
Хвала
,
хвала
,
да
Бог
да
ускоро
и
убрзо
и
ваша
девојка
!
Софка
,
огрнута
у
нову
,
скупоцену
,
невестинску
колију
,
дар
од
свекра
,
ишла
је
у
средини
.
Било
јој
је
пријатно
.
Знала
је
да
све
у
њу
гледају
.
Нова
чохана
колија
,
ма
да
је
топло
заогртавала
и
грејала
је
,
ипак
ју
је
стезала
у
плећима
и
око
кукова
.
Знала
је
да
јој
се
сигурно
сада
снага
зато
јаче
испољава
,
види
.
Око
врата
уздигнута
јака
нежно
и
меко
миловала
јој
је
врат
.
Пењући
се
том
уском
улицом
и
приближавајући
се
амаму
и
оном
ћошку
за
који
су
морале
да
зађу
и
одатле
право
чаршијом
на
више
да
оду
у
амам
,
Софка
је
знала
да
ће
,
као
увек
,
на
том
ћошку
око
дућана
бити
скупљених
момака
,
нежењених
,
и
другог
света
.
Нарочито
их
је
ту
у
дане
,
суботом
,
када
се
знало
да
женске
иду
на
купање
.
А
све
морају
ту
да
наиђу
.
Знала
је
да
ће
их
сада
сигурно
бити
и
више
.
Јер
још
и
пре
,
као
девојка
,
када
би
она
и
мати
идући
на
купање
ту
наишле
,
одмах
би
се
осетио
међ
њима
покрет
,
јер
њих
две
биле
су
обучене
у
најлепше
,
најскупоценије
одело
.
И
није
се
знало
коме
више
да
се
диве
,
која
је
лепша
,
да
ли
мати
или
она
,
Софка
.
А
сада
,
кад
иде
као
удавача
,
била
је
уверена
да
ће
се
што
више
скупити
,
да
би
је
што
боље
гледали
,
подсмехујући
се
и
сажаљевајући
је
,
што
ето
и
она
већ
мора
де
се
уда
,
истина
за
најбогатијег
газду
али
још
сељака
,
тек
што
се
доселио
,
и
то
за
мужа
,
кога
није
ни
знала
и
који
је
био
још
дете
.
И
то
она
,
она
!
Зато
Софка
,
приближујући
се
са
осталима
,
није
се
,
као
друге
удаваче
,
плашила
од
тог
гледања
,
већ
је
,
не
гледајући
ни
у
кога
,
ишла
мирно
,
полако
.
Остале
су
,
нарочито
младе
девојке
,
шипарице
,
црвенећи
од
радозналих
,
чисто
зазорних
погледа
,
као
кроз
шибу
пролазиле
и
бежале
на
више
ка
мосту
и
амаму
,
тако
да
је
баба
Симка
,
кад
је
видела
да
ће
са
Софком
готово
сама
остати
,
морала
да
их
гласно
зове
.
—
Море
,
шта
се
растурате
?
—
Заустављала
их
да
би
,
као
што
је
ред
,
обичај
,
све
заједно
стигле
пред
амам
,
који
се
одмах
више
моста
видео
.
Он
је
био
округао
,
са
старим
каменовима
а
при
дну
,
около
,
сав
мемљив
и
влажан
.
Горе
,
испод
самог
крова
,
прозори
са
решетком
да
се
не
би
могло
кроз
њих
из
чаршије
тамо
унутра
гледати
.
Кров
полегао
,
широк
и
сав
црн
.
Једино
у
средини
горе
,
где
су
била
стакла
кроз
која
је
у
амам
долазила
светлост
,
видео
се
креч
,
малтер
.
Око
амама
свуда
вода
,
нарочито
од
оне
амамске
чесме
,
из
које
се
амам
водом
пуни
а
која
се
после
овамо
у
чаршији
и
око
амама
разлевала
.
Више
амама
опет
је
настајала
чаршија
и
чувена
циганска
махала
,
са
високом
,
старом
сахат
кулом
.
Отуда
су
већ
допирали
звуци
ћеманета
,
дахира
и
бубњева
које
су
тамо
Цигани
,
свирачи
,
по
својим
колебама
пробали
и
дотеривали
,
да
буду
готови
и
,
чим
падне
мрак
,
почну
отуда
да
се
растурају
овамо
по
вароши
.
Испред
амама
дочека
их
сама
амамџика
.
И
пошто
је
Софка
пољуби
у
руку
и
дарова
је
кошуљом
,
она
прво
њу
уведе
унутра
и
одведе
је
у
чело
,
на
најлепше
место
,
где
је
био
прострт
душек
,
док
су
свуда
около
по
миндерлуку
биле
асуре
.
Под
је
патосан
плочама
.
У
средини
горела
је
обешена
лампа
,
јер
је
од
високих
ограђених
прозора
било
мало
светлости
.
Једино
што
је
било
још
светлости
,
то
је
долазила
од
оног
великог
купа
жара
,
који
се
црвенећи
жарио
и
светлео
и
око
кога
су
се
сушили
пиштимаљи
.
За
Софком
уђоше
и
остале
.
И
чим
се
за
њима
затворише
и
закључаше
амамска
врата
,
све
,
осетивши
се
затворене
,
сасвим
се
ослободивши
,
брзо
,
весело
почеше
да
се
пењу
по
миндерлуку
и
да
се
свлаче
.
Убрзо
се
амам
зашарени
свученим
хаљинама
,
испуни
се
разговором
,
кикотањем
,
радосним
узвицима
од
журбе
.
И
поче
и
пре
купања
:
голицање
,
смех
,
набацивање
хаљина
једне
на
другу
,
силом
свлачење
и
откопчавање
неких
,
које
су
се
стиделе
,
јер
су
тек
сада
први
пут
долазиле
у
амам
.
Нарочито
од
младих
жена
,
скоро
удатих
,
није
се
могло
опстати
.
Оне
су
прве
биле
свучене
,
прве
готове
.
Сваку
девојку
су
јуриле
,
задиркивале
.
У
брзо
па
лупа
нанула
Циганки
,
које
су
ишле
и
распремале
,
лупа
врата
амамских
и
њихних
токмака
,
обешених
дрвених
ћутука
,
који
су
по
вратима
,
приликом
затварања
,
падали
одозго
ударајући
их
и
притискујући
их
,
да
што
боље
стоје
затворена
—
све
се
то
измеша
и
поче
да
бруји
...
Неке
,
већ
готове
,
свучене
,
не
могући
чекати
,
са
нанулама
у
рукама
,
трчале
су
босе
по
плочама
,
да
што
пре
уђу
унутра
,
а
отуда
се
враћале
вриштећи
,
прскане
хладном
водом
од
других
које
су
пре
њих
ушле
.
И
све
,
као
да
им
је
баба
Симка
била
све
и
сва
,
отац
,
мати
,
њој
су
се
обраћале
,
тужиле
једна
на
другу
.
По
која
тек
вриштећи
отуда
истрчи
.
—
Тето
,
мори
,
види
ове
!
Не
може
од
њих
да
се
прође
!
За
њом
,
готово
посрћући
,
узверена
,
зајапурена
излеће
друга
и
виче
:
—
Баба
-
Симка
,
стрина
Паса
сву
ме
модрицом
начини
!
Сву
ме
изуједа
.
Из
амама
опет
допире
стрина-Пасин
грлени
глас
,
глас
младе
,
мале
,
пуне
жене
и
тек
сада
,
после
удадбе
,
сасвим
развијене
:
—
Сама
је
кучка
.
Не
може
да
издржи
,
кад
се
види
како
је
лепа
,
па
се
сама
уједа
и
штипа
.
Софка
,
са
баба-
Симком
до
себе
,
онако
одвојена
,
на
најлепшем
месту
на
душеку
који
је
покривен
белим
новим
чаршавом
,
свлачила
се
.
Али
некако
споро
.
Она
је
одавна
за
све
ово
знала
.
И
онда
,
чим
се
испросила
,
унапред
је
знала
да
ће
све
ово
бити
:
цела
њена
свадба
,
и
оне
прошевине
,
и
китке
,
и
дарови
,
и
оно
скупљање
мушких
на
ћошку
,
гледање
и
сада
ово
у
амаму
.
Знала
је
како
ће
и
сада
,
као
и
некада
,
исто
овако
кроз
високе
прозоре
једва
допирати
светлост
,
тамо
у
дну
трептати
онај
велики
куп
жара
,
испод
миндерлука
бити
хладноћа
од
влажних
плоча
,
тамо
на
улазу
стајати
тестије
хладне
воде
,
поређани
редови
нанула
и
Циганке
у
мокрим
хаљинама
,
суве
,
црне
са
светлим
очима
и
белим
зубима
.
А
из
правог
амама
ће
допирати
топлота
,
пара
и
она
загушљива
амамска
устајалост
...
Знала
је
и
то
да
је
сада
,
када
уђе
,
неће
више
гледати
као
пре
,
када
је
са
матером
долазила
,
још
била
неиспрошена
(
онда
је
све
из
далека
чисто
заобилазе
,
дивећи
се
њеној
лепоти
)
,
већ
да
ће
је
сад
сасвим
друкчије
гледати
.
Као
да
је
никада
нису
виделе
.
Сада
ће
све
,
када
почне
да
се
свлачи
,
кришом
,
једва
,
из
потаје
,
ишчекивати
да
се
сасвим
свуче
,
те
да
је
што
више
могу
гледати
,
мотрити
јој
сваки
део
тела
,
сваки
њен
покрет
.
А
све
то
стога
,
што
се
сутра
удаје
,
иде
мужу
.
За
све
то
Софка
је
знала
и
била
према
томе
унапред
одавно
равнодушна
.
Али
када
виде
да
се
све
свукле
,
готово
све
отишле
у
амам
,
а
до
њених
ногу
једина
остала
баба
Симка
,
па
и
она
већ
готова
,
опасана
пиштимаљем
и
са
великим
нанулама
на
сувим
ногама
,
и
чисто
заклањајући
својим
усахлим
телом
бакарне
боје
Софку
од
радозналих
погледа
,
пушећи
разговарала
са
амамџиком
и
,
са
неком
насладом
,
мешала
турске
речи
,
—
Софка
чисто
претрну
,
јер
се
није
надала
да
ће
јој
сада
све
то
оволико
и
овако
доћи
.
И
из
страха
да
то
ко
не
опази
,
да
се
зато
она
тако
споро
свлачи
,
што
се
боји
,
и
онда
као
сажаљевајући
је
,
да
не
почну
долазити
по
њу
,
да
је
охрабре
,
она
брзо
,
одједном
,
баци
са
себе
и
остало
одело
и
ужурбано
позва
Симку
.
—
Хајде
,
тето
!
Циганка
,
којој
амамџика
брзо
намигну
и
која
је
нарочито
зато
стајала
и
чекала
,
брзо
Софки
донесе
лепе
,
шарене
,
„
седевске
“
нануле
и
понизно
их
навуче
на
њене
мале
,
румене
ноге
.
Затим
пође
испред
Софке
,
да
јој
отвори
врата
.
Софка
,
као
тресући
се
од
језе
,
главом
забаци
косу
.
Осети
како
јој
се
она
по
леђима
и
дужином
тела
заталаса
,
и
нежно
је
помилова
.
Ножним
прстима
јаче
држећи
нануле
,
да
јој
се
случајно
не
исклизну
,
упути
се
вратима
.
Прва
врата
,
тешка
,
пуна
влаге
,
стара
,
при
дну
сва
иструлела
,
отвори
јој
Циганка
.
Она
са
Симком
уђе
.
И
када
чу
како
велики
„
токмак
“
по
вратима
лупну
,
затварајући
их
за
њом
,
кад
осети
пару
,
влагу
од
воде
и
сапунице
а
из
амама
урнебесне
клике
,
кикотање
,
звечање
тасова
,
запљускивање
воде
,
она
опет
претрну
,
опет
,
као
што
се
није
надала
,
дође
јој
тешко
,
тужно
.
Али
се
трже
и
сама
отвори
друга
врата
и
уђе
у
амам
.
Испрва
се
није
могло
од
паре
ништа
да
види
.
Једино
је
одозго
кроз
зракаста
стакла
долазила
светлост
и
осветљавала
средину
,
„
тершене
“
,
а
около
по
сводовима
,
по
„
курнама
“
,
где
је
био
потпун
мрак
,
горела
су
кандила
и
мрко
црвено
осветљавала
.
Из
чепова
шуштала
је
вода
падајући
у
камена
,
мраморна
,
четвртаста
корита
.
На
средини
тершена
једва
се
назирала
изваљена
тела
и
око
њих
или
по
њима
већ
слепљени
праменови
,
влажних
,
дугих
,
црних
коса
.
Чврсто
,
високо
,
упути
се
она
својој
курни
,
која
се
познавала
и
по
двама
кандилима
и
по
црвеном
застору
на
улазу
,
али
је
баба
Симка
задржа
и
шану
јој
:
—
Софке
,
прво
на
тершену
да
се
изнојиш
и
испариш
.
Она
скрену
.
Све
које
су
лежале
радосно
,
дирајући
је
,
дочекаше
је
и
начинише
јој
у
средини
места
.
Она
се
попе
,
леже
.
Али
не
као
остале
,
на
леђа
,
комотно
,
већ
ничке
,
сакривши
прса
и
подбочивши
чело
на
преокренут
тас
.
Угрејана
плоча
пекла
ју
је
.
Али
њој
је
било
хладно
.
У
прстима
стиснутих
руку
,
у
грлу
,
осећала
је
јед
,
горчину
,
и
то
на
саму
себе
.
Што
да
јој
је
сада
овако
?
Што
,
када
је
све
знала
,
ипак
да
јој
сада
дође
оволико
тешко
?
Што
да
је
виде
и
гледају
како
њој
није
мило
,
не
радује
се
.
И
још
када
Симка
седе
до
ње
прекрстивши
ноге
и
једнако
пушећи
и
пијући
ракије
,
што
јој
амамџика
беше
послала
,
и
то
не
,
да
и
она
,
као
остале
,
лежи
,
да
се
пари
,
већ
да
чека
када
ће
Софка
бити
готова
,
па
да
је
купа
,
трља
.
И
та
близина
баба-Симкина
дође
јој
још
теже
.
А
знала
је
да
сада
настаје
и
теже
и
горе
.
Јер
сада
ће
понова
настати
весеље
,
певање
.
И
то
,
као
увек
,
све
ће
песме
бити
о
љубави
,
чежњи
,
месечини
...
И
заиста
,
ускоро
то
и
би
.
Жене
су
око
ње
још
лежале
и
париле
се
,
али
девојке
већ
почеше
.
Не
могу
више
да
издрже
лежање
,
топлоту
.
Почеше
опет
по
курнама
,
око
чепова
,
и
тамо
по
плочама
изваљујући
се
једна
другој
у
крило
,
да
се
пљускају
.
А
из
крајњих
тамних
кутова
,
где
се
од
паре
нису
могле
да
виде
,
почеше
гласно
да
певају
тад
нову
песму
:
„
Жали
,
дико
,
и
ја
ћу
жалити
.
“
Одмах
све
прихватише
.
И
жене
око
Софке
дигоше
се
.
И
оне
одоше
тамо
,
измешаше
се
са
девојкама
.
И
оне
почеше
да
се
умивају
,
поливају
водом
,
певајући
заједно
са
њима
.
Жене
су
се
познавале
по
јачини
и
ширини
гласова
.
Вода
отуда
из
курни
,
од
многог
поливања
,
поче
у
млазевима
да
се
разлева
овамо
око
Софке
и
око
тершена
.
А
песма
све
јача
,
страснија
.
И
то
као
навлаш
све
око
онога
:
како
није
благо
ни
сребро
ни
злато
,
и
како
као
да
је
она
тобож
имала
драгог
,
волела
се
са
њим
,
па
сада
не
полази
за
њега
,
—
и
оне
,
видећи
како
јој
је
тешко
,
сажаљевају
је
,
и
даби
је
утешиле
,
певају
те
песме
о
растанку
.
Хоће
да
јој
покажу
како
она
није
сама
,
како
ето
и
међ
њима
има
које
су
исто
тако
несрећне
,
туже
,
вену
.
А
Софка
је
знала
да
то
код
ње
није
.
И
зато
јој
теже
падало
.
Готово
сама
,
поклопљена
ничке
,
опкољена
паром
,
водом
,
песмом
,
осећала
је
како
је
пара
гуши
,
како
заједно
са
паром
гута
речи
тих
песама
.
А
они
ударци
токмака
на
вратима
од
Циганки
,
које
су
,
послужујући
,
сваки
час
излазиле
и
улазиле
,
као
маљеви
је
лупају
по
глави
и
у
мозгу
јој
остају
.
А
песма
,
звук
тасова
све
јачи
,
све
бешњи
.
Док
једна
,
а
то
баш
она
која
се
тужила
како
је
стрина
Паса
уједа
,
витка
,
црнпураста
и
бежећи
од
другарица
,
које
су
је
јуриле
,
поливале
водом
,
да
јој
се
сва
коса
била
слепила
по
њеном
красном
витком
телу
,
дотрча
овамо
на
тершене
код
Софке
и
дигнувши
руке
,
затуривши
главу
,
запева
тако
силно
,
да
амам
као
звоно
одјекну
:
„
Да
знаш
,
дико
,
да
знаш
,
дико
,
„
Како
венем
за
те
.
“
Па
одједном
прекину
,
и
,
као
да
се
она
сутра
удаје
,
поче
да
жали
,
нариче
:
„
Јао
,
јао
,
јел’те
,
дико
,
жао
,
„
Јел
’
те
жао
,
што
се
растајемо
.
—
Тето
,
хајде
!
Софка
се
диже
.
Осећала
је
да
неће
моћи
издржати
,
да
ће
пући
.
И
,
када
уђе
у
ону
своју
одељену
курну
и
кад
осети
да
се
иза
ње
спусти
застор
,
она
,
држећи
се
за
главу
,
чисто
паде
до
чесме
и
груну
у
плач
.
Симка
,
када
то
виде
,
брзо
се
окрете
и
не
давајући
Циганки
да
и
она
уђе
,
види
,
пресрете
је
и
нареди
јој
да
стоји
с
поља
и
јако
,
добро
да
држи
застирач
,
како
се
не
би
ништа
видело
.
Циганка
остаде
споља
држећи
чврсто
застор
,
да
се
не
лелуја
,
тајанствено
смешећи
се
,
мислећи
да
се
зато
крију
,
што
ће
Симка
сада
Софки
,
трљајући
је
и
купајући
је
,
давати
мађије
,
чари
за
мужа
.
А
међутим
,
Софкиним
одласком
,
жене
и
девојке
као
да
се
сасвим
ослободиле
.
Од
паре
,
топлоте
,
распарене
и
омекшане
до
костију
,
да
излуде
од
беса
,
певале
су
.
Амам
бруји
.
Чак
и
амамџика
ушла
.
И
онако
обучена
,
са
плетивом
о
врату
,
загледала
се
.
А
све
надвисује
и
води
она
иста
девојка
.
Стоји
на
среди
,
дигла
тас
више
главе
и
једнако
пева
.
Пева
заносно
из
свег
грла
.
Амам
звечи
:
Јао
,
јао
,
јел’те
,
дико
,
жао
?
Јел
’
те
жао
,
што
се
растајемо
Растајемо
,
а
...
И
немогући
више
од
севдаха
,
баци
тас
од
себе
.
Тас
звекну
,
одскочи
и
звечећи
откотрља
се
.
Све
се
пренуше
уплашено
,
да
их
амамџика
за
то
ломљење
посуђа
не
грди
.
Али
се
и
она
,
стојећи
онако
на
улазу
,
беше
занела
,
гледајући
у
ону
.
Међутим
овамо
Софка
је
грцала
,
као
никада
у
животу
.
У
мало
што
није
на
глас
јаукала
,
тако
је
плакала
.
Пуче
јој
све
пред
очима
.
Би
јој
све
јасно
:
да
ово
,
што
јој
сада
толико
тешко
,
оволики
јад
и
бол
;
да
ово
што
она
ето
сада
плаче
као
никада
,
јер
је
ни
рођена
мати
не
виде
да
се
пред
њом
икада
заплака
а
камо
оволико
,
као
што
сад
плаче
,
да
чисто
осећа
како
јој
се
срце
чупа
и
снага
распада
—
да
све
то
није
због
тога
,
што
полази
за
недрагог
,
већ
да
је
због
другог
нечег
,
што
је
веће
,
горе
.
Сада
се
све
свршава
.
Оно
,
што
је
знала
,
слутила
да
ће
доћи
али
ипак
до
сада
још
било
далеко
,
ето
сада
већ
је
ту
,
дошло
је
.
До
сада
бар
,
и
ако
није
кога
волела
,
а
оно
бар
се
коме
надала
,
чекала
га
,
сневала
и
у
сну
га
љубила
.
А
сутра
,
после
венчања
,
све
престаје
.
Више
нема
коме
ни
да
се
нада
,
ни
о
коме
да
мисли
,
још
мање
да
сања
.
Све
што
је
душа
волела
,
за
чим
је
жеднела
,
и
ако
не
на
јави
оно
бар
у
потаји
неговала
,
све
сутра
иде
,
одваја
се
,
откида
...
.
Кида
саму
себе
.
—
Ух
,
ух
,
тето
,
тето
!
Грчећи
се
,
угуривајући
се
у
Симкино
крило
,
у
њена
спарушкана
недра
,
плакала
је
,
вила
се
Софка
обезумљена
.
Њено
сасвим
развијено
,
као
од
мрамора
резано
,
раскошно
тело
,
изнојено
,
окупано
,
бљештало
је
и
преливало
се
у
лепоти
и
пуноћи
.
Баба
Симка
ју
је
купала
.
Полако
,
зналачки
,
својом
руком
са
већ
као
пергаменат
отврдлом
кожом
прелазила
је
по
њој
,
по
њеним
леђима
,
плећима
,
око
прсију
,
да
боље
истрља
,
те
да
сутра
ти
делови
на
венчању
јаче
,
истакнутије
,
лепше
јој
стоје
.
А
на
Софкин
оволики
плач
,
грцање
,
није
обраћала
пажње
.
Била
се
сама
занела
толиком
Софкином
лепотом
,
какву
одавна
није
имала
прилике
да
види
,
те
је
чисто
као
тешећи
себе
,
што
и
њој
бива
сада
тешко
,
и
гледајући
Софку
како
плаче
,
сама
себи
говорила
и
саму
себе
као
храбрила
:
—
Ех
,
сигурно
ми
је
ово
првина
.
Као
што
јој
заиста
није
била
првина
,
нарочито
сада
,
у
последња
времена
.
Ниједна
није
била
срећна
.
Ниједна
да
је
полазила
за
драго
.
Готово
све
су
овако
као
Софка
плакале
,
јадале
се
,
рониле
сузе
...
Али
која
вајда
!
И
бојећи
се
да
ће
се
сада
,
када
се
амам
смирује
,
јаук
и
плач
Софкин
сигурно
чути
,
па
да
би
га
као
заглушила
,
она
се
гласно
са
свима
испред
њихне
курне
разговарала
,
задиркивала
,
шалила
.
И
када
се
Софка
,
сасвим
прибрана
,
умирена
,
диже
на
послетку
и
изиђе
из
курне
,
Симка
јој
ништа
не
рече
.
Чинила
се
да
ништа
не
зна
.
На
Софкино
:
—
Хајдемо
,
тето
!
—
она
само
што
одговори
:
—
Хајде
,
Софке
!
И
то
њено
„
хајде
Софке
“
тако
се
слагало
са
Софкиним
гласом
.
Било
је
у
њему
неко
саучешће
,
утеха
,
али
и
храброст
и
решеност
:
писано
је
,
нема
се
куда
,
и
онда
—
хајде
,
да
се
иде
тамо
куд
се
мора
.
И
то
саучешће
у
њеном
гласу
Софку
толико
трону
,
охрабри
,
да
,
сасвим
умирена
,
изиђе
из
амама
смело
и
са
осмехом
.
Ове
овамо
по
миндерлуцима
,
облачећи
се
,
нису
могле
још
да
се
охладе
од
купања
.
Из
минтана
,
јелека
,
вирила
су
њихна
топла
прса
,
црвени
,
једри
вратови
са
узнемиреним
,
набреклим
и
ознојеним
жилама
.
Све
су
још
једнако
биле
разузурене
,
никако
да
се
приберу
,
охладе
.
Сваки
час
су
летели
из
руке
у
руку
бели
пешкири
,
којима
су
брисале
зној
са
чела
,
завлачиле
их
међу
прса
,
испод
пазуха
,
и
отуда
их
извлачиле
мокре
и
сасвим
пресавијене
од
зноја
.
Онда
су
поново
други
,
суви
пешкир
узимале
,
једна
другу
молиле
да
је
обрише
где
она
сама
не
може
,
по
леђима
или
ма
где
.
А
услед
тог
међусобног
трљања
,
опет
је
настало
задиркивање
,
голицање
,
бежање
и
ваљање
по
хаљинама
.
Опет
се
цео
амам
испуни
мирисом
њихних
чистих
,
окупаних
и
страсних
тела
.
Из
самог
амама
,
курне
,
једнако
је
овамо
на
махове
,
како
би
се
врата
отворила
,
допирала
пара
и
топлота
,
и
то
тако
јасно
отуда
на
махове
пахтала
,
да
је
изгледала
чисто
као
нечији
уздах
,
као
од
оних
тамо
мраморних
плоча
,
које
као
да
жале
за
њихним
лепим
телима
,
која
су
до
сада
по
њима
лежала
...
И
та
се
топлота
и
пара
отуда
овамо
све
више
мешала
са
светлошћу
свеће
и
мало
хладнијим
ваздухом
,
и
све
више
пунила
влагом
и
тамом
цео
амам
.
А
то
их
је
,
изгледа
,
још
више
дражило
,
опијало
и
знојило
.
Све
већа
је
и
већа
цика
и
јурење
настајало
.
Али
то
све
одједном
престаде
,
када
се
Софка
појави
.
Све
се
к
њој
окренуше
и
све
је
као
у
један
глас
,
задиркивајући
је
,
дочекаше
:
—
О
,
невесто
!
невесто
!
Ах
,
Томчо
!
Ах
,
пусти
сине
!
Погле
,
какву
ће
сутра
да
грли
!
—
Море
,
ђувендије
!
—
из
свега
гласа
викну
тетка
Симка
.
И
да
би
,
као
што
је
ред
,
сада
после
купања
настала
што
већа
шала
,
смех
,
весеље
,
окрете
се
амамџики
:
—
А
мори
,
што
гледаш
,
шта
стојиш
ту
?
Што
отуда
(
с
поља
,
из
чаршије
)
не
пусти
њих
неколико
,
да
ове
ђувендије
умире
?
...
—
О
,
о
...
тетка
амамџике
,
пусти
Васки
онога
њенога
Ристу
.
Ено
га
дрежди
и
чека
пред
амамом
на
мосту
.
—
А
теби
Јована
!
—
одазва
јој
се
увређен
и
срдит
Васкин
глас
.
—
Миту
,
Миту
,
пуштајте
!
—
одјекну
с
другога
краја
од
оне
раскалашне
снашке
,
и
видело
се
како
бесно
баца
поглед
на
исту
ону
црномањасту
девојку
,
која
је
купајући
се
певала
и
бацала
тас
.
Бесно
грлећи
,
дирала
је
:
—
Миту
,
Миту
овој
пуштајте
!
И
одједном
запева
:
Мито
море
,
Митанче
,
Цркни
ми
,
пукни
,
душманче
Мито
море
,
Мито
,
Мито
!
И
то
„
Мито
“
све
прихватише
и
почеше
са
толико
чежње
,
страсти
,
лудила
да
певају
и
изговарају
,
да
и
сама
амамџика
,
раздрагана
,
смешећи
се
,
мораде
да
оде
,
још
јаче
да
притвори
спољна
амамска
врата
,
да
се
тамо
,
у
чаршији
,
не
би
чуло
и
око
амама
почели
да
скупљају
мушки
.
Симка
већ
беше
обучена
и
села
у
чело
астала
.
Испред
ње
је
већ
стајало
стакло
ракије
,
кисела
грожђа
,
крушака
и
паприка
.
Око
ње
почеше
и
остале
да
се
ређају
,
освежавајући
се
воћем
и
осталим
слаткишима
.
И
Софка
је
грабила
,
да
би
била
брзо
готова
.
Сиђе
и
она
,
седе
међ
њих
.
Почеше
и
њу
да
служе
,
и
,
на
изненађење
свих
,
не
само
што
поче
јести
,
него
испи
и
неколико
чаша
ракије
,
а
једнако
са
оним
задржаним
осмехом
на
устима
,
с
очима
мало
стиснутим
и
обрвама
једва
приметно
набраним
,
као
смејући
се
свима
и
све
их
сажаљевајући
...
XВИ
У
полумрак
вратиле
се
из
амама
.
И
све
док
су
пролазиле
чаршијом
,
прелазиле
онај
мост
,
увијене
,
погнуте
и
кријући
се
једна
уз
другу
,
ишле
су
мирно
.
Чим
се
изгубише
из
вида
чаршији
,
опет
почеше
да
се
погуркују
и
обазиру
.
А
већ
када
као
намирисаше
Софкину
улицу
,
све
појурише
.
Свака
је
трчала
,
да
што
пре
стигне
.
Баба
Симка
их
с
муком
задржавала
,
док
на
послетку
не
диже
руке
од
њих
и
готово
само
са
Софком
остаде
.
Али
Софка
је
толико
била
уморна
,
да
ништа
од
тога
није
примећавала
.
Само
кад
сагледа
кућу
и
већ
испред
куће
упаљена
два
фењера
,
која
су
горела
и
трештала
,
као
нека
два
црвена
страшна
ока
,
а
између
њих
се
лелујао
венац
од
шимшира
и
великих
белих
ружа
,
којим
је
била
окићена
капија
—
њој
цела
кућа
,
нарочито
због
тога
шимшира
,
као
да
замириса
на
нешто
покојно
,
мртвачко
.
На
крову
,
који
је
препокриван
сад
,
сигурно
од
оног
новца
добивеног
за
њу
,
падоше
јој
у
очи
нове
ћерамиде
,
које
су
јасно
одударале
од
старих
,
црних
,
маховином
већ
обраслих
,
црвенећи
се
,
као
да
су
од
меса
,
као
—
а
то
није
могла
да
појми
откуд
јој
дође
и
зашто
—
као
да
су
од
њеног
меса
,
од
ње
саме
.
Она
се
сва
стресе
.
Али
се
прибра
и
са
баба-
Симком
уђе
не
на
капију
,
јер
ће
од
сада
на
њу
улазити
само
сватови
,
званице
,
гости
,
него
иза
куће
кроз
комшиске
капиџике
.
У
кући
је
већ
све
било
узрујано
,
измешано
,
и
врило
од
света
.
У
кујни
је
кркљало
јело
у
великим
лонцима
,
и
свуда
масна
пара
;
иза
куће
буктао
је
велики
огањ
,
трештао
разгорен
жар
,
на
коме
се
окретали
и
пекли
прасци
и
јагањци
;
из
оне
комшиске
куће
,
одмах
преко
баште
,
где
је
сада
ограда
била
изваљена
,
да
би
се
могло
у
њу
комотно
ићи
,
једнако
су
дотрчавала
деца
,
слушкиње
,
једнако
се
тамо
вукле
хаљине
,
јастуци
,
јоргани
,
колије
,
јер
ће
се
ноћас
тамо
сва
деца
носити
да
спавају
...
А
овамо
по
кући
све
жене
,
особито
млађе
,
биле
су
тако
лепо
обучене
,
све
у
стајаћа
али
већином
танка
,
свилена
провидна
одела
.
Јер
сутра
,
за
Бога
,
треба
да
се
покажу
сватовима
новога
пријатеља
,
да
се
види
каква
је
Софкина
родбина
.
Све
су
биле
у
дугачким
свиленим
антеријама
а
повезане
чајкама
са
разним
накитима
;
а
скоро
обојених
,
масних
и
црних
коса
,
навучених
обрва
,
набељена
лица
,
особито
подбрадака
и
грла
.
Подбратци
и
вратови
били
су
сасвим
откривени
.
И
то
тобож
због
посла
,
трчкарања
по
кући
,
а
највише
и
због
тога
,
што
су
знале
да
за
сада
,
овога
вечера
,
неће
долазити
ниједан
странац
,
туђ
човек
,
већ
ће
све
бити
њихни
,
из
родбине
,
и
,
немајући
од
кога
онда
да
се
крију
,
зато
су
све
биле
слободне
,
више
овлаш
обучене
,
а
чисто
су
уживале
у
тој
својој
отвореној
,
комотној
накићености
и
лепоти
.
И
као
да
нису
биле
маторе
,
неке
готово
већ
старе
,
већ
као
да
су
девојчице
,
тако
су
се
од
те
своје
откривености
и
слободе
биле
раздрагале
.
Сваки
су
час
отуда
из
кујне
истрчавале
са
вриском
и
врелим
лицем
.
Сваки
час
су
силазиле
у
подрум
,
где
је
било
пиће
,
и
око
бунара
већ
је
увек
по
која
хладила
лице
и
главу
.
Софка
се
свему
томе
није
ни
чудила
.
Знала
је
да
ће
оне
,
као
на
свима
свадбама
,
весељима
,
тако
и
сада
бити
такве
.
Као
да
ће
ове
ноћи
бити
са
другима
,
а
не
са
својим
мужевима
,
тако
ће
бити
луде
.
Триста
ће
чуда
од
беса
и
страсти
чинити
.
И
доцније
,
што
пиће
буде
јаче
,
њихни
мужеви
пијанији
,
загрејанији
и
оне
ће
све
распаљеније
,
све
страсније
бивати
,
као
да
се
са
тим
својим
мужевима
,
с
којима
су
већ
толику
децу
изродиле
,
тек
тада
први
пут
у
животу
виде
,
као
да
се
први
пут
тада
заволе
и
заљубе
једно
у
друго
.
И
целе
ноћи
биће
све
горе
,
све
бешње
.
Свака
ће
гледати
да
буде
што
луђа
,
што
ватренија
,
да
тим
,
том
својом
великом
љубављу
према
њему
,
свом
мужу
,
као
подиже
му
и
даје
неки
већи
углед
и
цену
.
Јер
ето
свака
од
њих
почела
већ
око
огњишта
да
издваја
од
јела
и
зачињава
га
онако
,
како
њен
воли
.
Неке
чак
донеле
од
своје
куће
брашна
и
масла
,
јер
зна
да
њен
најрадије
од
тога
брашна
воли
;
неке
опет
у
тестијама
од
својих
вина
,
јер
боји
се
да
ће
,
ако
друго
вино
,
јаче
пиће
пије
,
као
што
је
луд
,
триста
чуда
начинити
,
а
овамо
од
тог
,
његовог
вина
,
на
које
се
навикао
,
ништа
му
неће
бити
.
И
тако
свака
.
Свака
ће
гледати
себе
,
да
што
више
уграби
од
весеља
,
среће
.
Ниједна
се
неће
обазрети
на
њу
,
Софку
,
још
мање
да
јој
буде
бар
благодарна
,
што
ето
њој
,
због
њене
удаје
и
свадбе
,
има
да
захвали
за
то
своје
весеље
и
радост
.
И
тек
ће
онда
,
по
обичају
,
у
зору
,
-
када
почну
долазити
гости
,
када
треба
Софка
да
се
облачи
и
буде
спремна
за
венчање
,
тек
ће
се
онда
ње
као
сетити
.
Искупиће
се
око
ње
,
и
као
кајући
се
,
што
су
је
ноћашњим
својим
толиким
,
од
срца
,
као
саможивим
весељем
,
заборавили
,
почеће
,
чешљајући
је
и
китећи
,
да
плачу
,
наричу
око
ње
.
Али
зато
ипак
на
њих
Софки
није
било
криво
.
Знала
је
да
им
је
то
једино
,
када
буду
свадбе
и
славе
,
што
и
оне
могу
да
се
сасвим
одвоје
од
рада
,
брига
,
деце
,
и
осете
живот
.
И
тада
,
пошто
се
и
пре
саме
свадбе
дуго
ради
,
дуго
спрема
,
онда
се
,
кад
већ
и
она
дође
,
све
заборавља
,
баца
,
потпуно
се
предају
јелу
,
пићу
и
весељу
.
И
то
чине
нешто
због
тога
,
што
им
је
као
једино
тада
допуштено
,
а
нешто
и
због
самих
себе
—
саме
се
том
удајом
и
женидбом
загреју
.
Ваљда
их
она
подсети
на
њихне
удадбе
,
када
се
оне
венчавале
.
И
онда
на
тим
удајама
других
оне
,
неке
од
раздраганости
,
што
им
се
наде
испуниле
,
пошле
за
онога
којега
су
волеле
и
желеле
,
сада
се
као
кају
,
што
су
онда
биле
тако
луде
,
стидљиве
и
уздржљиве
;
неке
ваљда
од
бола
и
туге
,
што
им
се
никад
оне
наде
нису
испуниле
,
не
пошле
за
драгога
,
нити
ће
икада
осетити
шта
је
драго
и
мило
,
—
постају
толико
луде
и
бесне
.
Зато
је
њих
Софка
са
осмехом
гледала
одозго
,
како
им
лица
,
од
пића
и
од
раздраганости
,
дошла
румена
,
врела
,
и
то
од
оног
тамног
женског
руменила
;
како
им
се
очешљане
косе
све
више
развијају
и
у
нереду
,
витицама
,
падају
око
вратова
;
антерије
и
појаси
им
се
већ
олабљавају
и
окрећу
у
страну
,
и
како
већ
не
могу
више
да
издрже
.
Што
више
долази
и
пада
мрак
,
оне
бивају
све
унезвереније
.
Не
могу
да
дочекају
,
када
ће
већ
једном
сасвим
мрак
да
падне
(
ма
да
је
био
пао
)
,
сасвим
отпочети
весеље
?
Од
када
су
већ
све
свеће
по
собама
и
фењери
испред
куће
и
по
дворишту
упаљени
;
одавно
се
осећа
јак
и
силан
мирис
јела
и
печења
;
одавно
је
већ
и
прашина
почела
од
њиног
силног
трчања
да
се
диже
,
колеба
,
а
још
ништа
не
почиње
.
Јер
,
још
свирачи
не
долазе
,
а
док
они
не
дођу
,
дотле
ништа
нема
.
И
,
заиста
,
што
већ
ти
свирачи
не
долазе
?
Јер
ако
се
овако
још
чека
,
неће
се
моћи
издржати
,
можда
ће
се
пре
тога
нека
од
њих
већ
опити
,
већ
заситити
и
онда
—
на
шта
толика
радост
,
тако
дуго
чекање
и
жудња
...
И
зато
,
када
се
већ
једном
чу
одозго
свирка
,
цела
се
кућа
покрену
,
све
полете
на
капију
,
с
узвиком
:
—
Ето
чалгиџија
!
Свирачи
су
заиста
долазили
.
Чуо
се
чак
и
звон
чампара
од
чочека
,
и
вика
дечурлије
,
што
је
скакала
испред
њих
.
Доле
у
дворишту
,
што
се
свирачи
више
приближавали
,
све
више
се
дизала
граја
:
—
А
,
бабо
,
бабо
!
...
То
се
односило
на
матер
,
која
је
,
онако
узрујана
,
изгледала
да
се
згранула
од
радости
.
Није
знала
шта
ће
,
јер
ето
и
то
дође
.
Дође
да
сада
,
као
свака
мати
,
која
дочека
ово
весеље
,
мора
прва
оро
да
поведе
.
На
послетку
и
свирачи
уђоше
.
Поклонише
се
пред
Тодором
и
збише
се
и
стадоше
до
зида
уз
капију
.
Чочеци
скидоше
чампаре
,
па
и
они
пристојно
стадоше
.
Ашчика
брзо
тада
приђе
Тодори
,
поклони
јој
се
.
—
Срећно
,
бабо
!
И
предаде
јој
сито
,
пуно
шећера
,
леблебија
и
осталих
шећерлема
,
које
ће
она
уз
игру
другом
руком
око
себе
просипати
и
бацати
,
да
би
тако
пун
,
сладак
и
раскошан
био
нови
брачни
живот
њенога
детета
.
Свирачи
засвираше
.
Тодора
поче
...
Али
,
да
ли
као
од
радости
,
или
од
збуњености
,
што
је
све
у
њу
гледало
,
помете
се
.
Поче
да
греши
.
Брзо
,
смејући
се
,
ухватише
се
до
ње
друге
и
почеше
да
је
поправљају
.
И
она
се
брзо
трже
,
поправи
.
Поче
да
игра
,
води
,
заноси
и
оном
другом
руком
из
сита
око
себе
,
на
широко
по
дворишту
,
по
кући
,
чак
и
преко
куће
да
баца
шећер
и
леблебије
.
Мрак
отпоче
бивати
сасвим
густ
;
фењери
почеше
јаче
да
светле
,
кућа
,
осветљена
и
пуна
топлоте
од
људи
,
женскиња
,
њихна
одела
,
мириса
,
поче
као
да
се
креће
и
нија
.
А
оро
никако
није
престајало
.
Све
се
јаче
шири
,
развија
.
Поче
да
опасује
сву
кућу
и
пуни
цело
двориште
.
Већ
су
околни
комшиски
зидови
начичкани
суседима
,
особито
девојкама
,
које
су
доведене
,
да
тако
преко
зида
гледају
Софкину
свадбу
.
На
капији
улаз
је
већ
био
закрчен
.
Већ
и
туђи
момци
из
целе
вароши
почели
да
долазе
,
и
хватају
се
у
оро
...
А
све
то
одоздо
једнако
је
гледало
овамо
горе
,
на
њу
.
И
Софки
се
учини
да
,
поред
ње
,
највише
гледају
у
оно
иза
ње
на
доксату
,
у
њене
спремљене
и
распоређене
дарове
које
ће
сутра
носити
младожењи
:
свилене
јоргане
,
душеке
и
јастуке
.
Особито
као
да
су
гледали
у
онај
црвен
,
свилен
,
свадбен
,
за
двоје
широк
јорган
.
Софки
се
учини
као
да
је
гола
,
јер
тако
поче
,
не
знајући
ни
сама
зашто
,
саму
себе
да
загледа
,
као
да
се
увери
,
да
ли
заиста
на
себи
има
одела
,
да
јој
штогод
не
фали
.
Али
брзо
се
сети
да
то
не
сме
допустити
,
особито
,
да
је
тај
туђи
свет
,
начичкан
око
зидова
и
на
капији
,
тако
горе
усамљену
гледа
,
и
по
томе
досети
се
,
како
је
њој
сигурно
тешко
,
и
онда
да
је
почне
жалити
.
Брзо
забаци
шамију
и
сиђе
.
Гласно
,
као
у
инат
некоме
,
чу
се
како
она
рече
:
—
Хајде
да
играмо
.
—
Млада
,
млада
хоће
да
игра
!
—
И
све
се
склепташе
око
ње
,
особито
стрине
јој
,
тетке
.
Сигурно
срећне
,
што
се
тиме
показује
Софка
виша
,
јер
ето
хоће
сама
она
да
игра
,
а
не
као
остале
удаваче
,
које
се
тек
морају
тражити
,
извлачити
из
кутова
.
Свирачи
почеше
.
Чочеци
,
као
у
почаст
,
испред
саме
Софке
стадоше
,
да
је
прате
у
игри
.
И
Софка
једним
погледом
испод
очију
одмери
све
.
И
пошто
своју
доњу
влажну
и
врелу
усну
стисну
,
да
јој
се
горња
као
и
образи
уздигоше
,
надмеше
,
поведе
коло
.
Али
како
!
Знала
је
да
је
нога
неће
преварити
.
Знала
је
да
ће
је
сада
највише
гледати
,
најдрскије
пиљити
у
њу
;
да
ће
сваки
њен
покрет
,
сваки
део
њеног
тела
,
било
ноге
,
било
колено
,
кукове
,
који
ће
јој
се
у
игри
појављивати
из
хаљина
,
све
то
сада
доводити
у
везу
са
сутрашњицом
,
са
тим
њеним
мужем
,
првом
брачном
ноћи
.
Особито
знала
је
да
ће
је
мушкарци
,
туђинци
,
који
су
је
ретко
виђали
,
сада
прождирати
погледима
.
И
зато
са
очима
,
упртим
у
своја
прса
,
колена
и
врхове
ногу
,
с
једном
уздигнутом
руком
,
пусти
целу
себе
у
игру
.
Прво
као
поклекну
,
одскочи
и
одмах
затим
поче
округло
,
топло
да
се
нија
и
креће
по
свирци
.
Остале
једва
дочекаше
ту
њену
раздраганост
,
те
и
оне
почеше
још
веселије
и
бешње
,
особито
чувена
и
страсна
играчица
,
тетка
Паса
.
Она
,
чим
спази
Софку
како
заноси
,
игра
,
чисто
суревњива
,
одмах
се
до
ње
ухвати
.
Али
и
остале
тетке
,
мати
јој
,
не
дадоше
да
се
она
са
Софком
надмеће
.
Све
се
око
ње
ухватише
,
и
почеше
с
њом
да
се
надмећу
.
То
би
згодно
за
Софку
,
те
се
неопажена
повуче
и
остави
их
да
се
утркују
у
игри
:
загрљене
,
готово
један
корак
у
корак
,
један
покрет
у
покрет
,
један
скок
у
скок
.
Ускоро
двориште
им
постаде
тесно
,
свирка
јака
и
силна
,
чочеци
тамни
и
раздражени
...
.
XВИИ
У
саму
ноћ
дође
кући
и
ефенди
-
Мита
,
обријан
и
очешљан
.
И
,
као
што
је
ред
,
обичај
,
тако
је
и
он
доцкан
дошао
,
када
је
био
сигуран
да
су
до
тада
жене
овамо
већ
биле
све
посвршавале
што
треба
:
и
оно
купање
Софкино
у
амаму
,
слагање
дарова
њених
по
доксату
,
дочекивање
свирача
,
играње
првога
ора
,
просипање
шећера
.
И
онда
после
тога
зна
се
долази
„
његово
“
т
.
ј
.
дедина
дужност
,
да
сада
,
када
почну
мушки
гости
долазити
,
он
сам
их
дочекује
.
И
зато
,
када
дође
,
пошто
прегледа
кујну
,
богато
обдари
ашчику
,
Цигане
,
а
највише
баба-
Симку
,
повуче
се
горе
.
Жене
одахнуше
.
Знало
се
да
више
неће
силазити
,
већ
ће
,
ако
му
што
треба
,
одозго
наређивати
.
Он
се
изгуби
горе
у
осветљеним
собама
.
Сигурно
је
прегледао
постављене
велике
,
округле
софре
.
И
ма
да
су
тада
већ
били
у
моди
астали
,
ипак
је
наредио
да
се
,
по
старински
,
поставе
софре
,
јер
је
знао
да
их
нико
,
сем
њих
,
нема
такве
широке
и
велике
,
нико
онако
,
за
тридесеторо
,
дугачке
,
једноставне
пешкире
преко
колена
,
нити
ико
има
онакве
и
за
онолико
свећа
златне
и
сребрне
чираке
.
После
се
чу
како
одозго
викну
:
—
Магдо
!
Као
увек
,
тако
и
сада
није
звао
непосредно
:
„
ти
,
Магдо
,
Тодоро
“
,
јер
би
то
био
за
њега
као
неки
посао
,
понижење
,
већ
тако
у
опште
само
име
спомене
,
па
онда
нека
други
,
који
чују
,
зову
тога
,
кога
он
тражи
.
Магда
узлете
.
Чу
се
како
јој
заповеда
:
да
ону
софру
у
челу
још
јаче
повуче
,
око
ње
више
јастука
наређа
,
да
не
би
из
оне
друге
собе
пиркало
и
ко
назебао
.
А
по
томе
се
већ
сигурно
знало
,
да
ће
он
ту
седети
и
да
за
себе
тако
и
уређује
.
После
нареди
да
се
свеће
у
чирацима
боље
разреде
,
боље
наместе
;
горе
,
на
доксату
испред
врата
,
да
се
изнесе
и
обеси
још
неколико
фењера
,
да
би
степенице
биле
боље
осветљене
;
да
се
после
тамо
,
уза
зид
доксата
,
донесу
клупе
и
астал
,
за
којим
ће
свирачи
седети
.
А
за
њега
да
се
донесе
троножна
столица
,
са
малим
,
од
саме
вуне
растресеним
јастуком
,
на
коме
ће
он
сада
,
горе
,
уврх
степеница
,
морати
да
седи
дочекујући
госте
.
И
у
исто
време
да
му
се
донесе
она
његова
ракија
,
коју
је
још
од
јутрос
наредио
да
се
хлади
,
и
много
дувана
,
и
то
прављених
цигара
,
јер
неће
имати
када
да
их
савија
,
а
мораће
да
пуши
много
,
брзо
.
И
прво
то
за
њега
што
треба
да
се
донесе
,
па
тек
онда
да
се
ради
ово
друго
шта
је
наредио
.
После
се
виде
,
како
он
тамо
седе
,
и
то
не
онако
како
је
хтео
,
него
како
је
знао
да
треба
сада
,
на
свадби
,
седети
.
Седе
,
да
га
светлост
од
фењера
у
лице
запљускује
,
те
да
се
,
онако
наслоњен
раменом
и
лактом
о
перваз
доксата
,
види
цео
,
да
се
види
и
она
његова
уздигнута
рука
са
запаљеном
цигаром
међу
прстима
,
а
сва
разголићена
услед
заврнутих
рукава
,
и
испод
ње
наниже
по
первазу
доксата
поређан
дуван
,
ракија
и
мезе
...
Мислио
је
о
себи
:
како
ће
сада
морати
силом
да
пије
,
да
би
се
брзо
опио
,
те
могао
да
чини
оно
што
мора
,
као
сваки
отац
.
А
како
му
све
то
тешко
пада
!
Како
би
он
све
то
оставио
,
бацио
,
и
запрепашћујући
све
,
као
што
то
њему
и
доликује
,
отишао
далеко
,
далеко
,
далеко
...
Јер
на
шта
лагати
?
На
шта
све
ово
?
На
шта
да
он
дочекује
госте
,
љуби
се
са
њима
,
када
њега
не
весели
ништа
:
ни
ти
гости
,
родбина
,
ни
то
јело
,
пиће
,
седење
са
њима
,
весеље
,
певање
и
тобож
радовање
?
!
Али
се
морало
.
Није
се
имало
куда
.
И
зато
сада
он
,
да
би
могао
да
лаже
,
да
се
претвара
,
морао
је
ту
ракију
испред
себе
,
испод
руке
,
све
више
да
испија
и
цигару
за
цигаром
да
пуши
и
баца
.
Сваки
час
устаје
са
столице
,
опет
седа
,
скршта
ноге
.
Свираче
још
није
хтео
звати
к
себи
горе
,
јер
би
му
били
у
близини
и
заударали
би
му
оном
својом
неопраношћу
и
масноћом
циганском
,
зато
нареди
да
одоздо
из
дворишта
свирају
.
Свирачи
,
знајући
ко
је
он
,
издвојише
се
само
они
,
који
су
сигурно
знали
свирати
.
И
почеше
,
и
то
не
обичну
песму
,
већ
песму
њихове
куће
,
која
се
увек
певала
,
када
се
ко
од
њих
удавао
и
женио
:
Хаџи
Гајка
,
хаџи
Гајка
девојку
удава
,
Ем
је
дава
,
ем
је
дава
,
ем
је
не
удава
!
И
како
му
раздрагано
дођоше
као
нека
утеха
речи
и
та
песма
о
њиној
кући
!
Да
,
заиста
,
нико
се
од
њих
није
женио
ни
удавао
друкчије
до
овако
!
И
сам
он
,
кад
се
венчавао
,
венчавао
се
више
онако
,
не
истински
,
не
ради
себе
,
већ
другога
:
оца
,
куће
,
света
ради
...
Па
ето
и
сада
,
он
,
своју
Софку
,
—
зар
је
удаје
од
свег
срца
?
—
него
што
мора
!
...
И
зато
му
сада
долазе
тако
тачне
,
тако
тужне
речи
те
њихове
песме
,
коју
су
Цигани
одоздо
једнако
понављали
.
Хаџи
Гајка
,
хаџи
Гајка
девојку
удава
,
Ем
је
дава
,
ем
је
дава
,
ем
је
не
удава
!
Баци
им
динар
и
викну
доле
ка
кујни
:
—
Жене
,
ракију
за
чалгиџије
!
Свирачи
,
зарадовани
не
толико
његовим
бакшишом
,
колико
што
су
га
песмом
задовољили
—
а
знало
се
како
је
њему
тешко
угодити
—
још
јаче
и
слободније
почеше
.
И
саме
жене
одахнуше
видећи
га
расположеног
.
Јер
због
њега
до
тада
нису
смеле
да
се
појаве
.
И
која
би
баш
морала
послом
поред
њега
да
прође
,
пролазила
би
,
али
избегавајући
га
,
да
можда
не
опази
на
њој
нешто
:
како
је
или
необучена
,
или
неповезана
како
треба
,
и
почне
је
грдити
.
А
тада
,
видећи
како
се
он
расположио
,
части
свираче
,
ослободише
се
и
оне
.
А
и
он
као
да
је
знао
за
то
.
Стога
је
намерно
тако
и
радио
.
Више
се
правио
да
је
весео
,
него
што
је
у
ствари
био
,
да
би
доле
жене
биле
слободније
.
Зато
је
више
пио
и
наређивао
свирачима
шта
да
свирају
,
и
то
не
оне
песме
,
које
су
биле
лично
његове
,
него
ове
,
свакидашње
,
за
које
је
знао
да
их
сви
остали
воле
.
Чак
поче
одозго
са
свирачима
да
разговара
,
наравно
турски
.
Поче
поједине
да
распознаје
.
Опази
и
познаде
старога
Мусу
,
који
,
на
његово
изненађење
,
ето
још
је
жив
,
и
са
својом
шупељком
међ
рукама
и
погнутом
главом
,
увијеном
старим
прљавим
женским
шаловима
,
да
му
не
би
озебле
очи
,
на
које
је
једва
гледао
,
седи
прекрштених
ногу
,
и
то
у
крају
,
позади
свију
.
А
њега
увек
собом
воде
,
не
да
им
помаже
у
свирци
,
него
да
,
држећи
тако
своју
шупељку
испред
себе
,
пред
светом
изгледа
како
и
он
свира
,
те
да
би
после
имао
и
он
права
на
јело
и
пиће
.
—
Муса
,
јеси
ти
,
Муса
?
—
чуше
Цигани
како
га
одозго
поче
ословљавати
ефенди
Мита
.
Они
,
радосни
што
их
због
њега
не
грди
,
почеше
онога
мувати
,
да
се
што
пре
освести
,
устане
,
одазове
.
Овај
,
кад
се
освести
,
ђипи
унезверено
.
—
Ја
,
газда
,
ја
...
—
Можеш
ли
?
—
доброћудно
га
поче
питати
ефенди
Мита
.
—
Како
си
?
Имаш
ли
ракије
?
Стакло
са
ракијом
,
које
су
до
тада
његови
од
њега
крили
,
једва
му
давали
по
коју
чашу
,
сад
му
цело
утрапише
у
руке
.
—
Имам
,
имам
,
газда
!
—
тресући
рукама
поче
показивати
стакло
.
—
Е
добро
,
пи
!
Па
када
нестане
,
тражи
још
.
Свирачи
,
срећни
,
наставише
сасвим
слободно
и
лепше
да
свирају
.
Поче
се
осећати
она
слобода
,
која
је
тако
нужна
за
весеља
и
свадбе
.
А
да
би
то
још
више
било
,
ефенди
Мита
реши
се
још
више
да
се
спусти
,
да
сасвим
сиђе
и
помеша
се
са
свима
њима
.
И
то
све
не
ради
себе
,
већ
ради
њих
,
да
би
они
били
веселији
.
А
на
послетку
и
треба
,
пошто
ће
ово
бити
његово
прво
и
последње
весеље
са
њима
.
Па
онда
нека
буде
потпуно
,
цело
!
Зато
поче
одозго
да
силази
,
а
,
највише
услед
доста
попијене
ракије
,
да
одлази
у
кујну
и
тамо
са
женама
да
се
разговара
.
И
да
би
се
оне
још
више
ослободиле
,
и
сасвим
отпао
са
њега
онај
углед
,
поштовање
а
с
тим
и
страх
,
удари
и
у
мало
масније
изразе
и
задиркивања
.
Тако
је
и
са
девојкама
чинио
.
Девојке
опет
,
које
су
пре
од
њега
чисто
бежале
и
дрхтале
од
страха
пред
њим
,
после
његових
тих
несланих
речи
и
шала
сасвим
ослободивши
се
,
постадоше
још
несташније
и
раскалашније
.
Све
се
ослободи
и
појури
.
Све
,
особито
девојке
,
које
су
тако
жудне
биле
весеља
и
ора
,
ослободивши
га
се
,
као
да
га
и
нема
,
тако
су
поред
њега
истрчавале
,
витлале
се
,
не
бојећи
се
више
ни
једна
,
да
ли
јој
се
нису
случајно
шалваре
смакле
и
бедра
,
половине
јој
се
виде
више
него
што
треба
,
и
да
јој
није
јелек
и
минтан
сасвим
закопчан
.
Чак
и
сам
он
колико
је
њих
,
кад
би
прошле
поред
њега
,
заустављао
.
И
срећан
,
што
га
се
не
боје
,
не
страхују
,
обгрљавао
би
по
коју
око
стаса
и
метао
јој
руку
на
бедра
,
а
особито
на
једар
јој
кук
.
Оне
се
нису
трзале
,
плашиле
,
осећајући
ту
његову
лаку
руку
,
са
већ
спарушканим
дланом
.
Али
је
за
њега
то
била
највећа
срећа
,
а
особито
када
би
видео
како
нека
,
услед
његова
све
јачег
притиска
по
том
њеном
чврстом
,
набијеном
,
још
мушком
руком
нетакнутом
бедру
,
почиње
да
се
заборавља
,
почиње
да
осећа
како
је
та
његова
,
и
ако
стара
,
спарушкана
рука
,
ипак
мушка
,
и
због
тога
њој
на
мах
у
очи
јурне
млаз
светлости
а
на
уснама
јој
избије
дах
и
страст
,
и
онда
се
брзо
,
голицаво
извија
од
њега
и
бежи
.
У
том
почеше
већ
и
гости
да
долазе
.
Брзо
,
готово
на
душак
,
испуни
се
цела
кућа
.
Горе
мушки
и
међ
њима
у
челу
он
,
ефенди
Мита
.
Он
није
могао
много
да
издржи
и
онако
горе
,
на
врху
степеница
,
све
да
дочекује
и
са
сваким
да
се
здрави
и
љуби
.
Само
је
са
првима
,
па
је
одмах
заједно
са
њима
и
он
засео
за
софру
.
И
после
једва
настаде
и
вечера
,
и
то
вечера
одуговлачена
,
тешка
,
са
свима
могућим
здравицама
,
чорбама
и
зачинима
и
тек
једва
у
неко
доба
ако
се
пређе
на
само
јело
,
праву
вечеру
.
И
као
што
је
ред
,
све
је
то
праћено
свирком
и
песмом
свирача
спроћу
њих
,
на
доксату
,
али
не
свиркама
и
песмама
кратким
,
бурним
,
које
човека
пресецају
,
раздрагавају
и
померају
са
места
,
већ
знаним
и
нарочитим
за
те
вечере
,
„
за
слатко
једење
“
,
дугим
,
тихим
,
монотоним
,
које
човека
умирују
,
заносе
,
као
успављују
,
те
се
може
спокојно
,
са
насладом
,
полако
и
раскомоћено
да
једе
и
пије
...
XВИИИ
Софка
склоњена
у
ону
комшијску
кућу
преко
баште
,
седела
је
у
малој
собици
на
кревету
до
прозора
,
да
би
могла
отуда
,
кроз
баште
,
све
овамо
видети
.
Око
ње
,
по
поду
,
била
су
поређана
деца
,
мала
,
још
на
сиси
,
коју
матере
нису
могле
,
због
честог
дојења
,
код
својих
кућа
оставити
,
већ
су
сва
била
овде
покупљена
и
увијена
у
пелене
,
да
би
,
тако
одвојена
,
удаљена
од
свадбене
ларме
и
вреве
,
могла
мирно
да
спавају
.
Зато
је
Софка
,
знајући
да
ће
у
тој
соби
бити
најмирнија
,
јер
због
те
деце
,
неће
смети
као
по
другим
собама
сваки
час
и
ма
ко
улазити
и
излазити
,
и
дошла
овамо
.
Само
је
Магди
казала
да
ће
овде
бити
.
И
заиста
,
као
да
се
дуго
одмарала
и
спавала
,
дремуцкајући
наслоњене
главе
на
руку
уз
прозор
,
слушајући
тихо
дисање
дечје
,
удишући
онај
мирис
којим
је
била
соба
испуњена
из
њиних
,
још
млечних
плућа
и
уста
,
из
њиних
стиснутих
и
уз
образе
наслоњених
ручица
,
ознојених
главица
са
ретком
косицом
и
још
меким
темењачама
.
И
све
је
то
око
Софке
мирисало
некако
слатко
опијајући
,
као
на
прву
траву
,
прву
пролећну
влагу
.
И
чисто
јој
тешко
падао
тај
млечни
дечји
задах
око
ње
,
а
још
теже
она
хука
и
врева
из
њихне
куће
.
Чисто
јој
дође
да
и
одавде
бежи
.
У
том
уђе
Магда
,
шушкајући
полако
,
мислећи
да
Софка
у
велико
спава
.
И
Софка
,
само
да
јој
није
било
сада
тако
тешко
,
оћутала
би
,
начинила
би
се
да
спава
,
али
није
могла
,
већ
јој
се
јави
:
—
Шта
је
,
Магдо
?
Мора
да
јој
је
у
гласу
било
нешто
толико
тужно
,
када
се
Магда
чисто
пренерази
и
поче
око
ње
уплашено
да
облеће
.
—
Па
зар
,
Софкице
,
ти
не
спаваш
и
не
одмараш
се
?
А
ја
мислила
...
—
Не
...
—
Ао
!
Па
ти
ниси
ни
јела
,
мори
,
ништа
,
—
пљесну
се
Магда
,
досетивши
се
да
због
глади
можда
Софка
не
може
да
заспи
,
јер
се
сети
да
она
,
од
како
је
дошла
с
купања
па
ево
чак
ни
до
сада
,
ништа
није
јела
.
—
Па
хоћеш
да
ти
донесем
?
Да
идем
и
донесем
штогод
?
—
Нећу
!
Не
!
—
врати
је
Софка
.
—
А
да
пијеш
нешто
?
Узми
,
мезети
макар
штогод
?
Узми
,
прво
једи
нешто
,
па
онда
пиј
...
—
Нећу
,
нећу
да
једем
!
—
одсечно
,
чисто
гадећи
се
при
помисли
на
јело
,
одби
је
Софка
.
—
Па
онда
да
донесем
да
пијеш
нешто
?
И
оде
натраг
,
али
сетно
,
замишљено
,
јер
по
том
Софкином
одбијању
јела
,
значило
је
да
хоће
да
пије
не
вина
него
ракију
.
И
по
томе
је
Магда
видела
колико
мора
да
је
Софки
тешко
,
кад
ето
хоће
да
пије
ракију
,
коју
дотле
није
тражила
.
Магда
се
брзо
врати
и
донесе
.
Али
да
се
не
би
познало
,
нити
ико
могао
да
помисли
да
је
то
ракија
,
насула
је
у
тестиче
од
воде
,
у
чије
грло
,
да
би
што
више
изгледало
да
је
вода
,
била
је
утурила
лишће
.
Софка
натеже
тестиче
.
Са
набраним
обрвама
,
мрдајући
устима
,
стресе
се
од
ракије
,
која
ју
је
пекла
;
али
,
решена
,
са
поуздањем
,
поче
пити
и
осећати
како
је
по
грудима
пали
,
жеже
.
И
гле
,
како
јој
одмах
би
друкчије
,
као
некако
лакше
.
Песница
руке
,
подбочене
о
колено
,
поче
постајати
чвршћа
.
Цела
јој
се
снага
поче
кретати
.
Поче
осећати
испод
себе
како
јој
постеља
,
кревет
,
бива
врео
,
чисто
не
може
да
седи
,
а
у
прсима
срце
јој
јако
и
слободно
бије
...
Понова
натеже
тестиче
и
опет
се
не
покаја
,
јер
још
јаче
осети
снаге
и
врелине
.
Кроз
ноздрве
јој
допире
ноћни
хладан
ваздух
.
Башта
поче
да
јој
се
нија
,
ноћ
све
лепша
,
одређенија
,
као
и
она
свирка
,
песма
:
—
Хаџи
Гајка
,
мори
,
хаџи
Гајка
девојку
удава
,
Ем
је
дава
,
мори
,
ем
је
дава
,
ем
је
не
удава
!
И
Софка
осети
да
већ
наступа
и
долази
оно
,
када
ни
она
више
не
може
остати
овде
,
овако
мирна
и
усамљена
.
И
стога
,
све
више
пијући
ракију
,
поче
се
спремати
и
за
то
.
Једино
што
јој
глава
заносила
и
очи
јој
гореле
.
А
то
,
мислила
је
,
све
је
због
страха
.
Бојала
се
,
када
већ
почну
младожењини
гости
долазити
,
а
она
ће
морати
да
иде
тамо
и
дочекује
их
,
па
пошто
ће
је
сви
весело
,
раздрагано
,
гледати
,
ишчекујући
да
виде
каква
је
она
,
те
,
ако
је
и
она
весела
,
срећна
,
да
се
и
они
још
више
веселе
,
више
пију
,
певају
;
бојала
се
,
да
она
тада
баш
не
поклекне
,
не
покаже
се
довољно
срећна
,
весела
.
И
заиста
не
посрну
,
показа
се
како
треба
.
Око
поноћи
,
када
Магда
као
без
душе
дотрча
к
њој
и
јави
:
—
Иду
младожењини
!
—
она
се
одмах
диже
,
и
пође
са
Магдом
.
И
идући
преко
баште
чула
је
како
отуд
трчећи
и
јурећи
сви
вичу
:
—
Пријатељи
иду
!
И
ма
да
је
било
осветљено
,
ипак
су
сви
носили
свеће
и
јурили
капији
,
да
још
боље
осветле
улаз
.
И
заиста
су
то
били
они
,
„
пријатељи
“
и
долазили
овамо
у
походу
!
Чула
се
час
зурла
,
час
ћемане
,
и
варошка
,
и
сељачка
свирка
.
Ускоро
се
поче
да
познаје
у
среди
њих
Марко
,
свекар
.
Испред
њега
момци
на
моткама
носе
фењере
,
те
се
види
како
око
њега
иду
његови
,
већином
све
сељаци
.
И
сви
се
тискају
око
њега
.
А
он
у
среди
,
са
заогрнутом
колијом
,
заваљеном
шубаром
,
разгрнута
врата
и
прсију
,
те
му
се
бели
нова
,
свилена
,
са
чипкама
кошуља
,
сигурно
Софкин
дар
.
Није
могао
чекати
,
него
,
да
покаже
колико
му
је
Софка
мила
и
драга
,
одмах
навукао
ту
кошуљу
.
—
Пријатељи
моји
!
—
чује
се
како
виче
окрећући
се
око
себе
.
—
Нека
ме
чују
!
—
наређује
свирачима
,
да
јаче
,
више
свирају
.
Настаде
руковање
,
љубљење
.
Сељаци
све
око
Марка
и
један
уз
другога
,
као
плашећи
се
оволике
куће
,
осветљење
,
пуне
света
и
то
варошкога
„
големашкога
“
света
.
Једино
се
он
Марко
не
буни
.
Сав
радостан
,
чује
се
,
како
рукујући
се
виче
:
—
Јесте
ради
гостима
,
пријатељи
?
!
—
Како
да
не
,
како
да
не
?
—
заглушује
га
са
свију
страна
.
Долазе
до
степеница
.
Он
застаде
гледајући
горе
,
где
га
пријатељ
,
ефенди
Мита
,
гологлав
,
једва
држећи
се
,
опкољен
хаџијама
и
женама
,
чека
—
и
поче
да
виче
:
—
Где
је
моја
Софка
?
—
Ево
ме
,
тато
!
—
Дотрча
Софка
до
њега
и
пољуби
га
у
руку
.
Он
као
да
осети
како
Софкин
пољубац
запахује
на
купање
,
и
,
сав
срећан
,
остаде
држећи
руку
на
њеној
глави
,
коси
.
Софка
,
осећајући
врелину
и
тежину
његове
руке
по
својој
коси
,
поче
да
се
угиба
,
док
је
он
другом
руком
завлачио
у
онај
дубок
џеп
и
отуда
понова
читаву
прегршт
новца
почео
да
јој
даје
.
И
Софку
већ
стид
од
толиких
дарова
и
чисто
поче
да
се
и
нећка
:
—
Доста
,
тато
!
—
Све
ће
теби
тата
!
И
са
њом
поче
да
се
пење
,
пустивши
да
га
она
води
.
Тобож
он
не
зна
пут
,
не
зна
степенице
,
па
не
би
знао
куда
да
се
упути
.
На
то
сви
запљескаше
:
—
Тако
,
свекре
,
тако
,
тако
!
Софка
га
поче
водити
.
Прво
она
коракне
,
на
горњу
степеницу
стане
,
па
онда
се
окрену
к
њему
држећи
га
за
руку
,
стоји
и
чека
,
док
и
он
то
исто
учини
,
а
осећа
како
све
више
у
ознојеној
јој
руци
прсти
његове
руке
дрхте
и
чисто
је
гребу
,
сигурно
због
сада
поткресаних
ноката
.
Он
,
гледајући
у
њу
како
га
са
пажњом
,
милошћу
,
на
очиглед
свију
води
,
држи
за
руку
,
од
среће
чисто
се
заноси
.
Да
ли
да
је
још
дарује
?
И
понова
почиње
руком
око
џепа
,
али
она
то
не
да
,
већ
кришом
,
лицем
,
очима
даје
му
знак
да
то
не
чини
.
Он
због
тога
,
због
те
њене
интимности
,
још
је
срећнији
.
Не
зна
шта
ће
.
Окреће
се
своме
грнетару
,
који
га
у
корак
прати
,
и
грца
,
муца
:
—
Алиле
,
де
,
синко
!
Алил
,
полуциганин
,
у
белим
чакширама
,
са
чалмом
,
дугачка
носа
,
просед
али
висок
,
дугих
руку
,
дугих
лактова
,
почне
да
извија
и
трепти
грнетом
.
И
пратећи
их
свирком
,
заједно
се
и
он
за
њима
пење
.
Горе
их
дочекују
.
Ефенди
Мита
са
свима
се
љуби
.
Али
Маркови
сељаци
још
никако
да
се
ослободе
,
никако
да
се
одвоје
сасвим
од
њега
и
да
подаље
поседају
на
изнесене
столице
и
јастуке
.
Већ
се
сви
збили
у
гомилу
,
и
сви
око
њега
,
Марка
,
свог
„
бате
“
.
А
Софкини
опет
,
ради
њих
,
да
би
пред
њима
показали
колико
они
воле
и
цене
свога
новог
пријатеља
,
тог
њиховог
„
бату
“
,
сви
су
се
утркивали
у
служењу
,
облетању
око
Марка
.
Тодора
га
је
једнако
служила
,
својом
руком
додавала
чаше
,
мезе
.
Морао
да
јој
допусти
,
да
му
сама
она
скине
колију
.
Почеше
већ
и
да
је
пецкају
.
—
А
,
Тодора
,
бабо
,
бабо
,
много
ти
око
новога
пријатеља
!
Марко
,
седећи
на
столици
,
у
челу
,
са
руком
на
коленима
,
гологлав
,
уздрхталог
грла
и
уста
,
није
знао
коме
више
да
се
захвали
.
Да
ли
Тодори
,
прији
,
која
једнако
око
њега
облеће
и
чија
га
топлина
и
јара
из
њених
још
здравих
крупних
прсију
чисто
у
чело
удара
,
или
Софки
,
својој
,
ако
да
Бог
сутра
,
снаји
,
која
га
једнако
двори
,
клечећи
му
уз
колено
,
прави
му
цигаре
и
,
палећи
их
,
сама
му
их
меће
у
уста
;
да
ли
опет
своме
Алилу
грнетару
који
,
клечећи
подаље
од
њега
,
извија
и
свира
као
никада
дотле
.
И
Марко
,
не
могући
више
издржати
,
а
не
знајући
шта
ће
од
радости
и
среће
,
скочи
и
,
са
рукама
позади
,
приђе
Алилу
:
—
Алиле
бре
,
земља
да
игра
,
тако
да
свираш
!
Алил
,
чисто
као
увређен
,
одговори
:
—
Газда
Марко
,
свирка
моја
,
образ
мој
!
И
клечећи
још
више
се
саже
.
Поникну
грнетом
додирујући
њиме
под
,
тако
да
као
испод
земље
поче
да
се
разлева
свирка
,
чувено
„
тешко
оро
“
.
—
Тодора
,
Тодора
!
—
повикаше
сви
.
И
на
изненађење
свих
,
—
јер
су
знали
да
,
ма
колико
наваљивали
,
мучно
ће
она
пристати
,
особито
пред
мужем
и
осталима
,
старијим
,
да
игра
и
то
баш
сад
,
и
то
чувено
„
тешко
оро
“
,
—
она
одмах
поче
,
и
то
као
никада
дотле
,
тако
слободно
,
раздрагано
.
Сви
почеше
да
пљескају
,
старци
да
се
изваљују
,
да
би
је
што
боље
видели
.
Ефенди
Мита
,
изван
себе
,
поче
у
двориште
да
баца
чаше
,
просипа
вино
.
XИX
Сутра
сунце
затече
чочеке
преобучене
у
бела
одела
и
набељене
,
и
то
много
,
утрпано
,
да
би
се
сакриле
боре
и
умор
на
лицу
од
ноћашњице
.
Двориште
је
још
мирисало
на
проливано
пиће
и
јело
,
а
особито
по
праговима
и
степеницама
.
У
башти
од
онога
јучерањег
великог
огња
једва
се
подизао
и
расплињавао
оквашен
,
угашен
дим
,
који
је
већ
мирисао
на
ђубре
.
Доле
до
кујне
,
у
оној
великој
соби
,
Софка
је
већ
спремна
и
обучена
чекала
.
На
њој
је
била
сама
свила
.
Али
ни
шалваре
,
ни
њена
готово
гола
прса
,
претрпана
низама
и
дукатима
,
нису
могла
од
дугачког
и
густог
невестинског
вела
сасвим
јасно
да
се
виде
.
Једино
што
се
испод
тога
вела
видело
како
јој
бљешти
грло
,
врат
и
подбрадак
са
устима
.
Уста
јој
се
никако
нису
могла
да
смире
.
Једнако
је
гутала
пљувачку
.
Покаткад
почела
би
да
осећа
како
јој
и
поред
свег
напрезања
и
упињања
,
изненада
,
одједном
заиграју
кукови
.
А
није
смела
да
седне
,
одмори
се
.
Осећала
је
како
јој
зној
на
прсима
као
грашке
избија
,
ваља
се
и
између
дојака
,
низ
ону
дубодолину
,
пада
,
капље
.
А
ништа
није
сада
са
собом
смела
радити
,
особито
око
свога
тела
,
јер
је
знала
да
,
кад
би
почела
или
да
намешта
косу
,
разгрће
шалваре
,
да
би
слободно
могла
крочити
или
,
кад
би
та
сада
ознојена
прса
почела
брисати
,
да
би
сваки
одмах
с
подсмехом
помислио
,
како
се
она
ето
спрема
,
дотерује
за
мужа
.
Зато
је
морала
сасвим
укрућена
да
стоји
и
да
буде
укочена
,
укипљена
.
Све
што
се
сад
око
ње
по
кући
,
дворишту
догађало
,
за
њу
није
постојало
.
Она
је
једино
знала
и
мислила
само
на
то
:
каква
ће
бити
,
кад
пође
,
прекорачи
праг
и
појави
се
пред
сватовима
и
светом
.
Зато
јој
и
само
време
брзо
прође
.
Она
хука
,
граја
,
дочекивање
сватова
,
њихни
пуцњи
пушака
,
као
неко
халакање
,
топот
коња
,
крцкање
самара
и
,
по
башти
,
и
од
коња
и
од
људи
,
у
тишми
рушење
ограде
,
гажење
цвећа
—
отуда
ниједна
башта
после
удадбе
не
може
се
по
две
три
године
наново
подићи
и
сасвим
зазеленити
—
све
се
то
око
ње
тако
брзо
зби
.
Само
се
трже
пред
излазак
,
када
дојурише
тетке
и
стрине
,
и
плачући
,
праштајући
се
од
ње
,
почеше
је
грлити
,
љубити
и
китити
највише
цвећем
по
коси
.
У
том
уведоше
девера
:
млад
,
висок
и
,
видело
се
,
нарочито
одевен
и
украшен
сељак
,
а
тамо
кроз
капију
грунуше
измешани
и
младожењини
и
Софкини
свирачи
и
чочеци
са
свирком
и
песмом
:
„
Хаџи
Гајка
,
море
,
хаџи
Гајка
девојку
удава
“
Мати
јој
последња
дотрча
,
поче
да
је
љуби
и
јеца
:
—
Софке
,
Софкице
!
Али
Софки
су
чело
и
уста
већ
били
хладни
,
те
се
она
брзо
и
немо
са
матером
пољуби
и
пође
,
изиђе
из
собе
.
Прекорачи
праг
,
али
сунце
,
сјај
и
граја
је
запљусну
.
Вео
јој
се
закачи
за
праг
,
и
то
јој
добро
дође
.
Застанувши
,
мало
окренута
у
страну
,
са
уздигнутом
руком
као
бранећи
се
од
тога
сунца
,
света
и
граје
,
чекала
је
да
јој
откаче
вео
,
и
у
том
осети
како
се
прибира
,
снажи
.
Јер
стојећи
тако
на
прагу
,
знала
је
да
је
целом
том
свету
дала
времена
да
је
већ
овако
упола
довољно
виде
,
те
да
се
после
не
пренеражују
и
зачуђују
,
када
се
она
сва
к
њима
окрене
.
И
то
би
.
Она
,
и
тако
полуокренута
,
чим
се
појави
,
чу
општи
жагор
и
дах
.
Особито
се
чу
како
његови
,
свекрови
сељаци
,
изненађени
,
зарадовани
и
чисто
поносни
због
те
њене
толике
лепоте
,
почеше
себи
а
нарочито
њему
,
свекру
,
своме
бати
,
као
да
честитају
:
—
Ах
,
бато
!
ах
,
бато
!
Као
свакада
нису
одмах
могли
да
јој
откаче
тај
вео
,
јер
сви
су
хтели
и
грабили
се
.
И
тако
,
застанувши
на
прагу
,
она
се
сасвим
прибра
,
и
кад
би
готова
,
брзо
се
окрену
и
све
,
и
сватове
,
и
околни
свет
,
мирно
,
јасно
и
са
осмехом
погледа
и
као
поздрави
климнувши
главом
.
Излазећи
на
капију
осети
само
како
јој
лице
и
косу
додирну
онај
венац
од
шимшира
и
другог
цвећа
,
већ
осушеног
,
готово
спарушканог
од
фењера
,
и
то
је
задахну
неким
загушљивим
мирисом
као
на
тамјан
и
свеће
.
Али
и
од
тога
се
она
брзо
отресе
,
јер
виде
како
је
испред
ње
улицом
,
па
чак
тамо
до
цркве
,
са
обе
стране
било
пуно
света
.
Све
се
капије
црнеле
,
испуњене
женама
,
особито
девојкама
,
које
су
из
свију
крајева
вароши
и
махала
сишле
.
Полако
и
уморно
је
ишла
.
Далеко
испред
ње
играли
су
и
вили
се
чочеци
,
праћени
,
опкољавани
гомилом
деце
.
Али
Софка
је
знала
како
нико
не
гледа
у
те
чочеке
,
него
сви
одмах
овамо
,
право
на
њу
упиру
погледе
и
,
пропињући
се
из
далека
,
труде
се
да
је
што
боље
виде
,
и
да
све
на
њој
до
ситница
запазе
.
Сви
хоће
да
виде
,
да
ли
је
заиста
онако
лепа
,
онако
обучена
и
окићена
како
се
мислило
.
И
зато
Софка
,
поред
свега
што
је
знала
да
не
треба
да
се
жури
,
да
треба
полако
да
иде
,
ипак
,
и
против
своје
воље
,
поче
да
иде
брзо
,
готово
је
девера
она
водила
а
не
он
њу
.
А
што
се
више
приближавала
крају
улице
,
прилазила
самој
цркви
,
света
,
гужве
све
је
више
бивало
,
све
се
више
око
ње
стешњавало
,
црнело
.
Уз
то
се
још
звона
са
цркве
почеше
мешати
са
свирком
,
хуком
,
те
јој
поче
све
теже
бивати
.
А
поред
ове
гужве
и
тишме
испред
ње
,
досађивала
јој
још
и
она
сватовска
хука
иза
ње
.
Знала
је
да
то
за
њом
иду
њени
:
тетке
,
стрине
,
а
иза
ових
њихни
мужеви
,
сви
у
дугим
чоханим
колијама
а
плитким
ципелама
,
кратких
ногавица
од
чакшира
,
да
би
им
се
око
чланака
виделе
њихне
,
хаџијске
,
беле
чарапе
.
И
сви
они
,
њени
,
заједно
једно
уз
другог
,
да
се
тиме
као
одвоје
од
осталих
сватова
,
особито
од
свекрових
,
од
оних
сељака
на
коњима
.
А
иза
свију
иде
он
,
свекар
јој
.
Радосно
се
он
на
алату
,
у
новом
седлу
,
испрсује
и
хоће
све
испред
себе
да
гледа
:
и
чочеке
,
и
њу
,
Софку
,
како
се
спрам
сунца
а
у
облаку
од
свиле
и
злата
светлуца
,
а
опет
не
може
да
се
наслуша
свирача
,
који
,
као
последњи
,
морају
око
њега
да
иду
,
морају
силно
да
свирају
и
певају
,
да
би
могли
чак
и
чочеци
тамо
испред
Софке
да
их
чују
и
по
такту
да
играју
.
Одмах
уз
њега
његов
верни
Алил
.
Он
,
овако
у
чалми
,
сув
,
иде
с
алатом
ногу
уз
ногу
свирајући
у
грнету
.
Марко
,
од
радости
,
сваки
час
му
лепи
дукате
по
челу
и
чалми
.
Ови
њени
,
хаџије
,
окрећу
се
неки
злобно
,
други
с
подсмехом
,
гунђају
међ
собом
:
„
сељак
“
,
„
керпич
“
али
ипак
зато
сви
га
гласно
питају
:
—
Свекре
,
на
ћев
ли
си
?
—
Како
да
не
,
како
да
не
?
—
чује
Софка
како
им
одговора
,
и
сигурно
понова
Алилу
лепи
новац
.
Испред
цркве
од
просјака
,
деце
и
залудна
света
не
може
да
се
приђе
.
Црква
,
онако
широка
,
на
стубовима
,
са
тремом
око
себе
,
старим
кровом
,
старим
дирецима
,
нагорелим
од
многих
свећа
,
патосана
оним
широким
испуцаним
плочама
и
са
мрачним
,
на
свод
,
гвозденим
прозорчићима
,
поређаним
до
испод
самог
крова
,
изгледала
је
тако
хладна
,
као
скамењена
.
А
још
мртвија
јој
дође
црква
,
кад
уђе
у
порту
,
а
испред
ње
потрчаше
попови
црнећи
се
и
шуштећи
у
својим
мантијама
,
дугим
косама
,
заударајући
оним
њихним
мирисом
на
дуван
,
бурмут
и
восак
.
Али
у
самој
цркви
јој
би
боље
.
Ваљда
,
што
она
врева
и
свирка
преста
,
а
она
,
одведена
пред
двери
,
оста
сасвим
сама
.
Тада
први
пут
у
животу
,
тако
пред
дверима
,
у
средини
цркве
,
осети
она
целу
цркву
око
себе
,
сву
њену
ширину
,
висину
,
особито
њене
високе
сводове
као
чак
у
небо
,
са
почађавелим
тамним
сликама
,
све
из
Страшнога
Суда
.
Овамо
испред
ње
,
до
самог
лица
јој
,
издизао
се
висок
иконостас
,
окићен
поређаним
кандилима
и
испуњен
иконама
.
То
су
биле
сигурно
оне
најважније
са
највећом
моћи
исцељења
и
чудотворства
.
И
докле
ју
је
из
иконостаса
,
рамова
од
слика
и
дрвореза
чисто
гушио
мирис
на
црвоточину
,
буђу
,
тамјан
и
покапане
свеће
,
дотле
ју
је
опет
иза
ње
онај
простран
под
,
патосан
плочама
и
са
влажном
,
трулом
прашином
,
хладно
обухватао
и
пунио
језом
.
Сунца
,
светлости
ни
од
куда
није
било
.
Једино
из
олтара
,
изнад
часне
трпезе
био
је
велики
округао
отвор
и
кроз
њега
је
силно
у
сноповима
продирала
светлост
.
А
изгледало
је
да
је
то
навлаш
тако
удешено
,
да
би
појање
,
служење
службе
овамо
што
свечаније
,
што
јасније
и
потресеније
бивало
.
Софка
први
пут
у
животу
виде
јасно
испред
себе
,
кроз
двери
,
часну
трпезу
и
ону
мртву
,
тако
хладну
,
тако
стару
развијену
плашчаницу
,
и
око
ње
поређане
путире
,
крстове
,
чираке
са
упаљеним
свећама
.
Иза
себе
слушала
је
како
се
сватови
крећу
,
премештају
с
ноге
на
ногу
,
чекајући
а
не
смејући
ни
да
кашљу
,
ни
да
слободно
дишу
.
„
Њени
“
с
једне
стране
,
поређани
у
столове
,
а
„
његови
“
,
свекрови
,
с
друге
стране
,
збијени
,
и
тамо
чак
до
самога
улаза
.
Поче
осећати
како
је
боле
ноге
,
особито
листови
,
ваљда
од
тога
немог
,
укоченог
стајања
.
У
руке
јој
угураше
упаљене
кумовске
свеће
и
до
ње
,
тако
исто
пред
двери
,
такође
са
упаљеним
свећама
,
доведоше
њега
,
младожењу
.
Испод
очију
,
кроз
крајеве
очне
,
она
га
поче
гледати
.
После
испита
сада
први
пут
га
виде
целог
.
Исто
онако
мали
,
са
већ
широким
прсима
и
развијеним
вилицама
и
подбратком
,
али
раменима
и
ручним
костима
још
детињим
.
Особито
му
је
била
сниска
,
до
коже
ошишана
детиња
коса
изнад
испупчена
чела
.
Ма
да
је
имао
најскупље
чохане
чакшире
и
свилене
појасеве
,
ипак
,
видело
се
,
да
се
у
њима
губи
.
Ни
кукови
,
ни
колена
му
се
не
виде
.
Джепови
са
колутима
гајтана
сасвим
се
изгубили
у
трбух
и
у
појас
,
и
једва
су
му
вирили
.
Али
испред
њих
,
у
олтару
,
поче
већ
да
се
шири
тамњан
и
зачуше
се
прапорци
на
кадионици
.
На
доња
уска
врата
до
певнице
изиђе
клисар
носећи
налоњ
и
венчане
,
искићене
,
сребрне
круне
.
На
то
се
чу
жагор
сватова
,
који
сигурно
нагрнуше
тамо
око
постављеног
налоња
.
И
онда
одједном
и
то
тако
изненада
,
да
Софку
чисто
у
чело
удари
,
те
јој
глава
клону
,
отворише
се
двери
са
свештеником
у
златној
одежди
,
који
,
чисто
уживајући
у
тој
запрепашћености
,
силно
,
гласно
запева
:
Миром
Господу
помолим
сја
!
И
после
,
када
је
од
двери
поведоше
натраг
са
младожењом
,
она
је
кроз
трепавице
само
у
њега
гледала
.
Само
је
њега
осећала
,
како
јој
допире
до
испод
пазуха
.
И
никако
није
могла
колена
да
му
сагледа
,
тако
је
он
ситно
ишао
поред
ње
.
Служио
сам
прота
и
сви
свештеници
и
ђакони
па
и
клисари
са
гробљанске
цркве
.
Сви
су
они
били
ту
,
јер
се
већ
начуло
ко
је
он
,
тај
њен
свекар
,
газда
Марко
,
и
како
ће
сада
сам
дукат
падати
.
И
зато
,
да
би
што
више
као
оправдали
тај
силан
новац
,
што
ће
од
њега
добити
,
није
се
смело
са
венчањем
брзо
свршити
.
Морала
да
буде
права
,
истинска
служба
,
без
скраћивања
.
Софка
чу
како
отпочеше
њени
,
поређани
тамо
у
столове
,
да
одговарају
на
јектенија
.
То
је
било
њихно
,
њихне
куће
и
фамилије
као
право
,
одличје
.
Али
овамо
око
ње
свеће
су
све
више
гореле
,
и
од
њих
све
је
гушћи
задах
бивао
,
а
сама
је
она
све
више
окружавана
и
потискивана
од
сватова
.
Особито
се
пропињали
њени
:
тетке
,
стрине
,
које
су
једнако
,
не
толико
у
њу
,
колико
у
њега
,
младожењу
гледале
и
пиљиле
,
бодро
мотрећи
,
како
га
Софка
држи
за
руку
,
како
се
мучи
,
да
му
малу
детињу
руку
задржи
у
својој
.
И
то
држање
младожењине
руке
било
је
за
њу
најтеже
.
Осећала
је
како
његови
укочени
,
уплашени
прсти
само
леже
у
њеној
руци
,
те
она
мора
јако
да
их
стеже
,
да
би
их
могла
држати
.
Срећом
били
су
преко
њихних
руку
пребачени
дарови
,
басме
и
свиле
,
те
се
није
могло
видети
њено
непрекидно
упињање
:
чим
осети
како
од
његових
прстију
све
по
један
мање
и
мање
остаје
у
њеној
руци
,
док
не
остане
само
један
,
она
онда
мора
понова
целу
његову
шаку
да
хвата
.
Једини
као
да
се
томе
досећао
свекар
Марко
,
јер
га
је
видела
како
се
он
све
више
и
јаче
пробија
измеђ
сватова
и
издиже
се
на
прсте
,
да
би
га
она
видела
и
тиме
је
као
охрабрио
.
Али
што
се
више
одужавало
венчање
,
молитве
,
певање
,
око
њих
све
загушљивије
бивало
,
младожења
се
све
више
умарао
.
Све
му
се
јаче
знојила
она
рука
у
њеној
.
Софка
је
осећала
,
како
све
мучније
,
све
теже
,
једва
задржава
његову
ознојену
руку
.
Одједном
учини
јој
се
како
не
може
више
,
јер
му
толико
клизе
прсти
из
сада
и
њене
већ
ознојене
руке
,
да
ће
још
пре
свршеног
венчања
морати
да
му
испусти
руку
,
и
раздвоје
се
.
И
ето
,
сад
ће
се
њој
десити
оно
,
што
се
ни
једној
при
венчању
није
догодило
:
да
се
све
поквари
,
јер
тим
раздвајањем
руку
,
падањем
сватовских
дарова
између
њих
на
под
,
прекида
се
брачна
веза
.
Осети
како
јој
од
страха
и
ужаса
поче
црква
да
се
врти
.
Не
знајући
већ
шта
ће
,
одједном
подиже
главу
и
погледа
свекра
тако
очајнички
,
да
се
овај
пренерази
и
занесе
од
страха
.
Помисли
да
је
она
узалуд
себе
мучила
и
гонила
,
али
сада
,
пред
свршетак
,
када
ће
да
се
закључи
брачна
веза
,
не
може
да
издржи
,
хоће
да
одустане
од
овакве
своје
неприлике
,
оваког
мужа
,
зато
га
сада
тако
очајно
гледа
,
молећи
за
опроштај
,
што
ће
га
ето
обрукати
,
осрамотити
.
Али
Софка
му
мимиком
одрече
да
није
то
,
чега
се
боји
,
већ
показа
своје
раме
и
испружену
руку
.
Он
,
сав
срећан
,
што
није
оно
,
досети
се
.
И
Софки
он
дође
тако
драг
и
мио
,
што
познаде
да
ју
је
разумео
,
јер
виде
како
он
брзо
позва
црквењака
и
шану
му
нешто
.
Црквењак
проти
,
прота
,
давши
свештеницима
знак
,
одмах
отпоче
:
Исаије
,
ликуј
!
Софка
упијајући
нокте
у
младожењине
прсте
,
да
би
их
одржала
у
својој
руци
,
издржа
у
обилажењу
око
налоња
и
једва
дочека
да
изиђе
из
цркве
.
Не
жалећи
,
што
виде
како
се
њени
са
својим
свирачима
одвојише
и
одоше
,
она
чисто
одахну
кад
поче
савијати
и
силазити
другим
делом
чаршије
,
ка
младожењиној
кући
.
Дакле
прође
и
то
што
је
било
најгоре
,
најтеже
за
њу
,
то
излагање
пред
светом
у
цркви
,
на
доглед
,
подсмех
свих
.
И
што
је
још
више
охрабри
,
то
је
,
што
осети
како
Марко
сада
иде
одмах
иза
ње
.
Сјахавши
с
коња
и
сматрајући
за
дужност
да
он
сада
има
да
је
око
ње
,
да
је
он
води
,
ишао
је
пешке
одмах
иза
ње
ширећи
око
себе
лактове
и
као
бранећи
је
,
да
је
други
не
потискују
.
И
то
њу
чисто
трону
.
Окрену
се
и
са
осмехом
му
заблагодари
.
Он
,
потресен
,
раздраган
,
само
промуца
,
храбрећи
је
:
—
Не
бој
ми
се
,
Софке
!
Не
бој
ми
се
,
кћери
...
Тата
ће
све
...
Чаршија
,
којом
су
силазили
,
све
се
више
испред
њих
ширила
и
губила
,
пошто
се
ту
и
завршавала
.
Ма
да
је
овде
из
свих
улица
куљао
свет
да
их
види
,
ипак
није
се
гушило
,
није
било
тишме
.
Као
сваки
крај
вароши
све
је
било
пространо
,
разбацано
.
Из
средине
саме
чаршије
јасно
се
назирало
како
по
улицама
,
иза
кућа
,
штрче
пластови
сена
,
сламе
.
Горе
,
у
ваздуху
,
као
неке
грдне
тице
везане
ужетом
за
своје
дугачке
вратове
,
црнили
су
се
ђермови
од
простих
,
тек
скоро
ископаних
бунара
.
У
ваздуху
,
поред
свежине
,
онолике
просторности
,
осећао
се
онај
воњ
од
балега
,
ђубришта
,
помешан
са
мирисом
на
пресно
:
на
млеко
,
сирове
,
и
пластове
суве
кудеље
.
XX
Испред
младожењине
капије
Софка
осети
како
јој
ништа
не
би
необично
.
Још
мање
да
јој
би
онако
тешко
и
страшно
,
како
се
бојала
.
Чак
јој
се
не
учини
необична
ни
сама
капија
.
Била
је
то
велика
,
тешка
и
јака
као
град
.
Више
је
сигурно
коштала
него
сама
кућа
,
коју
она
поче
кроз
капију
да
назире
онамо
,
у
крају
,
и
преко
оноликог
дугачког
дворишта
.
Још
мање
је
непријатно
дирну
,
нити
се
стресе
,
како
се
бојала
,
када
испред
капије
виде
свекрву
и
пољуби
је
у
руку
,
а
на
својим
образима
осети
њене
усне
,
хладне
,
уздрхтале
,
а
посуте
већ
белим
маљама
.
Чак
напротив
би
јој
мило
,
кад
виде
како
се
свекрва
,
обучена
у
ново
,
варошки
,
—
а
опажало
се
да
је
силом
,
јер
је
све
на
њој
било
тако
широко
и
згужвано
,
—
од
ње
толико
уплаши
и
унезвери
,
ваљда
због
њене
лепоте
и
накићености
,
да
није
могла
реч
да
каже
.
Софка
,
да
би
је
охрабрила
,
поново
је
у
руку
пољуби
,
на
шта
ова
од
среће
,
захвалности
,
промуца
:
—
Хвала
ви
!
—И
од
радости
поче
рукавом
од
кошуље
,
сељачки
,
сасвим
заборављајући
се
,
да
брише
сузе
.
И
по
томе
„
ви
“
а
не
„
ти
кћери
,
чедо
“
Софка
виде
колико
се
она
ње
плашила
.
Не
да
је
само
стрепила
,
него
је
била
сигурна
да
ће
Софка
,
кад
дође
и
види
је
овако
просту
,
увучену
,
суву
,
чисто
проклети
судбу
,
што
јој
досудила
да
такву
свекрву
има
.
А
сад
,
не
само
да
то
не
би
,
него
ево
Софка
сада
њу
и
два
пута
и
то
пред
свима
,
наочиглед
свију
,
пољуби
у
руку
,
и
то
тако
усрдно
,
од
срца
,
да
ова
,
охрабрујући
се
,
срећна
,
поче
да
се
ослобађава
и
да
Софки
захваљује
муцајући
:
—
Хвала
,
чедо
,
хвала
,
кћери
!
.
.
И
онда
се
сасвим
приви
уза
Софку
.
И
држећи
је
за
руку
,
не
као
свекрва
,
старија
од
ње
,
него
као
сестра
,
никако
Софку
није
испуштала
.
Сватови
на
то
,
сви
срећни
,
заграјаше
:
—
Ја
,
свекрва
,
ја
,
свекрва
,
већ
не
пушта
снају
!
Марко
,
и
сам
раздраган
тиме
,
хотећи
да
је
уплаши
,
поче
да
је
дира
и
као
отурује
од
Софке
.
—
Ја
,
шта
ћеш
ти
мори
овде
?
Ајде
тамо
...
—
Немој
,
Марко
!
—Сва
срећна
,
видећи
да
се
он
шали
,
узвикну
она
и
још
више
се
приви
уза
Софку
,
хотећи
тиме
да
је
и
она
,
онако
слаба
и
уска
,
као
брани
и
штити
од
навале
сватова
,
који
,
збијени
на
капији
,
почеше
да
се
тискају
,
гуше
,
јер
,
нико
пре
ње
није
смео
да
уђе
.
А
изнад
Софке
на
прагу
било
је
намештено
корито
са
водом
,
које
,
по
обичају
Софка
не
сме
да
прекорачи
догод
свекар
не
баци
у
њега
дар
,
новац
,
и
не
обећа
,
који
ће
део
од
имања
,
које
парче
њиве
,
који
дућан
бити
снајин
,
и
од
које
ће
кирије
,
закупнине
,
новац
бити
њен
,
за
њену
личну
употребу
и
својину
.
И
зато
почеше
да
вичу
,
нестрпљиви
,
што
се
не
може
ући
:
—
Свекре
!
Шта
дајеш
,
свекре
,
за
снају
?
—
Све
,
све
...
—поче
он
.
—
Не
све
,
него
:
шта
и
колико
?
—
Ама
све
!
—
Зар
и
ханове
?
—
као
кушајући
га
питају
неки
.
—
И
ханове
,
и
све
!
—
Па
се
окрену
и
викну
/
жени
:
—
Иди
,
мори
!
—
Шта
?
—
Иди
и
донеси
„
оно
“
—
И
показа
јој
главом
на
кућу
,
на
мало
сопче
у
коме
су
закључани
у
ковчегу
ћемери
са
новцем
.
Она
остави
Софку
и
потрча
.
Али
испред
ње
већ
истрча
Арса
.
Знао
је
да
ће
се
она
тамо
око
отварања
сандука
збунити
и
задоцнити
,
зато
истрча
испред
ње
и
узе
од
ње
кључић
.
И
заиста
док
она
стиже
до
куће
,
он
већ
отуда
изнесе
један
ћемер
.
И
онако
пресамићеног
,
црног
предаде
јој
га
.
Она
га
однесе
Марку
.
Марко
,
нестрпљиво
,
да
се
једном
већ
сврши
,
зубима
искида
кожу
и
,
нагнут
над
коритом
,
са
уздигнутим
ћемером
више
главе
,
да
сви
виде
,
да
се
сви
зграњавају
,
поче
из
њега
сипати
новац
у
корито
.
Почеше
тупо
шуштећи
и
секући
воду
да
се
преливају
старе
меџедије
,
дубле
,
и
меке
ћошалије
,
већ
зарђале
,
полузелене
.
—
На
,
на
!
Све
!
...
—сипао
је
Марко
и
чисто
бректао
од
среће
,
задовољства
због
толиких
убезекнутих
,
зачуђених
узвика
на
оволико
злато
,
које
у
кориту
,
из
воде
,
спрам
светлости
поче
да
се
прелива
,
засењује
и
,
као
неки
жив
огањ
,
да
гори
и
бљешти
.
Затим
једнако
брекћући
од
среће
,
никако
не
могући
да
се
нагледа
ње
,
Софке
,
а
једнако
је
храбрећи
:
—
„
Не
бој
ми
се
,
Софке
!
Не
бој
ми
се
кћери
!
“
пружи
јој
руку
,
да
прекорачи
корито
и
уђе
.
Софка
крочи
и
,
вођена
њиме
,
пође
.
Испред
њих
ишао
је
Арса
са
испред
себе
уздигнутим
коритом
.
Из
корита
су
непрестано
као
сноп
,
жар
,
трептали
златни
зраци
новца
у
води
,
по
којој
је
пливао
спарушкан
и
црн
празан
ћемер
.
Марко
ју
је
водио
.
И
сам
ваљда
осећајући
,
да
ће
кућа
,
нарочито
она
мала
,
једино
окречена
собица
,
на
Софку
учинити
тежак
утисак
,
ишао
је
испред
ње
као
хотећи
собом
да
заклони
кућу
.
Ишао
је
поклецујући
једном
ногом
и
наслањајући
се
сав
на
њу
,
да
,
ако
Софка
посрне
,
он
,
тако
подупрт
,
може
одмах
да
је
задржи
,
дигне
.
И
што
год
је
ближе
кући
доводио
,
Софка
је
осећала
како
је
све
узбуђенији
.
Чисто
не
верује
свему
овоме
,
особито
њој
,
Софки
,
да
је
заиста
сада
ово
она
,
да
заиста
он
њу
овамо
,
код
себе
,
у
своју
кућу
уводи
.
Очима
је
гутао
,
и
једнако
извињавајући
јој
се
,
храбрио
:
—
Не
бој
ми
се
,
Софке
,
не
бој
ми
се
,
кћери
!
И
кад
је
доведе
до
саме
куће
,
прага
кујнског
,
он
је
онда
предаде
женама
,
да
оне
тамо
у
кујни
још
неке
обичаје
посвршавају
,
а
он
,
одахнувши
од
силног
терета
брига
,
поче
да
брекће
,
одмара
се
.
Али
не
могући
да
чека
,
док
се
у
кујни
обичај
са
Софком
сврши
,
па
да
би
и
он
могао
ући
,
поче
да
виче
:
—
Ајде
,
жене
!
Доста
,
не
врачајте
много
!
Јер
,
косе
ћу
да
вам
почупам
.
Од
радости
баци
шубару
,
свуче
кратку
чохану
колију
и
са
срећним
,
обријаним
и
светлим
лицем
са
подбратком
и
устима
,
која
су
му
играла
од
радости
,
оста
само
у
свиленом
минтану
.
Свеж
,
јак
,
са
новом
раскопчаном
огрлицом
око
врата
у
новим
чоханим
чакширама
.
И
када
Софка
из
кујне
изиђе
и
уђе
у
оно
сопче
,
да
се
тамо
као
одмори
,
он
се
брзо
сети
и
заврћући
рукаве
појури
у
кујну
код
ашчике
.
—
Дај
,
да
окуси
штогод
.
—
Ко
?
—
погледа
га
у
чуду
ашчика
.
-
Софка
!
Зар
дете
да
не
једе
ништа
,
да
ми
је
гладно
.
—
После
ће
она
!
—
увређена
,
што
јој
се
у
њен
посао
меша
,
одби
га
ашчика
.
—
Знам
ја
,
после
ће
она
.
Са
девером
заједно
да
једе
,
кад
гости
буду
јели
...
—
Како
после
?
Зар
дете
да
је
гладно
,
па
да
не
једе
—
пресече
је
Марко
тако
,
да
ова
умуче
.
И
сам
он
у
тањиру
најлепше
делове
од
печења
однесе
Софки
.
Отуда
од
Софке
растера
све
жене
,
особито
оне
из
Турске
,
које
сигурно
сада
први
и
последњи
пут
долазе
у
варош
,
а
које
се
биле
начетиле
око
ње
и
увукле
са
њом
,
да
се
,
и
у
онако
малом
сопчету
,
није
могло
ни
да
помакне
.
А
од
целе
своје
родбине
,
од
толиких
жена
,
изабра
једну
,
најмлађу
.
—
Ти
,
Миленијо
!
Само
ти
да
си
ту
са
Софком
и
да
је
двориш
.
А
ти
,
Софке
,
што
год
зажелиш
,
само
њој
кажи
.
А
ове
друге
немој
да
пуштате
.
Шта
да
вас
прљају
и
да
се
само
ту
вуку
.
Тамо
нека
су
.
Ено
им
свадба
,
двориште
,
ора
...
А
за
ону
,
свекрву
,
за
њу
,
Софке
,
немој
ни
да
питаш
.
Још
мање
што
од
ње
да
очекујеш
.
Сада
од
ње
ни
сам
Бог
неће
знати
шта
да
ради
.
Она
је
и
онако
брљива
,
па
још
сада
.
Миленија
,
сва
срећна
а
и
уплашена
да
„
снашка
“
њоме
неће
бити
задовољна
,
јер
можда
је
она
неће
знати
добро
услужити
,
готово
клече
до
Софкиних
ногу
и
,
пошто
два
и
више
пута
и
то
пред
самом
Софком
опра
руке
,
да
би
је
уверила
како
су
јој
чисте
,
поче
је
служити
и
нудити
оним
печењем
што
Марко
донесе
.
—
Узми
,
снашкице
,
узми
,
окуси
...
Од
силне
среће
,
што
је
њој
ово
у
део
пало
а
не
могући
да
се
нагледа
Софке
,
њене
лепоте
,
одела
,
оноликог
злата
,
свиле
,
она
је
са
страхом
,
једва
приметно
додиривала
који
крај
,
врх
од
Софкиних
хаљина
,
и
топећи
се
од
среће
,
кад
виде
како
Софка
узима
и
једе
,
захваљивала
јој
је
:
—
Хвала
,
снашкице
!
Окуси
,
узми
још
!
И
Софка
је
,
њој
у
хатар
,
узимала
и
јела
.
Али
,
више
је
пила
,
него
јела
.
Из
велике
,
од
пола
литре
чаше
,
од
старинског
једва
опраног
и
орибаног
толико
дебелог
стакла
,
она
је
жедно
пила
вино
помешано
са
водом
.
Миленија
видећи
како
Софки
то
годи
,
—
а
не
,
како
се
они
бојали
,
да
ће
бити
горда
—
до
суза
тронута
на
ту
Софкину
љубав
понова
би
је
нудила
:
—
Хвала
,
снашкице
,
хвала
...
Узми
,
узми
још
.
И
клечећи
до
Софке
држала
је
на
прстима
уздигнуте
руке
ту
велику
чашу
до
самих
Софкиних
уста
,
да
она
,
пошто
поједе
залогај
,
само
отвори
уста
,
дакле
да
нема
ништа
да
се
труди
,
ни
сагиње
.
И
Софка
осети
како
још
никада
у
животу
није
видела
овако
сунцем
опаљено
и
отврдло
али
толико
нежно
лице
,
као
сада
у
те
Миленије
.
И
то
је
било
толико
наивно
,
ропско
и
срећно
,
пуно
благодарности
,
што
се
даје
и
њему
да
живи
.
Од
њеног
одела
,
простог
,
али
новог
,
јаке
футе
и
дебеле
јој
кошуље
на
прсима
,
запахивао
је
мирис
на
лан
,
конопље
и
на
оне
високе
планинске
траве
.
А
опет
,
баш
испод
те
њене
круте
кошуље
,
испод
њене
опечене
сунцем
главе
и
иза
нажуљених
јој
и
жутих
руку
,
помаљала
се
и
белила
као
млеком
наливена
тако
нежна
и
слаба
њена
снага
.
Кроз
прозоре
тога
сопчета
виде
Софка
како
на
бунару
поје
коње
њихни
сватови
,
сељаци
.
И
као
ова
Миленија
код
ње
,
тако
и
они
тамо
,
сви
су
били
у
грубим
и
новим
колијама
,
чије
су
им
уздигнуте
круте
јаке
,
а
опшивене
модрим
ширитима
,
допирале
чак
до
врха
ушију
и
чиниле
да
им
се
јаче
виде
њихове
оштре
главе
,
а
сада
за
свадбу
навлаш
кратко
,
чисто
ошишане
,
и
то
не
глатко
,
подједнако
,
него
како
где
,
као
на
басамаке
.
И
сви
са
великим
,
зимским
шубарама
,
у
кратким
чакширама
,
сигурно
кројеним
и
шивеним
када
су
се
они
женили
,
и
зато
су
им
једва
до
кукова
допирале
.
Али
зато
опет
од
кукова
до
пазуха
сви
у
кожним
,
богатим
,
изрецканим
и
окићеним
силавима
,
са
јатаганима
,
разним
кратким
пушкама
,
ножевима
,
и
око
себе
обешеним
камџијама
.
И
сви
,
не
много
развијени
,
већином
мали
,
кратки
.
А
ко
је
опет
од
њих
био
развијен
,
тај
је
био
и
сувише
,
сувише
дугачак
и
крупан
.
Такви
су
им
били
и
коњи
,
које
су
појили
испред
бунара
.
Здепасти
,
али
танких
ногу
и
,
за
чудо
,
чисто
као
човечијих
,
тако
округлих
,
паметних
очију
а
сувише
дугачких
и
густих
грива
и
репова
.
Софка
је
видела
како
их
они
не
поје
као
други
.
Доводећи
их
до
каменог
корита
бунарског
они
,
као
да
то
нису
коњи
већ
људи
,
показујући
им
на
корито
,
говорили
би
свакоме
:
—
Пиј
бре
!
И
пошто
овај
,
дуго
пијући
и
ронећи
у
корито
,
подигне
главу
мљескајући
масним
брњицама
,
из
којих
с
обе
стране
цуре
млазеви
воде
,
и
почне
гледати
газду
својим
засићеним
очима
,
овај
би
му
онда
,
забацујући
узду
више
главе
о
ункаш
,
говорио
:
—
Е
,
сад
иди
!
—
И
заиста
коњ
би
на
једну
страну
одлазио
доле
,
у
шталу
,
а
он
горе
,
иза
куће
,
под
вењаке
,
међ
остале
госте
.
И
ако
је
врелина
,
сунце
тек
што
не
пржи
,
сви
они
,
тако
стегнути
,
претрпани
тим
колијама
,
са
тим
силавима
,
чизмама
,
ипак
се
не
раскомоћују
,
јер
то
је
све
за
њих
знак
госпоства
.
Софка
виде
како
за
њима
овамо
испред
ње
почеше
да
промичу
слуге
са
великим
новим
бакрачима
пића
,
и
то
пуним
до
врха
,
а
без
чаша
,
стаклета
,
него
са
великим
земљаним
буклијама
,
којима
ће
тамо
захватати
и
служити
их
.
Отуда
,
испод
хладњака
,
поче
овамо
да
допире
силан
жагор
,
не
разговор
,
смех
,
здравице
,
него
као
неко
ратничко
халакање
,
надвикивање
:
—
А
,
дедо
!
Наздрави
,
дедо
!
Здрав
си
ми
!
—
Жив
си
ми
!
—
Аха
!
А
са
тим
халакањем
,
усклицима
настаје
све
већи
шум
,
кретање
,
звецкање
мамуза
,
јатагана
,
крцкање
нових
силава
,
тако
да
се
Софки
не
тек
поче
него
сасвим
учини
све
ово
као
логор
.
И
они
,
и
ова
кућа
,
и
ове
њихове
жене
,
онако
у
својим
крутим
футама
,
још
крућим
и
чак
до
пета
дугачким
новим
кошуљама
,
а
опет
свака
са
око
паса
обешеним
ножићима
,
ланцима
;
па
онда
оне
њихове
испред
куће
и
по
моткама
пребачене
бисаге
,
узде
,
узенгије
,
а
доле
онај
велики
огањ
,
око
кога
су
се
окретала
и
цврчала
читава
телад
—
све
јој
се
то
учини
као
неки
логор
,
као
неко
одмориште
,
где
се
они
сад
сви
са
њом
,
својим
пленом
,
зауставили
,
да
се
одморе
,
па
опет
некуд
,
далеко
,
незнано
куд
крену
се
и
пођу
...
И
учини
јој
се
,
чисто
као
у
причама
и
песмама
,
као
да
је
она
нека
чувена
лепотица
,
па
одведена
у
кулу
и
тамо
скривена
.
А
ови
Маркови
,
дању
пландујући
и
кријући
се
,
а
ноћу
склањајући
се
од
месечине
и
ведрине
,
дуго
путујући
,
пронашли
је
,
и
пошто
кулу
освојили
,
порушили
,
њу
уграбили
и
сада
са
њом
ето
овде
стали
,
да
се
одморе
.
Зато
тамо
испод
хладњака
нико
сада
и
не
седи
,
не
раскомоћује
се
,
већ
сви
,
онако
наоружани
,
у
силавима
,
чизмама
и
стојећи
,
пију
,
једу
.
А
то
јој
се
још
више
причини
,
кад
после
,
од
пића
као
мало
ослободивши
се
,
почеше
овамо
око
њене
собе
да
се
купе
,
да
би
њу
што
више
могли
гледати
.
И
Софка
поче
јасно
да
разабира
,
како
,
чим
Миленија
од
ње
изађе
,
њу
испред
врата
сви
опкољавају
и
моле
је
.
—
Миленија
,
Миленија
.
Не
затварај
сасвим
врата
,
мори
.
Остави
их
мало
,
да
би
могли
да
гледамо
нашу
снашкицу
...
А
Миленија
,
у
инат
,
испред
носа
им
свом
снагом
затвара
врата
,
грдећи
их
:
—
Хајд
!
Не
досађујте
!
XXИ
И
на
срећу
своју
,
Софка
поче
осећати
,
како
је
све
чисто
дражи
и
бива
јој
пријатно
.
Осети
како
би
и
она
радо
јела
та
њихова
јела
,
особито
оне
њихне
погаче
,
заструге
сира
,
а
не
ово
,
што
су
за
њу
брижљиво
кували
и
Миленија
јој
доносила
.
Отуда
,
испод
хладњака
,
што
год
је
дан
више
одлазио
,
свет
се
са
околних
зидова
склањао
а
они
све
више
остајали
сами
,
све
јаче
,
све
бешње
почињу
да
преовлађују
само
њихне
сељачке
свирке
и
песме
.
Све
бешњи
бат
ногу
од
њихних
тешких
,
јаких
игара
,
једнолико
,
у
широким
скоковима
цупкање
и
силно
ударање
пете
о
пету
спекнутих
чизама
са
мамузама
;
онда
звецкање
на
женскињама
од
тешких
и
дугачких
до
испод
појаса
низа
од
посребљеног
старинског
новца
;
јак
шум
од
ломљења
у
окретању
њихних
крутих
и
јаких
сукања
.
А
изнад
свега
тога
оно
њихно
натпевање
између
мушких
и
женских
,
наизменце
.
И
то
понављање
истога
стиха
са
запушеним
једним
увом
,
да
би
им
гласови
били
што
силнији
,
јачи
,
као
да
су
у
селу
,
у
планини
,
где
треба
чак
преко
брда
глас
песме
да
допре
и
разговетно
се
чује
.
И
што
је
ноћ
бивала
јача
,
они
су
постајали
све
слободнији
,
силнији
.
Сигурно
,
сасвим
опивши
се
и
ослободивши
се
,
почеше
овамо
и
код
ње
да
долазе
и
не
питајући
да
ли
је
слободно
.
И
то
прво
старци
,
деде
,
који
због
свога
старешинства
као
највише
права
имају
,
па
онда
млађи
.
Испрва
су
долазили
појединце
,
као
да
јој
се
представе
,
рукују
се
и
дарују
је
,
а
после
у
групама
једнако
један
за
другим
,
да
ускоро
врата
од
сопчета
осташе
сасвим
отворена
.
Али
сви
јој
ипак
прилазе
са
неким
страхом
знајући
да
јој
тиме
досађују
.
Али
,
видело
се
,
да
највише
стрепе
од
Марка
,
свога
„
бате
“
,
јер
долазећи
једнако
су
се
уплашено
обзирали
,
да
их
он
можда
отуда
из
дворишта
,
испод
хладњака
,
не
види
.
На
њихову
срећу
он
се
беше
у
почетку
тамо
занео
,
пијући
и
здравећи
за
трпезом
.
Али
,
када
ови
код
Софке
почеше
у
групама
да
долазе
и
због
тога
тамо
трпеза
остаде
готово
празна
,
он
се
тек
тада
досети
,
и
Софка
заиста
чу
како
он
из
страха
,
да
се
ови
нису
сасвим
код
ње
обезобразили
и
обрукали
га
,
викну
заустављајући
:
—
А
бре
,
не
тамо
!
На
то
сви
овамо
испред
Софке
побегоше
уплашено
прошаптавши
:
—
Бата
се
љути
!
Али
тада
се
Софка
диже
и
сама
учини
оно
,
што
је
осећала
да
треба
да
учини
.
Сама
пође
к
њима
.
Већ
је
био
први
мрак
.
Уза
страну
куће
о
сниској
стреји
и
дирецима
биле
су
обешене
и
поређане
лампе
,
да
би
се
видело
ићи
тамо
,
њима
,
под
хладњак
.
Тамо
опет
,
окачени
о
хладњак
,
лелујали
су
се
дугачки
гвоздени
фењери
,
са
својим
тешким
,
масивним
,
црним
и
зарђалим
дном
,
које
,
када
би
фењери
одозго
пали
,
чисто
би
пробило
трпезу
.
Испод
хладњака
лежали
су
изваљени
на
јастуцима
или
седлима
.
Доле
у
крај
зида
били
су
прекрштених
ногу
и
у
ред
поређани
свирачи
,
зурлаши
,
бубњари
;
а
спроћу
њих
,
овамо
до
кућнег
зида
,
клечале
су
жене
,
већ
засићене
јелом
и
пићем
.
Када
Софку
угледаше
где
к
њима
долази
,
сви
,
и
најпијанији
,
као
застидивши
се
,
задржаше
чаше
у
руци
,
а
жене
поустајаше
уплашене
.
Али
она
виде
како
се
Марко
брзо
диже
и
,
да
би
је
спречио
да
овамо
,
к
њима
,
под
хладњак
не
улази
,
потрча
к
њој
.
Видело
се
како
му
се
од
страха
колена
у
чизмама
клате
,
како
му
се
појаси
услед
седења
збрчкали
,
те
му
цела
прса
,
трбух
изишао
.
И
запрепашћено
и
уплашено
,
да
нико
не
чује
,
чисто
поче
да
је
потискује
уздигнутим
рукама
.
—
Не
,
кћери
,
не
,
Софке
.
Не
овамо
.
Прости
су
,
пијани
су
.
—
Ако
,
ако
,
тато
!
—
Не
,
не
...
шта
ћеш
ти
?
Немој
ти
овамо
.
Ниси
ти
за
овамо
...
Али
Софка
не
даде
.
—
Хоћу
,
хоћу
тамо
...
Зашто
?
Хоћу
ја
!
—
И
сва
срећна
,
јер
зна
колико
га
тиме
изненађује
,
смешећи
се
,
поче
да
му
се
уноси
у
лице
.
—
Хоћеш
и
волиш
?
—
Марко
поче
да
се
надноси
над
њу
и
да
разрогачује
очи
,
упињући
се
,
да
из
Софкина
лица
дозна
,
увери
се
,
да
ли
је
то
у
истини
:
да
она
њега
,
његове
,
воли
и
зато
сада
хоће
и
она
да
је
са
њима
,
а
да
то
није
тек
реда
ради
.
Софка
виде
то
и
да
би
га
одједном
пресекла
,
сасвим
разуверила
,
као
увређена
том
његовом
сумњом
,
поче
чисто
плачно
да
га
кори
.
—
Зашта
,
тато
,
за
какву
ме
ти
држиш
?
Зар
да
не
волим
,
зар
бих
ја
овамо
и
долазила
и
удавала
се
.
—
Не
,
кћери
!
—
И
сасвим
уверен
да
их
заиста
она
воли
,
од
неизмерне
радости
,
Марко
се
окрену
њима
тамо
,
за
трпезом
,
свима
,
а
највише
најстаријем
у
челу
софре
,
старом
и
готово
слепом
деда-
Митру
:
—
Деда
Митре
,
и
ви
сви
,
бре
,
спремајте
дар
,
јер
ево
снашка
„
вашега
бате
“
иде
,
да
вас
двори
!
Сви
они
на
то
,
што
ето
она
,
Софка
,
као
свака
сељанка
,
долази
да
их
двори
,
од
радости
,
среће
,
подигнувши
се
,
чисто
ничке
клањајући
се
испред
ње
,
дочекаше
је
.
Жене
,
све
зарадоване
,
и
тим
Софкиним
доласком
сасвим
ослобођене
,
почеше
да
се
окупљују
око
ње
.
Почеше
да
јој
помажу
у
„
дворењу
“
,
које
се
састајало
у
томе
да
свакога
,
пре
но
што
му
пружи
чашу
,
буклију
,
пољуби
у
руку
,
затим
да
,
стојећи
испред
њега
,
чека
,
док
попије
,
и
пошто
га
понова
пољуби
у
руку
,
узима
од
њега
,
да
наслужи
другом
.
Дворећи
све
и
љубећи
у
руку
Софка
је
осећала
како
јој
уста
додирују
њихне
тврде
чворновате
руке
;
како
је
њихни
бркови
,
браде
,
косе
додирују
по
лицу
,
и
како
је
кроз
њене
шалваре
,
јелеке
од
свиле
чисто
боду
круте
,
длакасте
хаљине
њихне
.
Жене
,
сасвим
ослобођене
,
почеше
Софку
из
почетка
бојажљиво
,
после
сасвим
слободно
гладити
рукама
по
плећима
,
раменима
и
њеним
развијеним
куковима
,
наслађујући
се
њихном
облином
...
XXИИ
А
сама
је
била
крива
.
Знала
је
да
не
треба
.
Али
се
после
и
сама
као
загрејала
,
заборавила
,
јер
,
измешана
са
њима
,
једнако
дворећи
их
,
осећала
је
:
како
они
,
због
тога
њеног
силажења
међ
њих
,
изједначавања
себе
са
њима
и
тим
отуривањем
свега
што
је
имала
хаџијскога
,
варошкога
,
бивају
све
слободнији
,
срећнији
.
Не
знају
шта
ће
од
среће
.
Онако
стари
,
падају
пред
њом
и
као
деца
захваљују
јој
на
том
њеном
силаску
међ
њих
.
Испијају
из
њених
руку
највеће
бокале
на
искап
.
Сада
су
сви
своји
.
Сви
су
једнаки
и
онда
могу
,
како
они
знају
,
да
се
веселе
...
Зато
су
после
,
не
стрепећи
да
ће
то
коме
бити
досадно
,
једнако
захтевали
од
Цигана
да
им
свирају
и
певају
једну
исту
њихову
песму
:
—
Славуј
пиле
,
море
,
не
пој
рано
,
Не
буди
ми
,
море
,
господара
!
—
Ох
,
не
пој
рано
!
И
само
то
,
ништа
више
.
Али
зато
је
онда
то
било
тако
силно
;
тако
јако
пиштала
,
секла
зурла
,
био
бубањ
,
да
су
се
свеће
гасиле
,
а
они
,
не
знајући
шта
ће
од
беса
,
ножевима
и
јатаганима
из
силава
бацали
се
на
Цигане
и
секли
им
бубњеве
.
Жене
су
бежале
од
њих
а
све
се
око
ње
,
Софке
,
и
као
иза
ње
криле
,
склањале
,
знајући
да
нико
не
сме
овамо
да
се
баци
.
Свекар
јој
,
Марко
,
никако
као
не
могући
да
верује
да
је
заиста
она
,
Софка
,
сада
срећна
,
није
могао
да
је
се
нагледа
,
како
она
зајапурена
а
предано
,
од
срца
,
свакога
од
њих
двори
и
слободно
се
без
стида
,
као
код
своје
куће
,
креће
.
Пушта
да
јој
се
при
сагибању
све
,
и
плећа
,
и
кукови
,
оцртавају
,
да
јој
се
тешка
коса
у
густим
курјуцима
на
врату
заваљује
,
те
да
се
испод
њих
сасвим
јасно
помаља
свеж
и
ружичаст
,
као
наливен
врат
.
А
тај
њен
врат
њега
,
Марка
,
чисто
у
теме
,
у
мозак
бије
и
сече
.
И
не
могући
више
издржати
да
је
гледа
како
двори
,
све
служи
,
и
да
се
не
би
уморила
,
посади
је
до
себе
.
Софка
,
седећи
до
њега
,
сасвим
се
ослањајући
лактом
о
његово
колено
,
не
даде
да
се
примети
како
се
уморила
,
већ
,
на
завист
свима
,
а
у
највећу
почаст
њему
,
своме
свекру
,
тати
,
поче
само
њега
да
двори
.
Ослањајући
се
о
његово
колено
издизала
се
,
да
би
оном
другом
руком
,
заносећи
је
око
њега
и
као
обгрљавајући
га
,
могла
до
самих
му
уста
чашу
приносити
.
То
је
дочекивано
од
свих
криком
и
урнебесом
.
Цигани
до
неба
извијали
су
зурлама
.
Марко
им
је
бацао
читаву
кесу
новаца
.
Одједном
он
ђипи
и
позва
је
.
—
Софке
,
чедо
,
хајде
...
Није
знала
куда
ће
с
њом
,
али
ипак
пође
.
Виде
како
он
испред
ње
,
чисто
се
потурујући
,
иде
,
а
испод
темена
бели
се
његов
кратак
,
широк
врат
.
Али
када
виде
како
се
он
упути
право
њеном
сопчету
,
она
се
са
осмехом
досети
шта
хоће
.
Сигурно
ће
опет
из
оних
сандука
,
где
су
новци
,
какав
дар
,
каква
низа
дуката
.
Зато
Софка
,
не
журећи
се
,
пусти
Марка
испред
себе
.
Пролазећи
поред
кујне
чу
како
и
оданде
такође
допире
граја
,
сигурно
од
слугу
.
А
поред
тога
,
ма
да
су
га
остале
слуге
уплашено
задржавале
,
заустављале
,
испаде
пред
њу
Арса
.
—
Снашке
,
и
ја
сам
,
и
ја
сам
...
И
даље
није
могао
.
А
она
је
знала
шта
он
хоће
са
тим
.
Хоће
сигурно
да
јој
да
на
знање
,
да
она
зна
за
њега
,
како
је
он
,
њихов
слуга
,
Арса
.
Софка
смејући
се
,
благо
га
предусрете
.
—
Знам
,
знам
,
Арсо
.
—
И
у
том
стиже
у
сопче
за
Марком
.
Виде
како
он
иза
врата
,
где
је
био
мрак
,
и
где
су
им
стајали
они
сандуци
,
не
рукама
или
кључем
,
већ
тешком
и
окованом
потпетицом
од
чизме
,
са
мамузом
,
гази
и
скида
катанац
.
Од
беса
,
што
не
може
одмах
да
се
катанац
откине
,
он
га
изби
чизмама
,
заједно
са
бравом
.
И
Софка
виде
како
он
,
кад
је
осети
до
себе
,
и
то
овако
на
само
,
у
углу
собе
а
још
опкољену
оним
поређаним
и
наслаганим
даровима
,
особито
увијеном
уза
зид
брачном
постељом
,
са
оним
црвеним
,
широким
јорганом
,
јастуцима
,
чистим
,
белим
,
миришљавим
,
не
може
очи
од
ње
да
одвоји
.
Показујући
на
сандук
са
разбијеном
бравом
једва
говори
:
—
Ето
,
ево
,
све
,
кћери
,
све
је
твоје
.
Отвори
,
и
узми
.
И
све
...
Ти
ћеш
од
њега
кључ
имати
.
Ти
шта
хоћеш
,
коме
хоћеш
,
како
хоћеш
,
чувај
,
дај
,
расипај
...
Све
је
твоје
.
—
Знам
,
знам
,
тато
.
—
Али
једно
само
,
Софке
,
Софке
.
—
И
Софка
осети
неки
његов
други
глас
,
у
коме
није
било
:
ни
„
кћери
“
,
ни
„
чедо
“
,
већ
само
:
Софке
.
И
то
тако
страсно
,
лудо
,
да
се
Софки
врат
,
вратне
жиле
од
таквога
његовога
гласа
укочише
и
сва
она
поче
да
трне
.
И
заиста
то
би
,
јер
он
,
надносећи
се
над
њу
,
поче
страшно
да
дрхти
и
да
муца
:
—
Софке
,
Софке
,
само
једно
.
Истину
само
.
И
да
би
је
боље
у
очи
гледао
,
и
што
јасније
из
њих
видео
,
да
ли
ће
му
истину
казати
,
ухвати
је
за
раме
.
Рука
му
врела
утону
у
њено
меко
и
обло
раме
.
И
гушећи
се
поче
да
је
моли
:
—
Кажи
,
кажи
...
Није
истина
,
није
истина
да
заиста
,
истински
,
ти
волиш
све
нас
.
И
њу
обузе
нека
врста
лудила
,
луде
раздражености
,
гледајући
толику
његову
љубав
.
И
она
,
из
сажалења
,
да
га
умири
,
утеши
,
јасно
,
раскалашно
и
као
предајући
му
се
,
поче
га
уверавати
:
—
Волим
,
волим
,
тато
.
Све
вас
волим
.
—
Ама
баш
све
?
—
Све
,
кућу
,
тебе
,
а
највише
тебе
.
Али
тада
клону
.
Осети
како
из
оне
његове
руке
појури
у
њу
и
чисто
је
пресече
тако
јака
врелина
,
и
,
са
њом
,
тако
неко
чудно
,
никада
до
тада
неосећано
осећање
.
На
ужас
осети
како
јој
се
испод
његове
руке
одједном
,
силом
,
против
њене
воље
,
поче
половина
да
увија
,
и
прса
јој
,
као
жива
,
тако
уздрхташе
и
полетеше
.
Чу
само
како
Марко
,
чисто
бежећи
из
собе
од
ње
,
тамо
међ
својима
,
са
неком
страшном
насладом
,
слутњом
,
надом
,
као
луд
виче
и
заповеда
:
—
Капију
бре
затварајте
,
капију
замандаљујте
,
да
нико
,
нико
...
Ах
!
Ах
!
XXИИИ
И
после
настаде
најгоре
,
најцрње
.
Како
прве
ноћи
уђоше
у
ону
велику
собу
,
која
је
својом
величином
половила
кућу
,
никако
се
више
отуда
није
излазило
,
Цигани
се
ређали
.
Морали
једни
друге
да
одмењују
.
А
„
слатка
“
велика
вечера
никако
да
почне
.
Једнако
су
горели
и
трештали
огњеви
по
кујни
,
испред
куће
,
и
око
куће
,
и
чак
овамо
око
штала
,
где
је
била
стока
и
са
њом
сасвим
стари
,
бабе
и
старци
,
који
нису
могли
да
издржавају
.
Целе
ноћи
видело
се
како
на
те
огњеве
падају
ужежени
„
вршници
“
,
заклапајући
округле
тепсије
са
непеченим
питама
и
разним
печењима
.
Све
су
то
били
„
дарови
“
,
које
отуда
,
собом
,
из
села
,
свака
кућа
понела
,
да
сада
на
тој
слаткој
вечери
прикажу
.
Пиће
се
једнако
у
великим
котловима
из
подрума
довлачило
и
ту
у
кујни
до
зидова
ређало
,
остављало
,
да
би
било
на
домаку
руке
,
да
се
не
би
сваки
час
у
подрум
силазило
.
Тако
су
онда
из
њих
могле
и
жене
,
које
су
биле
око
тих
својих
пецива
,
кришом
,
колико
су
хтеле
,
да
пију
.
И
зато
је
свуда
око
тих
огњева
,
чија
је
светлост
особито
ноћу
толико
бљештала
,
да
се
и
сам
кров
кућни
прозирао
,
једнако
била
граја
,
смех
,
кикот
и
све
је
бешње
,
силније
бивало
.
И
све
то
,
та
толика
светлост
,
са
толиким
огњевима
,
праскањем
,
бљештањем
поче
да
је
плаши
.
Као
да
под
ногама
не
осећа
земљу
,
одозго
није
заклопљена
кућним
кровом
,
димњаком
,
већ
као
да
се
све
то
око
ње
,
заједно
с
њом
,
креће
,
иде
,
и
све
веће
бива
.
И
још
када
су
почели
да
позивају
старце
,
који
су
тамо
иза
куће
,
поређани
уза
зидове
лежали
,
одмарали
се
,
да
дођу
овамо
у
велику
собу
,
за
софру
,
Софки
се
учинило
да
их
не
зову
,
што
без
њихових
здравица
и
благослова
не
могу
они
да
отпочну
ту
њихову
слатку
,
велику
вечеру
,
—
зар
је
њима
сада
до
јела
—
него
,
као
да
се
не
може
без
њих
,
тих
стараца
,
без
њихна
присуства
и
одобрења
,
отпочети
оно
што
они
мисле
са
њом
да
раде
.
И
зато
онда
онолики
урнебес
,
граја
,
крици
од
весеља
,
кад
и
старци
почеше
да
долазе
.
Улазили
су
у
колијама
,
погурени
,
полако
,
ситна
,
дуга
,
зборана
лица
.
Не
могући
после
спавања
да
се
сасвим
умију
,
брисали
се
пешкирима
.
Софка
их
је
тамо
за
софром
дочекивала
,
љубила
у
руку
и
дворила
са
великом
чашом
,
коју
су
они
морали
,
пре
но
што
у
чело
софре
заседну
,
сву
на
искап
да
испију
.
Из
кујне
већ
се
уносе
ти
„
дарови
“
,
те
њихне
печене
пите
,
печења
,
гибанице
,
од
којих
је
силна
маст
цурила
.
При
уношењу
сваког
тог
дара
,
на
сав
би
се
глас
казивало
чији
је
,
од
кога
:
—
Ово
је
од
деда-Митриних
!
...
Ово
од
ујка-Стошиних
!
...
Ово
од
баба-Станиних
,
тетка
Магдиних
...
А
међутим
све
се
више
и
кујна
,
са
оном
силном
ватром
,
врелином
,
и
њихна
овамо
велика
соба
спајала
,
сједињавала
,
и
сви
они
све
више
бивали
разголићени
,
све
су
више
хаљина
од
себе
одбацивали
.
Код
жена
већ
су
се
сасвим
помаљали
изнад
сукања
и
фута
трбуси
,
надмени
од
многог
јела
и
пића
;
видела
се
њихна
полуотворена
прса
,
код
неке
спарушкана
а
код
неких
још
свежа
,
једра
,
страсна
.
А
код
свију
њих
голи
,
ознојени
вратови
и
подваљци
били
су
обојени
разним
бојама
од
шамија
и
шалова
,
те
су
због
тога
још
чудније
изгледале
.
Мушки
опет
били
су
све
разузданији
.
Сви
одавно
без
силава
,
појасева
и
чизама
,
и
голих
,
косматих
прсију
,
и
изувених
ногу
.
И
што
се
више
пило
,
наздрављало
,
и
тамо
у
кујни
,
око
куће
,
и
овамо
,
у
соби
,
за
трпезом
,
све
више
су
се
међ
собом
мешали
,
као
сједињавали
.
Није
се
бирало
ко
ће
где
да
седне
,
где
да
се
извали
.
Ни
муж
код
своје
жене
,
ни
жена
код
свога
мужа
,
него
где
се
нашло
,
где
се
могло
.
Не
осећали
се
болови
од
суседних
лактова
у
прсима
,
од
туђих
,
не
мужевљевих
колена
међ
скутовима
.
И
са
ужасом
Софка
је
гледала
како
је
све
то
почело
да
постаје
,
да
се
стапа
у
једно
.
Сви
мушки
претварају
се
у
једног
мушког
,
све
женске
такође
опет
у
једну
општу
женску
.
Ни
старо
,
ни
младо
,
жена
,
снаја
,
стрина
,
ујна
или
какав
род
.
Само
се
знало
за
мушко
и
за
женско
,
и
онда
једна
мешавина
:
стискање
,
штипање
,
јурење
око
куће
и
кркљање
.
Толико
је
то
ишло
,
да
је
она
мала
,
питома
Миленија
,
сигурно
не
могући
више
да
издржи
тамо
по
дворишту
и
по
кутовима
најезду
толиких
њих
,
који
су
је
јурили
,
побегла
отуда
овамо
и
почела
да
се
крије
око
Софке
и
трпезе
.
А
била
је
сва
изломљена
,
изуједана
,
а
опет
сва
срећна
и
обамрла
од
силне
насладе
.
И
јавно
,
на
сав
глас
,
склањајући
се
иза
Софке
,
готово
луда
од
среће
,
церекала
се
и
молила
Софку
:
—
Не
дај
ме
,
снашкице
!
Не
дај
ме
,
слатка
била
.
Не
дај
ме
,
јер
ови
ме
наши
сву
...
—и
показивала
је
на
готово
гола
прса
и
изгужване
футе
и
јелеке
.
А
на
то
нико
да
се
постидео
,
поцрвенео
,
већ
су
јој
се
сви
смејали
,
особито
жене
и
то
старе
,
сасвим
у
годинама
,
јер
она
је
била
најмлађа
међ
њима
,
па
зато
сада
мора
највише
од
мушких
и
да
„
пати
“
.
Чисто
раздрагано
,
као
сећајући
се
,
кад
су
оне
биле
тако
најмлађе
у
фамилији
,
па
тако
на
овим
весељима
,
свадбама
бивале
од
свих
мушких
највише
јурене
,
миловане
и
љубљене
,
на
сав
глас
,
раздрагано
,
дирале
су
Миленију
:
—
А
Миленијо
!
Ах
ти
,
мори
,
мазнушо
!
Ти
бајаги
нећеш
!
Ти
ли
?
А
то
је
почело
Софку
да
ужасава
,
пуни
језом
и
страхом
,
јер
јој
тада
би
сасвим
јасно
да
је
ова
свадба
,
ова
њихова
слатка
вечера
у
ноћи
,
и
оно
једнако
тражење
да
је
тамо
капија
што
више
затворена
,
што
јаче
замандаљена
,
да
би
они
овамо
били
одвојенији
,
скривенији
—
све
то
као
неки
њихов
одређени
,
одавно
очекивани
дан
и
време
.
Па
не
само
да
им
је
ово
сада
као
први
пут
,
што
се
тако
изопијали
и
сасвим
заборавили
,
него
да
је
то
њихов
обичај
на
овим
њиховим
свадбама
.
У
томе
се
и
састојала
њихова
весеља
.
Јер
једнако
одвојени
од
кућа
и
растурени
са
стоком
по
планинама
,
пашњацима
,
те
њихове
свадбе
били
су
једини
дани
,
када
су
се
састајали
,
виђали
једно
другог
,
па
чак
и
своје
жене
.
И
онда
,
добро
нахрањени
,
а
већ
исушени
од
силних
толико
уздржаваних
,
радом
убијаних
страсти
,
чежње
,
тада
би
сасвим
падали
,
сасвим
се
заборављали
не
могући
ништа
разабрати
,
ништа
разликовати
,
ни
род
,
доба
,
године
.
Отуда
онда
оне
невероватне
приче
,
гласови
о
њима
,
„
сељацима
“
.
Софки
тада
би
јасно
,
што
никад
од
Магде
није
чула
какву
добру
реч
о
тамо
њеним
синовима
,
снајама
на
селу
;
па
она
Магдина
вечита
узречица
,
када
би
је
питали
за
те
сељаке
:
„
Море
,
маните
их
,
сељаци
,
шта
друго
они
знају
“
.
И
онда
оно
,
у
шта
Софка
до
тада
није
могла
да
верује
,
она
прича
о
њиховом
чувеном
чивчији
деда
Вељи
,
за
кога
се
причало
да
је
са
свима
снајама
живео
.
Тада
Софки
би
јасно
оно
силно
рађање
деце
,
ма
да
мужеви
већи
део
живота
проведу
на
печалбама
,
и
она
онолика
сличност
међу
њима
.
Сви
,
из
целога
села
,
као
да
су
од
једнога
оца
,
матере
,
од
једне
куће
,
а
не
из
читавога
краја
.
И
онда
оне
језовите
приче
,
за
које
се
у
вароши
знало
,
веровало
,
али
се
о
њима
не
водило
рачуна
:
како
сви
они
,
сељаци
,
да
би
што
више
радне
снаге
имали
,
женили
своје
синове
још
као
децу
,
узимали
за
њих
одрасле
девојке
,
већ
доста
у
годинама
,
способне
за
сваки
рад
.
И
то
се
ради
од
увек
,
с
колена
на
колено
.
Нико
то
не
сматра
за
увреду
,
грех
;
ни
доцније
,
када
синови
порасту
.
Ништа
то
није
.
Имаће
и
они
,
синови
,
кад
,
имаће
и
они
својих
снаја
...
И
Софка
тада
,
на
ужас
свој
,
виде
да
је
—
не
чека
,
не
да
ће
можда
то
и
с
њом
бити
,
него
да
је
то
свршено
,
то
се
већ
зна
,
јер
ето
почеше
,
као
честитајући
Марку
,
на
Софку
падати
масне
здравице
,
задиркивања
и
смех
...
XXИВ
Трећи
дан
,
уторак
,
а
Марко
никако
не
пушта
.
Сам
одлази
и
затвара
капију
.
Тешко
оном
ко
спомене
,
а
камо
ли
да
се
усуди
поћи
.
Али
није
се
могло
више
.
Почело
се
већ
да
излуђује
.
Почели
да
се
међ
собом
туку
и
од
беса
сами
себи
секу
руке
,
ноге
,
тако
да
су
морали
,
вучени
женама
,
одлазити
кроз
капиџике
чак
и
прескачући
преко
зидова
.
Марко
опет
да
излуди
.
Једнако
брани
,
не
да
,
а
кад
примети
да
је
ко
умакао
,
он
слуге
да
побије
.
Софка
,
огрнута
колијом
,
лежала
је
.
Није
могла
више
да
двори
,
нуди
.
Од
умора
једва
је
очи
држала
отворене
.
Била
је
сва
врела
.
А
од
страха
,
језе
,
чисто
је
као
неко
лудило
подузимало
.
Јер
,
што
су
више
гости
одлазили
,
она
и
он
свекар
све
више
су
остајали
сами
.
И
што
је
најгоре
,
није
је
било
страх
,
што
не
зна
шта
ће
бити
,
—
знала
је
шта
је
чека
—
;
него
стога
,
што
са
собом
још
није
била
на
чисто
:
шта
ће
она
чинити
,
ако
заиста
свекар
,
Марко
,
на
њу
...
Само
да
није
она
Софка
,
ефенди
-Митина
,
она
би
већ
знала
.
Сигурно
би
могла
да
се
отме
од
њега
,
и
,
макар
сва
изгребана
,
сасвим
гола
,
она
би
утекла
.
Али
шта
ће
после
,
кад
је
такву
виде
на
улици
,
у
чаршији
?
...
Једва
ће
се
то
дочекати
,
да
јој
се
сите
.
И
због
тога
не
смејући
,
а
не
знајући
шта
би
друго
,
од
страха
,
изваљена
до
свекровог
места
,
уз
трпезу
,
сва
је
цвокотала
и
грчила
се
.
А
најгоре
јој
би
,
када
осети
како
у
гласу
Маркову
,
—
а
он
је
тамо
око
куће
викао
,
псовао
,
претио
,
што
су
сви
отишли
,
особито
што
је
отишао
стари
деда
Митар
,
Арса
и
Стева
,
—
у
том
његовом
вајкању
,
претњи
,
звучи
и
страх
,
страх
,
што
су
га
оставили
самог
.
Јер
да
су
и
они
ту
,
пошто
су
и
они
то
исто
радили
са
својим
снајама
,
и
он
би
сада
,
сасвим
лако
,
са
својом
...
А
овако
,
оставили
га
самог
,
и
то
овде
,
у
вароши
,
где
то
није
обичај
,
не
зна
се
за
то
,
не
сме
да
буде
...
Чу
га
како
се
овамо
к
њој
враћа
.
Дише
толико
,
да
се
Софки
учини
како
се
цела
соба
креће
.
Она
,
не
могући
да
устане
,
да
га
као
што
треба
дочека
,
поче
се
извињавати
:
—
Не
могу
,
тато
,
уморна
сам
.
—
Седи
,
седи
,
чедо
!
И
седе
до
ње
,
али
подаље
.
То
Софку
још
више
уплаши
,
јер
виде
како
не
може
да
седи
,
како
прекрштених
ногу
и
са
подбоченим
рукама
о
колена
,
сав
се
нија
и
гледа
оштро
испред
себе
,
гледа
у
трпезу
,
недигнуту
,
у
проливено
вино
,
разбацане
кости
,
расуто
јело
,
комађе
хлеба
,
изгужване
покровце
,
разбацане
пресавијене
јастуке
.
А
тамо
до
врата
,
у
кујни
,
Цигани
,
мртви
уморни
,
једва
држе
зурле
и
дремају
.
На
пољу
опет
поче
по
трећи
пут
мрак
да
силази
,
и
све
ово
као
да
се
смирава
,
малаксава
.
И
само
камење
по
дворишту
,
вађено
коњским
копитама
,
више
не
прска
и
не
тандрче
,
већ
како
који
и
где
у
рупу
запао
,
тако
застао
и
углављен
као
да
се
одмара
.
Момци
,
буновни
,
неиспавани
,
умивају
се
на
бунару
и
пљускају
.
Доле
из
штале
само
се
чује
како
шушти
чупана
у
нарамцима
слама
и
сено
и
како
ношена
ситно
пада
и
веје
путем
.
У
кујни
,
све
као
свршено
,
и
мирно
,
тихо
.
И
то
тако
страшно
тихо
и
грубо
.
Велики
огањ
,
као
свршивши
свој
посао
,
све
више
је
трнуо
и
пепелом
се
покривао
.
Једино
што
се
чује
ход
по
кујни
,
клопарање
папуча
ашчике
и
њен
тихи
шапат
са
свекрвом
.
А
баш
тај
шапат
њега
,
Марка
,
толико
пренерази
.
—
Свири
!
—
поскочи
он
уплашено
и
викну
тако
силно
,
да
цела
кућа
претрну
.
И
сама
Софка
,
заборавивши
се
,
подиже
се
и
поче
га
заустављати
:
—
Не
,
тато
.
Не
,
тато
.
Али
он
је
не
погледа
.
Преко
софре
,
укорак
је
прескочивши
,
пође
ка
кујни
,
свирачима
.
У
том
свирач
,
држећи
у
једној
руци
тромо
грнету
,
а
другом
притискујући
распасан
минтан
,
пресави
се
пред
Марком
и
сањиво
,
малаксало
,
али
одлучно
поче
:
—
Марко
,
—
али
се
брзо
трже
и
поправи
—
газда
Марко
,
—
ако
смо
и
Цигани
,
и
ми
душе
имамо
.
Не
може
се
више
.
Не
може
се
,
и
сам
видиш
.
Марко
,
место
да
га
,
као
други
пут
,
на
такав
одговор
удари
,
избије
,
отера
,
чисто
као
да
га
поче
молити
:
—
Знам
,
видим
...
Видим
,
али
хоћу
,
хоћу
,
хоћу
!
—
И
осећајући
неку
насладу
у
том
„
хоћу
“
,
наднесе
се
над
Циганина
дижући
руке
,
којима
би
га
смождио
,
само
да
се
овај
опет
успротиви
.
Опет
поче
свирка
.
Истина
уморна
,
упињући
се
,
али
опет
са
хуком
и
топло
.
Опет
поче
кроз
ноћ
да
трепери
грнета
.
А
ту
свирку
,
хуку
,
он
,
Марко
,
као
да
је
једва
чекао
.
Јер
,
на
изненађење
Софкино
,
не
врати
се
овамо
к
њој
,
него
оде
право
,
ка
прозору
собњем
.
И
тамо
,
спроћу
ње
,
у
куту
,
где
је
био
потпун
мрак
,
чисто
се
скљока
.
Софка
претрну
,
јер
виде
да
је
већ
дошло
оно
:
да
ће
јој
сигурно
сад
исповедити
љубав
своју
.
Зато
је
тамо
у
кут
пао
,
да
је
у
мраку
,
да
се
не
би
видео
какав
изгледа
,
када
јој
почне
о
томе
говорити
,
а
зато
и
тражи
да
сада
свирачи
свирају
,
да
од
њихне
хуке
и
ларме
ашчика
и
свекрва
не
би
чуле
његову
исповест
.
И
ко
зна
,
сигурно
би
то
било
,
да
се
у
том
не
појави
ашчика
.
А
по
њеном
лицу
,
држању
,
видело
се
да
се
дуго
и
дуго
решавала
,
да
је
тек
после
многог
наваљивања
,
молбе
а
можда
чак
и
плача
од
стране
свекрве
,
пристала
да
овамо
уђе
.
И
видело
се
да
је
зато
тако
љута
,
и
на
саму
себе
,
што
ето
мора
чак
и
то
да
ради
.
А
највише
је
била
љута
на
њега
,
свекра
,
самог
Марка
.
Ако
баш
они
,
његови
сељаци
,
то
не
знају
,
а
оно
бар
он
,
који
је
газда
,
већ
толико
је
у
вароши
,
бар
он
треба
да
зна
какав
је
овде
ред
:
да
је
већ
једном
време
да
младенци
иду
у
своју
собу
.
И
зато
она
чим
уђе
чисто
викну
:
—
Хајде
!
Немајући
кад
да
чека
,
стаде
до
врата
журећи
их
,
и
Марка
и
саму
њу
.
—
Хајде
,
хајде
,
де
!
Софка
виде
,
како
он
отуда
,
из
угла
собе
,
на
оно
њено
прво
„
хајде
“
плећима
полете
напред
,
да
и
њу
као
и
свакога
отера
,
али
се
сети
да
она
није
нека
његова
,
сељанка
,
па
да
може
радити
са
њоме
шта
хоће
,
већ
да
је
варошанка
.
А
највише
га
порази
,
кад
спази
ашчикину
голу
руку
,
подбочену
о
кук
,
са
заврнутом
кошуљом
,
и
то
чистом
,
белом
,
те
по
томе
он
познаде
да
није
прала
судове
,
него
да
је
сада
сигурно
разастрла
постељу
младенцима
.
—
Хајде
,
хајде
,
свекре
!
Доста
је
,
време
је
...
Охрабреније
на
то
његово
ћутање
поче
ашчика
да
жури
.
А
Софка
је
знала
куда
је
позива
,
шта
значи
то
њено
„
хајде
“
,
куда
је
води
,
у
какав
понор
...
Виде
како
јој
ашчика
строгим
погледом
поче
да
даје
знак
,
да
бар
она
,
Софка
,
не
буде
луда
,
бар
она
зна
шта
сада
треба
да
се
ради
и
онда
нека
се
сама
диже
,
одлази
,
када
он
,
свекар
,
сељак
,
не
зна
и
неће
да
зна
...
Софка
цвокоћући
и
скупљајући
одело
око
себе
,
ма
да
је
била
добро
обучена
,
диже
се
и
пође
.
.
—
Збогом
,
тато
!
—
Приђе
и
пољуби
га
у
руку
.
Осети
како
су
му
руке
,
прсти
,
сасвим
хладни
и
тешки
.
Излазећи
и
пролазећи
кујну
,
чу
она
за
собом
ашчикин
још
строжији
глас
овим
Циганима
у
кујни
:
—
Хајде
и
ви
,
бре
...
И
виде
како
Цигани
,
срећни
,
вукући
у
брзини
колије
и
гуњеве
по
земљи
,
пројурише
поред
ње
и
изгубише
се
трчећи
ка
капији
.
Али
у
том
чу
се
страшан
Марков
глас
,
који
се
беше
устремио
на
ашчику
.
—
Ђид
ти
!
Шта
ти
?
Али
ашчика
као
да
је
била
спремна
на
то
,
јер
чу
се
како
га
утишава
:
—
Де
,
де
...
газда
-
Марко
,
знам
ја
...
—
Шта
ти
знаш
,
сурунтијо
варошка
,
шта
ти
,
варошка
!
...
—
Ако
,
ако
,
Марко
.
Све
ако
,
само
ти
легни
,
испавај
се
.
Али
на
то
,
као
одговор
,
чу
се
само
ломљење
сигурно
трпезе
,
прозора
.
И
то
тако
страшно
,
да
ашчика
,
унезверена
,
излете
са
запрепашћеним
узвиком
:
„
Куку
“
,
које
би
угушено
још
јачим
прскањем
прозора
,
не
само
стакла
него
и
ћерчива
,
гажењем
судова
по
трпези
,
а
све
то
праћено
његовим
готово
лудим
гласовима
,
речима
,
псовком
,
кркљањем
,
које
је
за
свакога
било
неразумљиво
,
али
за
Софку
овамо
,
у
собици
,
која
беше
од
страха
пала
у
постељу
и
покрила
се
јорганом
,
сасвим
јасно
,
разумљиво
...
—
Ах
,
ах
,
псу
бре
,
крвниче
бре
,
стари
деда-
Митре
!
Ах
мајко
,
ах
курво
!
Ах
отац
,
ах
проклет
...
Ах
!
Зар
ви
,
бре
...
А
Софка
је
знала
да
то
значи
:
Зар
вама
све
допуштено
,
ви
све
чинисте
што
хтедосте
;
своје
синове
женисте
и
изабрасте
снаје
не
за
њих
већ
за
себе
!
—
Ето
и
сам
он
,
и
њега
је
отац
младог
женио
,
па
не
можда
,
него
сигурно
је
ова
његова
жена
,
сада
свекрва
,
прво
са
оцем
његовим
,
својим
свекром
,
живела
!
И
овај
сада
његов
син
није
његов
син
,
него
ваљда
брат
.
И
сви
они
,
сви
,
како
су
хтели
,
онако
,
како
су
њихови
оцеви
са
њихним
женама
,
тако
и
они
са
женама
својих
синова
.
А
сада
,
само
њему
се
не
да
,
само
он
то
не
сме
!
...
И
ко
зна
-докле
би
и
како
—
да
се
не
чу
где
ашчика
у
кујни
свекрви
поче
уплашено
говорити
:
—
Снашке
,
ја
више
к
њему
не
смем
.
Ти
ако
хоћеш
,
иди
,
умири
га
,
да
легне
,
заспи
,
да
младенци
могу
...
Ако
не
,
ја
не
могу
ништа
више
.
—
Идем
!
—
Тако
гробно
чу
се
како
свекрва
убијено
и
решено
одговори
.
И
заиста
,
на
изненађење
и
ужас
свих
,
она
уђе
тамо
к
њему
.
Шта
је
тамо
међ
њима
настало
,
какав
разговор
,
није
се
могло
чути
.
Само
је
Софка
овамо
,
по
Марковом
искривљеном
гласу
,
шиштавом
,
шупљем
,
запенушеном
од
беса
,
ваљда
и
пене
која
му
је
била
из
уста
,
била
сигурна
у
то
:
да
он
сада
своју
жену
мучи
,
испитује
,
да
му
она
призна
,
како
је
заиста
живела
са
својим
свекром
,
његовим
оцем
,
док
је
он
био
мали
,
дечко
.
И
Софка
је
осећала
да
од
тога
њенога
признања
—
и
то
не
да
она
каже
,
потврди
,
него
да
он
то
само
осети
у
њеном
гласу
,
забуни
,
у
каквом
усклику
—
зависи
све
.
То
му
сада
треба
,
да
би
му
то
био
изговор
,
да
би
онда
и
он
,
као
у
инат
,
као
светећи
се
њој
,
жени
,
и
своме
покојном
оцу
,
одмах
овамо
код
ње
,
Софке
...
А
да
је
тога
било
,
тога
наваљивања
,
мучења
,
да
му
она
призна
,
видело
се
и
по
томе
,
што
отуда
почеше
да
допиру
запрепашћени
узвици
,
крици
свекрвини
:
—
Човече
!
...
Човече
!
Ћути
,
убиће
те
Господ
!
...
Куку
!
Зар
свекар
...
!
Зини
,
земљо
,
да
сви
пропаднемо
!
Куку
,
шта
доживех
!
Куку
!
Господе
Боже
,
Господе
!
На
то
чу
једно
страшно
:
—
Ја
сам
твој
Господ
!
—
И
туп
,
јак
ударац
.
Онда
малаксао
,
обезнањен
,
писак
свекрвин
.
Арса
,
који
је
поред
свега
страха
ипак
тамо
вирио
и
пазио
,
чу
се
како
викну
:
—
Уби
газда
газдарицу
!
Софка
,
овамо
у
постељи
,
готово
се
обезнани
,
јер
осети
да
се
нема
више
куда
,
нема
наде
,
спаса
.
Крв
ће
лећи
,
све
ће
побити
,
а
она
ће
морати
бити
његова
...
Али
је
брзо
освести
и
скамени
шум
испред
њене
собе
.
До
собњега
прага
чуло
се
како
се
нешто
ваља
,
кркља
.
И
заиста
он
је
,
он
!
И
то
не
што
је
случајно
пошао
,
па
се
спотакао
поред
њене
собе
,
него
се
намерно
овамо
упутио
,
али
осећајући
шта
чини
,
сигурно
од
ужаса
сам
није
могао
даље
.
Више
није
имао
снаге
да
пређе
праг
и
уђе
овамо
,
код
ње
,
већ
ту
пао
.
А
отуда
,
из
оне
велике
собе
,
где
је
свекрва
са
окрвављеном
главом
ничце
лежала
,
једнако
се
чуло
њено
цвиљење
,
и
то
не
јако
,
него
тихо
,
без
наде
,
убијено
:
—
Куку
!
Куку
!
Леле
,
мајчице
моја
!
Леле
слатка
кућо
моја
!
Али
то
за
њега
овамо
,
пред
вратима
,
до
самих
Софкиних
ногу
,
више
ништа
није
било
.
Између
њега
и
тамо
те
собе
,
куће
,
жениног
цвиљења
изгледа
да
све
је
било
свршено
и
пропало
:
цео
живот
,
детињство
,
отац
,
мати
,
нарочито
проклети
отац
.
Кости
му
се
у
земљи
превртале
,
што
га
,
по
обичају
,
младог
,
још
као
дете
,
оженио
,
када
ништа
није
могао
знати
,
као
што
никада
више
неће
ништа
ни
дознати
ни
осетити
!
Јер
ево
,
кркљајући
и
лежећи
на
прагу
њене
собе
,
борећи
се
са
собом
,
он
кроз
прсте
руке
,
што
му
је
клемпаво
висила
више
главе
и
била
наслоњена
на
праг
,
кроз
тај
праг
,
кроз
пукотине
,
кроз
земљу
осећао
је
отуда
из
собе
мирис
Софкин
тамо
у
постељи
.
Осећао
чисто
како
јој
срце
бије
,
како
њена
зрела
,
страсна
уста
горе
,
и
како
њена
коса
,
разастрта
у
постељи
и
сигурно
опкољавајући
и
обвијајући
цело
њено
тело
,
мирише
,
мирише
...
И
Софка
чу
како
он
кркља
и
ваља
се
,
упиње
,
напреже
,
да
бар
главом
,
раменима
гурне
у
врата
,
отвори
их
и
уђе
к
њој
.
Али
не
може
.
Пада
.
Руке
,
лактови
и
колена
га
издају
,
јер
га
оно
женино
цвиљење
као
неко
уже
око
врата
стеже
,
не
да
му
и
не
пушта
га
да
се
дигне
,
пређе
праг
.
А
међутим
да
се
опет
врати
,
тамо
,
код
жене
,
у
ону
собу
,
кући
,
не
може
—
свршено
је
!
А
то
њено
цвиљење
,
а
баш
стога
што
није
силно
,
не
призива
у
помоћ
,
већ
тихо
,
убијено
,
без
наде
,
баш
због
тога
оно
му
све
јасније
,
све
силније
допире
до
ушију
.
Изгледа
да
му
таванице
,
греде
,
црепови
и
сва
кућа
са
тим
њеним
цвиљењем
пада
на
главу
и
бије
га
у
теме
,
у
мозак
.
И
једва
,
помоћу
лактова
и
колена
,
успе
некако
да
се
од
самога
себе
отргне
,
ослободи
и
посрћући
пође
у
двориште
.
—
Арсо
,
појас
и
силав
!
—
Једва
што
промуца
и
довуче
се
до
дирека
кућног
и
поче
се
уз
њега
леђима
,
главом
уздизати
,
наслањати
,
да
не
падне
,
чекајући
да
га
Арса
опаше
.
Арса
дотрча
.
Поче
га
опасивати
,
али
с
муком
,
јер
цео
његов
доњи
део
тела
,
кукови
,
клатили
су
му
се
и
дрхтали
.
Сва
му
је
утроба
једнако
крчала
и
као
да
се
кидала
,
па
се
све
то
срозавало
у
појас
.
Он
сам
ништа
није
видео
сем
слуге
Арсе
испред
себе
.
Видело
се
само
како
се
,
да
не
би
пао
,
упиње
и
главом
и
теменом
да
се
одржи
уз
дирек
а
једва
држи
уздигнуте
руке
,
да
би
га
Арса
што
јаче
стегао
,
опасао
.
После
једва
промуца
:
—
Алата
!
Арса
му
поче
силав
опасивати
.
Он
то
није
ни
осећао
,
сав
је
трнуо
ослушкујући
да
ли
се
не
чује
што
из
онога
сопчета
,
где
је
Софка
и
одакле
се
видело
како
још
прска
свећа
.
Срећом
ништа
се
није
чуло
,
ни
Софкин
плач
,
јаукање
.
Међутим
из
оне
друге
собе
једнако
је
допирало
оно
свекрвино
цвиљење
,
да
му
се
чинило
да
јој
се
,
откако
ју
је
ударио
и
откада
она
већ
цвили
,
сигурно
већ
цела
предња
страна
лица
онако
у
крви
изгубила
у
земљи
.
А
ноћ
је
била
једнако
мрачна
,
и
двориште
,
калдрма
скамењена
.
Једино
из
оног
тамо
кута
у
дну
дворишта
,
где
се
сливала
и
скупљала
нечистоћа
,
заударало
је
,
на
ђубре
,
на
трулеж
.
Он
све
јаче
и
јаче
поче
да
удише
тај
трулеж
.
И
то
га
поче
као
освешћивати
.
Сети
се
свега
.
Последњи
пут
задрхта
и
изненада
,
силно
,
јако
потеже
руком
за
нож
из
силава
.
Али
застану
,
јер
виде
да
ће
га
опазити
Арса
,
који
му
се
приближаваше
доводећи
алата
.
И
да
се
не
би
овај
досетио
,
Марко
том
подигнутом
руком
за
нож
на
себе
,
на
своја
прса
,
срце
,
само
што
поче
да
брише
чело
.
Опет
га
обузе
страх
,
опет
малакса
,
осети
неко
кркљање
,
тупо
,
тешко
,
као
неко
дављење
самога
себе
...
Сам
је
Арса
морао
у
узенгије
да
му
умеће
ноге
,
јер
се
он
једва
држао
о
јабуку
на
седлу
.
Али
изненадном
снагом
одједном
скочи
,
уседе
у
седло
и
ножем
алата
остраг
по
сапима
шину
.
Шикну
крв
.
Алат
,
бљештећи
се
у
мраку
,
пропињући
се
и
разривајући
калдрму
,
одјури
са
њиме
.
Софка
чу
како
Арса
полете
у
кујну
,
и
тамо
ка
свекрви
викну
:
—
Оде
газда
и
посече
алата
!
XXВ
После
увели
младожењу
код
ње
.
Али
је
Софка
већ
била
у
толикој
ватри
,
да
није
ништа
за
себе
знала
.
Једва
се
у
јутру
разабра
.
Тек
што
је
свитало
.
Велика
лојана
свећа
у
чираку
,
више
њене
главе
,
догорела
је
до
дршке
чирака
и
расцветана
гасила
се
ширећи
задах
.
А
он
,
младожења
,
до
њених
ногу
,
готово
на
голом
поду
спавао
је
.
Како
га
увели
,
тако
и
заспао
.
Спавао
је
мирно
,
дубоко
,
са
испруженим
рукама
и
згрченим
коленима
.
И
видело
се
како
је
,
бојећи
се
,
ако
заспи
,
да
случајно
своју
главу
не
наслони
на
јорган
,
којим
је
Софка
била
покривена
и
тиме
га
упрља
,
повреди
,
пажљиво
био
савио
крај
и
одгурнуо
од
себе
.
Кроз
прозор
већ
се
чекрк
на
бунару
црнио
као
и
околни
зидови
.
Доле
из
штале
чуло
се
шуштање
и
већ
поново
преживање
стоке
,
а
из
саме
куће
ништа
.
Све
је
било
мртво
.
А
Софка
,
да
би
сад
,
кад
сване
,
кад
ашчика
уђе
,
затекла
све
као
што
је
ред
,
обичај
,
како
брак
захтева
,
морала
сама
младожењу
да
диже
,
распасава
.
Није
могао
да
се
пробуди
,
толико
је
био
клонуо
и
дубоко
спавао
.
Сама
га
је
распасала
,
свукла
и
готово
унела
у
своју
постељу
,
и
покривајући
и
себе
и
њега
оним
великим
венчаним
јорганом
,
чекала
да
сасвим
сване
.
Осећала
је
како
је
додирују
и
боцкају
по
врату
и
по
образима
длаке
од
мужевљеве
главе
,
која
је
,
као
у
сваког
детета
,
била
кратко
ошишана
и
скоро
опрана
,
и
мирисала
на
топлу
воду
и
сапун
.
Софка
се
не
диже
из
постеље
.
Грозница
је
ухвати
.
Дању
ништа
за
себе
не
би
знала
.
Ноћу
би
се
расвешћавала
.
Видела
би
како
јој
више
постеље
,
у
страни
,
гори
једнако
свећа
у
оном
попрсканом
чираку
,
до
свеће
стоји
тепсија
са
јелом
,
пићем
,
што
би
свекрва
дању
,
док
би
она
била
у
заносу
,
доносила
,
јер
од
стида
,
због
оноликог
покора
,
преплашена
,
није
смела
ни
Софкин
поглед
да
сачека
а
камо
ли
с
њом
да
разговара
.
На
крају
постеље
,
испод
њених
ногу
,
на
голој
асури
,
увек
би
лежао
Томча
,
муж
јој
,
упола
свучен
,
савијен
и
заспао
.
Софка
би
се
дизала
.
С
муком
би
распремала
постељу
.
Затим
би
узимала
мужа
к
себи
,
јер
није
хтела
да
тиме
,
одбијајући
мужа
,
тражи
за
себе
као
неку
поштеду
,
пошто
није
хтела
допустити
да
је
ико
више
штеди
и
жали
.
Јер
,
када
се
већ
оволико
препатило
,
онда
бар
нека
буде
потпуна
патња
и
мука
!
И
зато
би
заспалог
Томчу
,
плачући
,
грлила
,
љубила
.
По
том
,
сва
узрујана
и
готово
полусвесна
,
дизала
би
се
,
излазила
,
ишла
иза
куће
у
двориште
,
у
пусту
,
нему
ноћ
,
ограђену
зидовима
.
Слуга
,
Арса
,
као
чувајући
је
,
клечећи
у
каквом
куту
,
увек
би
се
испред
ње
појављивао
,
да
јој
се
тиме
као
стави
на
услугу
.
Али
она
не
само
што
му
није
ништа
наређивала
,
него
,
као
да
га
није
ни
познавала
,
тако
би
га
гледала
неким
разблудним
,
помућеним
погледом
,
од
чега
би
се
Арси
чисто
коса
дизала
и
кожа
од
кичме
по
леђима
јежила
.
Држећи
распасане
шалваре
,
са
улепљеном
и
разастртом
косом
око
слепоочница
и
врата
,
са
кошуљом
,
која
јој
је
била
толико
разгрнута
,
да
су
јој
бљештала
врела
прса
,
ишла
би
по
дворишту
.
После
би
се
опет
враћала
натраг
у
своју
собу
,
опет
легала
у
постељу
,
опет
,
плачући
,
грлила
и
љубила
мужа
и
молила
Бога
да
бар
једнако
ово
овако
траје
:
овако
ноћ
и
она
,
овако
усамљена
.
И
целе
би
ноћи
тако
,
док
не
би
изјутра
,
савладана
и
измучена
,
пала
,
у
дубок
грозничав
сан
,
те
би
се
и
сутра
цео
дан
губила
у
ватри
и
заносу
.
И
напослетку
,
за
чудо
,
та
њена
грозница
,
болест
,
добро
јој
дође
,
особито
што
се
,
због
тога
,
избегоше
сви
они
обичаји
после
свадбе
,
прве
брачне
ноћи
:
оно
виђење
,
чашћење
и
долазак
жена
,
комшилука
,
родбине
,
међу
којима
би
она
морала
да
се
показује
весела
,
здрава
...
XXВИ
Једва
,
не
себе
ради
,
колико
њих
,
куће
ради
,
а
особито
да
свекрву
умири
и
ослободи
,
поче
се
придизати
.
Истина
,
никако
сасвим
здрава
,
тек
ако
би
се
око
ручка
појавила
и
изишла
из
своје
собе
.
Сва
оронула
,
повезане
главе
,
и
са
отобољеним
као
на
плач
,
врелим
,
уздрхталим
устима
и
подбулим
очима
.
Али
то
је
код
ње
већ
био
онај
утишан
,
унутрашњи
,
сталожен
и
млак
плач
,
који
по
некад
тако
годи
.
И
сваког
дана
бивала
је
све
као
здравија
,
стишанија
.
Од
њених
,
нарочито
отац
и
мати
,
као
осећајући
своју
кривицу
,
нису
никако
ни
долазили
.
А
ону
њену
болест
,
грозницу
после
венчања
.
.
они
,
као
и
остали
свет
,
нису
сматрали
за
бог
зна
шта
.
То
је
обична
ствар
.
Зато
је
,
сасвим
одвојена
и
остављена
самој
себи
,
осећала
како
се
с
дана
у
дан
смирује
.
Поче
да
иде
по
кући
,
чак
и
да
ради
.
Поче
да
се
облачи
,
па
и
кити
и
носи
цвеће
и
опет
поче
свекрву
и
целу
кућу
да
засењује
и
испуњава
оном
својом
лепотом
и
раскошношћу
,
сада
још
већом
.
Као
код
своје
куће
,
овлаш
,
не
сасвим
обучена
,
неутегнута
,
њена
се
развијена
половина
и
бедра
још
више
истицала
.
Сама
јој
се
свекрва
,
гледајући
је
,
њоме
топила
и
наслађавала
.
Колико
пута
,
када
би
Софка
клечећи
радила
око
огњишта
—
а
тад
би
се
њена
нагнута
плећа
,
испала
јој
прса
и
коса
забачена
иза
потиљка
толико
истицала
—
свекрва
се
,
седећи
поред
ње
,
не
би
могла
уздржати
,
а
да
је
руком
,
а
све
у
страху
да
је
не
повреди
,
сама
намешта
и
дотерује
и
чисто
је
глади
.
А
особито
би
јој
око
колена
склањала
шалваре
,
да
јој
се
не
би
упрљале
од
пепела
.
Целог
би
дана
преседела
у
Софкиној
соби
,
и
то
у
куту
,
повучена
,
скупљена
,
гледајући
како
Софка
распрема
,
извлачи
из
ковчега
своје
хаљине
,
разне
јелеке
,
раскошне
кошуље
,
свилене
мараме
.
Тако
би
било
цео
дан
,
а
у
вече
легало
се
рано
.
И
онда
је
човек
могао
,
онако
сам
,
у
дугој
ноћи
,
рахат
да
се
науздише
,
наодмара
,
пошто
се
знало
да
ће
и
сутра
бити
исто
овако
.
И
само
да
није
било
још
и
оно
свекрово
,
оно
оне
ноћи
,
а
,
после
тога
,
ово
његово
никако
невраћање
кући
нити
јављање
о
себи
,
можда
би
било
сасвим
добро
.
Али
се
и
то
свекрово
поче
као
заборављати
.
Софка
га
поче
у
себи
извињавати
.
Пијан
био
и
,
можда
,
свекрва
и
ашчика
нису
умеле
како
треба
да
му
објасне
,
и
зато
он
није
давао
да
она
са
младожењом
оде
у
своју
собу
,
а
не
што
је
он
сам
хтео
нешто
.
Али
што
се
,
откада
је
отишао
тамо
у
хан
,
овамо
бар
не
наврати
,
не
дође
,
да
се
тиме
,
не
Софки
као
извини
за
све
што
је
онако
пијан
радио
;
него
да
комшилук
,
свет
,
особито
њене
,
оца
,
матер
и
родбину
,
увери
како
ништа
није
било
!
Али
би
и
то
.
Једнога
дана
,
пред
мрак
,
дојури
коњаник
сељак
,
планинац
,
дугих
ногу
,
са
ашама
на
коњу
место
узенгија
и
старим
неким
,
дрвеним
седлом
.
Око
голог
трбуха
клатио
му
се
распасан
појас
а
иза
појаса
вирио
дуг
,
црн
револвер
.
Како
сјаха
,
нити
коња
веза
,
нити
се
утегну
,
дотера
и
загледа
какав
је
,
већ
бришући
,
отирући
шаком
зној
од
дугачка
врата
,
уђе
право
к
њима
у
кујну
.
Софка
је
била
устала
и
забацивши
руке
у
којима
је
нешто
држала
,
чекала
га
је
.
Свекрва
је
,
као
увек
,
мирно
и
прибрано
седела
иза
Софке
горе
,
до
самих
врата
велике
собе
.
Софка
,
и
ако
је
одавна
слутила
да
,
поред
свега
овога
што
је
било
,
мора
ипак
још
нешто
црње
и
горе
догодити
се
,
претрну
од
страха
,
јер
овај
сељак
још
с
врата
поче
да
муца
кроз
сузе
,
не
гледајући
ни
у
Софку
,
ни
у
свекрву
:
—
Газдарице
,
ете
,
послали
ме
,
да
кажем
да
је
газда
убијен
.
Убијен
је
газда
,
газдарице
!
—
понављао
је
,
једнако
бришући
зној
по
кошчатом
лицу
и
дугачком
врату
.
Софка
осети
како
јој
колена
завише
у
страну
и
како
јој
очи
као
нека
муња
опали
.
Виде
како
иза
ње
свекрва
,
пошто
се
била
дигла
и
запрепашћена
почела
десном
руком
да
се
хвата
за
врата
од
собе
,
да
би
се
задржала
,
видевши
по
лицу
сељаковом
и
његовим
очима
да
је
истина
шта
говори
,
преврну
се
у
страну
и
скљока
преко
прага
собњег
.
У
паду
забелише
јој
се
рукави
кошуље
од
уздигнутих
руку
и
само
се
чу
како
јекну
:
—
Немојте
ме
,
бре
,
људи
!
И
Софка
осети
како
су
те
њене
речи
последње
.
Последњи
је
то
њен
узвик
,
последња
њена
одбрана
:
и
од
онога
тамо
убице
,
Арнаутина
,
и
од
овога
гласника
,
и
од
Софке
,
и
од
целог
света
,
чаршије
,
вароши
,
што
за
ово
кратко
време
толико
,
на
мах
,
као
подговорени
од
неког
,
нагрнуше
на
њу
,
њену
кућу
,
те
је
ето
сада
сасвим
уништише
...
Софка
,
једва
држећи
се
на
ногама
,
поче
да
муца
и
да
пита
гласника
:
—
Како
?
Где
?
—
Не
знам
,
газдарице
.
—
Исто
онако
укочено
стојећи
,
бришући
зној
и
сузе
—
настављао
је
овај
.
—
Тек
пре
два
дана
,
у
саму
вечер
,
готово
у
ноћ
,
отуда
,
из
Арнаутлука
,
донесоше
га
у
хан
рањеног
.
Куршум
му
остао
у
трбуху
.
Истина
није
знао
за
себе
,
али
је
био
жив
.
Понесосмо
га
.
И
кад
бесмо
у
Корбевцу
,
где
га
унесосмо
у
собу
механску
,
да
се
одмори
,
док
ми
спремимо
друге
волове
—
јер
на
коњским
колима
нисмо
смели
да
га
возимо
,
коњи
иду
брзо
,
и
кола
се
труцкају
...
а
ко
је
знао
да
хоће
то
да
учини
!
—
ту
се
он
освестио
,
и
,
када
се
видео
сам
,
силом
покидао
појасеве
око
себе
,
те
се
рана
отворила
и
крв
бљунула
,
и
он
издахнуо
.
И
сад
мене
послаше
да
дођем
и
јавим
,
да
се
спремите
,
и
да
останем
овде
,
и
,
ако
што
треба
,
да
послушам
и
нађем
се
.
У
том
,
као
без
душе
,
дотрча
Арса
и
,
кад
чу
он
од
страха
седе
на
земљу
.
—
А
ти
?
А
ви
?
—
поче
да
виче
на
сељака
.
—
Ех
,
бре
Арсо
!
—
настави
плачно
сасвим
разумевши
те
Арсине
узвике
,
прекоре
,
као
:
где
су
они
,
слуге
и
остали
сељаци
,
били
,
и
како
су
то
смели
да
допусте
,
да
га
не
чувају
,
чак
и
да
погину
за
њега
?
—
Зар
смо
знали
,
бре
,
Арсо
?
Али
,
знаш
га
ти
.
Откада
се
са
свадбе
врати
,
као
да
нас
је
хтео
да
превари
,
тако
је
био
мек
.
Ником
рђаву
реч
,
ни
„
потамо
се
“
.
И
када
видесмо
како
он
сам
дубоко
преко
границе
залази
,
почесмо
за
њим
и
ми
,
али
чим
он
опази
да
га
из
далека
чувамо
и
пратимо
—
у
мало
нас
не
поби
.
Отада
нико
није
смео
ни
да
мрдне
за
њим
.
И
,
сад
...
ето
...
тако
!
Софки
по
овоме
би
јасно
,
да
се
због
ње
,
ако
не
убио
,
а
оно
навлаш
ишао
у
Арнаутлук
.
И
кад
видео
да
га
ови
нису
на
место
убили
,
он
,
да
не
би
ипак
овамо
кући
,
Софки
,
жив
дошао
,
и
морао
у
њу
да
гледа
,
да
црвени
,
ето
,
кад
остао
сам
,
раскидао
везе
,
појасеве
око
себе
,
те
крв
и
утроба
покуљала
.
Не
гледајући
ни
на
свекрву
,
која
остаде
преко
прага
лежећи
,
ни
у
сељака
,
који
је
,
онако
укочен
стојећи
насред
кујне
,
секао
целу
кујну
и
оштро
се
од
тепсија
и
сахана
,
поређаних
по
полици
,
оцртавао
—
посрћући
,
с
тешком
главом
,
коју
је
осећала
да
већ
једва
носи
,
оде
и
паде
опет
у
оно
своје
сопче
,
које
јој
се
учини
сад
већ
толико
црно
,
толико
дубоко
као
какав
гроб
.
Људи
,
комшије
и
чаршија
опет
кућу
испунише
,
опет
кућа
узавре
од
света
.
Брзо
тамо
подигли
свекрву
,
полили
је
водом
и
унели
у
собу
.
Сељак
је
једнако
онако
укочено
,
високо
стајао
напред
у
кујни
и
на
изненађења
,
узвике
одговарао
једно
те
исто
:
—
Ето
тако
...
Газда
...
Сврши
се
...
И
када
поче
падати
ноћ
,
настаде
још
теже
.
Тада
почеше
и
сељаци
,
родбина
из
Турске
и
околних
села
,
долазити
,
сви
у
трк
,
унезверени
.
Неко
пешке
,
неко
на
коњу
,
колима
,
како
је
коме
било
згодно
.
И
целе
су
ноћи
долазили
и
притицали
готово
сви
они
са
свадбе
,
и
још
и
други
.
И
како
би
који
дошао
,
ушао
на
капију
,
само
би
хукнуо
:
—
Ох
,
бре
,
бато
!
—
И
не
би
улазили
у
саму
кућу
,
кујну
,
собу
,
већ
се
скупљали
око
куће
,
иза
куће
,
и
тамо
клечећи
уза
зид
ређали
се
,
поникли
,
запрепашћени
и
са
увученим
рукама
у
пазухе
.
Арса
,
што
никад
до
тада
,
опи
се
на
мртво
име
.
Није
хтео
више
ништа
да
слуша
.
Само
,
онако
пијан
,
на
глас
је
претио
Ахмету
,
Арнаутину
,
за
кога
је
тврдо
веровао
да
га
је
убио
.
—
Ах
,
Ахмете
!
Ах
,
црни
сине
!
Ах
,
псу
!
...
И
говорим
њему
:
„
Пусти
ме
,
газдо
,
пусти
да
ја
Ахмету
станем
за
врат
,
да
ја
с
њиме
свршим
,
да
му
ја
крв
локнем
!
“
а
он
:
„
Седи
ти
,
Арсо
,
код
куће
,
иди
у
варош
и
тамо
чувај
кућу
,
а
доста
је
крви
и
глава
!
“
А
сад
—
ето
кућа
!
—
И
показујући
рукама
на
кућу
,
као
откривајући
је
,
разграђујући
је
,
бацајући
са
ње
кров
,
димњак
,
настављао
је
.
—
А
ето
и
твоја
глава
!
—
И
од
беса
,
пића
,
ударајући
се
по
глави
и
врату
,
заждио
би
онда
чак
до
капије
,
да
би
се
исто
тако
опет
отуда
вратио
,
још
јаче
,
бешње
псујући
тога
Ахмета
,
претећи
му
,
док
на
послетку
не
поче
и
самога
мртвога
Марка
,
свога
газду
да
грди
.
—
Тако
му
и
треба
!
Зар
он
,
газда
мој
,
да
допусти
да
га
онај
и
онакав
пас
убије
.
Е
,
али
ја
.
Арса
,
ништа
не
знам
!
Арса
луд
,
Арса
пуст
!
...
Кад
говори
Арса
,
кад
моли
да
иде
и
оном
псу
откине
главче
као
врапцу
,
онда
:
„
Немој
,
Арсо
,
седи
код
куће
,
Арсо
“
...
И
Арса
седи
код
куће
,
уз
огњиште
,
али
зато
твоја
глава
и
отиде
!
И
сад
тако
,
ето
!
Ја
,
тако
!
На
питања
и
прекоре
осталих
,
како
треба
да
иде
тамо
,
у
кућу
,
да
се
нађе
,
послуша
,
нарочито
да
је
око
газдарице
,
одговарао
је
:
—
Нека
умре
и
она
!
—
И
није
хтео
да
привири
,
нити
руком
штогод
да
помогне
—
ма
да
се
без
њега
није
могло
ништа
.
—
Нећу
,
бре
,
нећу
!
И
баци
им
кључеве
,
да
они
,
како
знају
,
иду
,
раде
.
.
Али
,
кад
се
доцкан
у
ноћ
отвори
широм
и
осветли
капија
,
и
на
њој
се
указаше
гломазна
рабаџијска
кола
,
која
су
вукли
два
јака
,
стара
и
црна
бивола
,
а
кола
су
била
пуна
свеже
и
меке
сламе
и
поврх
ње
,
у
среди
,
црнио
се
Марко
мртав
,
испружен
,
укочен
и
покривен
широком
гуњом
,
онда
Арса
не
даде
да
га
ико
други
с
кола
скида
.
Сам
га
понесе
и
осећајући
га
на
леђима
,
грлећи
му
око
свог
врата
испружена
,
укочена
и
мртва
колена
,
клецајући
и
спотурајући
се
,
грцао
је
и
плакао
:
—
Ох
,
бре
,
газдо
!
Ох
,
бре
,
газдо
!
Има
да
су
други
помагали
,
придржавали
Марка
за
рамена
и
главу
,
која
му
се
климатала
,
Арса
је
ипак
толико
клецао
и
посртао
.
Ипак
издржа
.
Сам
га
унесе
,
положи
по
поду
,
преко
белог
чаршава
и
намести
му
главу
на
јастук
.
И
када
му
пољуби
скрштене
руке
,
оне
његове
кратке
,
дебеле
руке
,
од
којих
је
он
толико
дрхтао
и
имао
целог
живота
страха
,
излете
из
собе
и
тамо
у
дворишту
паде
као
неко
дете
,
бризну
у
јак
,
грозничав
плач
.
Отуда
из
собе
одједном
око
осветљенога
Марка
разлеже
се
такође
силан
плач
жена
и
њихно
нарицање
.
Особито
се
истицало
нарицање
сељанки
,
његових
тетака
и
стрина
.
Оно
њихово
просто
једноставно
нарицање
,
али
тако
силно
и
јако
,
да
је
изгледало
да
се
с
тим
плачем
и
сам
кров
и
кућа
диже
.
—
Леле
,
бато
!
Куку
,
бато
!
Ко
ће
,
бато
,
да
нас
чува
и
да
брани
,
бато
?
Од
људи
,
како
би
који
дојурио
с
коњем
,
сишао
,
улазио
би
тамо
код
њега
у
собу
и
,
запаливши
му
свећу
и
пољубивши
икону
на
прсима
и
прекрштеним
рукама
,
одмах
би
се
отуда
тихо
на
прстима
,
гологлав
враћао
и
одлазио
међ
остале
,
да
око
куће
,
наслоњени
уза
зид
,
клече
.
А
највише
их
је
било
иза
куће
,
до
самих
прозора
велике
собе
,
јер
ту
су
сасвим
одвојени
од
ових
варошана
и
од
долазећих
и
могли
слободни
,
неопажени
,
да
хукћу
,
убијени
и
згрчени
:
—
Ох
,
бре
,
бато
!
Јер
сви
они
,
—
ма
да
им
Марко
,
или
тек
један
пут
или
и
никако
није
у
кућу
привирио
,
још
мање
кога
помагао
,
пошто
је
сваки
од
њих
за
себе
живео
,
радио
,
—
ипак
,
док
је
он
био
жив
,
они
су
се
под
том
његовом
суровошћу
и
строгошћу
осећали
као
склоњени
и
сигурни
.
А
сада
,
без
њега
,
дошли
као
обезглављени
,
јер
над
собом
више
немају
оног
,
који
им
је
својим
именом
давао
силу
,
одбрану
,
безбедност
.
Јер
довољно
је
било
рећи
:
„
Ово
је
газда
-Марков
стриц
,
деда
или
род
“
,
па
да
сваки
,
ма
ко
био
,
комшије
,
цело
село
,
чак
и
друга
села
,
буду
према
њему
другачији
,
уздржљивији
,
мирнији
.
А
сада
,
његовом
смрћу
и
нестанком
,
постају
као
неки
сирочићи
,
остављени
свакоме
,
целом
свету
,
на
милост
и
немилост
.
И
када
,
дубоко
у
ноћ
,
изиђе
и
месец
и
његова
бела
коса
светлост
,
испресецана
црним
ивицама
околних
зидова
,
поче
да
испуњава
кућу
и
саму
светлост
са
огњишта
да
упија
у
себе
,
Софки
се
,
не
поче
да
чини
,
него
је
већ
као
у
истини
осећала
,
како
све
то
није
оно
,
у
ствари
.
Он
,
Марко
,
није
мртав
,
ова
кућа
није
у
вароши
,
међу
светом
,
него
као
негде
далеко
,
на
неком
жутом
песку
,
усред
неке
пустиње
и
све
се
то
спаја
у
једно
,
и
све
,
као
нешто
живо
,
заједно
са
месечином
иде
,
креће
се
.
Креће
се
и
сама
она
овамо
у
собици
,
пресамићена
на
сандуку
,
и
оно
из
штала
на
махове
уједање
коња
међ
собом
,
њихова
цика
,
и
они
,
иза
куће
и
до
прозора
,
на
земљи
,
поређани
,
од
умора
поспали
сељаци
са
лицима
,
окренутим
ка
месечини
,
и
сам
он
тамо
,
у
великој
соби
,
осветљен
свећама
са
прекрштеним
рукама
,
везаним
вилицама
,
опкољен
женама
,
са
женом
,
свекрвом
,
више
главе
,
која
,
сасвим
заборавивши
да
кука
,
нариче
,
поникла
,
једнако
држи
руку
на
његовом
леденом
челу
и
чисто
се
игра
праменовима
мрке
косе
,
гладећи
му
је
и
исправљајући
око
ушију
.
Сутра
је
била
сарана
.
Тада
већ
дођоше
и
њени
.
Али
Софка
,
уплашена
да
не
би
морала
са
сваким
разговарати
,
и
да
јој
не
би
пунили
собу
,
лежала
је
.
Једино
што
је
код
ње
у
соби
била
мати
,
а
сви
остали
њени
били
су
испред
врата
и
собом
затварали
улаз
,
да
не
би
она
кроз
врата
,
приликом
изношења
мртваца
,
могла
штогод
видети
.
Јер
адет
је
да
млада
од
свега
тога
ништа
не
види
,
још
мање
самога
мртваца
,
да
не
би
,
ако
је
можда
затруднела
,
родила
дете
са
каквом
белегом
или
болешћу
.
XXВИИ
И
као
што
се
надала
,
тако
доцније
и
настаде
.
Ма
да
прођоше
две
и
три
године
,
њој
се
једнако
чинило
да
је
тек
сада
,
као
јуче
,
нема
ни
месец
дана
од
свега
овога
што
је
било
.
У
почетку
,
после
саране
Маркове
,
цела
јесен
и
зима
прође
у
излажењу
на
гробље
.
Настадоше
оне
јесенске
дуге
кише
,
лапавице
и
мећаве
.
И
нешто
због
тога
рђавог
времена
,
а
највише
због
жалости
у
којој
су
били
,
остадоше
потпуно
усамљени
,
одвојени
од
света
и
комшилука
.
Једнако
уплашени
и
запрепашћени
том
његовом
изненадном
,
чисто
као
неком
у
инат
наглом
смрћу
,
редовно
се
он
тамо
на
гробљу
посећивао
,
давала
подушја
,
парастоси
.
И
баш
у
том
једнаком
одлажењу
,
тачном
вршењу
дужности
према
његовом
гробу
,
било
је
у
исто
време
и
ослобођавање
од
самога
њега
,
покојника
.
И
,
на
изненађење
,
али
у
истини
,
—
јер
се
све
чинило
што
треба
њему
тамо
на
гробљу
—
он
се
све
више
почео
заборављати
и
губити
.
У
почетку
од
Софкиних
само
јој
мати
долазила
.
Али
,
да
ли
што
је
још
био
почетак
,
Софка
још
осећала
онај
траг
мртвачев
,
или
због
нечега
другога
,
тек
,
кад
год
би
јој
мати
дошла
,
увек
би
се
она
узнемирила
,
плашила
.
А
то
јој
је
мати
примећавала
,
и
зато
је
тек
после
неколико
недеља
једва
понова
долазила
,
и
то
више
света
,
обичаја
ради
,
него
ли
што
јој
се
мили
да
види
Софку
.
И
на
послетку
,
ко
зна
колико
времена
прође
,
ма
да
се
Софки
једнако
чинило
да
је
све
то
тек
од
јуче
,
ипак
она
поче
осећати
:
како
ће
се
на
крају
крајева
можда
све
преболети
,
све
утишати
и
заборавити
.
Истина
,
њој
је
било
једнако
тешко
и
била
је
уверена
да
теже
,
горе
не
може
бити
,
али
ипак
,
ипак
,
ко
зна
,
можда
...
У
кући
само
су
на
њу
гледали
.
Сви
су
пазили
,
склањали
се
и
гледали
да
је
само
њој
добро
.
Могла
је
да
готови
јела
каква
је
хтела
и
колико
је
хтела
.
Свекрва
јој
,
после
смрти
Маркове
,
са
којим
је
био
спојен
сав
њен
живог
и
то
онај
живот
тамо
,
док
су
били
у
Турској
,
на
селу
,
јер
овај
после
у
вароши
није
за
њу
био
живот
,
остављена
сада
од
њега
овде
,
у
вароши
,
међ
туђим
светом
,
толико
је
била
уплашена
и
утучена
,
да
се
видело
како
већ
ништа
више
не
може
да
мисли
,
да
жели
.
По
њој
се
могла
цела
кућа
да
однесе
.
Ништа
она
не
би
приметила
.
И
кад
би
се
,
после
,
као
освестила
,
осећајући
се
чисто
крива
због
тога
,
и
да
би
се
оправдала
,
почела
би
око
Софке
да
облеће
,
улагује
јој
се
.
Тако
исто
и
слуге
,
а
особито
Арса
.
Он
,
само
да
би
његова
„
снашка
“
рекла
добру
реч
,
цео
дан
и
целу
ноћ
у
стању
би
био
да
је
слуша
,
трчи
.
За
њега
је
била
највећа
срећа
,
кад
дође
к
њој
и
каже
јој
:
како
је
то
и
то
,
што
му
она
наредила
,
овако
и
овако
свршио
,
да
би
по
томе
она
видела
како
је
он
тачно
,
све
онако
учинио
,
како
је
она
желела
и
осмехнула
се
на
њ
.
И
све
,
цела
кућа
,
била
је
њена
.
Па
не
само
то
него
чак
и
плодови
од
дрвећа
,
којега
истина
тамо
,
иза
куће
,
услед
наслаганих
„
камара
“
дрва
и
камења
,
није
било
много
.
Кад
би
сазреле
кајсије
,
јабуке
,
и
од
зрелости
почеле
да
падају
,
онда
,
да
би
их
бар
они
,
слуге
и
надничари
,
могли
јести
,
пошто
од
њих
из
куће
нико
није
то
ни
гледао
,
увек
би
се
чуло
како
један
другог
нуткају
:
—
Иди
,
бре
,
иди
,
неки
дође
снашка
и
окуси
.
Нека
види
да
ли
су
већ
зреле
.
Тако
и
по
комшилуку
.
За
цео
је
тај
крај
,
још
не
насељен
сасвим
,
већ
из
сељачких
породица
или
из
варошке
сиротиње
,
која
се
одозго
,
где
је
била
скупоћа
,
досељавала
овамо
—
за
све
њих
она
је
била
њихова
„
снашка
“
.
Свуда
су
је
дочекивали
и
поздрављали
усрдно
,
радосно
.
Ако
би
пролазила
улицом
,
жене
су
је
на
капијама
стојећи
дочекивале
и
нудиле
је
,
и
то
понизно
,
да
сврати
и
уђе
код
њих
.
А
Софка
је
код
сваке
одлазила
,
и
сваку
опет
,
из
сажаљења
,
звала
,
да
и
она
к
њој
дође
.
Па
и
сам
њен
муж
,
Томча
,
и
он
је
био
према
њој
пажљив
.
Већ
беше
мало
узрастао
.
Науснице
га
огаравиле
,
подбрадак
се
заоблио
,
вилице
му
постајале
четвртасте
.
Она
његова
детиња
,
висока
,
сува
рамена
сада
из
минтана
почела
да
се
кошчато
помаљају
,
као
што
су
му
се
већ
и
колена
изразитије
оцртавала
.
Што
год
би
му
наредила
,
он
би
учинио
,
и
то
радосно
,
сав
срећан
због
тога
,
што
му
она
наређује
и
што
говори
с
њим
.
Никада
,
већ
само
кад
би
га
Софка
позвала
,
ако
би
пришао
к
њој
.
С
њиме
је
она
могла
да
ради
што
год
хоће
.
Колико
би
га
пута
,
из
јутра
,
кад
хоће
из
собе
да
изиђе
,
она
натраг
себи
позивала
.
И
видећи
како
није
лепо
опасао
појас
,
није
се
добро
закопчао
,
почела
би
га
сама
дотеривати
,
и
то
више
из
сажалења
.
Он
јој
предао
кључеве
од
сандука
са
новцима
.
И
то
јој
силом
утурио
,
молећи
је
да
их
чува
код
себе
,
из
страха
да
било
он
,
било
мати
,
како
су
сплетени
,
не
забораве
их
где
и
изгубе
.
Сваки
добивени
новац
од
ханова
њој
би
предавао
,
да
она
тамо
у
ковчег
метне
међ
остали
.
Тако
исто
,
кад
је
требало
нешто
плаћати
,
од
ње
је
тражио
.
И
то
не
он
сам
кључеве
да
узме
,
отвори
сандук
и
вади
из
кеса
,
него
да
му
она
да
,
она
изброји
колико
треба
.
Тако
и
свекрва
целу
кућу
оставила
њој
,
и
амбарове
,
и
подруме
.
Па
чак
и
за
оне
ствари
сасвим
сељачке
,
сасвим
Софки
незнане
и
непотребне
,
и
за
њих
није
хтела
да
зна
ни
где
су
.
И
када
би
која
комшика
дошла
,
да
потражи
на
послугу
какву
ствар
,
за
коју
је
само
она
,
свекрва
,
знала
како
изгледа
и
где
може
бити
,
ипак
би
је
ова
одбијала
и
упућивала
њој
,
Софки
.
—
Не
знам
ја
,
не
знам
,
слатка
!
Ено
Софке
,
па
она
,
ако
зна
и
ако
хоће
,
нека
ти
да
.
И
тек
,
када
би
јој
Софка
одобрила
:
—
Па
подај
,
нано
.
Ја
не
знам
где
и
какво
је
то
.
Иди
ти
и
подај
!
—
Тек
онда
би
свекрва
одлазила
,
пела
се
по
таванима
,
завлачила
по
кутовима
,
где
је
ту
ствар
,
ко
зна
кад
и
како
,
угурала
.
Софка
је
осећала
да
то
они
не
чине
,
што
је
се
боје
,
што
стрепе
,
што
можда
они
не
би
могли
,
знали
и
умели
свим
тим
,
целом
кућом
и
имањем
управљати
,
него
да
то
чине
стога
,
да
би
она
била
сасвим
слободна
и
да
би
се
и
овде
,
код
њих
,
осећала
као
код
своје
куће
.
А
поред
тога
ваљда
су
хтели
да
се
тиме
пред
њом
као
откупе
за
све
оно
што
је
њој
њихов
Марко
,
можда
,
на
жао
учинио
,
а
без
њихове
кривице
и
воље
.
Можда
је
и
сасвим
унесрећио
,
заробио
,
убио
,
што
ју
је
довео
овамо
,
код
њих
.
И
то
је
чинило
да
Софка
,
истина
тешко
,
мучно
,
споро
,
али
мало
по
мало
поче
осећати
како
се
на
све
то
навикава
и
како
ће
,
ако
овако
и
даље
потраје
,
напослетку
—
а
при
том
како
би
се
загрцавала
,
како
би
јој
почеле
сузе
да
навиру
од
радости
!
—
сасвим
све
њих
,
кућу
,
свекрву
заволети
,
а
особито
њега
,
мужа
,
Томчу
.
И
то
можда
ће
га
тако
истински
заволети
,
како
се
никада
није
надала
...
Чак
,
можда
,
ко
зна
,
дај
Боже
,
заволеће
га
онако
како
је
сањала
,
сневала
...
А
највише
је
утврђивало
у
том
предосећању
да
ће
га
заиста
заволети
не
то
,
што
је
бивао
све
изразитији
и
пунији
оне
мушке
,
јаке
снаге
,
него
што
је
с
дана
на
дан
све
више
постајао
њен
,
сасвим
њен
,
не
неки
други
,
страни
Томча
,
син
газда
-Марков
,
него
њен
Томча
,
као
неко
њено
чедо
,
дело
њених
руку
,
као
да
га
она
родила
,
она
однеговала
.
А
у
ствари
то
је
и
било
.
Јер
она
га
је
готово
и
научила
како
да
се
носи
,
како
опасује
,
чак
и
како
да
говори
,
да
се
поздравља
и
понаша
.
Никада
из
њене
собе
није
смео
изићи
неочешљан
,
неумивен
чак
ни
ненамирисан
.
И
онда
њена
ће
заслуга
бити
,
ако
он
устраје
овако
,
како
је
почео
,
сасвим
се
развије
,
пролепша
,
и
постане
истински
добар
,
виђен
и
чувен
.
Све
ће
то
њено
бити
,
као
што
је
ово
сада
њено
;
јер
је
он
већ
леп
,
чист
и
чак
раскошно
одевен
.
Па
њено
је
и
оно
што
он
већ
сада
(
а
какав
ли
ће
бити
тек
доцније
,
када
сасвим
постане
човек
)
,
чим
је
погледа
,
стане
до
ње
,
не
зна
шта
ће
од
среће
и
радости
.
Одмах
тада
његове
црне
очи
тако
широко
и
топло
почну
да
сјаје
,
и
,
већ
дрхтећи
од
страсти
за
њом
,
за
њеним
топлим
,
једрим
телом
,
уноси
се
у
њу
и
само
је
пита
:
—
„
А
,
Софке
?
“
,
унапред
срећан
,
што
ће
моћи
одмах
да
јој
учини
што
му
буде
хтела
наредити
.
А
да
ће
заиста
доћи
љубав
,
срећа
,
и
по
себи
је
то
осећала
.
Ноћу
,
после
вечере
,
у
постељи
,
осећала
би
како
се
опоравља
,
гоји
.
Снага
,
засићена
свачим
,
уморно
,
трнула
и
треперила
јој
од
насладе
.
Сладак
јој
одмор
,
испод
плећака
и
кукова
већ
не
осећа
кроз
душек
тврду
земљу
,
него
од
своје
гојности
тоне
у
мекоти
и
топлоти
постеље
.
Кад
год
тако
лежећи
случајно
покрене
ноге
и
то
целе
,
чак
из
кукова
,
одмах
би
осетила
како
јој
се
додирују
и
спајају
својом
облином
и
пуноћом
...
Томча
сасвим
је
њен
.
Ни
о
чему
другом
не
зна
,
до
само
о
њој
,
Софки
.
Јер
све
што
је
до
сада
дознао
и
осетио
,
то
је
само
од
ње
.
И
сада
већ
овако
мало
одраслим
она
је
могла
све
своје
жеље
задовољавати
,
чак
и
најлуђе
,
оне
девојачке
!
А
ко
зна
тек
доцније
како
ће
бити
,
када
он
сасвим
порасте
,
ојача
,
постане
човек
,
и
када
се
буду
код
њега
почеле
разбуктавати
његове
личне
жеље
,
страсти
,
лудости
.
Овако
изучен
од
ње
,
како
ли
ће
је
тек
тада
сам
грлити
,
љубити
!
...
XXВИИИ
Кућа
јој
постаде
топла
,
и
то
сасвим
топла
.
Истина
,
била
је
сниска
,
без
патоса
,
са
набијеним
подом
,
али
јој
се
није
више
чинила
хладна
,
онако
разграђена
.
Тада
она
,
поред
голе
земље
,
сниских
таваница
и
оне
кујне
са
оноликом
широком
баџом
над
огњиштем
,
због
које
човек
никад
ноћу
није
смео
ту
да
уђе
,
јер
се
кроз
њу
видело
небо
,
она
поче
осећати
и
оно
друго
:
оно
силно
,
нагомилано
сирово
богаство
по
подрумима
,
шталама
и
набијеним
амбарима
.
Само
треба
човек
руком
да
мане
,
да
узме
и
распореди
,
па
све
да
буде
као
што
треба
.
И
Софка
све
то
узе
.
Ћилимове
и
јастуке
обоји
и
њима
целу
кућу
,
подове
,
зидове
,
ћошкове
обложи
,
испуни
.
Одмах
се
због
тога
изгуби
она
оштрина
углова
собних
а
негде
и
напуклост
и
отвори
од
врата
и
прозора
.
Све
постаде
мекше
,
топлије
и
утутканије
.
Цела
кућа
доби
други
изглед
.
И
сама
кујна
,
са
новом
полицом
и
по
њој
поређаним
сановима
и
тепсијама
,
испуни
се
онако
гола
и
пространа
.
И
једино
доцније
што
би
је
покаткад
као
узнемирило
,
то
је
био
он
сам
,
њен
муж
,
Томча
.
И
то
је
увек
бивало
,
када
би
он
остајао
на
само
без
ње
,
онда
,
када
би
га
она
,
или
услед
посла
,
или
услед
заморености
и
засићености
њиме
,
два
и
више
дана
као
одстранила
од
себе
,
осамила
га
,
те
он
већ
почео
да
и
не
осећа
њену
снагу
,
њу
око
себе
.
Обично
би
она
овамо
по
кући
и
кујни
била
у
послу
,
а
он
тамо
по
амбаровима
,
шталама
са
слугама
и
чивчијама
.
И
Софка
би
онда
примећавала
,
како
би
му
,
чим
би
знао
да
га
она
тамо
не
може
чути
,
ни
видети
,
а
наиђе
на
кога
слугу
или
у
крађи
или
у
каквој
неисправности
,
одмах
тада
његове
очи
засјале
таквим
неким
ужасним
,
нечовечним
сјајем
,
вилице
му
тако
одскочиле
и
цвокоћући
почеле
да
се
тресу
.
И
Софки
онда
,
на
ужас
,
одмах
би
упадале
у
очи
његове
руке
,
кратке
,
маљаве
,
већ
исте
као
у
оца
и
онај
Марков
здепаст
врат
са
сниским
челом
и
извученим
,
високим
потиљком
.
И
Софку
би
,
не
знајући
ни
сама
зашто
,
његово
личење
на
свога
оца
,
кад
се
разгневи
,
побесни
,
увек
некако
хладно
,
као
нож
око
срца
секло
.
Али
опет
,
чим
би
га
она
позвала
,
а
морала
би
тада
подешавати
глас
да
јој
буде
нежнији
,
и
што
страснији
,
одмах
би
видела
како
се
све
то
са
њега
губи
.
Брзо
,
као
увек
,
понизно
и
радосно
што
га
она
зове
,
што
може
да
је
послужи
,
дотрчао
би
к
њој
и
радосно
пита
је
:
—
Шта
треба
,
Софке
?
XXИX
Када
Томча
сасвим
порасте
,
и
он
сам
,
а
највише
свекрва
,
почеше
наваљивати
на
Софку
,
да
продаду
хан
и
сва
имања
,
што
имају
тамо
на
граници
и
у
Турској
,
и
да
до
капије
,
са
лица
чаршије
,
подигну
велику
лепу
кућу
.
Софка
није
никако
пристајала
.
И
то
није
пристајала
,
не
што
није
хтела
,
него
,
да
не
би
свет
,
особито
њихна
родбина
,
осетила
то
као
одвајање
од
њих
,
од
њихових
села
,
а
још
више
да
се
не
почне
причати
,
како
ето
већ
почело
да
се
имање
,
ханови
,
продаје
и
троши
.
А
опет
бојала
се
да
то
одбијање
не
би
Томча
погрешно
тумачио
.
Он
је
био
једнако
према
њој
осетљив
,
брз
,
уплашен
.
Сваки
час
се
трзао
и
плашио
,
да
га
она
неће
призвати
себи
,
неће
трпети
код
себе
,
у
соби
,
у
постељи
.
Никако
није
могао
да
се
ослободи
и
да
је
,
кад
би
са
њом
био
на
само
,
миран
,
комотан
као
код
своје
жене
.
И
онда
,
да
не
би
то
њено
одбијање
протумачио
он
тако
:
да
као
она
зато
жели
да
ти
ханови
на
граници
остану
,
што
зна
да
ће
он
морати
сваке
године
тамо
по
неколико
недеља
и
месеци
проводити
,
те
ће
тиме
она
овамо
бити
ослобођена
њега
,
кога
као
мора
силом
да
трпи
.
Да
не
би
он
то
тако
схватио
,
пристала
је
напослетку
да
у
чаршији
место
нове
куће
начине
какву
механу
и
неколико
дућана
,
одакле
ће
се
имати
кирије
,
а
овде
само
кућа
да
се
мало
оправи
и
иза
ње
подигне
и
уреди
башта
.
И
тако
и
би
.
С
пролећа
већ
је
била
увелико
башта
прекопана
.
Извађене
и
набацане
уза
зид
белиле
се
гомиле
камења
.
Земља
се
црнила
мека
и
изривена
.
Поред
оног
њиховог
сопчета
и
цела
је
кућа
била
споља
окречена
,
па
и
она
велика
соба
,
особито
оне
њене
црне
,
куршумима
изрешетане
таванице
и
греде
.
Штала
је
била
испражњена
.
Једино
алат
остао
у
штали
.
Али
из
штале
већ
није
више
слама
штрчала
и
падала
из
напуклих
зидова
,
да
се
меша
доле
са
коњском
балегом
и
после
онако
да
заудара
.
Све
је
било
почишћено
.
Велика
капија
са
сводом
,
кровом
својим
,
као
читава
кућа
за
себе
,
рушила
се
.
И
као
да
се
рушењем
те
капије
,
која
је
овамо
целу
кућу
и
двориште
заклањала
,
увек
се
чинила
влажном
и
мрачном
,
цела
кућа
ослободи
и
испуни
светлошћу
и
сјајношћу
,
те
,
онако
приземна
,
али
окречена
и
стегнута
новим
кровом
,
дође
лепша
и
доби
онај
сеновит
израз
.
Колико
пута
би
Софка
стојала
и
гледала
како
се
руши
,
плетући
и
држећи
испод
мишке
клупче
конца
.
На
њој
тешке
од
јумбасме
шалваре
са
широким
,
златним
ногавицама
.
Испод
њих
вири
њена
обла
пета
у
белим
чарапама
од
конца
.
На
прсима
леже
низе
дуката
и
крију
овлаш
око
врата
закопчану
кошуљу
с
чипкама
.
Бедра
јој
не
као
у
девојке
,
но
као
у
сваке
нове
жене
,
засићене
насладама
,
набрекла
,
пуна
и
издвајају
јој
се
тако
обло
од
половине
.
Сама
она
осећа
како
јој
мишица
,
подупрта
оним
клупчетом
,
одскаче
и
надимље
рукав
.
Лице
јој
сасвим
чисто
.
Особито
око
врата
,
подбратка
и
вилица
,
почела
она
млечна
,
женска
белина
.
Нигде
,
ни
по
потиљку
,
ни
око
ушију
,
нема
маља
.
Позади
врата
,
онај
простор
испод
ушију
,
откривен
занесеном
косом
у
страну
и
увијеном
у
свилену
шамију
,
бљешти
јој
и
показује
сву
једрину
рамена
јој
.
Из
целе
ње
бије
она
чиста
бела
,
женска
сређеност
,
засићеност
,
а
која
се
код
ње
највише
показивала
у
њеним
мирним
очима
,
у
набраним
,
танким
,
повијеним
обрвама
и
оним
сусталим
,
влажним
,
срећним
устима
.
А
кад
би
је
видео
овамо
саму
,
одмах
би
одозго
из
куће
Томча
к
њој
одлазио
.
Сагињући
се
,
почео
би
да
јој
показује
шта
се
руши
и
како
ће
да
се
зида
.
Онда
ни
свекрва
,
када
би
их
тако
видела
,
не
би
могла
да
издржи
.
Макар
пристављено
јело
у
кујни
све
искипело
,
и
она
би
к
њима
сишла
.
Али
,
да
се
не
би
приметило
,
увек
би
налазила
неки
посао
у
штали
или
око
оног
ђубрета
.
А
то
све
зато
,
да
би
била
што
даље
од
њих
,
да
би
их
тако
отуда
,
из
штале
,
из
каквог
кута
,
из
мрака
,
могла
што
више
гледати
.
Особито
би
гледала
њу
,
Софку
,
како
са
оним
срећним
изразом
уста
и
са
црним
и
задовољним
очима
,
окренута
и
нагнута
над
Томчом
,
слуша
шта
јој
овај
говори
и
показује
.
А
по
Софки
се
види
како
она
зна
да
и
њега
то
не
интересује
,
него
да
би
само
могао
бити
поред
ње
,
да
је
гледа
,
наслађује
се
њоме
,
он
јој
то
и
показује
.
Свекрва
види
како
Софка
ужива
у
Томчи
,
гледајући
како
се
око
ње
увија
,
сагиба
,
како
јој
рукама
показује
,
а
већ
му
руке
дугачке
,
мишице
му
се
јасно
из
закопчаних
и
тесних
рукава
од
минтана
помаљају
као
и
већ
ојачала
његова
ребра
и
плећа
,
која
би
се
,
кад
би
се
сагао
,
ослободио
од
утегнутих
појасева
,
почела
да
шире
.
Па
још
када
свекрва
виде
,
како
Софка
,
задовољна
што
Томча
тако
срећно
,
као
дете
,
око
ње
облеће
,
сва
се
к
њему
окреће
и
,
знајући
колико
ће
му
учинити
задовољства
,
почне
да
му
се
као
уноси
,
и
сва
лицем
,
прсима
предаје
,
да
је
он
гледа
колико
хоће
,
наслађује
се
њом
,
онда
ова
,
свекрва
,
не
може
више
да
издржи
,
већ
почне
да
шапуће
у
себи
:
—
Слатка
децо
моја
!
—
И
још
ако
тада
примети
како
је
Софкин
трбух
мало
већи
,
како
ће
можда
до
године
и
унук
доћи
,
њу
од
среће
ухвати
грч
.
И
отуда
,
из
штале
,
из
куће
,
где
се
је
била
сакрила
,
почне
да
кија
,
кашље
.
И
то
је
изда
.
Софка
,
приметивши
је
,
а
погађајући
све
,
почне
благо
,
весело
тобож
да
је
кори
:
—
А
јело
,
нано
?
Ако
оно
тамо
искипи
?
Она
,
посрамљена
,
бришући
се
,
а
највише
сузе
од
радости
,
почне
да
се
извињава
и
одлази
натраг
у
кујну
.
—
Сад
ћу
,
сад
,
Софке
!
Него
нешто
у
штали
имала
сам
посла
,
па
ме
овај
проклети
смрад
ухвати
.
XXX
Беше
празник
,
света
недеља
,
и
то
давно
после
службе
божје
,
јер
беше
престао
јек
звона
са
цркве
.
Престаде
по
чаршији
ход
,
кретање
људи
,
који
су
ишли
из
цркве
кућама
,
или
по
механама
.
Беше
настало
оно
празнично
затишје
,
светло
,
топло
са
јаким
сунцем
а
кратким
сенкама
,
са
већ
изнад
земље
и
калдрме
ужареним
и
разиграним
ваздухом
.
Софка
,
пошто
је
била
одавна
спремила
собу
,
почистила
и
дотерала
кујну
и
око
куће
,
била
се
обукла
и
,
чекајући
на
ручак
,
који
је
свекрва
тамо
постављала
,
срећно
је
стајала
испред
куће
.
Око
ње
,
као
увек
,
био
је
Томча
и
нешто
јој
говорио
.
Одједном
горе
,
на
капији
,
појави
се
отац
њен
.
Софка
од
среће
претрну
,
кад
га
спази
,
и
у
мало
,
заборавивши
се
,
не
потрча
к
њему
.
Зар
се
већ
вратио
?
А
она
је
чула
да
је
ускоро
после
Маркове
смрти
опет
отишао
тамо
,
у
Турску
.
Али
се
задржа
,
јер
по
његовом
оштром
,
ситном
,
успореном
кораку
она
виде
да
је
љут
.
Затим
виде
како
му
,
када
спази
њу
па
још
и
са
Томчом
и
око
њих
двориште
рашчишћено
,
кућа
окречена
,
удешена
,
заигра
чудан
,
ироничан
осмех
на
сувим
,
мало
збрчканим
и
већ
крезубим
устима
.
И
тај
осмех
Софку
пресече
,
следи
.
Томча
радосно
отрча
у
кућу
,
да
спреми
у
великој
соби
што
треба
за
таста
.
Софка
,
чисто
укопана
остаде
чекајући
оца
.
Није
могла
да
се
макне
,
јер
је
тај
његов
подсмех
,
са
којим
јој
се
приближавао
,
сву
збуни
.
Јасно
је
видела
како
се
у
том
његовом
осмеху
крије
јеткост
,
бес
и
подсмех
на
све
:
и
на
њу
,
Софку
,
јер
,
ето
,
девојка
добила
мужа
,
своју
кућу
,
па
већ
почела
да
се
гоји
;
и
на
мужа
јој
,
Томчу
,
јер
га
видео
како
срећан
облеће
око
ње
.
За
Софку
је
јасно
тај
његов
осмех
говорио
:
„
О
,
о
,
погле
,
ови
баш
почели
да
живе
;
погле
како
се
удесили
.
А
ја
овамо
могу
без
ичега
.
Ја
и
њена
мати
ништа
,
заборавили
на
нас
!
“
И
тада
се
Софка
сети
,
да
су
можда
одавно
без
пара
,
без
игде
ичега
,
и
са
језом
дочекујући
га
поче
себи
да
пребацује
:
што
се
није
сетила
и
кришом
,
макар
крадући
,
да
им
шаље
,
и
то
не
њему
,
него
матери
,
да
се
он
не
би
нашао
увређен
,
и
да
сада
не
долази
овако
љут
.
Али
из
тога
је
истрже
свекрва
.
Она
истрча
испред
Софке
ка
ефенди
-
Мити
и
искрено
радосна
,
чистећи
руке
од
брашна
о
скутове
,
поче
га
поздрављати
:
—
О
,
пријатељу
,
пшенице
да
поспемо
,
праг
да
пресечемо
,
кад
већ
један
пут
дођосте
.
Софка
чу
како
отац
,
видећи
све
то
,
а
сада
још
и
Софкино
овако
укопано
стајање
,
у
иронији
одговара
:
—
Ех
,
ех
,
зар
сте
нас
толико
жељни
?
—
И
то
„
нас
“
наглашује
једва
угушујући
јарост
и
горчину
.
Да
забашури
,
поче
једнако
чистити
чакшире
и
ципеле
,
што
их
је
тобож
упрљао
идући
преко
капије
и
њиховог
дворишта
,
а
у
ствари
да
би
што
више
сакрио
своју
љутњу
и
бес
и
имао
шта
да
гужва
и
стиска
рукама
.
—
Како
си
,
тато
?
—
поздрави
га
Софка
и
приђе
му
руци
.
Он
је
пољуби
.
Додирну
јој
чело
,
и
то
врх
од
чела
,
онај
раздељак
од
навише
зачешљане
косе
.
—
Добро
,
чедо
!
—
увређено
јој
одговори
.
Али
се
трже
,
када
виде
,
како
све
то
бива
све
веће
,
шири
се
,
а
за
њега
је
било
и
ово
много
неугодно
,
а
камо
ли
што
мора
сада
,
—
и
то
према
њима
још
!
—
толико
да
увија
.
Зато
,
да
све
то
спречи
,
кратко
упита
Софку
:
—
Где
је
Томча
?
Имам
нешто
са
њиме
!
—
И
не
чекајући
од
Софке
одговора
,
упути
се
право
к
њему
.
Софка
уђе
онамо
,
у
своје
сопче
.
Али
тамо
не
мога
да
остане
.
Не
знајући
зашто
,
поче
дрхтати
.
И
што
никада
у
животу
,
поче
осећати
како
јој
душа
,
сва
њена
унутрашњост
некако
мртвачки
заудара
.
Поче
да
дрхти
и
да
се
тресе
од
неке
неизмерне
несреће
,
коју
предосети
да
ће
се
десити
.
И
заиста
,
она
одмах
чу
како
он
,
отац
,
и
не
чекајући
да
тамо
у
великој
соби
буде
послужен
,
не
хотећи
ни
да
седне
на
силно
нуђење
Томчино
,
сав
побеснео
,
што
је
дочекао
,
да
он
,
ефенди
Мита
,
тако
што
чини
,
оволико
се
понижава
и
на
ноге
некоме
долази
,
заглушеним
,
шиштавим
гласом
говори
нешто
Томчи
,
а
на
то
му
Томча
,
и
то
наивно
,
чисто
узбезекнуто
,
одговора
:
—
Не
знам
,
не
знам
,
тато
,
не
знам
,
Бога
ми
,
ја
ни
за
какве
паре
!
—И
то
Томчино
одбијање
није
било
одбијање
,
одрицање
да
му
неће
дати
,
него
детињско
уверавање
,
као
кад
неко
скриви
,
па
се
правда
.
—
Паре
!
—
чу
Софка
очев
глас
,
промукао
,
и
готово
попрскан
пљувачком
.
И
то
не
од
беснила
,
што
му
овај
одриче
,
не
да
паре
,
него
што
су
га
они
:
она
,
његова
Софка
,
и
он
,
тобож
његов
зет
,
балавац
,
довде
довели
,
да
ето
он
,
он
,
ох
,
он
,
тражи
,
и
то
од
кога
!
...
И
Софку
пресече
,
јер
чу
како
он
,
заборавивши
се
сасвим
а
сигурно
тамо
над
Томчом
нагињући
се
,
да
га
удари
,
викну
:
—
Зар
да
ми
није
онај
,
твој
отац
(
није
хтео
ни
име
да
му
спомене
)
обећао
паре
,
зар
би
ја
за
тебе
,
пезевенк
један
,
дао
моју
кћер
?
—
И
у
том
„
за
тебе
“
,
„
пезевенк
“
,
толико
је
било
страшног
презирања
и
одгуривања
ногом
од
себе
нечег
гадног
,
нечистог
,
да
Томча
под
тим
као
поклекну
,
сруши
се
,
али
се
зато
чу
његов
страшан
,
пробуђен
јаук
и
претња
:
—
Тато
,
бре
?
Не
тако
,
не
то
,
бре
!
—
Да
!
—
још
бешње
,
још
обезумљеније
,
чу
како
јој
отац
настави
.
—
Зар
да
није
обећао
паре
,
и
то
какве
,
зар
бих
ја
дао
,
не
за
тебе
него
за
вас
,
моје
чедо
,
кћер
?
Ко
си
ти
?
Шта
си
ти
?
Керпич
један
,
сељак
један
!
И
зар
да
ти
сад
мени
...
У
један
корак
осети
Софка
овамо
код
себе
Томчу
.
Није
се
могао
познати
.
Вилице
су
му
играле
задржавајући
у
устима
неке
гласове
,
а
не
знајући
шта
ће
рукама
,
штипао
је
своје
ноге
,
бутине
.
—
Дај
паре
!
Дај
!
—
дахтао
је
ка
Софки
.
Једва
се
држао
на
ногама
.
Софка
,
ужаснута
,
виде
како
му
руке
једнако
иду
по
појасу
,
под
мишке
,
где
се
обично
држи
нож
.
Уби
је
тај
страх
,
да
крв
не
легне
,
те
не
учини
оно
што
је
требало
да
учини
:
да
Томчи
не
да
паре
,
већ
да
се
она
сама
дигне
и
оде
тамо
оцу
и
—
ма
шта
било
,
ма
какав
грех
наступио
—
отера
га
,
најури
.
Јер
,
после
овога
,
за
Софку
све
се
свршавало
.
Ништа
више
није
помагало
.
Све
је
пропадало
.
Она
је
сасвим
пропадала
,
умирала
.
Ње
,
Софке
,
оне
Софке
нестајало
је
.
После
ових
пара
,
куповине
,
она
је
у
Томчиним
очима
постајала
друга
,
обична
,
нека
ствар
,
која
се
,
као
свака
ствар
,
може
новцем
купити
.
Томча
,
кидајући
рукама
заклопац
,
сјури
обе
руке
унутра
и
не
гледајући
ни
коју
ће
кесу
,
да
ли
са
сребром
,
златом
или
никлом
,
са
двема
кесама
одјури
натраг
,
силно
,
из
све
снаге
одахњујући
.
И
тамо
у
соби
,
као
неки
страшан
терет
скидајући
,
баци
кесе
.
Сигурно
их
је
у
сама
прса
ефенди
-Митина
бацио
,
јер
тако
јетко
и
презриво
викну
:
—
На
!
Отац
јој
са
кесама
као
побеже
.
Али
,
да
се
не
би
приметило
да
бежи
,
једнако
се
око
себе
загледао
,
тобож
исправљајући
своје
угужване
чакшире
.
И
што
бар
тада
не
би
паметна
?
Што
се
не
диже
и
заједно
са
њим
,
оцем
,
и
она
не
оде
?
Опет
би
,
ма
да
је
и
најцрње
,
ипак
то
било
боље
него
што
остаде
.
Јер
,
тек
што
отац
оде
,
отуда
,
из
велике
собе
,
кујном
,
целом
кућом
одјекну
Томчин
страшан
глас
,
—
а
још
страшнији
је
био
,
јер
се
на
њу
овамо
,
у
соби
,
односио
,
а
тобож
је
матери
говорио
.
—
—
Па
мајко
,
нано
,
ми
сељаци
,
керпичи
...
—
Немој
,
синко
!
Немој
,
Томчо
!
Ништа
није
!
Чуло
се
уплашено
материно
утишавање
...
—
А
?
Ми
керпичи
?
!
А
они
,
што
се
за
паре
продају
,
купују
,
они
су
све
,
ми
ништа
.
Ми
керпичи
!
Ђубре
!
Аха
!
—
И
све
то
било
је
тако
страшно
али
и
са
таком
насладом
,
као
да
се
сада
,
после
овога
,
он
нечега
ослобађао
,
скидао
са
себе
нешто
,
што
му
је
,
истина
било
тако
драго
,
мило
,
али
које
је
њему
ипак
некако
страно
,
туђе
,
увек
се
,
поред
све
насладе
,
среће
,
ипак
не
осећао
свој
,
не
био
слободан
,
није
могао
да
дише
,
глас
није
имао
свој
,
ни
покрет
,
ни
очи
,
ни
поглед
свој
.
А
све
то
било
је
она
,
Софка
,
и
то
она
,
некадања
Софка
,
а
не
ова
,
сада
,
као
свака
женска
и
ствар
,
за
паре
купљена
.
—
Аха
!
—
чу
Софка
како
он
чисто
покликну
од
неке
дивље
радости
и
беса
и
брзо
га
виде
код
себе
.
—
Ти
!
—
Устреми
се
он
на
њу
.
И
у
том
„
ти
!
“
било
је
све
презирање
,
бол
,
јад
,
увреда
.
Узалуд
свекрва
дотрча
,
Софка
већ
осети
његову
руку
по
свом
челу
и
коси
,
и
осети
се
како
паде
од
његова
ударца
.
Он
брзо
појури
из
собе
,
да
не
би
морао
и
матер
,
која
га
,
трчећи
зз
њим
,
поче
задржавати
,
од
себе
ногом
одбацити
,
и
викну
:
—
Арсо
!
Арса
,
као
пушком
погођен
тим
већ
заборављеним
од
старога
газде
суровим
и
заповедничким
гласом
,
дотрча
уплашен
:
—
Шта
,
газдо
?
—
Коња
,
чизме
очеве
!
—
цикну
Томча
на
Арсу
.
И
сам
одлете
у
шталу
и
,
не
чекајући
ни
да
се
алат
оседла
,
ни
Арса
да
му
чизме
донесе
,
на
голог
алата
уседе
и
усред
дана
,
на
запрепашћење
чаршије
и
улице
кроз
коју
пролете
,
одјури
пут
њиховога
хана
на
граници
.
XXXИ
Доцније
Томча
,
смејући
се
самом
себи
,
причао
је
:
како
је
,
када
је
већ
дубоко
у
ноћ
,
једнако
јурећи
на
алату
,
наишао
код
једне
реке
и
њу
хтео
прећи
,
више
моста
,
усред
воде
—
а
вода
је
била
тамна
,
свежа
,
опкољена
зеленилом
,
маховином
и
разгранатим
врбама
—
јасно
,
као
на
дану
,
угледао
голу
,
раскошну
женску
како
се
купа
и
чешља
косе
и
као
да
га
к
себи
зове
.
Била
је
иста
она
Софка
.
Али
,
да
га
не
би
то
омађијало
и
он
се
вратио
натраг
к
њој
,
а
највише
из
страха
да
не
би
и
алат
то
видео
,
од
тога
се
уплашио
,
цурукнуо
и
силом
га
кући
донео
,
—
он
је
сав
по
алату
полегао
.
Рукама
запушио
му
и
очи
и
уши
.
И
гризући
га
испод
гриве
,
за
вратне
жиле
,
тако
је
силно
алата
уједао
,
да
је
овај
појурио
и
скоку
прешао
ту
пољану
.
И
јурећи
кроз
шуму
,
кроз
таму
,
заклањајући
га
од
месечине
,
однео
га
у
хан
.
Тамо
,
прегледавши
и
видевши
колико
су
чивчије
и
слуге
крале
,
све
их
редом
истукао
и
испребијао
.
Они
чак
били
као
и
радосни
,
што
су
тако
видели
да
им
је
нови
газда
не
само
као
стари
,
већ
и
силнији
.
И
како
се
тамо
пропио
,
више
се
не
трезнио
.
Циганке
и
сељанке
јурио
и
чак
силом
,
помоћу
слугу
,
чивчија
напаствовао
,
триста
чуда
чинећи
.
Мати
,
свекрва
,
узалуд
му
поручи
:
да
се
одмах
отуда
врати
;
или
ни
она
овде
код
куће
неће
остати
.
Стиже
од
њега
одговор
:
матери
част
и
поштовање
.
Што
год
она
хоће
,
зажели
,
нека
попије
и
поједе
.
Ништа
да
не
жали
ни
штеди
,
али
,
ако
и
поред
тога
још
нешто
од
њега
хоће
,
онда
нека
иде
куд
год
је
воља
.
И
Софкин
отац
,
ефенди
Мита
,
опет
,
да
би
себи
дао
углед
а
Томчи
задао
страх
,
самога
наводаџију
посла
к
њему
с
поруком
:
да
или
долази
кући
и
не
срамоти
га
,
или
ће
он
своју
кћер
натраг
узети
.
Томча
наводаџију
дочека
не
може
бити
боље
.
Али
тасту
,
ефенди
-
Мити
,
посла
„
лакат
“
и
са
њим
и
таку
неку
срамотну
реч
,
псовку
,
да
се
по
томе
видело
,
како
се
он
сасвим
окренуо
од
њих
,
сасвим
пропао
.
По
тој
псовци
,
гадној
речи
,
видело
се
да
се
сасвим
повратио
у
оно
доба
,
када
је
,
као
дечко
,
тамо
са
оцем
по
тим
хановима
седео
и
живео
са
Циганима
,
разним
пропалим
и
мрачним
људима
.
Ефенди
Мита
,
више
љут
,
што
је
тај
лакат
са
псовком
по
другоме
послао
за
њега
,
а
не
да
му
је
сам
у
очи
рекао
,
посла
по
Софку
,
да
је
натраг
води
.
Али
Софка
одби
.
Не
само
да
одби
,
него
оцу
поручи
да
је
више
никад
за
то
не
дира
,
да
је
остави
на
миру
и
да
је
њој
овде
„
добро
,
сасвим
добро
.
“
XXXИИ
Али
на
томе
не
остаде
.
Томча
,
кад
виде
да
га
више
нико
не
дира
,
још
мање
смеју
да
му
поручују
и
прете
,
дакле
да
више
није
дете
,
него
велики
,
одрастао
,
свој
човек
,
поче
опет
да
долази
кући
.
Али
како
!
Увек
у
ноћ
,
увек
пијан
,
увек
готово
разбијајући
капију
,
док
му
слуга
Арса
дотрчи
и
отвори
.
Чим
сјаши
с
коња
испред
куће
и
уђе
к
њој
у
собу
,
а
она
стане
преда
њ
,
да
га
дочека
,
он
руком
по
челу
.
И
од
тог
силног
ударца
увек
у
руци
његовој
остане
њена
шамија
и
праменови
косе
.
Али
она
из
ината
ни
да
јаукне
.
Изува
му
чизме
.
Ако
се
у
изувању
збуни
,
застане
,
он
је
гурне
ногама
и
мамузама
у
прса
или
у
трбух
.
Не
гледа
куд
.
Толико
је
силно
удари
,
да
се
од
њега
два
корака
скљока
.
Опет
се
она
враћа
,
опет
га
изува
.
Слуге
тада
морају
да
беже
у
комшилук
,
јер
знају
да
ће
их
из
пушке
гађати
,
само
ако
кога
примети
у
кући
од
њих
.
Он
онда
из
подрума
сам
довлачи
пиће
,
вино
,
али
највише
ракије
.
И
закрвављених
очију
,
бесан
,
гледајући
у
њу
како
она
не
пренеражена
,
не
уплашена
,
него
као
са
неком
насладом
све
то
трпи
и
чека
да
и
даље
продужи
са
њом
,
силом
би
је
гонио
да
са
њиме
пије
.
И
то
много
,
све
саму
ракију
љуту
,
препечену
,
од
које
ће
она
опијена
пасти
у
несвест
,
да
би
он
њу
после
мучио
,
љубио
.
И
то
толико
,
да
је
само
она
,
Софка
,
у
стању
да
отрпи
.
А
она
је
и
трпела
.
Могао
је
сву
убити
,
све
јој
тело
изгристи
,
а
не
само
прса
,
не
би
се
она
ни
покренула
,
ни
гласа
од
себе
пустила
!
Једино
што
би
тада
и
она
навлаш
што
више
пила
ту
ракију
,
осећајући
како
је
ова
пали
и
доводи
у
неко
лудило
од
болова
,
насладе
.
Сутра
,
још
у
црну
зору
,
чим
би
се
истрезнио
,
одмах
се
дизао
и
одлазио
натраг
,
у
хан
,
село
.
Софка
,
кад
би
се
,
убијена
и
изломљена
,
једва
дигла
и
изишла
после
тога
у
кућу
,
ушла
у
свекрвину
собу
,
тамо
би
њу
затицала
,
како
ова
сва
преплашена
,
утучена
преживелим
страхом
од
ноћашњице
,
не
може
из
постеље
да
се
дигне
.
И
чим
види
Софку
повезане
главе
,
чела
,
и
са
модрицама
,
она
,
као
киша
плачући
,
говори
јој
:
—
Чедо
,
Софке
!
Иди
,
чедо
.
Остави
га
,
Софке
!
Иди
,
иди
од
њега
!
—
Ништа
,
нано
.
Ништа
.
Сама
сам
пала
и
сама
се
убила
,
—
забашурује
Софка
.
—
Ох
,
како
:
сама
?
Све
сам
чула
,
синко
.
Иди
,
иди
,
спасавај
се
.
Убиће
те
.
А
ја
не
могу
да
те
браним
,
одбраним
.
Зато
бежи
,
чедо
,
иди
од
њега
.
Али
кад
Софка
никако
не
хте
да
иде
,
побегне
од
Томче
и
њих
,
онда
она
свекрва
чисто
побеже
.
Сасвим
убијена
и
не
могући
Софки
у
очи
да
гледа
,
од
стида
,
срама
,
као
да
је
она
за
све
то
крива
,
по
неколико
дана
не
би
је
било
код
куће
.
Увек
је
тобож
ишла
на
гробље
,
па
је
,
враћајући
се
отуда
,
што
до
тада
никад
није
чинила
,
наилазила
неку
своју
сељанку
,
познаницу
и
од
те
тобож
силом
била
задржавана
на
преноћиште
и
сутра
на
цео
дан
.
Софку
је
ње
више
било
жао
него
себе
.
Узалуд
јој
је
Софка
од
свакога
јела
,
од
ручка
,
вечере
,
увек
остављала
,
да
,
кад
дође
,
има
шта
да
једе
,
свекрва
ништа
не
би
окусила
.
Чак
ни
саму
постељу
није
додиривала
,
још
мање
у
њој
спавала
,
већ
у
куту
,
углу
собе
.
И
то
све
због
тога
,
да
не
би
прљала
постељу
и
гужвала
је
,
те
Софка
морала
понова
да
је
намешта
,
и
тако
она
,
Софка
,
и
поред
толиких
својих
мука
и
још
и
због
ње
да
се
мучи
и
напреже
.
Овако
,
не
лежећи
у
њу
,
не
реметећи
је
,
мислила
је
да
уштеђује
Софки
труд
.
Узалуд
јој
је
Софка
то
пребацивала
,
у
јутру
се
на
њу
љутила
,
кад
би
видела
да
опет
у
постељу
није
хтела
лећи
,
али
она
једнако
се
изговарала
:
да
зато
није
легла
у
постељу
,
што
јој
се
сан
разбио
,
те
није
могла
спавати
.
А
међутим
по
њеној
угужваној
антерији
,
по
њеној
шамији
,
већ
улубљеној
,
сасвим
прилепљеној
око
врата
,
слепоочњача
и
потиљка
,
видело
се
да
лежи
и
спава
тако
обучена
,
и
то
више
постеље
,
у
куту
,
на
јастуку
.
Софка
би
на
том
јастуку
,
пресавијеном
за
под
главу
,
сутра
видела
удубљења
од
њених
лактова
,
главе
,
како
је
по
њему
нички
грчећи
се
лежала
.
—
Зашта
мори
,
нано
?
Зашта
не
легнеш
,
не
раскомотиш
се
?
Назепшћеш
,
разболећеш
се
.
—
Почела
би
је
тада
Софка
на
сав
глас
корети
,
не
могући
од
жалости
већ
да
је
гледа
тако
изгужвану
,
изгубљену
и
потонулу
у
неки
страх
,
трепет
.
Али
она
би
се
једнако
вајкала
:
—
А
не
,
не
,
чедо
.
Лећи
ћу
ја
,
лећи
.
Него
сам
синоћ
заборавила
.
Случајно
се
наслонила
на
тај
јастук
,
па
задремала
,
заспала
.
Међутим
целе
ноћи
њу
Софка
чује
како
не
спава
.
Тихо
,
да
Софку
не
узнемири
и
пробуди
,
иде
по
кући
,
кујни
,
и
одједном
,
заборавивши
се
,
свом
душом
јаукне
:
—
Ох
,
проклети
!
И
само
то
.
Ни
ко
проклет
?
Да
ли
цео
свет
или
само
они
мушки
:
и
Софкин
отац
,
и
њен
муж
,
покојни
Марко
,
па
сада
и
овај
њен
син
,
Томча
.
Мучећи
тако
саму
себе
,
једнако
бежећи
од
куће
,
паде
једном
у
постељу
и
брзо
,
за
неколико
дана
,
издахну
.
Томча
,
и
ако
му
јавише
,
не
дође
на
сарану
.
Одмах
после
свекрвине
смрти
и
слуга
Арса
оде
од
куће
.
Тобож
оде
натраг
у
село
,
да
тражи
и
убије
онога
Ахмета
,
газдиног
крвника
,
док
у
ствари
отишао
и
он
у
хан
,
код
Томче
,
да
се
тамо
над
осталим
слугама
натреса
,
тражећи
да
га
,
као
најстаријег
,
дворе
и
служе
,
те
тако
Софка
потпуно
са
кућом
остаде
сама
.
И
то
,
што
Софка
остаде
сасвим
сама
,
не
само
да
би
горе
,
теже
,
него
чак
и
боље
и
лакше
,
како
за
њу
тако
и
за
њега
,
Томчу
.
Он
,
нестанком
материним
,
као
зарадова
се
,
јер
се
осети
сасвим
слободан
.
Од
тада
он
је
,
не
само
ноћу
,
него
и
дању
могао
долазити
кући
и
са
Софком
радити
шта
хоће
.
А
и
за
саму
њу
било
је
лакше
,
што
она
,
после
сваког
његовог
одласка
,
готово
луда
од
болова
а
највише
од
раздражености
,
сасвим
је
тада
остајала
сама
и
не
имала
да
стрепи
да
ће
је
ко
онакву
гледати
.
Јер
он
,
и
ако
пијан
,
ипак
се
није
дао
преварити
као
други
мужеви
,
кад
је
већ
грли
,
љуби
,
него
би
напротив
,
у
инат
,
да
би
је
још
више
намучио
,
онако
раздражену
остављао
,
те
би
она
по
читаве
дане
и
ноћи
морала
лежати
,
једнако
одајући
се
пићу
,
само
да
би
се
сасвим
умртвила
.
Доцније
,
како
се
причало
,
толико
је
то
ишло
далеко
,
толико
је
после
Томчиног
одласка
бивала
луда
,
не
знала
за
себе
,
да
би
,
онако
пијана
,
ноћу
падала
и
онда
звала
себи
слуге
.
И
зато
су
онда
сви
момци
,
што
би
служили
код
ње
,
морали
увек
бити
глувонеми
.
XXXИИИ
И
ништа
се
не
деси
.
Још
мање
смрт
да
дође
.
Чак
почеше
деца
долазити
и
рађати
се
.
Али
каква
деца
,
какав
пород
!
Једини
син
,
првенац
,
што
је
имао
неке
снаге
,
јачине
,
док
су
сва
остала
била
све
блеђа
,
подбухлија
.
Али
то
њу
није
изненађивало
.
Све
јој
је
било
тако
јасно
.
Све
се
,
исто
као
некада
,
и
сада
понавља
.
Исто
као
што
од
оног
њиховог
хаџи-
Трифуна
њени
почели
да
пропадају
,
тако
,
ево
и
овде
почиње
од
свекра
јој
,
Марка
,
мужа
,
Томче
,
и
саме
ње
.
А
бар
да
се
њоме
заврши
,
него
се
ето
продужава
њеном
децом
,
унуцима
,
праунуцима
.
И
ко
зна
,
нека
њена
чукунунука
,
која
ће
се
можда
звати
и
Софком
,
биће
сигурно
онако
лепа
,
бујна
,
као
што
она
беше
,
а
овако
ће
и
свршити
,
овако
ће
за
све
њих
платити
главом
и
њу
,
Софку
,
бабу
своју
,
проклињати
и
кости
јој
у
гробу
на
миру
не
остављати
.
Тек
што
је
поноћ
превалила
.
Једва
се
назире
бунар
,
штала
,
околни
зид
,
а
остало
се
још
губи
у
мраку
.
Из
оне
велике
собе
,
кроз
широке
,
приземне
прозоре
,
улепљене
местимице
почађавелом
хартијом
,
допире
жута
,
мрка
светлост
.
У
кујни
светлуца
мала
лампица
,
што
је
на
столичици
близу
врата
.
Гори
она
тихо
,
млако
,
ширећи
од
себе
задах
проливена
гаса
.
Ма
да
су
одавно
сви
по
кући
будни
,
опет
се
нико
жив
не
показује
нити
миче
.
Па
ни
алат
,
већ
оседлан
и
са
црном
,
зараслом
пругом
од
ножа
на
својим
већ
старим
али
још
доста
јаким
белим
сапима
,
као
да
ни
он
не
сме
да
рже
и
копа
ногом
,
већ
полако
и
једнолико
гризе
зоб
у
зобници
,
обешеној
му
о
врат
,
и
са
пребаченом
уздом
о
ункаш
чека
свога
газду
,
Томчу
,
да
изиђе
из
собе
,
уседне
на
њ
и
отпутују
у
хан
.
А
из
те
собе
још
се
ништа
не
чује
до
само
шуштање
хаљина
,
силно
ударање
пете
о
земљу
,
о
под
,
да
би
јаче
налегле
чизме
на
ногу
,
и
оно
,
после
спавања
,
тупо
,
кратко
кашљање
.
Слуга
стоји
на
прагу
од
кујне
,
теменом
се
одупревши
о
подвратник
,
леђима
јако
прибивши
се
о
праг
.
И
тако
згрчен
,
као
прикљештен
,
држи
у
једној
руци
бисаге
а
у
другој
велику
и
тешку
постављену
гуњу
.
Нетремице
,
са
страхом
,
погледује
час
у
ону
велику
собу
,
пазећи
да
се
лампа
на
столичици
до
врата
собних
не
угаси
и
да
онда
газда
излазећи
не
наиђе
овамо
у
мрак
,
час
опет
овамо
,
ниже
себе
,
у
сопчету
,
ућуткујући
пробуђену
децу
,
која
леже
испод
јоргана
и
,
пробуђена
,
једно
другом
прете
,
кад
које
почне
гласније
да
говори
:
—
А
,
а
...
де
!
Отац
још
није
отишао
.
—
Дај
жилу
!
—
Чу
се
из
собе
.
Томчин
крупан
глас
.
Слуга
брзо
алату
пребаци
преко
седла
гуњу
и
бисаге
.
Проведе
га
и
окрену
улазу
,
од
седла
једну
узенгију
поче
тако
да
држи
,
како
би
Томча
,
и
не
гледајући
,
одмах
у
њу
могао
да
метне
ногу
,
лако
да
узјаше
.
И
држећи
једном
руком
алата
за
узду
,
а
другом
узенгију
,
погнут
оста
чекајући
.
За
мало
,
па
се
чу
шкрипа
собњих
врата
и
тешки
кораци
у
кујни
и
његов
уобичајени
при
поласку
говор
,
наредбе
,
претње
,
што
се
односило
не
на
њега
слугу
,
већ
тамо
на
„
њих
“
,
Софку
,
децу
,
кућу
.
—
Кажи
ономе
слепцу
(
сину
)
,
жив
да
ме
не
дочека
,
ако
чујем
да
се
опет
луња
и
скита
.
—
Хоћу
,
хоћу
!
—
Излазећи
за
њим
из
собе
чу
се
како
Софка
одговара
слабим
,
али
постојаним
гласом
.
Слузи
задрхта
рука
којом
држаше
узенгију
,
јер
се
на
прагу
кујне
зацрне
он
,
Томча
.
Он
је
већ
био
,
ваљда
од
многог
јела
и
пића
,
пре
времена
угојен
,
сасвим
дебео
и
јак
.
Прса
му
гојна
као
у
неке
жене
.
Уста
му
се
губила
у
здепаст
,
кратак
врат
и
подваљак
.
Обучен
у
широке
,
не
чохане
чакшире
,
у
доламу
,
са
силавом
,
чизмама
више
колена
и
црном
шубаром
.
Онако
јак
и
мрк
,
још
јаче
одудари
осветљен
остраг
оном
лампом
,
коју
је
Софка
узела
са
столичице
до
собњих
врата
и
држала
је
и
више
своје
и
више
његове
главе
,
светлећи
му
пут
.
Слуга
,
пошто
још
једном
баци
престрашен
поглед
по
коњу
,
да
није
штогод
заборавио
,
приведе
алата
,
гурну
ону
узенгију
на
Томчину
ногу
,
коју
овај
беше
само
подигао
,
па
онда
брзо
пређе
на
другу
страну
обисну
се
о
седло
,
те
Томча
сигурно
и
лако
узјаха
.
И
кад
узјаха
поче
се
утопљавати
,
заогрћући
се
добро
гуњом
,
увијајући
ноге
,
колена
и
пробајући
фаље
на
пиштољима
,
да
није
барут
уквашен
.
Слуга
за
то
време
отрча
до
капије
,
отвори
је
,
и
оста
да
држи
разјапљена
крила
.
Томча
,
пошто
се
добро
уви
,
осети
на
коњу
сигурно
,
утопљено
,
узе
дизгине
и
,
прекрстивши
се
,
а
не
руковавши
се
са
Софком
,
пође
.
—
Збогом
!
—
Срећан
ти
пут
!
—
отпоздрави
га
Софка
и
оста
светлећи
,
док
се
он
,
одударајући
од
алата
,
и
нијајући
се
на
њему
сигурно
,
јако
,
не
изгуби
на
капији
.
Тек
када
Софка
чу
како
слуга
тамо
за
њим
затвори
капију
,
врати
се
она
полако
у
кујну
,
која
већ
беше
осветљена
од
огња
,
што
га
деца
рашчаркала
и
већ
се
начетила
око
њега
,
па
онако
сањива
,
дрљава
,
посута
концима
и
праменовима
вуне
и
памука
од
спаваћих
хаљина
,
запретала
босе
ноге
у
пепео
око
огњишта
,
гледајући
око
себе
весело
и
слободно
.
Софка
их
поче
као
увек
грдити
.
Затим
уђе
у
ону
велику
собу
и
врати
се
из
ње
вукући
за
собом
јастук
,
који
подви
и
седе
на
њ
при
огњишту
.
После
у
једном
џезвету
пристави
кафу
а
у
другом
поче
да
греје
ракију
.
Деца
,
знајући
да
им
неће
дати
од
тога
што
кува
,
почеше
отварати
ковчег
до
зида
.
И
подупирући
својим
главицама
његов
велики
,
тежак
и
стар
поклопац
,
извлачили
су
из
ковчега
комађе
хлеба
,
које
су
гризли
немарљиво
,
витлајући
се
по
кујни
,
соби
,
одлазећи
особито
у
ону
велику
,
очеву
,
у
коју
до
сада
нису
смели
да
привире
,
и
са
насладом
отуда
собом
извлачећи
јастуке
,
поњаве
и
друго
.
Она
,
као
да
то
није
ни
примећавала
.
Покаткад
само
би
се
тргла
и
,
видевши
шта
раде
,
планула
би
и
ударила
би
које
од
њих
било
папучом
,
нанулом
и
свачим
што
би
нашла
око
себе
,
и
онда
би
их
опет
остављала
на
миру
.
Слуга
,
пошто
је
био
затворио
капију
,
донесе
нарамак
дрва
и
седе
и
он
до
огњишта
.
Разузури
се
.
Изу
опанке
и
поче
,
задижући
и
загољујући
до
колена
ноге
,
да
чисти
сламе
из
ногавица
.
У
том
већ
је
и
дан
свитао
.
Модрина
зоре
поче
пробијати
одозго
,
кроз
баџе
,
и
ломити
се
са
светлошћу
огња
.
Из
комшилука
чули
су
се
ударци
секира
,
шкрипа
ђермова
,
клопарање
нанула
по
калдрмисаним
авлијама
,
а
из
чаршије
,
где
је
велика
капија
и
кафана
,
на
махове
поче
допирати
отегнуто
продавање
салепа
,
и
вика
симиџија
,
и
јак
оштар
задах
од
упаљеног
угља
по
мангалима
испред
дућана
.
Овамо
кроз
капиџик
већ
почеше
долазити
из
комшилука
жене
на
бунар
.
И
по
граји
деце
виделе
би
да
је
он
,
Томча
,
већ
отишао
,
зато
,
остављајући
тестије
око
бунара
,
сасвим
слободно
почеше
улазити
овамо
,
код
Софке
,
да
пију
кафу
,
седе
,
и
зађу
толико
у
разговор
,
да
онда
морају
из
њихних
кућа
по
неколико
пута
децу
да
шаљу
по
њих
.
Међутим
сама
Софка
одавно
се
осуши
.
Некадашња
њена
танка
и
витка
половина
извила
се
,
те
јој
као
грба
штрчи
и
одудара
од
ње
.
Црне
јој
очи
ушле
,
нос
јој
се
извукао
и
утанчао
,
а
слепоочњаче
јој
се
изоштриле
и
као
пришле
,
стисле
се
једна
другој
,
само
јој
уста
још
онако
танка
,
влажна
и
свежа
.
Иде
полако
.
Никада
се
не
жури
,
већ
несигурним
корацима
с
увученим
рукама
у
недра
,
те
јој
кошуља
на
грудима
увек
набрана
,
скупљена
и
прљава
.
Нећете
је
никад
видети
да
једе
.
Готово
никад
ништа
.
Само
што
пије
кафу
и
увек
везује
чело
марамом
,
стежући
јако
на
слепоочњачама
колуте
црна
лука
,
посуте
кафом
.
По
цео
дан
тако
проведе
седећи
до
огњишта
у
кујни
,
нагнута
над
њим
,
чепркајући
машицом
,
одвајајући
купице
угашеног
жара
,
онда
по
чистом
и
меком
пепелу
повлачећи
неке
меке
,
нежне
потезе
.
Из
тога
ако
би
је
тек
која
комшика
тргла
.
Замрсило
јој
се
платно
и
зове
је
,
да
га
она
одмрси
.
Софка
одмах
одлази
.
На
први
поглед
види
где
је
пређа
замршена
,
и
сигурно
,
слободно
,
не
откинувши
ни
једну
жицу
,
расправи
је
,
па
чак
,
као
да
то
није
туђ
посао
,
већ
њен
,
седа
у
разбој
и
продужи
да
она
тка
.
Али
то
бива
мало
.
Брзо
се
као
умори
и
онда
се
диже
и
одлази
другој
комшиници
.
Тако
целог
дана
иде
од
куће
до
куће
,
провлачећи
се
кроз
капиџике
.
Изреди
целу
махалу
и
опет
се
враћа
кући
,
опет
седа
до
огњишта
,
шара
по
пепелу
,
кува
кафу
и
срче
је
полако
,
одмерено
,
облизујући
своје
изгрижене
зубима
и
навек
румене
и
влажне
усне
.
