ДРАГА
ГАВРИЛОВИЋ
САБРАНА
ДЕЛА
ПЕСМЕ
-
ПРИПОВЕТКЕ
Прва
књига
Прво
издање
Кикинда
1990
.
ИЗ
УЧИТЕЉИЧКОГ
ЖИВОТА
У
једној
повећој
кући
вароши
*
*
седиле
су
једне
ноћи
у
једној
собици
три
младе
женскиње
код
неког
стола
претовареног
разним
књигама
,
рукописним
белешкама
и
цртежима
.
—
Читаво
брдо
књига
!
—
рече
једна
од
њих
тарући
очи
—
Ево
још
нисмо
ни
летимице
половину
главнијих
штудија
прешле
а
два
сата
већ
избија
.
Па
не
знамо
што
и
преврћемо
тек
те
листове
;
ако
се
за
три
године
нисмо
доста
спремиле
,
нећемо
ни
сад
мудрост
кашиком
покусати
.
—
Тако
је
;
али
сутра
ћемо
полагати
баш
најтеже
предмете
.
Па
онда
,
педагогија
,
дидактика
и
метод
!
—
примети
друга
и
отвори
рукописну
белешку
,
на
којој
беше
на
горњем
листу
крупно
и
цифрасто
написано
:
Педагогија
Милице
Г
.
приправнице
ИИИ
.
разреда
.
—
И
ти
,
Милице
,
баш
мислиш
,
да
ћеш
на
бадњи
дан
прасе
угојити
?
—
насмеши
се
опет
прва
.
—
Та
мани
се
луда
посла
;
тиме
се
тек
буниш
,
а
ето
и
ти
и
Ленка
једва
што
држите
очи
.
—
Само
што
се
ти
,
Даринка
,
још
држиш
—
к’о
Каћ
.
—
Умеша
се
сад
и
трећа
.
—
Та
све
жмиркаш
.
—
Ја
?
—
рече
Даринка
па
протре
очи
—-
Ал
’
нека
,
треба
и
ја
да
запамтим
кад
сам
полагала
учитељски
испит
.
—
Само
да
добро
прођемо
—
рече
на
то
Милица
.
—
Та
пасти
тек
нећемо
!
примети
Даринка
.
—
А
’
што
ће
нас
можда
из
појединих
предмета
са
једним
или
два
степена
ниже
оценити
,
мене
неће
баш
много
љутити
;
знање
,
што
сам
га
стекла
,
не
могу
ми
тиме
одузети
.
—
Оно
ми
остаје
и
уз
довољну
оцену
.
—
Довољну
!
—
узвикну
Милица
.
—
То
би
било
грозно
!
—
Грозно
или
не
;
ал
мени
се
тако
слути
—
рече
замишљено
Даринка
.
—
А
у
осталом
ви
ћете
можда
и
боље
проћи
;
таке
сте
среће
,
да
и
нетражећи
стичете
симпатију
своје
околине
.
А
ја
—
ма
да
у
ствари
нисам
гора
од
вас
—
знате
како
пролазим
.
—
Право
имаш
;
и
сама
сам
тако
нешто
приметила
,
од
кад
сам
с
тобом
—
примети
Ленка
.
—
Теби
се
све
већма
замера
,
а
добра
воља
не
признаје
ти
се
ни
од
другарица
,
ни
од
професорске
колегије
.
—
Лепо
је
тешиш
!
—
осече
се
на
то
Милица
.
—
А
што
да
ме
теши
?
За
малу
погрешку
велика
казна
,
за
добре
стране
никаква
признања
,
то
је
моја
судба
већ
одавно
.
Но
ја
се
надам
,
да
ће
и
на
мојих
вратих
срећа
закуцати
па
онда
ћу
је
чврсто
за
јаку
шчепати
,
—
насмеја
се
и
ако
мало
усиљено
,
Даринка
па
се
стаде
за
спавање
спремати
.
—
И
ти
ћеш
баш
да
легнеш
?
—
запиташе
у
исти
мах
две
другарице
.
—
Није
него
ћу
тек
бадава
с
вама
дремати
—
одговори
она
па
се
смести
у
постељу
.
—
Благо
теби
!
—
уздахну
Милица
па
затвори
педагогију
,
и
за
тим
узе
психологију
и
поче
шаптати
:
Психологија
је
наука
...
—
Хајд
’
штудирај
од
корице
до
корице
,
па
ваљда
ћеш
сутра
знати
разложити
,
какав
се
процес
дешава
у
души
детињој
,
кад
га
учитељица
онако
својски
прутом
по
врх
прстију
„
одалами
;
“
а
то
је
и
онако
у
свези
са
тезом
из
педагогије
о
нези
чулних
органа
—
примети
јој
шаљиво
Даринка
и
намести
своју
узглавницу
.
—
Ћути
па
спавај
—
рече
оштро
Милица
—
За
моју
природу
није
да
гладим
децу
ко
неко
пудлу
;
а
и
ти
ћеш
видити
,
како
ћеш
у
школи
проћи
без
телесни
казни
.
После
пола
сата
Даринка
је
већ
спавала
а
другарице
јој
се
такође
спремале
да
легну
.
„
Песталоци
родио
се
у
Цириху
1746
.
године
“
шапуташе
у
сну
али
доста
разумљиво
Даринка
.
—
Аха
!
—
историја
педагогије
—
рече
Милица
—
и
у
сну
јој
Песталоци
у
памети
!
—
Штета
само
што
се
у
садашње
доба
не
налази
какав
његов
последоватељ
а
Даринка
би
прва
пошла
трагом
госпођице
Шултесове
—
дода
враголасто
Ленка
.
И
с
тим
угаси
лампу
те
и
оне
заспе
.
И
Збогом
!
—
здраво
!
—
сретно
!
чуло
се
на
жељезничкој
станици
вароши
*
*
на
недељу
дана
,
по
оној
поменутој
ноћи
.
—
Приправници
обојега
пола
,
сад
већ
учитељи
и
учитељице
,
остављају
варош
те
одлазе
дома
,
па
отуда
ти
узвици
и
врева
.
Растанак
тај
беше
веселотужан
;
јер
и
највеселијима
међу
њима
било
је
тешко
растати
се
са
другарима
и
другарицама
са
којима
братињски
и
сестрински
делише
три
године
веселе
и
тужне
часе
.
Влак
дојури
и
за
часак
се
узвици
утишаше
те
се
чула
тек
граја
а
после
неколико
тренутака
зачу
се
поново
и
последње
:
Збогом
!
Збогом
!
и
влак
одјури
препун
учитељима
обојега
пола
.
За
њима
су
осим
многобројних
мештана
махале
рукама
и
марамама
још
и
три
њихове
другарице
;
а
кад
им
у
лице
загледамо
,
видићемо
да
су
то
наше
познанице
,
Даринка
,
Милица
и
Ленка
.
И
оне
су
стране
;
али
њихов
пут
је
на
другу
страну
,
те
очекиваху
други
влак
,
који
се
баш
данас
из
непознатих
узрока
закаснио
.
—
Баш
ми
је
жао
што
смо
осуђене
саме
да
путујемо
;
а
како
је
тамо
све
весело
!
—
примети
затим
Милица
.
—
Шта
ћемо
,
кад
смо
из
нашег
краја
тек
нас
три
,
а
други
и
први
разред
не
хте
да
нас
чека
,
—
одговори
јој
Даринка
.
—
Напослетку
и
боље
,
што
смо
саме
,
—
дода
Ленка
—
ја
нисам
расположена
за
весеље
.
—
Теби
је
све
твоја
сведоџба
у
глави
,
—
примети
Милица
—
а
шта
ће
Даринка
да
каже
?
—
та
и
она
је
нама
равна
,
па
погледај
њену
оцену
!
У
том
звонце
зазвони
и
вратар
викну
имена
оних
станица
,
уз
које
ће
се
путовати
.
Наше
познанице
за
часак
се
ужурбаше
а
затим
и
још
једном
на
брзо
тек
погледом
или
притиском
руке
опростише
се
од
својих
мештанских
познаница
и
познаника
и
уђоше
у
влак
.
Кад
се
влак
кренуо
,
чуло
се
и
зањима
громко
:
збогом
!
а
сузе
у
очима
једне
старе
госпе
—
њихове
газдарице
—
сведочише
,
да
су
морале
бити
ваљане
девојке
.
—
Ни
кост
ми
врана
у
тебе
не
донела
!
—
рече
Ленка
гледећи
кроз
прозор
на
варош
,
па
одступи
од
њега
—
па
како
беху
саме
у
купеу
—
извали
се
на
клупу
;
а
под
главу
метну
своју
кутију
,
коју
није
предала
са
осталим
пртљагом
.
Даринка
и
Милица
међутим
мирно
заузеше
свака
по
један
ћошак
те
дремаху
.
—
Та
ту
се
ни
дремати
не
може
!
—
сувише
се
влак
дрма
—
рече
по
малој
почивци
Милица
.
—
Него
боље
да
се
разговарамо
,
и
онако
ћемо
се
брзо
растати
;
а
волела
бих
знати
,
шта
ће
теби
,
Даринка
,
главна
задаћа
бити
док
у
народ
и
школу
ступиш
?
—
Шта
?
—
оно
што
и
свакој
од
нас
—
ревносно
и
савесно
вршење
свога
позива
—
одговори
расејано
Даринка
.
—
Свакој
од
нас
—
понови
дремљиво
ал
’
јетким
тоном
Ленка
—
Питај
само
Анђу
и
Душанију
,
па
ћеш
видети
—
родољубља
...
Ал
’
оне
су
и
опет
зато
с
препоруком
свршиле
!
.
Ти
си
данас
раздражена
,
па
боље
—
дремај
!
—
рече
јој
Даринка
па
се
обрте
опет
Милици
.
—
Ајд
’
зидајте
ви
куле
по
ваздуху
;
а
мој
је
план
довршен
био
још
кад
су
ми
оцену
прочитали
—
мрмљаше
Ленка
—
Душан
Т
.
је
бележник
у
моме
месту
,
а
то
је
за
учитељицу
и
сувише
добра
—
партија
...
Другарице
јој
на
то
прснуше
у
смеј
!
—
Та
шта
се
церекате
?
Хоћу
и
ја
једанпут
практична
да
будем
и
да
се
угледам
на
Душанију
и
Анђу
—
а
њима
је
зацело
„
брачни
кандитат
“
већ
у
џепу
.
—
Е
сад
је
забасала
и
у
сатиру
—
смејаше
се
Милица
—
А
на
послетку
,
боље
је
и
то
него
да
размишљаш
о
метафизици
—
твојој
проклетој
учитељској
сведоџби
.
—
Није
него
ћу
још
сад
донашати
пројекте
,
по
којима
ћу
учитељовати
,
и
размишљати
,
како
је
то
„
благодатно
“
стање
,
кад
се
најпре
мора
десет
табака
папира
потрошити
,
док
се
општина
смилује
,
да
својој
учитељици
плаћу
изда
.
—
Ти
од
неко
доба
и
сувише
црно
видиш
—
рече
Милица
—
а
тиме
чиниш
неправду
нашем
драгом
народу
.
—
Можда
Ал
’
нико
још
није
раменом
свет
поправио
,
па
нећете
ии
ви
.
—
Раменом
не
;
ал
’
енергичним
радом
и
заузимањем
много
се
шта
поправило
—
примети
Даринка
.
Ваљда
си
већ
и
ти
програм
створила
по
коме
ћеш
осим
деце
и
народ
учити
?
—
смејаше
се
она
.
—
Шта
је
с
тобом
Ленка
—
питаше
зачуђено
Милица
—
ти
пре
ниси
тако
мислила
?
—
Ту
метаморфозу
донела
је
неповољна
сведоџба
—
рече
опет
са
осмехом
Даринка
.
—
Бадава
се
ти
смејеш
;
плану
сад
Ленка
—
и
у
твојој
души
морала
је
та
неправедна
оцена
грдан
и
од
рђавих
последица
утисак
оставити
.
Та
и
ти
си
у
ствари
ако
не
боље
,
оно
свима
нама
равна
;
па
кад
се
другима
гледало
„
кроз
прсте
“
у
свима
предметима
,
зашто
се
теби
у
појединима
није
могло
блажије
судити
и
бар
општа
оцена
боља
дати
.
А
да
сталне
воље
имадеш
,
и
да
ти
није
„
плева
“
у
глави
—
то
су
тек
могли
увидети
!
—
Правда
је
у
гробу
!
—
уздахну
Даринка
—
И
зато
сам
ја
задовољна
кад
сама
осећам
,
да
нисам
гора
од
вас
;
а
случај
је
учинио
,
да
се
моја
права
способност
и
вредност
превидила
—
па
шта
ту
вреди
љутити
се
?
—
Ту
ко
велиш
,
нема
апелације
—
примети
Милица
.
—
То
и
јесте
зло
—
рече
Ленка
.
—
И
образовани
људи
слабо
се
обзиру
на
праву
способност
,
па
хоће
да
је
превиде
:
а
шта
се
тек
може
очекивати
од
проста
народа
,
који
не
уме
ни
да
је
оцени
?
Него
видим
ја
да
ту
нема
ништа
,
и
да
право
каже
наша
сека
Пела
:
„
Боље
је
имати
среће
,
нег
памети
.
“
—
И
ту
нагло
устаде
и
приђе
прозору
.
„
Свако
је
своје
среће
ковач
.
“
—
примети
Даринка
али
и
она
из
гледаше
као
да
тек
пословицу
цитира
,
а
слабо
о
њој
размишља
.
—
Тако
је
,
—
рече
Ленка
и
опет
седе
—
Али
и
ми
смо
ово
три
године
ковале
и
свакојако
се
мучиле
,
па
дед
’
реци
што
нисмо
сковале
срећу
као
Анђа
?
—
Опет
Анђа
—
рече
Даринка
—
Та
мани
је
већ
једном
!
зар
је
сва
срећа
у
доброј
сведоџби
?
а
није
она
ни
крива
,
што
је
сретнија
,
па
се
повикало
одма
од
почетка
да
је
даровита
;
а
осим
тога
,
ваљда
је
умела
да
провиди
и
свој
положај
,
па
узела
и
бољи
правац
.
—
Правац
,
правац
,
—
понови
Ленка
—
можда
је
и
то
;
ал
тај
није
за
мене
и
за
моје
проклете
околности
.
—
Е
па
што
се
сад
љутиш
?
умеша
се
Милица
.
—
Што
?
—
и
ја
нисам
у
таким
околностима
или
баш
те
„
пузавачке
“
природе
,
па
да
пред
сваким
пузим
,
док
општу
симпатију
и
назив
„
препоручена
“
не
стечем
.
Јер
и
саме
знате
,
да
те
„
препоручене
“
и
„
претпостављене
“
и
мушке
и
женске
вазда
питају
из
оног
,
што
се
последњи
пут
предавало
,
а
последња
лекција
најбоље
се
и
научи
;
а
за
:
нас
„
олош
“
,
дабоме
—
то
је
тешко
.
И
тако
незнам
из
ког
плеснивог
„
призрења
“
и
„
штедње
“
пита
на
пример
мене
:
Шта
је
реагенс
на
скроб
?
онда
,
кад
се
већ
ретко
ко
тога
сећа
.
Тако
исто
падне
на
мене
коцка
,
да
говорим
о
електрицитету
баш
кад
сам
о
акустици
и
оптици
највише
штудирала
:
а
поред
оног
„
брда
“
од
штудије
,
ко
ће
у
сваки
пар
баш
све
у
памети
имати
?
!
—
Па
ни
ја
нисам
боље
пролазила
—
примети
Милица
—
Баш
кад
сам
штудирала
о
планетама
,
трабантима
,
фиксама
и
кометама
добила
сам
н
.
пр
.
питање
:
Колико
становника
има
,
незнам
која
варош
у
Америци
?
или
:
Кол’ко
универзитета
има
у
Риму
?
а
кад
сам
мислила
да
ћу
говорити
из
повеснице
,
дошла
је
на
ред
—
логика
.
—
Рђав
рачун
—
примети
расејано
Даринка
.
—
Ха
!
—-
Ха
!
баш
к’о
да
је
она
сретније
пролазила
—
смејаху
се
оне
.
—
Ја
се
тиме
и
не
хвалим
.
Но
и
ви
допустићете
,
да
је
понављање
душа
сваке
наставе
,
па
што
онда
и
за
себе
тражите
изузетка
?
—
А
ко
га
тражи
?
—
осече
се
Ленка
—
ја
се
само
љутим
,
што
није
обичај
да
и
те
„
даровите
“
пофторавају
те
„
лаке
ствари
“
па
да
се
види
,
како
и
„
женијалним
дусима
“
нису
увек
сви
реагенси
и
сва
својства
тела
на
уму
.
Онда
дабоме
летиле
би
и
њима
„
за
ситнице
“
—
„
четворке
“
—
и
ту
се
иронички
засмеја
.
У
том
стигоше
и
до
прве
станице
,
где
уђе
нека
госпа
са
двоје
дечице
,
те
тако
прекидоше
пређашњи
разговор
.
На
идућој
станици
остави
их
госпа
опет
,
али
разговор
се
опет
дуже
времена
не
поче
,
ма
да
им
се
на
лицу
јасно
видело
,
да
им
се
мисли
врзу
око
последњих
дана
свога
ђаковања
.
—
Ала
ова
жељезница
споро
иде
—
прекине
на
послетку
тишину
Ленка
.
—
Бар
ћемо
се
дуже
разговарати
—
рекоше
јој
у
исти
мах
обе
другарице
.
Она
их
само
зловољно
и
тужно
погледа
.
—
Зар
није
тако
?
—
питаше
Милица
.
—
Кад
помислим
на
своју
сведоџбу
,
речи
ми
у
грлу
застају
—
чудим
се
,
како
сам
и
до
сад
говорила
.
—
Мани
се
детињарије
!
—
рече
озбиљним
тоном
Даринка
—
И
мени
је
дабоме
тешко
,
што
нисам
боље
оцењена
;
али
ко
ће
нам
свима
угодити
?
И
зато
нећу
да
очајавам
;
уверена
сам
,
да
неће
на
томе
остати
,
нашу
праву
вредност
оцениће
тек
народ
.
—
Дабоме
,
поздравио
те
!
—
љутила
се
она
—
и
народ
гледа
и
суди
по
сведоџби
!
—
Па
и
наше
нису
рђаве
.
—
Нису
.
Ал
’
могле
су
бити
и
боље
;
та
и
Анђа
и
Душанија
и
све
остале
њима
подобне
незнају
више
.
—
И
ја
сам
тебе
чешће
поучавала
,
па
си
и
ти
баш
из
тих
предмета
боље
од
мене
оцењена
.
—
Право
!
—
викну
Милица
—
сад
си
је
добила
.
—
То
би
могла
она
и
теби
рећи
—
бранила
се
Ленка
,
но
и
опет
порумени
и
заћута
.
—
Неко
време
ћутаху
сад
све
три
и
то
,
Даринка
и
Милица
гледећи
кроз
прозор
виноградима
засађену
околину
,
а
Ленка
чистећи
свој
путни
шешир
,
што
га
је
скинула
била
.
На
послетку
—
кад
је
шешир
сасвим
чист
био
—
одгурну
га
она
зловољно
на
страну
те
опет
настави
:
—
Моја
љутња
вама
је
детињарија
;
а
ја
опет
не
могу
да
појмим
вашу
равнодушност
.
Та
зар
ви
не
видите
,
да
ће
нам
те
,
бајаги
„
даровите
“
,
на
рачун
својих
препорука
и
одличних
сведочаба
сва
најбоља
места
пограбити
;
јер
ко
те
пита
,
имаш
ли
ти
љубави
према
томе
позиву
,
или
те
је
руководило
славољубље
и
—
мода
.
—
Немој
претеривати
—
рече
сад
Милица
уклонивши
се
с
прозора
—
оне
и
ако
нису
боље
од
нас
,
опет
су
нам
бар
равне
.
—
Та
већ
видећемо
-—
гунђала
је
она
—
Научиле
се
на
лак
живот
,
па
ће
тако
хтети
и
у
школи
;
а
оне
главице
нису
тако
женијалне
,
па
треба
више
стрпљења
и
разлагања
.
—
Шта
неће
огорчење
изнаћи
—
насмеја
се
Даринка
—
с
те
стране
још
те
нисам
знала
.
—
Ја
нисам
злобна
и
ако
сам
огорчена
;
и
моја
примедба
,
допустићеш
,
да
је
основана
и
на
месту
.
—
То
ће
будућност
и
народ
пресудити
.
—
Јест
,
—
дода
Милица
—
окушаће
се
и
њихов
рад
и
у
животу
;
видиће
народ
и
њихову
ваљаност
,
а
ту
тек
неће
бити
неправде
,
те
ће
и
опет
важити
,
да
је
свако
своје
среће
ковач
.
—
Већ
добро
;
видећу
шта
ћеш
и
онда
саковати
.
Оне
ће
добити
варош
а
ти
село
па
се
и
опет
не
можете
мерити
.
—
А
што
не
?
—
питаше
Даринка
—
та
свако
паметан
знаде
,
да
је
у
добру
лако
добар
бити
,
него
да
се
на
муци
познају
јунаци
.
—
Видећу
и
твоје
јунаштво
,
док
доспеш
у
какво
затуцано
село
са
минимум
платом
и
стотину
занемарене
деце
у
школи
.
—
Способности
мислим
да
сам
стекла
;
труда
и
рада
се
не
плашим
,
а
и
воље
имам
,
па
што
буде
могуће
зацело
ћу
успети
—
рече
Даринка
одважно
,
а
образи
јој
се
чисто
запламтеше
.
—
Што
буде
могуће
,
велиш
ти
,
но
и
ја
напред
знам
,
да
ће
све
то
врло
мало
бити
према
труду
,
што
ћеш
га
имати
;
па
и
тај
грдни
труд
биће
ти
ненаграђен
,
превиђен
и
без
сваког
признања
.
Људи
,
драга
моја
,
тек
оно
цене
и
уздижу
што
се
сија
;
а
коме
би
још
пало
на
памет
,
да
види
пожртвовање
и
родољубље
у
незнатноме
раду
—
сеоског
учитељства
?
!
Даринка
уздахну
и
све
три
се
другарице
за
часак
замислише
.
—
Знате
шта
!
—
рече
по
томе
Даринка
—
ми
ћемо
све
три
временом
бити
учитељице
.
Зато
вам
се
обричем
,
да
ћу
после
три
године
свога
рада
—
ма
где
ја
била
—
дати
вам
извешћа
о
свом
раду
у
школи
,
и
о
мишљењу
што
сам
га
за
то
време
о
школи
стекла
;
а
то
ћете
и
ви
мени
обрећи
.
—
Примате
ли
?
—
Примамо
—
рекоше
обе
другарице
.
—
Него
онда
се
морамо
код
мене
лично
састати
,
а
не
тек
само
преко
писма
—
дода
још
Ленка
.
—
Ево
руке
!
—
рече
Милица
а
Даринка
јој
такође
пружи
своју
руку
.
У
том
стигоше
до
једне
веће
станице
.
Ту
уђе
и
више
путница
те
им
говор
узе
други
правац
.
—
Ено
врх
торња
у
моме
месту
!
—
викну
у
једанпут
Ленка
—
а
још
мало
па
ћемо
стићи
и
до
станице
где
ћу
се
сићи
и
...
—
Хоћели
вас
ко
’
дочекати
?
—
прекиде
једна
радознала
путница
,
која
се
можда
радовала
,
да
ће
уживати
„
сцену
радосна
састанка
.
“
—
Неће
ме
дочекати
.
Нисам
им
могла
извесно
назначити
дан
свога
доласка
—
одговори
она
,
па
се
и
опет
удуби
у
посматрање
торња
.
—
Јеси
ли
га
се
сита
нагледала
?
шану
јој
Милица
—
Да
је
тај
твој
Душан
Т
.
црквењак
,
ја
бих
загонетку
одавно
решила
.
Овако
,
гледам
,
гледам
,
па
опет
,
баш
—
обичан
тороњ
.
Она
се
трже
и
мило
је
погледа
.
—
Овде
ћу
,
као
што
знате
кола
узети
,
—
рече
затим
—
па
хајд’те
и
ви
самном
.
Ја
бих
врло
волела
,
а
и
моји
би
вас
једва
дочекали
.
—
И
ми
би
волеле
,
ал
ти
знаш
—
наше
карте
...
Она
уздахну
и
ућута
.
Знала
је
,
да
су
узеле
карте
до
Т
.
из
кога
су
обе
и
биле
,
и
да
су
им
родитељи
,
истина
ваљани
,
али
—
баш
као
и
њени
,
—
сиромашни
људи
.
После
неког
времена
стаде
влак
и
кондуктер
отвори
врата
.
Оне
се
искрено
загрлише
и
ижљубише
;
а
кад
се
влак
опет
кренуо
,
гледала
је
Ленка
сузним
очима
за
њима
и
махала
марамом
.
А
кад
их
је
из
види
изгубила
,
чуло
се
у
купеу
у
коме
беше
Даринка
и
Милица
још
задуго
угушено
и
силом
задржавано
јецање
.
И
тако
је
радознала
дебела
путница
уживала
бар
„
сцену
растанка
“
.
Међутим
била
је
у
Т
.
сасвим
задовољена
.
Ту
су
наше
путнице
дочекали
,
осим
родитеља
још
и
сродници
и
познати
,
те
радости
не
беше
краја
.
ИИ
.
Три
године
прохујаше
,
а
и
четврта
се
већ
у
велико
бројала
,
кад
Ленка
,
која
је
као
и
другарице
јој
—
већ
давно
учитељица
у
неком
селу
,
писаше
Даринци
и
Милици
ово
:
„
Свако
је
своје
среће
ковач
,
“
чула
сам
често
од
вас
(
као
што
видите
,
ја
вам
обема
пишем
у
једанпут
,
а
после
ћу
тек
преписати
још
један
примерак
.
Тако
ми
се
боље
свиди
,
јер
сам
научила
,
да
све
три
заједно
и
добро
и
зло
делимо
,
па
вас
још
и
сад
у
мислима
радије
заједно
представљам
)
И
зато
сам
и
ја
своју
срећу
из
све
снаге
покуцавала
за
ово
три
године
на
ономе
пољу
,
који
ми
је
у
део
пао
,
али
је
саковати
немогох
.
„
Права
срећа
састоји
се
у
задовољству
“
говорила
је
увек
Даринка
док
смо
заједно
биле
.
Али
ја
немогох
да
се
задовољим
ни
својим
успехом
у
школи
а
још
мање
упливом
школе
на
народ
.
Труд
који
у
своме
позиву
за
ово
три
године
полагах
,
не
исплаћује
се
ни
новчаном
наплатом
,
ни
признањем
народа
;
а
кад
метнем
руку
на
срце
,
морам
још
припазити
,
да
уз
сву
своју
муку
,
труд
и
вољу
и
народу
мало
привређујем
.
Томе
,
дабоме
нисам
ја
крива
,
већ
околности
и
немар
нашега
народа
према
учитељству
и
школи
.
Но
баш
с
тога
и
оставих
тај
позив
,
те
сад
нисам
више
учитељица
.
Замераћете
ми
,
да
немам
истрајности
и
енергије
.
Па
добро
нека
је
и
то
!
—
нећу
да
се
браним
—
Али
главни
је
узрок
,
што
ја
не
спадам
у
природе
,
што
своју
личну
срећу
жртвују
општем
интересу
и
онда
кад
се
та
жртва
превиђа
од
стране
оних
,
за
које
се
жртвујемо
.
Ја
у
оном
стању
не
бејах
задовољна
;
а
свако
је
своје
среће
ковач
те
ја
покушах
,
да
је
кујем
у
другоме
правцу
.
И
само
зато
драге
моје
,
напустила
сам
ја
прву
поуку
Виљема
Пена
и
последњи
аманет
Вашингтона
.
„
Учите
народ
!
“
—
веле
додуше
ти
моји
омиљени
научењаци
—
али
ја
се
још
врло
добро
сећам
и
последњих
речи
,
што
их
својима
изусти
Песталоције
.
Па
кад
Песталоци
—
ваш
омиљени
педагог
и
отац
педагогије
—
на
самрти
вели
:
„
А
ви
децо
тражите
среће
и
задовољства
у
спокојном
кругу
породичном
,
“
онда
ни
ви
не
можете
мени
замерити
,
што
сам
тако
брзо
следовала
његовом
савету
...
Али
како
видим
,
табак
је
скоро
пун
.
Зато
вас
нећу
даље
мучити
аманетима
мудрих
људи
,
него
ћу
вам
’
нако
просто
рећи
,
да
сам
се
—
удала
још
пре
три
месеца
.
Знам
да
су
вам
сад
прве
мисли
:
за
кога
?
но
баш
то
остављам
да
погађате
;
јер
колико
се
сећам
обе
сте
волеле
загонетке
...
Него
знате
шта
!
Мој
муж
вас
обе
поздравља
и
заједно
са
мном
моли
,
да
нам
о
његовом
имендану
—
о
Константину
и
Јелени
—
у
госте
дођете
.
Он
је
рад
да
вас
позна
,
а
и
ја
мислим
,
да
је
већ
време
,
да
се
опет
видимо
и
да
при
растанку
из
школе
задату
реч
испунимо
.
Ми
се
обоје
тврдо
надамо
,
да
ћете
нам
доћи
;
а
дотле
остаје
здраво
Ленци
.
Кад
дођете
,
нетражите
ме
у
учитељичину
стану
,
већ
сиђите
у
ону
велику
кућу
преко
пута
.
ИИИ
.
На
дан
Константина
и
Јелене
стадоше
заиста
пред
оном
великом
кућом
у
селу
Г
.
једна
кола
,
а
у
њима
седела
је
Милица
и
Даринка
.
На
прозору
указа
се
у
исти
мах
мушко
и
женско
лице
,
а
за
тим
истрчаше
обоје
на
поље
.
—
Терајте
унутра
!
—
викаше
домаћин
,
Ленкин
муж
,
још
из
ходника
;
али
то
је
кочијаш
тек
с
празни
коли
учинио
,
а
Даринка
и
Милица
беху
још
на
улици
загрлиле
милу
другарицу
.
—
Како
је
лепо
што
сте
обе
заједно
дошле
—
примети
им
она
љубећи
их
.
—
Пут
овамо
води
преко
С
.
—
рече
Даринка
—
па
сам
синоћ
сврнула
и
по
Милицу
.
—
Моја
женица
заборавља
у
својој
радости
да
нас
упозна
—
примети
домаћин
смешећи
се
—
зато
морам
и
сам
рећи
,
да
сам
јој
муж
Коста
Т
.
овдашњи
бележник
.
—
Мило
нам
је
—
рече
Даринка
пруживши
домаћину
руку
—
А
ја
сам
Даринка
,
а
она
је
,
разуме
се
,
Милица
.
И
ту
се
онако
својски
и
српски
без
свакога
цифрања
руковаше
.
—
Та
већ
из
речи
даринчини
видео
си
које
је
Милица
,
и
зато
их
нисам
„
по
правилима
етикеције
“
упознавала
;
—
смејаше
се
за
тим
Ленка
—
а
оне
знају
и
без
тебе
да
си
ми
муж
.
Сад
нисам
више
учитељица
па
немогу
помислити
,
да
си
чича
Харалампије
мој
фамилијаз
—
и
ако
до
душе
на
њега
личиш
...
—
Ти
све
она
стара
—
примети
Милица
и
с
тим
уђоше
у
кућу
,
где
их
Ленка
и
домаћин
упознаше
и
с
другим
присутним
гостима
,
што
дођоше
да
честитају
имендан
—
иначе
не
беше
никога
у
кући
.
Господин
Коста
не
био
пореклом
мештанин
;
а
осим
тога
био
је
и
сироче
без
икакве
ближе
својте
.
Тај
дан
до
у
вече
проведоше
весело
у
друштву
са
осталим
гостима
.
Вече
међутим
беше
удесила
Ленка
да
им
самима
остане
.
Знала
је
,
да
ће
јој
већ
сутра
другарице
опет
отићи
свака
на
своје
место
.
Та
и
сад
могле
су
јој
тек
зато
доћи
,
што
је
данас
субота
а
сутра
недеља
;
иначе
нема
учитељу
у
време
школско
гошћења
.
Но
вечери
,
кад
се
о
свачем
већ
доста
наразговарале
,
рече
Ленка
молећим
гласом
и
погледом
,
да
је
већ
касно
,
те
да
оде
спавати
.
—
Али
ја
баш
нећу
!
—
шалио
се
он
—
знам
да
ћеш
им
приповедати
како
си
ме
уловила
.
Хоћу
дакле
да
чујем
хоћеш
ли
што
слагати
...
—
Е
па
остани
,
кад
баш
хоћеш
;
но
ја
мислим
да
...
Па
не
довршивши
питајући
погледа
своје
другарице
.
—
Којешта
!
—
рекоше
у
исти
мах
обе
другарице
.
—
Остани
ти
Коста
.
Оно
што
смо
ми
радиле
и
доживиле
није
тако
опасне
природе
,
да
се
баш
тајити
мора
.
Сад
су
,
као
што
смо
чули
,
већ
и
с
њиме
биле
„
ти
“
Ленка
је
желила
,
да
тако
буде
,
а
оне
се
нису
много
устезале
.
—
Остаћу
,
кад
допуштате
—
рече
г
.
Коста
.
—
Која
ће
почети
?
—
питаше
Ленка
.
—
Запрви
ти
,
—
рече
Даринка
.
—
Одакле
да
почнем
?
из
писама
већ
нешто
знате
.
—
Оне
можда
и
знају
;
но
и
ја
бих
волио
све
чути
—
уплете
се
г
.
Коста
.
—
Е
на
почни
од
краја
,
—
рече
весело
Милица
—
а
Коста
је
,
к’о
што
смо
данас
чуле
,
хитар
стенограф
,
па
може
одмах
и
стенографисати
.
—
Ако
допустите
,
да
тим
белешкама
независно
разполажем
,
одмах
ћу
се
дати
на
посао
.
—
Нама
и
онако
нису
нужне
.
—
—
Ал
’
ја
би
их
штампао
;
а
то
вам
већ
неби
било
право
?
—
Боже
сачувај
!
Ми
ништа
немамо
против
;
шта
више
,
за
твој
труд
даћу
ти
и
почетак
тој
приповетци
.
Он
се
може
датирати
још
од
дана
нашега
испита
;
а
ја
и
онако
имадем
све
прибележено
у
своме
дневнику
.
—
Гилт
!
—
рече
домаћин
онако
по
српском
обичају
.
Затим
донесе
писаћу
опрему
,
те
весело
узе
оловку
у
руке
.
—
Почни
жено
!
—
Како
смо
положиле
и
како
смо
путовале
знате
.
—
Али
ја
не
знам
—
умеша
се
муж
.
—
Пусти
је
само
нека
по
вољи
говори
;
чућеш
после
од
мене
што
ти
још
устреба
—
рече
му
Даринка
.
—
Да
си
ти
Даринка
добила
место
дознала
сам
из
Миличина
писма
у
коме
ми
још
јављаше
,
да
је
и
сама
постала
учитељица
у
С
.
То
ми
је
дало
повода
,
да
се
слатко
насмејем
,
јер
,
ко
што
знате
,
и
сама
сам
тада
,
тек
од
кратког
времена
постала
овдашњом
учитељицом
такође
са
минимум
платом
коју
и
ви
имате
.
Све
три
дакле
имамо
тек
девет
стотина
,
а
Анђелија
сама
има
у
В
.
осим
500
форината
још
и
нешто
земље
и
стан
који
најмање
вреди
150
форината
годишње
.
Али
наравно
,
она
је
чедо
протекције
и
среће
па
има
сведоџбу
с
препоруком
;
а
то
је
довољно
,
да
и
најбоље
место
добије
.
Мећу
тим
ми
...
—
На
ствар
!
—
прекиде
смешећи
се
г
.
Коста
.
—
Право
велиш
;
—
ја
сам
заборавила
,
да
још
Даринка
и
Милица
на
ред
долазе
.
—
Доселила
сам
се
амо
сасвим
сама
—
настави
за
тим
—
Мати
и
отац
не
могу
се
из
Д
.
амо
селити
а
сестре
су
ми
још
малене
.
Зато
кад
ми
после
три
дана
мати
оде
дома
,
била
сам
сасвим
сама
у
своме
стану
,
односно
у
својој
соби
,
а
у
другој
соби
становао
је
хроми
Харалампије
са
својом
наглувом
баба
Настом
.
Баба
Наста
беше
добра
душа
.
Вечито
се
старала
,
да
ме
својим
приповедањем
забави
;
али
ви
знате
,
да
сам
ја
по
кадгод
неблагодарно
створење
,
па
ме
и
сад
њено
ћеретање
и
приповедање
:
како
грк
Јовина
Ката
нема
вољу
што
је
за
учитеља
дошла
„
женка
“
нехтеде
забавити
.
Шта
више
то
ме
је
баш
растужило
.
По
томе
сам
видила
,
каквим
осећајима
прима
ме
околина
с
којом
сам
осуђена
да
живим
и
да
се
дружим
.
Баба
Наста
ми
је
до
душе
приповедала
и
то
:
да
су
г
.
натарош
често
на
своме
прозору
од
кад
су
госпођа
фрајлица
овде
.
Но
ја
њега
тада
нисам
познавала
те
јој
само
рекох
,
да
се
српски
не
каже
госпођа
фрајла
него
госпођица
;
а
узгред
приметила
сам
још
,
да
г
.
бележник
зацело
нема
посла
,
па
зато
гледа
кроз
прозор
.
„
Бре
није
;
“
рече
ми
баба
Наста
лукаво
ме
гледећи
.
„
Пуши
му
се
глава
од
посла
;
него
је
он
бацио
око
на
госпођу
фрај
...
овај
,
госпођицу
.
Прву
годину
свога
учитељевања
провела
сам
како
,
тако
.
Труда
ме
је
доста
стало
,
али
за
то
и
беше
испит
,
по
новијем
учитељском
изразу
—
сјајан
.
—
Морам
признати
да
истину
говори
,
—
примети
домаћин
—
само
ми
је
врло
загонетно
што
ти
и
уз
општинску
хвалу
до
неба
не
беше
задовољна
,
него
остави
тај
узвишени
и
племенити
позив
?
—
Та
немој
мислити
,
да
си
томе
баш
само
ти
узрок
.
Имала
сам
ја
за
тај
одсудан
корак
и
других
важнијих
разлога
и
покретача
—
настави
жена
—
Јер
треба
да
знадеш
,
да
главна
задаћа
сваког
савесног
и
ваљаног
учитеља
треба
да
је
развијање
ума
и
оплемењавање
срца
дечијег
;
а
уз
то
треба
да
им
улије
у
њихову
главицу
и
сва
знања
,
која
су
законом
прописана
.
Ја
кад
сам
у
школу
ступила
хтела
сам
се
тога
држати
.
Али
на
брзо
сам
увидела
,
да
је
за
тај
огромни
посао
десет
школских
месеца
сувише
кратак
рок
а
деца
и
сувише
запуштена
да
би
ја
,
уз
њихово
често
изостајање
од
школе
,
душу
оплемењавати
,
рђаве
навике
одвикавати
а
уз
то
и
из
знања
ваљан
успех
показати
могла
.
И
тако
се
по
дужој
борби
са
својом
савешћу
прихватих
практичнија
правца
те
главну
своју
бригу
обратих
знању
дечијем
;
а
остало
беше
ми
узгредан
рад
,
који
сам
предузимала
тек
онда
кад
ми
време
допусти
и
кад
сам
уверена
да
је
остало
већ
доста
утврђено
и
у
реду
.
Тиме
сам
дабоме
општину
задовољила
но
не
своју
савест
,
која
ме
је
вазда
мучила
,
да
сам
недостојна
тога
позива
кад
га
не
вршим
по
своме
уверењу
.
И
зато
сам
и
нехотице
поцрвенила
и
застидила
се
кад
сам
чула
,
да
ме
и
образовани
људи
хвале
;
а
усљед
тога
осећања
постадох
и
незадовољна
.
—
Гле
,
гле
.
—
рече
Милица
—
Та
ти
си
боља
но
многе
од
нас
.
—
Немој
ме
хвалити
,
јер
нисам
заслужила
.
—
И
ниси
,
—
рече
скоро
строгим
гласом
Даринка
—
Требала
си
делати
по
своме
уверењу
,
а
не
освртати
се
не
знам
на
чије
мњење
и
похвалу
.
—
Лако
је
теби
тако
говорити
.
Али
ја
не
спадам
у
природе
твоје
врсте
,
које
у
своме
заносу
,
да
право
и
племенито
раде
,
често
проиграју
своју
личну
срећу
,
и
...
—
Ленка
!
упаде
јој
муж
у
реч
—
ти
вређаш
.
Зна
она
да
је
за
то
и
сувише
волим
—
рече
Ленка
погледавши
другарицу
;
па
кад
јој
на
лицу
виде
да
је
разуме
,
осмељена
настави
:
—
Јест
,
ја
не
спадам
у
природе
што
се
свога
личног
права
на
уживање
лако
у
општу
корист
одричу
.
Зато
сам
уједно
имала
на
уму
,
шта
ће
свет
о
мени
и
моме
знању
и
способности
рећи
.
И
за
то
сам
видиш
,
тако
радила
.
—
Па
тако
ради
и
већина
примети
јој
муж
а
Милица
и
Даринка
замишљено
ћутаху
.
—
Него
шта
ваздан
да
отежем
—
настави
по
неком
ћутању
Ленка
—
Моје
је
уверење
,
да
ни
један
учитељ
ни
учитељица
на
селу
—
разумете
ли
?
—
на
селу
,
рече
,
кад
на
Даринчином
лицу
виде
,
да
већ
зна
шта
ће
да
каже
и
да
јој
одобрити
неће
—
неможе
при
данашњем
наставном
плану
и
сеоском
немару
за
школу
,
и
ваљан
успех
са
децом
у
знању
показати
,
и
спремити
децу
за
у
правом
смислу
свесне
и
ваљане
чланове
човечанствена
.
Да
се
то
постигне
треба
за
село
сасвим
засебан
наставни
план
,
и
што
је
главно
,
боља
плата
сеоском
учитељству
.
У
селу
је
много
теже
радити
но
у
вароши
,
па
опет
,
сваки
варошки
учитељ
и
учитељица
са
највише
два
разреда
,
ужива
по
4
—
7
стотина
плате
,
једно
сеоско
учитељство
што
мора
свако
дете
најпре
да
освести
,
да
му
је
„
Баба
“
или
„
баца
“
отац
а
„
нина
“
или
„
сека
“
мати
;
то
ужива
по
3
—
4
стотине
плате
,
а
уз
то
има
да
наставља
по
6
разреда
и
100
—
200
деце
(
разуме
се
,
ако
стане
у
школу
)
.
И
ту
онда
покажи
пристојан
успех
и
имај
воље
на
учитељски
позив
!
„
На
ствар
“
,
Ленчице
!
—
рече
јој
опет
смешећи
се
муж
—
Ако
Даринка
и
Милица
тако
стану
„
разводити
“
,
нећемо
ове
ноћи
ни
тренути
.
—
Не
бој
се
,
бићемо
кратке
примети
Милица
—
Ми
немамо
као
она
да
бранимо
свој
пренагљени
корак
,
него
ћемо
само
казивати
шта
смо
за
ово
три
године
искусиле
.
—
Зар
је
рђаво
учинила
,
што
се
удала
?
—
питаше
он
.
—
То
не
.
Али
могла
је
удадбом
још
причекати
—
одговори
Милица
—
саморадњом
у
школи
сад
је
тек
стекла
искуства
па
је
требала
тиме
и
народу
дуже
да
послужи
.
—
Опет
народ
!
—
рече
јетко
Ленка
—
а
нећеш
да
знадеш
,
да
се
од
родољубља
не
може
ни
три
дана
живети
.
Народ
и
општина
кад
хоће
да
им
ваљано
служимо
,
нека
се
боље
побрине
за
нас
,
а
не
да
нас
мане
да
у
свом
позиву
мучећи
се
и
глад
осетимо
.
—
Та
немој
претеривати
,
—
умеша
се
сад
Коста
—
Гладна
ниси
тек
била
!
—
Нисам
.
Али
да
не
беше
мога
бабе
и
стрпљивих
кредитора
,
било
би
и
тога
.
С
вашим
форинтачама
и
петицама
,
што
ми
их
к’о
од
беде
давасте
не
бих
могла
храну
набављати
.
—
Ти
се
баш
жестиш
!
—
смејаше
се
он
—
Па
шта
си
хтела
са
оним
„
ви
“
?
Ја
ко
’
бележник
шта
сам
ти
могао
помоћи
?
!
—
Та
тако
ви
неучитељи
вазда
зборите
.
Па
онда
вам
је
сво
учитељство
криво
—
Нема
вам
истрајности
,
способности
и
шта
знам
ја
,
шта
још
ви
не
ређате
.
А
нећете
да
се
сетите
,
да
смо
и
ми
људи
—
рече
она
дошавши
у
ватру
.
—
Гле
,
гле
,
још
ћемо
се
и
посвађати
—
примети
он
мило
је
погледав
.
Она
се
трже
и
поруменивши
рече
:
—
Опрости
,
то
је
говорила
учитељица
а
жена
знаш
како
о
теби
мисли
.
И
с
тим
још
јаче
порумени
и
за
часак
ућута
.
—
Настави
само
,
—
одобраваше
он
пољубив
је
у
чело
—
и
онако
знам
,
да
ћеш
скоро
свршити
.
—
Сад
ми
и
не
остаје
друго
ван
још
да
кажем
како
смо
се
познали
и
узели
,
а
то
се
по
себи
разуме
,
те
није
нужно
ни
да
кажем
.
—
Шта
није
?
—
то
је
баш
интересантно
прихвати
он
и
остави
оловку
—
Него
то
ћу
им
ја
приповедати
.
Ти
ћеш
можда
што
слагати
.
—
Тако
ће
боље
и
бити
—
примети
Милица
.
—
Али
ко
ће
онда
бележити
?
смејаше
се
Ленка
.
—
Није
нужно
да
се
бележи
.
Оно
што
ћу
казати
остало
ми
је
и
сувише
у
памети
,
па
могу
и
после
додати
.
—
рече
он
и
поче
:
—
Сека
Наста
није
лагала
—
Ја
сам
од
како
је
нова
учитељица
дошла
чешће
вирио
кроз
прозор
;
а
к’о
што
видите
њен
стан
беше
близу
,
те
сам
је
чешће
могао
видети
да
код
свога
прозора
чита
,
шије
или
баш
гледа
крозањ
.
У
почетку
сам
мислио
да
то
чиним
из
радозналости
и
несташлука
,
но
кад
Ленка
о
феријама
оде
дома
,
дођох
до
уверења
,
да
би
много
сретнији
био
да
нема
тих
проклетих
ферија
,
или
да
један
пут
настану
вечито
па
да
је
она
тако
к’о
сад
увек
у
мојој
близини
.
И
да
...
—
Та
не
мораш
баш
одвише
појетизирати
.
Знају
оне
да
си
и
ти
парче
дрвена
песника
и
да
си
речит
—
упаде
му
у
реч
Ленка
.
—
То
је
за
оно
„
на
ствар
“
—
примети
са
осмејом
Даринка
;
а
он
настави
:
—
Кад
сам
увидио
,
да
љубав
није
шала
,
и
да
се
са
срцем
несме
ни
пошалити
,
хтео
сам
да
поправим
своју
погрешку
,
за
то
се
више
не
хтедох
шалити
,
него
најозбиљније
тражих
прилике
и
начина
да
се
с
њоме
ближе
упознам
.
Али
то
баш
беше
чвор
.
У
кућу
јој
нисам
могао
долазити
,
јер
не
долажаше
ни
један
мушки
,
а
она
,
баш
к’о
у
пркос
,
ретко
је
куд
ишла
,
те
јој
се
не
могох
придружити
ни
у
пратњи
.
И
тако
вам
ја
постадох
у
правом
смислу
неутешив
љубавник
,
и
сад
покушах
да
сањам
на
месечини
неби
ли
тиме
богињу
свога
срца
умилостивио
.
Боже
мој
,
ти
само
знаш
,
шта
сам
ја
суза
пролио
и
кол’ко
чезнећи
погледа
бацао
на
њен
прозор
,
који
се
од
неко
доба
поче
много
раније
завесом
застирати
.
И
тако
ја
сиромах
,
дођох
до
уверења
,
да
се
тамо
преко
слабо
о
мени
брине
или
да
су
учитељице
другога
кова
и
соја
,
а
не
од
онога
,
што
беху
женскиње
у
које
сам
до
сад
био
заљубљен
.
—
Било
их
је
дакле
и
више
?
питаше
смејући
се
Ленка
.
—
Чудно
питање
!
Та
ја
бар
нисам
учитељица
ни
женскиња
,
да
би
ми
се
и
те
ситнице
замерале
;
—
смејаше
се
на
то
Коста
—
а
ти
знаш
,
да
је
обичај
већине
људи
тек
онда
погрешке
не
чинити
кад
се
замерају
.
Мени
дакле
нико
није
замерао
и
зато
сам
и
био
час
у
једну
час
у
другу
смртно
заљубљен
...
—
Чини
ми
се
да
ти
је
смртну
љубав
и
најбезазленија
већ
у
очима
читала
—
смејаше
се
опет
Ленка
—
за
то
би
баш
волела
знати
,
колко
њих
је
у
ту
љубав
веровало
?
—
Та
то
и
јесте
малер
нас
мушких
,
што
је
проклети
скептицизам
већ
продро
и
у
некадашњу
престоницу
безазлености
и
поверења
—
у
срце
женино
—
рече
Коста
правећи
се
озбиљан
а
овамо
му
очи
казиваху
како
мисли
.
—
И
отров
је
по
кад
кад
користан
;
а
сумња
је
овде
сасвим
на
свом
месту
.
—
примети
Даринка
.
—
Сам
кажеш
,
да
ви
мушки
тек
онда
не
грешите
кад
вам
се
замера
,
а
уз
така
друга
,
питам
,
ко
ће
безазлен
и
поверљив
остати
?
—
Нико
!
—
рече
Милица
;
а
Ленка
још
дода
:
—
И
то
је
довољан
разлог
,
да
и
теби
Коста
,
баш
ни
једна
није
веровала
.
—
Па
браним
ја
—
рече
он
слежући
рамени
—
Мене
то
ни
тада
није
љутило
.
Шта
више
ако
ћу
да
будем
искрен
,
морам
рећи
,
да
сам
се
баш
онда
љутио
,
и
то
баш
на
себе
самог
,
кад
сам
осетио
,
да
си
баш
ти
у
томе
изузетак
;
т
.
ј
.
да
се
љутим
,
што
ми
ти
неверујеш
,
већ
ме
се
свуда
,
па
баш
свуда
клониш
.
—
Сам
си
крив
био
—
упаде
му
у
реч
она
.
—
Требао
си
имати
на
уму
,
да
сам
ја
осим
усамљене
девојке
и
учитељица
па
мање
завиривати
у
мој
прозор
.
Овако
разуме
се
,
да
сам
те
морала
избегавати
,
ако
сам
хтела
да
ми
девојачки
углед
и
карактер
и
у
очима
торокљива
света
остане
онакав
какав
је
у
истини
.
Знала
сам
добро
,
да
се
нама
учитељицама
све
већма
замера
но
осталом
женскињу
.
—
Мане
нам
до
душе
свако
види
;
само
је
штета
што
се
нико
не
сећа
узроке
да
истражује
—
примети
јетко
Милица
.
—
Ти
би
хтела
да
се
наша
околина
влада
по
правилу
:
„
уништите
узроке
а
последице
ће
и
саме
нестати
!
“
—
насмеши
се
Даринка
—
То
правило
драга
моја
,
употребљују
тек
учитељи
и
лекари
,
а
за
остали
свет
остаће
оно
вазда
тек
теорија
и
фраза
.
—
Та
то
ме
баш
и
љути
.
—
Свет
се
не
може
једним
раменом
исправити
;
а
себичност
је
најопштије
својство
човечије
,
па
шта
вреди
љутити
се
?
Него
боље
пустимо
Косту
да
сврши
,
—
примети
Даринка
погледавши
у
сахат
—
Ено
већ
бије
девет
.
Домаћин
на
то
поче
:
—
Кад
сам
на
послетку
увидио
,
да
не
вреди
у
том
случају
ни
на
себе
љутити
се
,
јер
човек
бива
све
заљубљенији
,
а
ја
онда
лепо
покушам
да
заборавим
оно
2—5
хиљада
што
бих
можда
уз
жену
добио
да
се
нисам
у
Ленку
заљубио
.
То
ме
је
,
разуме
се
по
себи
,
доста
муке
стало
,
али
и
опет
сам
„
мегдан
одржао
“
на
онда
све
лепе
планове
,
о
зидању
лепе
куће
са
жениним
новцем
,
бацио
у
запећак
и
тврдо
се
заверио
,
да
ћу
учитељицу
т
.
ј
.
Ленку
за
жену
узети
и
у
општинском
стану
живети
.
Та
ти
си
твојим
ћеретањем
већ
прешао
меру
—
рече
му
опет
жена
смејући
се
—
Ко
те
пита
шта
си
ти
закључивао
,
кад
сам
ја
већ
госпођа
нотарошевица
и
у
општинском
стану
.
Твоје
закључивање
разуме
се
дакле
већ
по
себи
;
него
сврши
што
пре
да
и
друге
чујемо
.
—
Ал
’
то
је
баш
важно
било
.
Иначе
су
могле
помислити
,
да
сам
се
и
ја
миразу
од
твога
бабе
надао
,
па
се
после
још
неби
хтеле
удати
...
А
треба
да
знају
,
да
има
мушких
који
умеју
и
новац
прегорети
,
и
...
—
Место
у
кавани
поред
пива
,
на
дому
и
уз
жену
новине
читати
—
прекиде
га
и
заврши
несташно
Ленка
.
Другарице
јој
се
смејаху
,
а
муж
само
рече
:
—
То
нисам
хтео
да
кажем
.
—
Наравно
да
ниси
,
али
ми
је
казало
твоје
понашање
.
Кад
ја
пеглам
или
шијем
а
ти
ми
читаш
,
а
да
си
узео
жену
са
миразом
,
читао
би
и
ти
у
кавани
.
Но
ја
ти
сад
не
помогох
!
Ти
си
знао
,
да
ће
тако
бити
,
па
кад
си
ме
тада
предпостављао
новцу
,
мораш
ме
сад
предпостављати
и
кавани
,
—
рече
Ленка
пола
у
збиљи
пола
у
шали
.
—
Кол’ко
нам
за
живот
треба
одговори
озбиљно
ал
’
узрујаним
гласом
муж
—
кадри
смо
заслужити
;
а
ја
се
са
свога
поступка
до
сада
још
нисам
покајао
.
—
Ни
ја
—
примети
она
умиљато
га
погледав
,
па
му
наслони
главу
на
груди
.
—
Е
ово
би
требало
да
је
завршетак
вашој
приповеци
—
насмеја
се
Даринка
—
ал
’
ми
би
волеле
чути
и
оно
,
што
је
Коста
пре
тога
хтео
да
рече
.
Ленка
се
на
ту
примедбу
трже
и
порумени
.
Учинило
јој
се
да
би
приличније
било
да
се
и
пред
другарицама
владала
по
обичају
српске
жене
и
да
је
своје
љубавне
осећаје
пред
другима
обуздала
.
—
Тек
кад
јој
општина
одвише
неуредно
стаде
плату
издавати
,
добио
сам
и
ја
прилику
,
да
јој
се
приближим
настави
међу
тим
Коста
—
Али
разуме
се
да
сам
пре
тога
постао
са
свим
озбиљан
човек
.
На
прозору
није
ме
нико
више
видео
,
а
кад
сам
у
друштву
случајно
с
њом
се
десио
,
нико
није
могао
опазити
шта
се
у
моме
срцу
збива
.
И
тако
мало
по
мало
па
сви
(
а
можда
и
она
)
заборавише
моје
вирење
кроз
прозор
;
те
никоме
не
беше
зазорно
што
учитељица
добија
од
нотароша
књиге
на
прочитање
,
и
што
га
често
по
школском
детету
за
њих
моли
;
јер
свако
је
био
уверен
,
да
ће
јој
он
тек
оно
дати
,
што
би
се
и
у
цркви
читати
могло
...
Тако
мало
по
мало
задобих
и
њено
поверење
.
Доказ
да
је
тако
,
беше
њена
прва
цедуљица
у
којој
ме
мољаше
да
ради
тачнијег
примања
плате
коју
рекнем
у
њену
користи
одбору
и
црквеној
општини
.
И
тако
је
на
моје
заузимање
добила
тога
пута
сву
тромесечну
плату
;
а
што
је
касније
опет
неуредно
примала
,
неможе
мене
кривити
;
томе
је
тек
узрок
немар
општине
и
Срба
према
школи
.
Јер
шта
вреди
заузимање
појединаца
,
кад
маса
сматра
школу
као
неко
зло
—
које
„
моде
ради
“
мора
да
се
трпи
и
плаћа
.
„
Не
ће
бити
попа
ни
попадија
да
иде
у
школу
“
обично
вели
наш
сељак
.
И
ту
онда
нетреба
другога
коментара
.
—
Тешко
нама
,
—
уздахну
Милица
.
—
И
онда
још
имамо
образа
хвалити
се
,
да
и
ми
у
просвети
напредујемо
.
—
Та
ваљда
нећеш
тврдити
да
идемо
у
натраг
?
—
рече
јетко
Даринка
.
—
Поље
на
коме
има
учитељство
да
ради
дабоме
да
је
трњем
обрасло
;
али
преко
трња
и
води
пут
срећи
,
само
треба
воље
и
истрајности
.
—
Тако
је
—
рече
шаљиво
домаћин
—
а
Ленка
је
хтела
утрвеном
стазом
да
ходи
и
за
то
је
дошла
к
мени
.
А
да
ће
ми
заиста
доћи
,
ако
само
истрајности
будем
имао
,
видио
сам
већ
из
њене
забуне
и
погледа
,
кад
сам
јој
честитао
друге
године
њеног
учитељевања
добар
успех
,
и
узгред
је
уједно
жалио
,
што
се
одала
на
тако
трудан
и
неблагодаран
позив
...
—
Тако
ћемо
!
—
рече
Милица
.
—
Место
да
је
храбриш
,
ти
јој
напомињеш
неблагодарност
.
—
Шта
сам
знао
,
циљ
освећује
средство
—
рече
смејући
се
он
и
за
то
је
у
овоме
месту
од
то
доба
учитељица
и
у
мени
изгубила
бранитеља
,
но
као
у
замену
за
то
добила
је
већ
идућих
ферија
госпођица
Ленка
писмо
,
у
ком
јој
се
нуди
у
место
назива
учитељице
титула
госпође
натарошовице
и
натарош
још
приде
...
Она
је
моју
понуду
показала
својим
родитељима
;
а
овима
беше
то
место
и
милије
,
те
тако
пре
неколико
месеца
постадосмо
нас
двоје
муж
и
жена
.
А
што
и
ви
нисте
у
сватови
биле
,
надам
се
да
нам
нећете
замерити
.
Било
је
у
то
доба
тако
блато
,
да
вас
ни
десет
коња
преко
овог
ритског
блата
неби
превукло
.
Осим
тога
,
ја
вас
нисам
познавао
,
а
она
или
беше
сувише
сретна
што
ме
је
добила
или
сувише
несретна
што
остави
учитељевање
;
доста
да
никог
није
у
сватове
звала
.
—
Ни
једно
ни
друго
,
већ
само
збуњена
—
рече
Ленка
—
онако
не
бејах
задовољна
,
а
знала
сам
да
ће
ме
овако
већина
другарица
осуђивати
.
—
Што
да
те
осуђује
?
—
примети
Даринка
—
Твоја
природа
није
да
се
с
незгодама
бори
;
а
у
ужем
кругу
,
у
породици
или
као
што
твој
муж
вели
„
на
утрвеној
стази
“
моћи
ћеш
достојно
и
задовољно
своју
дужност
вршити
.
Та
у
томе
и
јесу
по
народ
боље
учитељице
но
учитељи
.
Јер
прве
ако
осете
да
су
се
у
себи
превариле
,
те
им
се
тај
позив
не
мили
,
могу
га
без
велике
своје
штете
и
оставити
.
Сасвим
је
то
друкчије
код
мушких
учитеља
;
они
сироти
и
ако
касније
немају
воље
за
тај
позив
морају
га
и
киселим
лицем
вршити
.
—
Овамо
онамо
,
па
опет
излази
да
и
ја
нисам
имала
воље
на
учитељски
позив
—
плану
на
то
Ленка
—
Но
ја
ти
кажем
,
да
немаш
право
.
Воље
сам
и
ја
имала
као
и
свака
од
вас
,
него
је
погрешка
у
томе
,
што
сам
ја
обичан
човек
;
а
као
такав
хоћу
и
да
уживам
плод
свога
труда
,
а
не
тек
вечито
да
радим
без
икаквог
признања
и
награде
.
—
Тако
је
!
—
викну
сад
Милица
—
Ето
ја
сам
ступила
у
школу
са
већим
одушевљењем
него
ти
,
па
опет
вечита
борба
и
незгоде
потресле
су
га
већ
и
код
мене
,
те
почињем
ладнити
.
—
Дакле
чујмо
и
тебе
рече
домаћин
,
и
узе
оловку
.
ИВ
.
—
Немаш
много
бележити
—
поче
она
.
И
ја
сам
у
почетку
хтела
у
школу
осим
учења
и
да
васпитавам
,
но
и
ја
сам
као
и
Ленка
увидела
,
да
је
тај
посао
„
неблагодаран
“
.
И
тако
сам
затим
и
ја
мање
васпитала
а
више
учила
.
—
Али
баш
на
селу
је
васпитање
нужније
и
од
учења
—
примети
Даринка
.
—
Не
поричем
.
Али
од
два
зла
треба
бирати
мање
;
а
уз
то
је
кошуља
свагда
ближа
од
хаљине
.
—
Лепа
логика
!
—
плану
сад
Даринка
—
онда
нам
је
учитељска
школа
излишна
.
Јер
науку
што
се
у
основној
школи
предаје
кадра
је
свака
отреснија
ученица
више
школе
предавати
.
И
онда
су
заиста
неке
имале
право
што
су
педагогију
и
психологију
училе
овлаш
и
на
памет
;
тиме
су
бар
стекле
добру
класу
,
а
у
животу
им
и
онако
тек
треба
метод
,
по
коме
се
можда
такође
без
размишљања
и
механично
владају
.
—
Камо
срећа
,
да
смо
и
ми
тако
чиниле
,
биле
би
можда
боље
прошле
.
Јер
сад
тек
видим
,
да
нам
је
наше
учење
с
темељним
разумевањем
и
дало
оцену
лошију
од
знања
;
а
уз
то
и
затуцана
села
са
минимум
платом
.
—
Па
зар
народ
да
одкајава
погрешке
појединаца
?
!
викну
Даринка
—
А
иначе
благе
јој
очи
чисто
севаху
—
Па
зашто
смо
онда
људи
?
И
камо
нам
разума
и
хваљеног
родољубља
?
!
—
Да
се
само
од
родољубља
живети
даје
можда
и
неби
тако
било
—
рече
Милица
равнодушно
слегнувши
раменима
—
Али
овако
баш
што
смо
људи
,
себични
смо
.
Осим
тога
,
ја
сам
једанпут
у
животу
пофалила
,
па
нећу
више
.
Или
би
ти
хтела
да
због
родољубља
и
мог
уверења
,
да
добро
радим
,
и
у
овом
забаченом
селу
лошије
оцењена
будем
?
Не
,
тога
више
неће
бити
!
Кад
би
ја
тако
радила
видео
би
се
мој
грдан
труд
тек
кад
би
моје
ученице
одрасле
;
а
то
је
и
сувиши
дуг
рок
и
за
мене
,
а
још
више
за
свет
који
је
нестрпљив
и
сујетан
,
па
ужива
у
стармало-наученој
деци
.
И
зато
је
видиш
,
најпаметнији
онај
ко
свету
по
вољи
чини
.
Даринка
при
последњим
Миличиним
речма
одобравајући
уздахну
,
и
сви
па
и
домаћин
за
часак
ћутаху
.
—
У
осталом
—
рече
Милица
кад
виде
,
да
је
Даринка
не
верујући
посматра
—
ви
обе
добро
знате
,
да
ја
вазда
блаже
мислим
но
што
се
можда
изражавам
;
те
сам
и
овде
тек
изрекла
своје
мисли
,
а
у
самој
школи
тешко
да
би
и
око
вештија
педагога
нашло
мане
,
која
би
се
уз
сеоске
околности
отклонити
могла
.
И
тако
сам
ја
и
опет
по
могућству
своју
дужност
достојно
вршила
.
—
Баш
као
и
ја
—
примети
Ленка
.
Па
што
сте
онда
саме
себе
побијале
?
—
питаше
Коста
.
—
Што
?
—
понови
замишљено
Даринка
—
Ето
зашто
.
Оне
увиђају
да
им
у
делању
имаде
неких
недостатака
,
које
оне
саме
без
опште
помоћи
не
могу
да
отклоне
,
па
им
је
тешко
вршити
свој
позив
без
уверења
,
да
га
сасвим
достојно
врше
;
а
за
достојно
вршење
треба
опет
и
сувише
самопрегоревања
.
—
Баш
ко
да
ми
из
душе
читаш
!
—
узвикну
чисто
Ленка
.
—
Зар
ти
мислиш
да
ја
никад
не
долазим
у
ту
врсту
искушења
,
па
да
вас
баш
немогу
разумети
.
—
рече
смешећи
се
Даринка
.
—
О
,
наилази
и
на
мене
почешће
та
„
чума
“
,
али
ја
се
ње
брзо
отресем
,
па
са
удвојеном
силом
о
пет
прегнем
и
радим
бар
колико
могу
.
—
Могла
би
се
мало
и
штедети
—
примети
Ленка
—
здравље
се
не
купује
на
вашару
.
—
А
не
ће
ти
нико
обесити
ни
колајну
за
твој
сувишан
рад
—
дода
још
Милица
.
—
И
кад
би
хтела
да
се
усиљавам
,
не
бих
могла
;
ми
учитељи
вазда
се
морамо
освртати
и
на
децу
,
—
рече
она
замишљено
.
—
Бадава
се
браниш
—
рече
Милица
—
по
теби
се
види
,
да
много
радиш
;
здрава
си
,
а
слабија
си
но
што
си
била
у
заводу
.
—
Па
шта
то
чини
,
само
кад
сам
здрава
—
рече
Даринка
насмешив
се
.
Та
добро
знадеш
да
је
и
твој
омиљени
педагог
Викторин
од
Фелтре
мрзио
„
телесину
“
.
А
ја
не
идем
тако
далеко
,
него
тек
велим
:
телесина
не
чини
човека
.
—
Та
не
чини
,
—
насмеје
се
враголасто
Ленка
—
ал
’
ето
и
Коста
је
већ
приметио
,
да
би
ти
била
лепша
и
од
Милице
,
тек
да
су
ти
,
већ
од
природе
округли
образи
мало
пунији
...
—
Мушки
послови
!
—
рече
Даринка
,
онако
и
не
мислећи
,
баш
као
што
често
и
мушки
механично
изричу
,
неки
томе
сличан
израз
...
Ленка
и
Милица
прснуше
у
смеј
,
а
она
се
трже
и
порумени
,
јер
виде
,
како
је
домаћин
испитујући
мери
.
А
тај
поглед
уједно
јој
и
казиваше
:
„
Ти
или
си
крајња
искреност
или
крајња
кокета
и
—
ђаво
.
“
За
то
још
већма
порумени
и
за
часак
обори
очи
,
те
збуњено
рече
:
—
Заборавила
сам
,
да
је
и
Коста
међу
нама
;
но
он
ће
опростити
—
свуда
има
изузетака
.
—
Ваљда
да
опрости
,
што
си
и
нехотице
истину
казала
—
рече
Ленка
па
се
и
опет
засмеја
.
—
Мани
се
церекања
,
него
ће
паметније
бити
да
Милица
настави
;
хоћу
још
да
чујем
и
Даринку
!
—
рече
јој
муж
,
па
се
уозбиљи
и
опет
узе
оловку
.
—
Приповетка
ми
је
на
измаку
—
настави
весело
и
несташно
Милица
—
Цео
живот
и
уверење
моје
слично
је
оном
што
сте
од
Ленке
већ
чули
.
Но
како
у
моме
месту
нема
неожењених
натароша
а
боме
ни
учитеља
;
то
нема
никог
ни
да
ми
понуди
другу
титулу
,
и
зато
сам
ја
видите
,
још
госпођица
учитељица
.
—
Право
!
—
викну
Коста
и
баци
оловку
—
То
сам
од
тебе
и
очекивао
.
Но
не
брини
се
,
ја
ћу
се
већ
постарати
,
да
и
ти
за
другом
титулом
дуго
не
чекаш
.
—
Бићу
ти
јако
обвезана
!
—
рече
такође
у
шали
Милица
—
само
још
морам
приметити
,
да
титула
немора
бити
баш
„
госпођа
натарошевица
“
,
може
она
и
друкчије
гласити
...
—
На
пример
докторовица
“
—
примети
Ленка
,
па
погледа
крадимице
ал
’
и
значајно
свога
мужа
.
—
Није
ми
ни
то
противно
—
рече
весело
она
—
Него
шта
ти
велиш
,
госпођице
Шултесова
?
сањаш
ли
још
о
каквом
Песталоцију
,
или
ћеш
се
и
ти
задовољити
с
обичним
човеком
?
—
И
ту
несташно
погледа
Даринку
.
—
Ругај
се
ти
колико
хоћеш
,
али
сан
је
сенка
живота
,
—
рече
Даринка
,
а
преко
лица
као
да
јој
прелети
тужан
израз
—
Па
кад
је
само
сретнима
намењено
уживање
у
животу
и
на
јави
,
ко
може
замерити
људма
лошије
среће
,
што
се
по
кад
и
кад
заносе
и
сенком
живота
т
.
ј
.
сном
?
!
.
И
зато
се
мени
од
педагога
Песталоције
допада
.
Он
је
више
хтео
,
него
што
је
могао
;
а
више
се
мучио
но
што
је
уживао
,
то
све
показује
његово
пожртвовање
и
челичну
вољу
.
Та
и
ако
није
сву
мудрост
кашиком
поцрпео
и
каблом
просипао
,
опет
ми
је
најмилији
;
јер
њему
долажаху
мисли
од
срца
,
извор
великих
и
спасоносних
мисли
није
памет
,
већ
срце
.
—
Добро
,
добро
,
—
рече
Ленка
шаљиво
—
ал
’
за
то
не
мораш
ти
баш
о
њему
сањати
.
—
Има
и
других
људи
!
Даринка
се
насмеши
,
и
после
неколико
тренутака
ћутања
,
живо
рече
:
—
Моји
санови
су
друге
врсте
,
—
а
да
и
ја
сањам
о
том
сте
уверене
.
Па
кад
сте
већ
за
шалу
расположене
,
казаћу
вам
,
какви
се
снови
плету
у
мојој
машти
од
кад
си
се
ти
Ленка
удала
;
јер
ти
ће
вас
снови
зацело
највише
интересовати
.
Учини
ми
се
да
смо
са
10—15
година
већ
у
напред
па
ми
и
не
хотице
дође
пред
очи
слика
здраве
и
снажне
учитељице
.
Она
је
већ
средњих
година
па
је
баш
јуче
можда
опазила
прво
сребрно
влакно
у
својо
црној
,
плавој
или
смеђој
коси
,
па
и
ако
је
још
девојка
опет
се
нимало
није
ужаснула
тог
новога
дара
природе
;
јер
знаде
,
да
јој
то
неће
срамоте
нанети
.
Сва
промена
што
је
поводом
тога
н
њој
учињена
,
била
је
то
:
што
се
у
том
тренутку
са
резигнацијом
насмешила
и
можда
тихо
уздахнула
;
осим
тога
била
је
сад
још
мање
код
огледала
а
све
више
у
школи
,
код
књига
и
у
свом
маленом
газдалуку
.
Мален
стан
њен
је
чист
и
пријатан
,
осим
тога
,
пуна
јој
је
школа
живахне
и
веселе
дечице
,
која
је
сва
љубе
и
поштују
,
па
јој
већ
на
лицу
читах
да
је
сретна
.
У
сљед
те
њене
среће
,
хтедох
већ
да
викнем
,
да
ћу
и
ја
вазда
тек
учитељица
остати
.
Но
у
исти
мах
тргох
се
из
свога
заноса
,
те
ми
се
учини
,
да
смо
са
двадесет
година
у
напред
и
да
сам
на
неком
гробљу
.
У
средини
тога
гробља
лежи
и
један
гроб
са
обичним
дрвеним
крстом
,
на
коме
беше
осим
неког
женског
имена
,
још
и
ово
забиљежено
:
„
Овдашња
вредна
и
ваљана
учитељица
.
“
Чело
главе
беше
још
усађена
лепа
воћкица
а
чело
ногу
љиљан
и
ружица
.
У
исти
мах
прође
кроз
гробље
нека
лепа
,
млада
и
здрава
сељанка
;
враћала
се
од
свога
младога
мужа
,
коме
је
ручак
носила
,
јер
је
ту
негде
сено
косио
.
На
лицу
њеном
видим
,
да
је
задовољна
и
да
јој
ова
земља
не
покрива
драге
кости
њезиних
сродника
.
Па
опет
кад
дође
до
средине
гробља
,
пусти
суде
на
стазицу
,
па
се
упути
гробу
учитељичину
.
Ту
код
њега
клече
па
по
свршеној
молитвици
прошапута
:
„
Ти
си
ме
научила
Богу
се
молити
и
разумно
живити
,
и
то
ти
нећу
заборавити
!
“
а
очи
јој
се
у
сузама
засијаше
.
И
опет
сам
хтела
да
викнем
,
да
нема
веће
среће
,
од
учитељичке
кад
се
и
опет
тргох
,
на
место
гробља
уђох
у
једну
кућицу
.
—
На
постељи
лежи
у
маленој
собици
изнурена
стара
жена
а
код
прозора
везе
на
беломе
плату
,
лепа
,
чила
и
веселог
изгледа
девојчица
.
Старица
је
дуже
времена
гледала
девојче
са
изразом
материнске
нежности
и
љубави
.
Али
мало
после
зајеча
од
бола
,
што
јој
изнемогло
тело
мучаше
,
те
молећим
гласом
рече
:
„
Милка
,
додај
ми
мало
хладне
водице
!
“
„
Одмах
тетка
,
“
рекло
је
девојче
;
али
кад
је
после
10
минута
воде
из
бунара
вадила
можда
и
нехотице
шапуташе
:
„
Кад
ћу
вез
довршити
;
кад
сваки
час
треба
воде
!
Па
и
та
мати
незнам
шта
је
мислила
,
кад
ме
је
амо
довела
?
Заповрће
ме
сваки
час
,
па
шта
ће
нам
за
то
оставити
?
—
Ту
отрцану
кућицу
,
а
тричава
учитељичка
пензија
престаће
чим
ње
нестане
.
“
—
Та
то
је
судба
свију
учитељица
!
—
викну
скоро
Милица
.
—
Незнам
—
рече
Даринка
а
озбиљни
јој
израз
на
лицу
пређе
у
осмеј
—
Али
толико
могу
рећи
,
да
од
тога
доба
никад
не
сањам
.
Чим
хоће
да
ме
снађе
та
беда
ја
ти
се
лепо
забуним
у
посао
,
јер
ко
’
велим
:
боља
је
и
најгора
јава
,
од
тако
луда
сна
...
—
А
зар
ти
ниси
никад
сањала
пријатније
сне
?
—
рече
г
.
Коста
погледом
пуним
братинске
искрености
и
узрујаним
гласом
—
На
пример
,
да
си
после
неколико
година
корисна
рада
,
настанила
се
у
каквој
сретној
кућици
,
уз
друга
,
који
би
те
волио
као
ја
Ленку
?
На
Даринчином
лицу
нестаде
осмеха
,
па
поруменивши
рече
простодушно
:
—
Лагала
бих
,
кад
би
порицала
.
Па
шта
о
томе
велиш
?
—
питаше
је
у
исти
мах
муж
и
жена
.
—
Шта
?
Сад
ништа
,
онда
сам
уздахнула
—
но
ту
се
трже
и
још
јаче
порумени
.
—
Не
разумем
те
?
—
рече
г
.
Коста
питајућим
изразом
.
—
Лако
ме
је
разумети
.
И
ја
сам
пробирачица
,
па
не
могу
да
се
задовољим
ма
чиме
;
а
мало
је
и
људи
што
су
кадри
зарад
обичне
женскиње
напустити
план
о
зидању
лепе
куће
са
жениним
новцем
...
—
Вараш
се
!
—
рече
враголастим
осмејом
Милица
—
То
је
можда
тако
код
друге
народности
но
ми
Срби
и
у
томе
смо
напреднији
.
Наша
интелигентна
браћа
само
се
из
чисте
љубави
жене
.
Њима
је
главно
жена
а
народност
и
новац
,
за
њих
узгредна
ствар
.
А
да
истину
говорим
,
увидићеш
и
ти
,
чим
се
сетиш
оних
многих
:
Немица
,
Мађарица
,
Влахиња
па
чак
и
Францескиња
,
којима
се
наше
иначе
„
ултра
Србенде
“
и
без
једног
новчића
мираза
поженише
.
Заиста
,
треба
само
да
се
добро
размислиш
,
па
ћеш
наћи
,
да
је
код
нас
Срба
у
томе
погледу
још
„
цвеће
“
туђинац
,
неби
ти
се
оженио
Српкињом
ни
да
му
је
дукатима
заспеш
!
...
—
Неби
Српкиња
ни
пошла
за
туђинца
,
—
примети
иронично
Ленка
—
Српкиње
се
још
нису
толико
еманциповале
,
да
је
хуманизам
и
свест
и
код
њих
јача
од
родољубља
...
—
Да
то
Даринка
или
Милица
говори
,
—
примети
шаљиво
г
.
Коста
—
ја
бих
рекао
,
да
су
злобне
,
а
овако
само
те
морам
сетити
,
да
има
и
Српкиња
што
пођоше
за
туђинце
.
—
У
хиљади
можда
тек
једна
рече
поносито
Ленка
—
а
што
је
више
,
то
се
жртвовало
можда
каквој
светијој
цељи
или
је
тек
узгред
носило
име
Српкиње
,
а
у
ствари
не
беше
ни
Српкиња
ни
жена
,
него
тек
—
лутка
...
А
тој
:
сретан
пут
!
—
и
онако
неће
усрећити
ни
себе
ни
друге
.
—
Тако
можда
мисле
и
праве
туђинке
о
својим
разсестрама
што
се
по
србише
.
—
рече
г
.
Коста
и
не
мислећи
много
о
својим
речма
.
—
Мени
је
мало
случајева
познато
где
је
Србин
узео
туђинку
;
а
оно
што
знадем
свуда
беху
ваљане
женскиње
—
рече
озбиљно
Даринка
—
Али
твоје
речи
Коста
,
не
морају
зато
бити
неоправдане
;
јер
изузетака
налази
се
свуда
,
а
право
да
кажем
ни
сама
непојмим
женскињу
,
која
ће
се
поред
себи
равних
у
туђинца
загледати
,
и
зато
се
и
мени
чини
,
да
такову
женскињу
мора
можда
и
уз
добра
својства
карактерисати
бар
и
добра
доза
лакомислености
и
саможивља
.
Или
ако
не
то
,
онда
јој
је
срце
покварено
па
јој
није
ништа
свето
,
него
је
већ
ишла
на
то
да
ономе
пружи
руку
где
ће
моћи
узурније
живети
и
луксуз
терати
;
а
таквој
је
дабоме
мало
стало
је
ли
њен
муж
хришћанин
или
чивутин
,
млад
или
стар
,
поштен
или
обешењак
,
сретан
или
несретан
,
јер
она
ужива
у
лажном
сјају
па
јој
је
доста
кад
је
уверена
да
ће
поред
мужа
комотно
живети
или
уз
њега
некога
угледа
у
свету
стећи
.
—
Тако
и
ја
мислим
рече
Ленка
—
и
зато
ми
је
и
неправо
,
што
ће
ти
паразитски
карактери
што
им
је
главна
црта
лично
задовољство
,
да
буду
мајке
и
прамајке
нашој
узданици
српској
,
т
.
ј
.
будућем
нараштају
повећега
дела
интелигентнијих
Срба
.
Па
и
ако
се
вели
:
„
какав
отац
,
тако
син
“
опет
не
остају
ни
материн
карактер
и
пример
без
последице
на
деци
.
Него
да
се
манем
„
филозофирања
,
“
дода
за
тим
смешећи
се
—
на
да
чујемо
шта
ће
и
Даринка
рећи
;
јер
ено
Милица
већ
дрема
.
—
Ко
’
велим
,
расанићу
се
док
чујем
колико
је
табака
папира
она
потрошила
док
је
добила
плату
,
или
док
чујем
како
је
„
почастила
“
баба
Мара
—
насмеја
се
Милица
.
—
Шта
си
с
том
бабом
имала
?
—
питаше
радознало
муж
и
жена
.
(
Даринка
се
насмеја
)
—
Ево
шта
,
—
поче
Даринка
.
Прве
године
свога
учитељевања
била
сам
и
сувише
ревносна
,
па
сам
хтела
да
поучавам
и
ван
школских
часова
;
а
баба
Мара
сетила
ме
оне
практичне
изреке
:
Не
плећи
се
у
оно
,
у
што
ниси
позват
!
Осим
тога
научила
сам
од
ње
да
и
са
ревношћу
и
доброчинством
може
човек
непријатеља
стећи
,
па
сам
сад
ако
не
боља
оно
бар
паметнија
...
Ту
лекцију
примила
сам
једног
децембарског
дана
.
Моје
ђачице
беху
се
и
сувише
најеле
бела
лука
и
бела
и
жута
пасуља
,
а
ја
„
новајлија
“
па
још
не
навикнута
на
тај
красни
„
миомир
“
што
испуњаваше
моју
школу
(
што
се
простире
највише
7—8
метара
у
дужину
а
4—5
у
ширину
,
а
у
њојзи
преко
стотине
деце
)
па
се
морадох
и
по
цичи
насамо
проћи
по
чистом
ваздуху
,
те
да
би
и
после
подне
читава
два
сахата
онај
школски
ваздух
без
велике
штете
удисати
могла
.
У
ходању
видим
,
да
се
код
неког
зида
искупило
више
жена
,
а
из
те
групе
чула
се
изнемогла
дрека
.
Кад
сам
до
њих
дошла
,
видим
,
да
су
прокопале
зид
па
кроз
ту
пукотину
провлаче
неко
болно
преболно
дете
.
Дете
је
било
више
мртво
но
живо
и
обучено
тек
у
танку
кошуљицу
.
„
Шта
ту
радите
?
“
запитам
их
кад
сам
им
по
обичају
назвала
:
„
помозбог
!
“
„
Та
ето
болесно
ми
дете
,
па
га
у
име
божије
провлачимо
кроз
зид
,
да
се
одели
на
коју
год
страну
;
већ
ми
се
досадило
патити
се
и
гледати
га
како
се
мучи
,
“
рече
ми
мати
детиња
са
уздахом
и
сузним
очима
.
„
Дабоме
да
ће
се
одлучити
;
цича
зима
,
а
ви
сте
узеле
дете
из
топле
постеље
и
још
топлије
собе
,
па
га
тако
у
кошуљици
овде
мучите
!
“
љутила
сам
се
без
нужде
ја
.
„
Тако
треба
,
рано
моја
,
“
поучи
ме
једна
баба
,
на
којој
се
видело
,
да
је
„
леку-рад
“
мало
више
из
чутурице
гуцнула
.
„
Којешта
!
“
осечем
се
ја
.
„
Него
носи
ти
млада
дете
у
собу
па
зови
доктора
;
то
ће
више
помоћи
него
те
ваше
лудорије
.
“
па
се
маших
детиње
ручице
,
да
му
било
опипам
.
Али
баба
зацело
мишљаше
,
да
ћу
јој
дете
отргнути
па
гњевно
викну
:
„
Држ
’
ти
твој
нос
у
школи
,
а
не
мешај
се
у
мој
пос’о
!
Ви’ш
ти
ње
,
мисли
да
је
госпођа
,
па
све
зна
!
.
.
Тако
је
рекла
и
снаш
’
Пели
,
да
не
иде
код
мене
,
да
јој
бајем
протисли
,
него
да
мете
рена
на
груди
и
да
иде
код
доктора
—
а
чим
сам
жени
обајала
,
ко
да
си
руком
уз’о
!
“
Друге
жене
устрашено
и
срамежљиво
гуркаху
је
да
ћути
,
али
баба
се
недаде
смести
већ
провлачећи
дете
и
трећи
пут
кроз
зид
,
некако
смешном
иронијом
настави
:
„
Знам
ја
,
да
нови
касапи
под
...
“
па
прогута
још
две
речи
намигнувши
на
остале
.
„
Ал
’
и
баба
Мару
познаје
цело
село
већ
од
толико
година
,
па
ми
није
ни
брига
ни
од
десет
доктора
и
таки
паметни
госпођа
!
.
.
Фала
богу
,
има
у
селу
јоштер
паметни
људи
па
ће
вришко
и
теби
дати
пут
;
неће
наше
девојке
бити
попадије
ни
помодуше
да
им
треба
учитељка
а
намирисала
сам
ја
,
да
баш
ни
поповима
ни
си
у
вољи
,
па
макар
да
једни
по
сто
пута
кажу
да
си
учена
!
...
Јест
,
зна
баба
Мара
све
!
“
И
ту
незграпно
стиште
дете
тек
једном
руком
а
другом
се
песницом
бесно
лупи
у
груди
.
Да
је
баба
Мара
блаже
говорила
,
ја
бих
се
зацело
јако
љутила
.
Овако
видила
сам
,
да
су
те
оштре
стреле
наперене
тек
из
„
борбе
за
опстанак
“
.
За
то
сам
се
од
срца
смејала
и
штудирала
мимику
баба
Марину
.
Особито
ме
је
веселило
кад
је
поменула
попове
.
Она
је
морала
начути
,
да
при
моме
избору
,
ондашњи
свештеници
недадоше
свога
гласа
за
мене
из
мени
непознатих
разлога
,
па
је
држала
,
да
мећу
нама
—
као
обично
међу
Србима
—
и
сада
још
баш
крвно
непријатељство
постојати
мора
;
јер
и
ако
је
баба
опет
је
члан
српског
народа
,
па
је
знала
да
је
Србин
злопамтило
и
да
радије
копа
јаму
своме
но
—
туђину
...
И
за
то
је
и
она
на
ту
„
стрелу
“
највише
важности
полагала
и
баш
те
речи
врло
чудноватим
покретима
лица
изговорила
.
Али
кад
виде
,
да
се
и
та
стрела
о
мене
није
очешала
и
да
се
тек
смејем
зачуђено
погледа
,
па
љутито
,
али
више
за
себе
,
рече
:
„
Право
кажу
да
—
ал
’
боље
да
ћутим
;
та
се
никог
не
боји
!
“
„
Вараш
се
бако
!
“
рекох
ја
па
је
оштро
погледам
и
метнем
руку
на
њено
раме
.
„
Нисам
ја
баш
тако
небојша
,
бојим
се
ја
бога
већма
него
ти
,
а
бабама
твоје
феле
нека
је
далеко
од
мене
—
„
лепа
кућа
“
;
само
се
сети
,
да
имаш
душу
па
не
мој
бар
онда
да
треш
крајнике
кад
си
пијана
и
да
бајеш
сваку
болест
на
једну
форму
...
Јер
веруј
ми
,
то
ти
ни
Бог
ни
људи
опростити
неће
!
“
С
тим
је
оставим
и
уђем
у
кућу
камо
је
мати
болесно
дете
већ
унела
била
.
Кад
сам
собња
врата
отворила
,
лупи
ме
врео
ваздух
баш
ко
’
из
какве
парне
купке
,
а
кад
сам
се
по
соби
осврнула
згрозила
сам
се
.
Осим
крајње
сиротиње
,
што
је
већ
из
очију
домаћичини
вирила
,
беше
ова
соба
најбољи
сведок
крајњег
незнања
у
погледу
чувања
здравља
од
већега
дела
нашега
народа
на
селу
.
Болесно
дете
лежало
је
сад
на
неком
траљавом
кревецу
близу
пећи
уз
своју
успавану
сестрицу
;
а
боловало
је
,
по
свима
знацима
судећи
,
од
„
тифуса
“
који
је
у
месту
владао
.
Обоје
деце
беше
покривено
најпре
неким
топлим
губером
(
ћилимом
)
а
преко
тога
грдном
дуњом
.
Осим
тога
били
су
и
прозори
засути
песком
скоро
до
половине
окна
;
а
под
постељама
лепршале
се
две
квочке
с
пилићи
и
још
једна
што
ће
се
кроз
који
дан
зацело
излећи
.
Но
уз
све
то
мени
се
чињаше
,
да
би
ваздух
могао
чистији
бити
,
за
то
се
још
боље
обазрем
по
соби
,
и
заиста
,
опазим
за
пећком
кацу
с
ракијом
а
на
пећи
озго
био
је
кошар
са
комловом
и
неколико
пари
обојака
,
што
их
је
домаћица
без
сумње
јутрос
опрала
па
прострла
да
се
суше
.
Домаћичино
лице
показиваше
благу
и
измучену
душу
,
па
како
сам
сличне
појаве
и
у
имућнијим
кућама
виђала
,
утишах
своју
злу
вољу
па
јој
само
рекох
:
„
Зар
ви
немате
штале
,
кад
сте
у
соби
ракију
налили
?
“
„
Имамо
,
ал
’
о’де
ће
се
пре
кренути
“
.
„
Тако
је
“
;
рекох
јој
ја
„
ал
’
онда
ће
ти
дете
дуже
боловати
.
Кад
ракија
у
соби
ври
,
шкоди
и
здравима
,
а
болесника
може
и
сатарити
.
Па
неваља
ни
комлов
ни
обојке
у
соби
да
сушиш
.
То
све
шкоди
и
здравима
и
болеснику
“
.
„
Ју
боже
,
а
ја
ко
’
марва
,
не
знам
ништа
“
,
па
устрашено
шчепа
кошар
с
комловом
,
покрије
га
чаршавом
и
неким
старим
кожухом
,
и
изнесе
у
коморицу
што
је
била
до
собе
.
„
Сад
да
ми
је
Мија
ту
“
,
настави
забринуто
и
тужно
„
ома
би
и
ракију
изнела
у
шталог
.
Та
боље
је
да
ми
се
и
ракија
поквари
,
него
да
ми
пропадне
моје
слатко
и
паметно
чедо
“
!
па
се
надзири
над
постељу
и
убрише
зној
са
детиња
чела
.
Ја
сам
узрујана
била
гледећи
њену
безмерну
материњску
љубав
,
сиротињу
и
незнање
,
те
се
за
часак
дадох
у
мисли
.
Али
кад
ме
она
из
заноса
трже
,
нудећи
ме
да
седнем
,
рекох
јој
,
да
дете
сувише
не
утопљава
нити
да
собу
тако
јако
греје
;
да
с
прозора
песак
уклони
и
да
собу
чешће
обдан
ветри
.
Трудила
сам
се
,
да
је
приволим
да
зове
лекара
,
но
кад
у
томе
нисам
успела
,
препоручила
сам
јој
неколико
кућевних
средстава
и
затим
се
од
ње
опростим
.
Путем
сам
много
о
томе
размишљала
;
па
и
ако
сам
своју
поуку
у
здравственом
погледу
од
то
доба
тек
на
саму
школу
ограничила
опет
штудирам
„
кућевни
лекар
од
Н
.
сремца
“
и
друге
томе
потребне
књиге
.
Читаш
ли
их
ти
Милице
?
—
То
нам
је
на
селу
нужније
и
од
кућарства
—
дода
затим
више
као
за
себе
.
Још
ми
и
то
треба
!
—
насмеја
се
Милица
.
—
Не
свиди
ми
се
„
лекција
“
баба
Марина
!
...
Незнам
ко
би
уз
толике
неприлике
и
иа
то
воље
имао
?
!
—
умеша
се
и
Ленка
.
Онај
ко
суди
и
себи
,
и
од
себе
—
примети
Даринка
оштрим
гласом
.
Ти
си
дакле
са
својим
околностима
задовољна
?
—
питаше
радознало
г
.
Коста
.
То
баш
не
могу
рећи
.
И
ја
патим
са
незгоде
што
су
је
оне
већ
навеле
,
боли
то
и
мене
као
и
њих
,
али
ја
знадем
,
да
се
долази
до
цељи
и
споро
ходећи
.
Осим
тога
—
рече
смешећи
се
—
нисам
никад
ни
била
„
чедо
среће
“
па
нисам
научила
да
примам
награде
за
своја
дела
.
За
то
се
и
не
обазирем
на
мњење
своје
околине
,
већ
радим
тек
по
своме
уверењу
;
а
ко
тако
ради
мора
бити
бар
са
собом
задовољан
.
Ја
знам
настави
по
малој
почивци
—
да
је
и
код
нас
Срба
:
пут
дугачак
а
време
кратко
;
рад
потребан
и
голем
а
силе
слабе
,
малене
и
растрзане
на
хиљаду
страна
.
И
за
то
се
и
не
држим
наставна
плана
и
прописаних
правила
као
слепац
вође
,
него
из
свега
вадим
језгро
и
што
нам
је
најпрече
;
а
ко
је
у
бољим
околностима
и
има
каде
,
од
воље
му
да
гледа
и
на
сјај
,
лепоту
и
узгредне
ситнице
.
То
би
све
добро
било
,
да
није
светске
критике
;
—
рече
Ленка
—
а
шта
ће
рећи
и
претпостављена
власт
,
кад
се
не
преће
све
што
је
прописано
?
!
—
Свет
вазда
ужива
у
клеветању
туђих
дела
,
па
се
не
треба
на
њега
освртати
;
а
предпостављена
власт
мора
тај
поступак
тек
одобрити
;
јер
закон
се
ствара
за
људе
а
не
људи
за
закон
.
Осим
тога
,
и
сама
знадеш
,
да
сваку
наставу
треба
прилагодити
способности
и
околности
ученичкој
.
И
за
то
,
нико
ти
неће
замерити
,
ако
се
која
приповетка
или
друго
што
не
пређе
!
После
овога
за
часак
сви
заћуташе
.
—
Зар
немаш
ништа
више
да
кажеш
?
—
питаше
по
малој
почивши
г
.
Коста
.
—
Кад
сам
већ
почела
—
настави
Даринка
замишљено
—
казаћу
вам
искрено
баш
све
мисли
своје
,
и
ако
видим
,
да
се
у
многоме
не
слажемо
.
—
Говори
само
!
—
примети
Ленка
мило
је
погледавши
.
—
Та
ето
ја
и
Коста
нисмо
баш
„
начелни
“
пријатељи
па
опет
смо
муж
и
жена
;
па
ма
шта
да
речем
ваљда
ћеш
ми
тек
лична
пријатељица
остати
?
!
Даринка
је
само
загрли
и
смешећи
се
настави
:
—
Не
могу
сасвим
да
одобрим
ни
ваше
тужакање
,
да
вам
силно
учење
отима
време
за
васпитавање
;
јер
сами
предмети
што
се
у
народној
школи
предају
по
себи
већ
васпитивају
,
и
ако
не
баш
у
оној
мери
,
у
којој
је
за
сеоску
децу
потребно
.
Зато
ко
је
уверен
,
да
по
могућству
достојно
врши
своју
дужност
може
бити
собом
задовољан
.
Осим
тога
,
сви
знамо
да
од
два
зла
треба
бирати
мање
.
Па
кад
је
тако
(
а
уз
то
смо
својим
успехом
и
радом
незадовољни
,
)
не
треба
се
вајкати
,
него
напустити
тај
позив
,
као
што
си
ти
Ленка
урадила
,
или
се
латити
оног
правца
у
настављању
,
који
ће
и
у
том
незгодном
стању
,
бар
у
нечем
користити
.
—
Али
камо
тог
правца
?
прекиде
је
у
речи
Милица
.
—
Није
доста
тек
рећи
,
него
и
показати
га
.
—
И
ту
се
презриво
насмеја
.
—
Немој
се
љутити
;
ја
нећу
никог
да
учим
,
него
тек
казујем
своје
мишљење
—
рече
Даринка
.
—
А
тај
правац
чини
ми
се
,
да
треба
према
потреби
своје
околине
сваки
учитељ
сам
себи
да
створи
.
Не
треба
да
се
ограничимо
на
она
правила
и
упутства
,
што
смо
их
у
учитељишту
добили
,
нити
да
се
само
на
узоре
угледамо
,
него
треба
оштрим
погледом
тражити
главне
препреке
,
што
нам
напретку
сметају
,
па
их
треба
отклонити
,
ма
и
оним
средствима
,
које
људи
не
хвале
и
којих
се
у
бољим
околностима
ни
сами
не
би
прихватили
.
Тако
н
.
пр
.
знате
,
да
ја
као
ђак
нисам
била
поштовачица
Бело-Ланкастарова
начина
,
да
и
деца
учитељу
при
настави
помажу
.
Али
време
и
искуство
научило
ме
је
,
да
је
и
у
лошем
често
баш
добро
скривено
и
да
најбољи
начин
ако
није
околностима
примерен
не
може
користи
донети
.
И
зато
ја
некадашња
противница
ланкастеровог
начина
увела
сам
већ
у
половини
прве
године
свога
учитељовања
у
своју
школу
неки
томе
сличан
начин
.
Упала
сам
у
школу
са
четири
разреда
и
преко
стотине
деце
,
која
уз
то
редовно
школу
полазе
тек
од
новембера
до
половине
марта
,
а
пре
и
после
тога
видим
их
у
школи
,
што
’
но
веле
,
„
тек
од
жеље
“
.
За
то
да
кол’ко
толико
себи
и
деци
олакшам
,
а
да
уз
то
не
буде
механизма
и
у
оним
предметима
где
се
баш
не
сме
трпити
,
прихватила
сам
се
и
тога
иначе
мени
не
повољног
средства
.
—
Па
како
си
то
урадила
?
—
питаше
г
.
Коста
.
—
Знате
да
код
нас
на
селу
ни
двадесетак
кућа
нема
сата
,
а
немамо
ни
стална
школска
послужитеља
,
који
би
путем
звоњења
могао
деци
јављати
кад
је
време
да
у
школу
дођу
,
и
с
тога
су
деца
вазда
раније
у
школи
но
што
би
требало
.
Ја
сам
покушавала
да
их
од
тога
одвикнем
;
но
тада
ми
опет
долажаху
сувише
доцне
,
па
које
с
тога
,
које
из
напред
реченог
узрока
,
наредила
сам
за
сваку
скамију
по
једну
надзорницу
,
која
ће
док
ја
не
дођем
своју
скамију
препитати
из
оних
предмета
што
истога
дана
на
ред
долазе
,
и
за
тим
по
својој
увиђавности
прибиљежити
и
класификацију
у
своју
зато
одређену
књижицу
.
По
себи
се
разуме
да
овамо
спада
понављање
предмета
и
тек
они
предмети
што
сам
ја
најпре
деци
добро
разјаснила
и
у
којима
сад
већ
није
неопходно
нужно
учитељево
вешто
питање
.
Исто
тако
не
питају
деца
ни
из
оних
предмета
што
служе
поглавито
за
развијање
разума
.
—
Ти
као
да
ниси
помишљала
на
злобу
и
завист
што
се
отуда
изродити
може
—
примети
Ленка
.
—
И
на
то
сам
помишљала
,
те
баш
за
то
сваке
недеље
мењам
те
своје
надзиратељице
,
па
како
је
у
свакој
скамији
по
шесторо
деце
то
у
шестонедељном
току
времена
свака
ученица
једанпут
своју
скамију
надзирава
;
а
само
ради
тога
не
искључујем
из
тога
реда
ни
иначе
најслабију
или
најгору
све
док
сама
не
увиди
и
не
призна
,
да
за
то
још
није
дорасла
или
док
се
не
покаже
тога
позива
недостојна
.
Тим
начином
досад
нисам
опазила
код
деце
зависти
.
А
да
неби
и
саме
надзорнице
грешиле
пазе
и
на
њихове
поступке
као
и
на
целокупан
рад
у
школи
још
две
до
три
над-
надзорнице
.
О
целокупном
раду
своме
дају
ми
оне
извештаја
путем
својих
књижица
и
усменог
исказа
тек
сваке
суботе
по
подне
.
Том
приликом
похвалим
ја
вредне
а
лење
пооштрим
и
све
класе
уводим
у
свој
записник
.
—
То
би
све
добро
било
кад
неби
те
надзорнице
и
вице-
надзорнице
своју
власт
злоупотребљавале
и
можда
и
саму
учитељицу
варале
—
примети
Милица
.
—
Ја
не
дајем
ни
једној
баш
ни
какве
власти
.
Право
награђивања
и
укора
само
је
моје
,
а
и
то
вазда
чиним
у
договору
целе
школе
а
никако
се
не
држим
тек
исказа
поједине
надзорнице
;
јер
те
исказе
тек
онда
уводим
у
записник
кад
их
најпре
већина
потврди
или
одбије
.
За
време
тога
учитељевања
само
су
два
извештаја
одбијена
,
а
срамоту
што
је
тога
пута
та
мала
варалица
морала
осетити
,
може
појмити
тек
онај
,
ко
је
видео
у
праведној
срџби
пламтећа
лица
осталих
девојчица
и
презриви
поглед
оне
јаднице
којој
се
та
неправда
хтела
нанети
.
Него
истине
ради
морам
признати
,
да
су
ти
извештаји
већином
благи
и
пријатељским
духом
задахнути
.
Свака
се
сећа
да
јој
„
господство
“
неће
дуго
трајати
,
а
зна
да
је
и
сама
погрешива
па
несме
ни
своју
другарицу
строго
да
оцени
.
Али
ја
сам
задовољна
и
тиме
;
јер
вазда
волим
пропустити
и
десет
криваца
,
него
једног
невиног
осудити
.
Тако
видите
,
помоћу
тих
малених
својих
помагачица
остаје
мени
више
времена
за
рад
око
развијања
дечијега
разума
и
осталих
врлина
и
способности
.
Тек
тим
путем
могуће
је
мени
поред
незгода
што
их
учитељи
на
селу
трпе
,
да
по
чешће
проведем
по
више
сахата
дневно
—
један
до
два
—
у
живом
разговарању
са
децом
,
што
дечији
ум
ни
мало
не
мори
а
много
им
користи
и
полажење
школе
омили
.
Него
и
опет
морам
признати
,
да
се
ја
и
у
предметима
што
се
више
механично
уче
не
ослањам
сасвим
на
децу
,
него
и
њих
предузимам
кад
год
ми
време
допусти
и
кад
код
је
одређен
час
за
то
;
само
што
се
не
задржавам
при
њима
тако
дуго
као
год
оних
предмета
,
у
којима
ми
деца
помоћи
не
могу
.
—
Али
шта
је
с
првим
разредом
,
—
питаше
Ленка
—
он
ти
тек
неможе
писмена
извештаја
давати
?
—
Дабоме
да
не
;
—
одговори
она
—
али
ја
сам
заборавила
рећи
,
да
на
цео
разред
тај
пази
један
од
двеју
главних
надзорница
и
тихо
их
препитује
оне
приповетке
и
молитве
,
што
смо
већ
прешли
;
а
често
при
поласку
своме
из
школе
нацртам
на
школску
таблу
какав
за
њих
згодан
и
занимљив
предмет
,
па
га
прецртавају
док
не
дође
време
,
да
и
ја
у
школу
дођем
.
—
Види
се
да
си
свој
занат
испекла
—
рече
шаљиво
домаћин
.
—
То
не
поричем
,
—
дода
му
жена
—
али
и
опет
велим
,
да
се
та
брига
и
рад
не
исплаћује
и
да
би
паметније
било
да
си
мање
ревностна
.
Нико
ти
неће
добру
вољу
уважити
,
него
ће
се
још
наћи
злурадих
критичара
што
умеју
само
језиком
радити
па
ће
ти
пребацивати
и
најмању
погрешку
и
недостатак
.
—
Погрешке
своје
радо
ћу
чути
,
а
хвале
и
не
тражим
—
рече
озбиљно
Даринка
—
за
мене
је
довољна
награда
чиста
савест
и
уверење
,
да
ми
је
рад
примерен
потреби
и
по
томе
и
користан
.
—
Кад
те
човек
чује
,
могао
би
помислити
,
да
си
потпуно
сретна
,
а
сама
признајеш
,
да
и
тебе
штошта
тишти
—
рече
ироничким
осмејом
Милица
.
—
Има
природа
што
их
тек
патња
челичи
—
рече
замишљено
домаћин
.
Даринка
се
трже
и
порумени
.
Та
примедба
изгледаше
јој
иронија
па
поносито
рече
:
—
Нећу
никога
да
вређам
;
али
учитељ
,
који
тражи
друге
награде
и
хвале
,
осим
уверења
,
да
је
користан
члан
човечанства
није
ни
достојан
тога
,
позива
и
нека
се
стиди
што
не
уме
да
чита
у
срцу
своје
околине
ону
хвалу
,
што
је
најскривенија
и
која
се
речима
никад
исказати
не
да
.
Непрестано
вичете
да
нисте
награђене
,
а
не
видите
и
нећете
да
видите
најлепшу
награду
!
—
а
очи
јој
се
при
тим
речима
запламтише
—
или
зар
вас
баш
нимало
неусрећује
кад
вас
на
улици
задржи
чак
четврто
годишња
девојчица
и
пита
:
кад
ћеш
и
мене
у
школу
примити
?
па
на
послетку
зар
није
награда
и
оно
уживање
што
сам
га
уживала
ја
и
свака
од
вас
већ
при
првом
испиту
са
својим
ђачицама
?
Већина
публике
је
обично
чист
сељак
,
што
ни
читати
ваљано
незна
;
они
нам
дабоме
немогу
рад
наш
оценити
шта
више
,
можда
су
нам
до
сад
били
и
противници
и
својим
оштрим
и
ако
глупим
досеткама
,
често
и
мучили
.
Али
сад
при
испиту
,
обасјана
су
и
та
злобна
лица
сјајем
племенитијих
осећаја
,
па
често
осећамо
на
себи
њихов
и
преко
воље
поглед
пун
поштовања
,
или
изненађења
.
Тај
поглед
је
за
ваљана
учитеља
накнада
за
сву
досадашњу
неправду
;
а
сузе
што
их
том
приликом
рони
по
нека
мајка
,
деда
или
меког
срца
баба
морају
сваког
бар
за
часак
усрећити
,
учинити
,
да
све
увреде
заборави
.
—
За
часак
!
—
понови
Милица
.
—
Добро
кажеш
;
јер
да
си
већ
сутра
дан
по
томе
одушевљењу
само
десетицу
повишице
искала
.
—
зацело
је
неби
добила
.
—
Право
велиш
!
—
насмеја
се
Даринка
—
али
и
ту
не
треба
бити
сувише
осетљив
.
Има
и
томе
основана
узрока
;
сви
знамо
да
је
наш
народ
сувише
сиромашан
и
да
се
већина
и
глађу
бори
.
—
И
то
је
истина
—
примети
Ленка
—
али
и
опет
могао
би
марљивији
бити
и
према
школи
.
—
И
то
морам
одобрити
—
заврши
Даринка
и
поглед
јој
паде
на
белешку
,
што
је
г
.
Коста
већ
одавно
на
страну
оставио
.
—
Зар
немаш
ништа
више
да
кажеш
?
—
питаше
он
опазив
тај
Даринчин
поглед
.
—
Готова
сам
—
рече
она
.
—
Али
ти
си
твој
посао
давно
напустио
,
мој
говор
ниси
ни
бележио
,
сад
немаш
целу
приповетку
.
—
Ти
си
му
обећала
почетак
—
рече
шаљиво
Ленка
—
а
ја
и
он
ваљда
ћемо
и
остало
накрпити
;
само
пре
тога
морамо
видети
и
дочекати
и
свршетак
које
је
увек
најлепши
,
кад
се
весело
и
са
сватови
свршује
.
После
тога
ћереташе
још
мало
и
на
послетку
одоше
спавати
.
Сутри
дан
одоше
обе
другарице
још
зарана
дома
и
ако
их
г
.
Коста
и
Ленка
искрено
и
својски
задржаваху
.
За
њима
је
Ленка
дуго
махала
марамом
,
а
и
г
.
Кости
беху
гошће
омилиле
,
јер
је
и
он
чешће
понављао
заједно
са
женом
молбу
,
да
им
опет
скоро
дођу
и
да
им
чешће
пишу
.
Оне
су
ово
последње
радо
обећале
,
и
своје
обећање
су
тачно
и
вршиле
.
ВИ
.
Школске
су
ферије
,
и
то
на
две
године
касније
од
оног
разговора
наших
познаница
о
имендану
г
.
Косте
.
Даринка
и
Милица
и
опет
су
код
Ленке
.
Дошле
су
да
проведу
неки
део
ферија
и
код
ње
;
јер
као
што
већ
знамо
г
.
Коста
их
беше
заволео
као
и
жена
му
,
те
од
њихове
стране
не
беше
позивима
краја
.
А
осим
тога
,
сад
су
се
већ
сматрали
као
сродници
,
па
је
и
мала
Смиља
,
погодишња
ћерчица
г
.
Косте
и
Ленке
требала
тетке
да
позна
.
Већ
је
три
недеље
,
од
кад
су
код
њих
,
па
навалише
,
да
иду
и
својим
родитељима
,
али
Ленка
и
г
.
Коста
не
даду
„
ни
прословити
“
;
а
њима
се
придружио
и
ондашњи
млади
лекар
Сава
Гавриловић
,
најприснији
пријатељ
господина
Косте
.
Доктор
Гавриловић
је
човек
близу
,
а
можда
и
преко
тридесет
година
,
ваљана
карактера
а
спољашности
не
баш
лепе
али
и
опет
угледне
.
Осим
тога
,
био
је
још
испре
најбољи
домаћинов
пријатељ
па
и
„
најотровнији
језици
“
не
могу
његове
честе
посете
двосмислено
тумачити
.
А
што
је
он
случајно
неожењен
,
а
наше
познанице
неудате
,
то
је
свету
сасвим
обична
појава
,
те
и
нашим
познаницама
не
беше
то
необично
—
у
самој
ствари
дабоме
да
је
друкчије
стојало
,
но
то
је
тајна
господина
Косте
,
његове
жене
и
младога
доктора
,
који
се
беше
смислио
женити
,
а
Даринку
и
Милицу
познавао
је
још
од
оног
имендана
.
—
И
зато
се
и
нас
ништа
не
тиче
.
Једнога
јутра
врло
рано
дође
доктор
Гавриловић
своме
пријатељу
Кости
,
ког
застаде
у
врту
код
кошница
.
—
Жену
сам
ти
опазио
,
да
у
штали
музе
краву
—
рече
му
рукујући
се
—
а
гошће
ти
зацело
још
спавају
?
—
Та
тек
је
четир
сата
—
рече
г
.
Коста
.
—
Неш
кажи
ти
мени
момче
,
шта
још
оклеваш
?
Мени
се
то
одлагање
не
свиди
;
оне
ће
сутра
прексутра
већ
дома
,
а
писмено
све
теже
иде
.
Зато
реши
се
ма
на
коју
страну
!
—
Та
зато
сам
и
дошао
.
Гледај
да
буде
прилике
да
девојци
могу
казати
и
одговор
чути
.
—
А
за
коју
си
се
решио
?
питаше
врло
радознало
г
.
Коста
.
—
Право
да
ти
кажем
,
избор
ми
је
врло
тежак
—
рече
збуњено
доктор
—
обе
високо
ценим
,
ал
’
опет
претпостављам
Милицу
.
—
Милицу
!
—
викну
г
.
Коста
а
лице
му
узе
израз
,
к’о
да
му
пријатељ
тврди
,
да
се
сунце
на
западу
родило
.
—
Не
Саво
,
то
није
могуће
!
та
ти
се
море
шалиш
!
—
Даринка
је
тек
жена
за
тебе
.
—
Ја
ти
кажем
како
ми
је
ово
дана
на
срцу
—
рече
доктор
не
дижући
очију
.
—
Е
,
онда
се
и
сам
вараш
.
Посматрај
ти
и
испитуј
још
данас
озбиљно
,
и
онда
решавај
.
Та
ја
их
обе
волим
ко
’
сестре
,
ал
’
таком
пријатељу
као
што
си
ми
ти
,
тек
Даринку
желим
за
жену
.
Она
је
много
претежнија
,
и
ако
је
и
Милица
врло
ваљана
.
Доктор
само
ћуташе
и
шараше
својим
штапом
по
трави
.
—
Нећу
брате
да
те
учим
—
рече
даље
г
.
Коста
—
али
добро
пази
;
Даринка
је
чисто
злато
и
ако
можда
не
сија
као
Милица
.
Па
и
ту
,
—
дода
одушевљено
—
загледај
боље
,
па
ћеш
наћи
,
да
и
Даринчине
искрене
и
благе
очи
не
уступају
Миличином
пламеном
погледу
.
Док
Миличин
поглед
можда
пали
,
Даринчине
очи
казују
ти
,
да
су
створене
,
да
трпе
,
теше
и
ране
лече
;
а
то
је
брате
,
својство
што
ствара
најсретније
бракове
.
—
Та
немој
тако
ватрено
!
—
насмеја
се
доктор
—
ако
те
чује
Ленка
.
—
И
она
дели
моје
мишљење
и
ако
јој
је
природа
сроднија
са
Миличином
.
Доктор
се
на
то
беше
озбиљно
замислио
а
г
.
Коста
приђе
својим
кошницама
те
кроз
стакла
гледаше
унутра
,
и
ако
се
на
њему
јасно
видело
,
да
су
му
мисли
далеко
од
чела
и
кошница
...
—
Доћи
ћу
после
подне
,
и
онда
ћу
видети
имаш
ли
право
—
прекиде
доктор
тишину
својим
звучним
и
крупним
гласом
.
—
Лако
је
могуће
,
да
сам
се
и
преварио
,
обе
једнако
поштујем
;
само
што
ми
Милица
на
први
поглед
уливаше
симпатије
а
Даринка
ми
изгледа
,
да
сувише
много
мисли
а
да
може
кога
искрено
волети
.
—
Много
мисли
!
—
викну
г
.
Коста
.
—
Та
човече
,
зар
ти
је
милија
лутка
и
лептир
,
од
благе
и
разборите
женскиње
?
То
не
,
ал
ти
знаш
,
да
ја
ни
кад
ни
сам
волио
хладно
и
поносито
женскиње
,
а
...
Коста
се
трже
те
прекиде
доктора
пре
но
што
је
довршио
.
Учинило
му
се
да
је
у
оближњој
сенци
неко
уздахнуо
и
да
је
за
тим
трава
јаче
зашуштала
,
баш
ко
да
је
неко
на
другу
страну
врта
хитро
и
лако
протрчао
.
—
Причинило
ти
се
—
рече
доктор
.
—
Ја
нисам
ништа
чуо
.
—
Чуо
сам
,
ал
’
ваљда
је
било
у
суседном
врту
—
рече
г
.
Коста
па
се
спусти
на
оближњу
клупу
,
а
доктор
се
посадио
до
њега
и
за
часак
обоје
ћутаху
.
—
Ја
те
брате
нећу
одвраћати
од
намере
—
рече
сад
Коста
—
јер
и
Милица
је
ваљана
девојка
.
Али
опет
ти
морам
рећи
,
да
се
у
Даринци
вараш
.
Ти
си
најбујније
доба
твога
живота
провео
у
туђини
и
мећу
„
Немчадијом
“
;
а
карактер
Српкиње
и
туђинке
врло
је
различит
.
Туђинка
брате
,
и
кад
те
љуби
и
не
љуби
срета
те
љубавни
и
изазивајући
погледи
,
којима
смера
,
да
те
задобије
или
изигра
.
Друкчије
је
брате
код
Српкиње
.
Она
баш
и
онда
кад
би
и
душу
за
тебе
дала
,
опет
ти
се
неће
прва
приближити
;
шта
више
често
ће
ти
се
учинити
,
да
је
она
хладна
,
дурљива
и
необразована
према
предусретљивим
туђинкама
.
Али
она
воли
да
и
то
о
њој
помислиш
,
но
да
можда
посумњаш
,
да
хоће
да
те
задобије
...
То
је
,
драги
мој
Саво
,
по
моме
схваћању
женски
понос
и
карактерна
црта
Српкиње
,
која
још
карактерише
баш
у
највећој
мери
оне
женскиње
,
што
најживље
и
најдубље
осећају
.
Доктор
се
сад
само
играо
ланчићем
свога
златног
сахата
и
замишљено
гледаше
у
даљину
,
а
друг
му
настави
:
—
Што
сам
ти
рекао
знадеш
и
из
искуства
.
И
мени
је
Ленка
изгледала
хладна
и
горда
,
и
то
баш
онда
,
кад
ме
је
можда
најжешће
волела
—-
а
Даринка
брате
,
поноситија
је
и
од
ње
.
—
Ти
дакле
ниси
за
Милицу
?
—
Та
већ
сам
ти
казао
,
да
је
и
она
ваљана
девојка
и
ако
је
по
моме
мишљењу
много
хладнија
и
себичнија
од
Даринке
—
рече
г
.
Коста
скоро
зловољно
.
—
Осим
тога
њу
свет
по
заслузи
и
оцењује
,
па
јој
је
лако
ћеретати
,
а
Даринци
дабоме
да
није
до
тога
:
Сам
велиш
,
да
много
мисли
,
а
ко
премишља
мора
на
послетку
и
увидети
,
и
своју
вредност
и
опачину
и
плиткоћу
неких
...
Али
последњу
реч
прогута
и
нагло
устаде
приђе
опет
својим
кошницама
а
лице
му
се
беше
запламтило
.
—
Та
ти
се
море
баш
љутиш
!
—
рече
му
доктор
зачуђено
мерећи
га
—
још
се
нисам
с
Милицом
венчао
...
И
ту
се
засмеја
.
Г
.
Коста
се
трже
.
Био
је
од
оне
врсте
људи
што
на
мах
плану
и
за
оне
ствари
које
их
се
не
тичу
.
Но
уз
све
то
беше
опет
разборит
човек
и
крајна
добричина
.
За
то
га
сад
смеј
пријатеља
одмах
сети
,
да
нема
права
срдити
се
,
те
опет
седе
на
старо
место
и
као
извињујући
се
рече
:
—
Разљутило
ме
,
што
се
ми
мушки
вечито
правимо
важни
те
желимо
и
тражимо
од
женскиње
озбиљност
,
разборитост
и
здраво
мишљење
;
али
само
у
теорији
а
у
пракси
т
.
ј
.
У
животу
нама
су
чисти
и
неизмајсторисани
осећаји
скученост
срца
и
хладноћа
или
чак
и
необразовање
;
а
озбиљно
размишљање
за
нас
је
увек
гордост
,
славољубље
и
сувопарно
филозофисање
.
И
онда
још
имамо
образа
викати
противу
моде
,
кокетерије
и
измајсторисане
наивности
женскиње
;
јер
како
она
може
бити
друкчије
,
кад
јасно
види
,
да
већина
нас
тражи
тек
новац
,
спољашњу
лепоту
и
углађено
понашање
.
—
Твој
говор
нема
овде
места
;
сам
признајеш
,
да
и
Милица
доста
вреди
и
да
се
може
допасти
.
—
Ко
говори
против
ње
!
—
осече
се
г
.
Коста
.
—
Мене
само
љути
што
морам
да
признам
оно
што
нисам
још
јуче
хтео
одобрити
Даринци
и
својој
жени
а
што
сад
и
нехотице
морам
и
ја
да
одобрим
ту
проклету
еманципацију
женскиња
...
Јест
,
оне
су
ми
рекле
,
драги
мој
Саво
,
—
рече
за
тим
шаљиво
и
добре
воље
господин
Коста
—
да
је
та
проклета
еманципација
жена
неопходна
потреба
за
цело
човечанство
и
не
тек
за
женскињу
наособ
;
јер
већина
нас
мушких
не
воли
озбиљност
па
и
не
почиње
онде
љубити
где
треба
да
поштује
...
И
с
тога
—
каже
—
већина
жена
постаје
лутком
или
кокетом
па
квари
цело
човечанство
.
Мањину
опет
—
веле
оне
—
ако
неће
да
је
права
лутка
свет
обично
неправедно
оцењује
,
исмејава
и
презире
,
док
сиротице
и
оне
не
подлегну
те
постану
као
и
прве
или
омразе
и
себе
и
свет
па
постају
,
за
нас
мушке
,
нека
страшила
и
неприродна
чудовишта
,
која
би
се
и
с
врагом
здружила
,
само
да
може
рушити
оно
што
је
њу
—
убило
...
То
су
,
видиш
,
речи
,
у
које
ни
сам
хтео
веровати
и
које
сад
одобравам
;
јер
кад
и
мој
Сава
већ
неће
жену
што
мисли
,
—
а
свака
боља
мислити
мора
—
какав
тек
мора
бити
укус
у
мање
интелигентних
људи
!
—
Промислићу
се
—
рече
на
то
поруменивши
доктор
—
само
напред
кажем
,
да
се
не
надам
никаквом
успеху
код
Даринке
.
Све
ми
се
чини
да
ће
ме
одбити
.
—
По
чему
судиш
?
—
Само
један
пут
погледао
сам
јој
мало
ватреније
у
те
—
као
што
ти
велиш
—
„
искрене
очи
“
али
се
згрозих
од
поносите
хладноће
што
у
тај
мах
из
њих
суну
.
Од
то
доба
вечито
избегава
мој
поглед
;
тек
неки
дан
добио
сам
куражи
,
да
је
као
кривац
молећи
погледам
,
но
и
ту
је
само
поруменила
и
више
ништа
.
Па
како
ме
Милица
и
уз
све
ватрене
погледе
моје
још
није
тако
дочекала
;
закључујем
,
да
ме
и
воли
.
—
Даринку
су
можда
тек
неприлике
и
дволичност
у
животу
пратиле
,
па
јој
то
неповерење
није
замерити
—
примети
г
.
Коста
.
—
Али
ако
је
само
то
,
онда
брате
,
покушај
;
јер
веруј
,
њој
је
тек
светска
неправда
што
је
у
животу
сретала
навукла
ту
одвратну
и
хладну
маску
на
лице
,
а
срце
јој
је
врело
и
чисто
као
злато
.
—
Обричем
ти
,
да
ћу
је
усрећити
;
само
ако
ме
не
одбије
—
рече
доктор
некаквим
меким
гласом
и
пружи
руку
своме
пријатељу
,
коју
овај
радосно
прими
и
својски
продрма
.
ВИИ
.
Још
док
се
г
.
Коста
и
доктор
у
врту
разговараху
,
уђе
Даринка
збуњеним
лицем
Ленци
у
собу
.
—
Куда
си
се
ти
опремила
?
питаше
она
бацивши
поглед
на
Даринчино
путничко
одело
и
шешир
,
што
га
је
на
главу
метнула
.
—
Заборавила
сам
ти
рећи
,
да
ме
је
синоћ
молила
твоја
познаница
госпођица
Драгиња
,
да
с
њоме
идем
њезиној
тетци
у
X
.
Ја
сам
дала
реч
а
мислим
да
је
и
теби
право
.
Поћи
ћемо
одма
сад
,
па
ћемо
се
још
зарана
и
вратити
.
—
Небраним
;
али
до
који
дан
већ
одлазите
,
па
бих
волела
да
нас
данас
не
остављаш
—
рече
Ленка
молећим
погледом
.
—
И
мени
је
жао
—
врло
ми
је
жао
,
ал
’
мора
да
буде
—
па
страсно
загрли
другарицу
и
одјури
из
собе
.
—
Чекај
бар
доручак
;
сад
ће
и
Коста
доћи
!
—
викала
Је
за
њом
Ленка
—
Доручковаћу
тамо
—
чуло
се
већ
из
дворишта
,
а
Ленци
се
учини
,
да
је
Даринчин
глас
чудно
дрхтао
;
али
у
исти
мах
беше
јој
се
разбудила
ћерчица
те
тепаше
:
„
мама
,
мама
“
и
то
јој
не
даде
да
даље
размишља
.
У
том
дође
и
г
.
Коста
.
—
Јел
’
устала
Даринка
?
—
беше
му
прво
питање
.
—
Већ
је
отишла
с
Драгом
у
X
.
тета
Јели
у
госте
;
вратиће
се
тек
довече
.
—
Хо
,
ето
му
!
—
љутио
се
он
.
—
Та
девојка
баш
бега
од
среће
.
Ал
’
и
ти
си
крива
;
требала
си
ми
јавити
.
—
Та
чисто
је
одлетела
из
собе
—
бранила
се
она
.
—
А
на
послетку
и
ти
јој
неби
могао
забранити
.
—
Забранити
...
Забранити
...
ал
’
ја
би
је
задржао
—
гунђао
је
он
.
—
Ал
’
ти
дабоме
,
ниси
ни
покушавала
,
доста
ти
је
кад
је
само
оно
преклапало
,
Милица
,
уз
тебе
.
Ленка
га
чудно
и
неверујући
погледа
,
па
прсну
у
смеј
.
—
Чудно
му
је
зловоља
и
кисело
лице
доликовало
.
—
Лако
ти
је
церити
се
,
кад
заједно
с
твојом
Милицом
имадеш
више
среће
него
памети
,
—
рече
љутито
па
обуче
капут
па
и
он
без
доручка
и
први
пут
без
опроштаја
са
женом
пође
у
општину
.
—
Куда
се
ти
,
Коста
журиш
?
—
питаше
га
Милица
која
се
у
исти
мах
весела
и
добре
воље
указа
на
врати
своје
собе
.
—
На
посао
—
рече
он
тоном
којим
се
с
гостима
не
разговара
.
—
Та
још
је
рано
,
—
рече
она
не
приметивши
то
.
—
Ти
се
додуше
никад
не
журиш
,
нити
се
бринеш
за
што
,
па
опет
друге
престижеш
!
...
рече
иронично
и
јетко
он
и
оде
из
куће
.
—
Твој
муж
је
данас
зловољан
—
примети
она
за
време
доручка
.
—
Љути
се
што
је
Даринка
отишла
а
њему
то
није
казала
.
—
До
душе
и
није
лепо
домаћину
се
не
јавити
,
ал
’
гостима
се
што
шта
мора
кроз
прсте
гледати
—
смејаше
се
она
не
пазећи
много
на
своје
речи
,
јер
се
у
исти
мах
доктор
Гавриловић
указа
на
врати
.
—
Косту
сам
опазио
где
оде
у
општину
—
рече
он
кад
их
је
поздравио
.
—
Али
камо
госпођице
Даринке
?
—
Данас
Ленчице
,
као
да
нико
није
задовољан
с
нашим
друштвом
—
примети
враголасто
Милица
,
а
из
пламених
јој
очију
суну
—
можда
и
у
шали
—
прекоран
и
многозначећи
поглед
на
доктора
.
—
Али
то
не
иде
;
данас
се
баш
морате
и
с
нашим
друштвом
задовољити
—
и
ту
га
опет
враголасто
погледа
.
—
Како
то
?
—
питаше
збуњено
он
.
—
Та
ето
и
Коста
оде
од
куће
љутит
што
је
Даринка
јутрос
рано
отишла
без
његова
знања
с
госпођицом
Драгом
у
X
.
А
и
Ваше
прво
питање
тицало
се
Даринке
,
—
ћеретала
је
она
—
а
то
се
мени
не
свиди
,
па
баш
завидим
Даринчиној
срећи
...
И
ту
се
онако
скоро
детињски
засмеја
.
Доктора
к’о
да
нешто
у
срце
текну
при
веселом
звуку
тога
смеја
те
управи
ватрен
поглед
на
весело
девојче
.
Али
у
исти
мах
обори
очи
и
заћута
.
—
Беше
му
и
нехотице
изашла
пред
очи
Даринчина
слика
па
премишљаше
како
би
њеном
искреном
лицу
тек
тај
смеј
доликовао
...
—
Та
што
сте
се
замислили
г
.
докторе
?
—
рече
сад
весело
Ленка
.
—
То
нимало
не
доликује
ни
Вама
ни
моме
Кости
,
који
је
такође
од
када
се
јутрос
с
Вама
разговарао
врло
зловољан
.
Мора
бити
да
болујете
обојица
од
једне
болести
.
—
Није
могуће
,
—
рече
опет
Милица
.
—
Коста
зацело
пати
од
џепне
болести
;
месец
је
већ
на
измаку
.
А
г
.
доктора
друго
тишти
;
јер
док
беше
Даринка
овде
није
било
ни
зле
воље
...
Враголасти
осмеј
којим
беше
та
примедба
пропраћена
учини
да
се
доктор
задовољно
насмеши
.
—
Тако
;
то
ми
се
допада
—
рече
Ленка
—
а
не
она
натуштеност
!
Ето
до
који
дан
одлазе
нам
и
гошће
,
а
Ви
и
Коста
баш
сад
нађосте
да
се
бринете
.
—
Зар
већ
одлазе
?
—
питаше
он
,
а
—
ферије
су
већ
на
измаку
,
уздахну
Милица
—
а
и
Даринка
је
навалила
да
се
прек’сутра
кренемо
.
Родитељи
нас
већ
одавно
чекају
.
—
Хајд
’
забављајте
се
ви
како
знате
,
а
ја
морам
на
посао
—
рече
Ленка
и
оде
у
кујну
.
—
Хоћете
ли
нам
до
године
опет
доћи
?
питаше
он
кад
сами
остадоше
.
—
Незнам
;
а
и
нашто
ћу
!
—
рече
она
.
Један
дан
Даринчиног
отсуства
више
се
осећа
,
него
да
ја
читаву
годину
не
дођем
.
Ово
је
такође
у
смеју
и
шали
изговорила
,
али
тиме
је
„
на
јуриш
“
задобила
лако
запаљиво
срце
доктора
.
И
он
мишља
:
„
Луда
би
био
,
кад
бих
тражио
више
.
Ова
ме
воли
,
а
како
она
друга
осећа
—
питање
је
“
.
Па
нагло
устаде
те
отвори
гласовир
и
засвира
познату
песму
:
„
без
тебе
драга
“
.
И
Милица
приђе
гласовиру
па
разгледајући
неке
ноте
,
што
се
ту
нађоше
испитујући
посматраше
доктора
на
чијем
се
лицу
огледаше
необична
узрујаност
.
—
Од
куда
се
сетисте
те
старе
песме
?
—
питаше
она
кад
звуци
од
свирке
престадоше
.
—
Стара
је
,
ал
’
и
вечито
нова
!
—
рече
он
па
устаде
и
нагло
је
узе
за
руке
.
—
Јест
,
госпођице
,
—
рече
затим
нежно
и
ватрено
гледајући
јој
у
очи
—
она
је
вавек
истинита
;
јер
ево
и
ја
био
бих
много
сретнији
кад
би
вечито
с
Вама
живео
.
Зато
Вас
искрено
питам
,
хоћете
ли
бити
моја
жена
?
Њему
се
огледаше
у
очима
страст
и
узрујаност
од
које
се
Милица
трже
и
задрхта
.
Она
је
говорила
више
у
шали
,
а
сад
је
тек
видела
погрешку
,
то
јест
,
моћ
,
својих
непромишљених
и
изазивајућих
речи
.
Но
и
ако
се
тргла
опет
се
није
покајала
;
та
доктор
није
био
таки
човек
;
да
се
неможе
трпети
,
а
уз
то
беше
он
и
ваљан
и
уважен
,
па
је
морала
према
њему
наклоности
осећати
,
а
држала
је
да
је
он
и
сасвим
добра
партија
за
женскињу
без
мираза
...
Та
наклоност
што
је
Милица
према
доктору
осећаше
дабоме
да
беше
далеко
од
љубави
,
али
ко
ће
се
још
и
данас
при
ступању
у
брак
и
на
љубав
освртати
!
...
И
зато
нико
неможе
ни
Милицу
осудити
,
што
је
и
она
мислила
,
да
је
наклоност
у
случају
„
добре
партије
“
довољан
услов
за
срећу
у
браку
...
Кад
је
Милица
од
узрујаности
,
што
је
поводом
докторовог
погледа
снађе
,
себи
дошла
,
насмеја
се
и
шаљиво
рече
:
—
Морам
и
на
то
да
пристанем
;
стисли
сте
ми
руке
тако
,
да
се
иначе
не
бих
могла
ни
отети
.
—
И
с
тим
изви
своје
из
његових
усијаних
руку
.
—
Госпођице
!
—
рече
он
потресеним
гласом
—
зар
је
то
одговор
?
Она
му
погледа
у
очи
па
и
сама
задрхта
и
поруменивши
обори
очи
.
—
Чудно
је
тај
његов
поглед
на
њу
упливисао
,
па
је
тако
морало
да
буде
...
Али
у
истом
моменту
учинило
јој
се
,
да
и
он
и
она
смешно
изгледају
,
па
се
засмеја
и
диже
главу
.
—
Одговор
,
госпођице
!
—
молио
је
он
,
али
поглед
као
да
му
је
сад
мање
ватрен
био
.
Милица
за
часак
неодлучно
и
збуњено
ћуташе
и
после
неколико
тренутака
тихо
рече
:
—
Примам
Вам
понуду
;
и
поруменивши
пружи
му
руку
,
он
је
ту
руку
страсно
стиснуо
и
у
свом
заносу
и
против
српског
обичаја
и
пољубио
.
Али
срце
као
да
му
у
истом
моменту
опет
нека
ледена
рука
дирну
.
Миличина
рука
је
истина
сад
дрхтала
,
а
из
очију
сипаше
јој
такође
необична
ватра
али
он
и
опет
уздахну
.
У
тим
ватреним
очима
беше
и
сада
у
овом
тако
потресајућем
тренутку
више
осмеја
но
туге
,
а
он
би
баш
сад
тако
радо
у
њима
видио
сузе
или
бар
оног
благог
израза
и
смутње
којим
су
га
чешће
Даринчине
очи
за
тренутак
и
крадимице
гледале
...
с
тога
је
он
поново
и
нехотице
уздахнуо
кад
га
је
после
некога
времена
Милица
несташно
Ленци
приказала
као
свога
вереника
,
и
кад
је
збијала
шалу
и
онда
кад
јој
је
он
у
присуству
Ленке
веренички
прстен
дао
.
—
Нећу
да
га
примим
—
говорила
је
она
—
ствар
још
није
свршена
.
Ми
смо
правили
„
рачун
без
бирташа
“
.
А
ко
зна
шта
ће
на
то
мој
и
твој
баба
рећи
.
Они
могу
још
све
покварити
...
—
А
зар
се
ти
томе
не
би
противила
?
—
Питао
је
пламтећим
ал
’
тужним
погледом
он
.
—
Ко
би
све
у
напред
знао
—
рекла
је
у
смеју
она
.
—
Тако
је
!
прошапута
доктор
—
ко
би
све
у
напред
знао
...
И
ту
му
изађе
пред
очи
Даринчина
озбиљна
и
блага
слика
,
па
поново
уздахну
.
Милица
је
тај
уздах
приметила
те
се
ману
шале
.
С
тога
се
доктор
који
и
сувише
љубљаше
пламене
погледе
и
опет
после
једног
сата
крену
дома
као
најсретнији
вереник
.
—
Красан
човек
тај
мој
Сава
—
рекла
је
за
тим
шаљиво
она
.
—
Само
данас
ми
је
и
сувише
сентименталан
но
ја
ћу
га
већ
од
тога
одучити
...
Ленка
је
испитујући
погледа
.
—
Реци
ми
Милице
искрено
—
рече
за
тим
—
волиш
ли
ти
њега
здраво
?
С
Миличина
лица
нестаде
оног
несташног
израза
а
очи
јој
узеше
за
часак
неки
благ
израз
те
загрливши
другарицу
рече
:
—
Видим
да
сумњаш
о
мојој
љубави
према
њему
.
Но
ја
ти
кажем
да
ћу
му
свагда
верна
бити
;
јер
видим
да
ме
воли
,
па
и
ако
се
сад
и
сама
добро
не
разумем
,
опет
видим
,
да
ми
је
мио
и
да
га
поштујем
;
а
љубав
држим
да
ће
доћи
и
сама
,
то
јест
,
ако
није
љубав
оно
стање
,
што
сам
га
осећала
кад
ми
је
рекао
да
ме
воли
,
а
ако
је
то
,
онда
је
већ
и
наступила
...
И
с
тим
седе
за
гласовир
па
стаде
свирати
неку
веселу
песму
.
Сретна
природа
—
прошапута
Ленка
,
па
опет
оде
у
кујну
;
јер
је
била
недеља
па
је
требало
мало
више
посла
око
ручка
положити
.
За
ручком
није
г
.
Коста
ни
ваљане
две
речи
прозборио
,
а
кад
му
Милица
ћеретајући
рече
да
јој
сад
није
потребна
његова
помоћ
у
погледу
удадбе
;
јер
је
већ
вереница
г
.
доктора
,
нагло
се
тргао
и
место
честитке
само
рече
:
—
Знао
сам
да
ћеш
га
уловити
,
кад
је
она
луда
баш
сад
нашла
да
оде
...
—
Леп
комплимент
за
Даринку
!
—
смејала
се
она
држећи
да
се
домаћин
тек
шали
.
Он
опет
да
прикрије
свој
јед
,
устаде
од
стола
,
те
гледаше
кроз
прозор
на
улицу
.
—
Шта
си
се
данас
тако
дуго
задржао
?
—
питаше
га
опет
она
.
—
Требао
сам
раније
доћи
,
да
видим
како
се
пренемажеш
и
како
си
се
„
накинђурила
“
и
педесет
машлија
на
себе
натрпала
,
—
рече
он
гласом
који
је
за
шалу
сувише
озбиљан
био
.
Но
ту
се
трже
и
засмеја
.
—
Поглед
му
је
пао
на
њено
одело
,
те
је
видео
да
је
на
њој
проста
хаљина
,
а
уз
то
баш
ни
једне
пантљичице
...
Но
он
се
и
сувише
љутио
што
се
доктор
за
њу
решио
,
па
му
се
чињаше
,
да
се
она
труди
да
доктора
задобије
.
—
Био
је
као
што
је
већ
речено
,
за
свашта
што
је
држао
да
је
добро
и
сувише
занет
и
у
делању
ревностан
.
Да
поправи
своју
погрешку
пристаде
у
шалу
али
му
се
она
вазда
претвараше
у
сатиру
противу
Милице
.
Стога
и
опет
оде
у
општину
на
посао
.
Кад
је
опет
дошао
нађе
ту
и
доктора
који
му
одма
прикаже
своју
вереницу
,
Милицу
.
Он
им
је
искрено
пожелео
среће
.
Али
кад
се
сетио
Даринке
и
своје
намере
уздахну
па
бајаги
у
шали
и
опет
рече
:
„
Е
тако
је
,
медвед
увек
добије
најлепшу
крушку
“
...
—
Укус
је
различит
—
примети
му
само
доктор
,
али
се
за
неколико
тренутака
и
опет
замисли
;
а
Милица
весело
примети
:
—
Мој
вереник
не
заслужује
тај
назив
.
На
ове
речи
Коста
се
од
срца
засмеја
а
доктор
се
трже
и
мило
погледа
своју
вереницу
у
којој
је
толико
простодушности
и
веселе
безазлености
.
Кад
се
доктор
од
свог
друга
праштао
—
рече
му
овај
:
—
И
с
нама
можеш
бити
сретан
у
добрим
околностима
,
а
задеси
ли
те
каква
незгода
,
сети
се
да
је
уз
тебе
дете
,
које
те
не
може
разумети
кад
више
што
осим
љубави
од
ње
желио
будеш
.
—
Како
то
?
Ето
тако
—
рече
Коста
.
—
Она
је
добра
срца
а
и
образована
је
,
али
је
жена
,
која
уме
љубити
тек
оне
,
који
њу
љубе
и
више
—
ништа
.
И
том
пресудом
оцењена
је
Миличина
природа
,
и
свију
њој
подобних
женскиња
.
ВИИИ
.
Доцне
у
вече
тога
дана
дошла
је
тек
Даринка
.
Коста
беше
својој
жени
казао
свој
јутрашњи
план
,
те
сад
беху
обоје
љутити
и
спремни
,
да
Даринци
поштену
лекцију
очитају
.
Али
кад
у
собу
ступила
учини
им
се
да
је
и
сувише
бледа
и
тужна
те
заборавише
своју
намеру
.
—
Нешто
си
бледа
,
да
ти
није
зло
?
—
питаше
брижно
Ленка
метнувши
пред
њу
хладно
печење
и
теста
,
што
им
је
остало
од
вечере
.
—
Није
,
—
насмеја
се
Даринка
—
сад
ћеш
видети
,
да
ми
је
желудац
сасвим
здрав
—
и
смести
се
за
сто
.
Но
уз
сву
њену
хвалу
изгледаше
као
да
јој
залогаји
у
грлу
застају
,
те
на
брзо
остави
јело
.
Коста
је
са
саучешћем
погледа
,
и
опет
не
могаше
срцу
одолети
већ
примети
:
—
Зар
се
твој
пут
морао
баш
данас
десити
!
Њиме
си
много
изгубила
.
—
Кад
се
твој
„
маневар
“
неби
мене
тицао
—
рече
болним
осмејком
она
—
и
ја
бих
тако
судила
.
Али
ја
сам
и
сувише
поносита
,
да
се
коме
намећем
;
а
и
срце
би
ми
морало
бити
и
сувише
скучено
,
кад
би
се
у
место
љубави
задовољила
у
браку
са
јадном
наклоношћу
или
чак
—
сажалењем
...
И
ту
се
гласно
засмеја
а
очи
јој
се
запламтише
необичном
ватром
.
—
Не
,
Коста
,
то
није
за
моју
природу
;
ја
друкчије
свађам
те
ствари
.
Брак
код
мене
није
трговина
,
и
ако
сам
хладна
и
неосетљива
женскиња
...
—
Ти
си
дакле
била
јутрос
у
сеници
?
питаше
збуњено
он
.
—
Сасвим
случајно
.
Тамо
сам
читала
,
а
ви
нисте
баш
шапутали
,
па
сам
морала
чути
.
—
Сад
ми
је
јасно
—
примети
Ленка
.
—
Ти
си
Драгу
позвала
у
А
.
а
не
она
тебе
.
—
Тако
је
.
Узела
сам
кола
и
рекла
јој
,
да
морам
нешто
важно
дома
телеграфисати
,
па
је
позвала
са
мном
њеној
тетци
.
—
Нашто
то
?
—
питаше
г
.
Коста
.
—
Морала
сам
ма
куда
одавде
.
Нисам
хтела
господину
доктору
да
служим
за
психолошку
студију
—
примети
она
горко
.
То
би
и
њега
довело
у
неприлику
,
да
размишља
.
А
тада
би
можда
стекао
према
мени
и
симпатије
...
—
Па
могла
си
га
просто
одбити
а
не
бегати
—
рече
Ленка
.
—
Одбити
—
дабоме
...
—
рече
узрујаним
гласом
.
—
Али
...
па
поруменивши
ућута
.
—
Кажи
све
!
—
рече
Коста
—
иначе
ни
ја
не
видим
узрока
за
...
Али
он
и
не
доврши
а
Даринка
бризну
у
плач
па
нагло
пође
у
своју
собу
у
којој
је
Милица
већ
давно
спавала
.
На
прагу
собњем
окрете
им
се
опет
па
искреним
ал
једва
чујним
гласом
прошапута
:
—
Лаку
ноћ
!
сада
не
могу
сутра
ће
те
све
чути
.
—
Вечита
загонетко
!
—
уздахну
Ленка
а
г
.
Коста
замишљено
и
нагло
ходаше
по
соби
.
Сутра
дан
нађе
Даринка
Ленку
и
Косту
у
врту
у
послу
.
Чим
је
опазише
пођоше
јој
на
срет
.
—
Наставите
посао
!
—
викну
им
она
,
па
се
засмеја
.
—
Боже
мој
,
чудан
ти
је
човек
;
све
га
нешто
копка
да
туђу
тајну
дозна
,
и
ако
га
се
ништа
нетиче
!
—
Не
тиче
!
—
викну
у
исти
мах
муж
и
жена
,
а
прекорни
је
погледи
сретоше
.
—
Опростите
!
мислила
сам
тек
у
опште
,
а
о
вашем
пријатељству
доста
сам
уверена
.
Осим
тога
јуче
сам
видела
,
да
ме
Коста
прилично
и
познаје
.
И
зато
и
нећу
од
вас
ништа
тајити
.
Коста
се
спусти
на
оближњу
клупу
а
оне
седоше
до
њега
.
—
Корете
мој
поступак
,
—
поче
она
—
и
не
разумете
ме
.
Е
,
па
чујте
!
Доктор
Гавриловић
је
први
мушки
,
чију
сам
симпатију
желила
стећи
,
а
баш
он
ме
је
јуче
таксирао
„
ладним
створењем
“
и
отворено
изрекао
,
да
му
симпатију
не
уливам
.
Друга
би
можда
баш
сад
трудила
се
,
да
му
покаже
да
се
вара
.
Али
ја
сам
баш
противно
од
оне
за
коју
ме
свет
сматра
и
за
то
је
видите
то
повредило
мој
женски
понос
па
сам
морала
чинити
оно
,
што
сам
и
учинила
.
—
Боже
мој
,
зар
је
то
баш
тако
неопростив
грех
био
!
—
примети
Ленка
.
—
Требала
си
остати
па
би
видела
да
би
се
он
за
тебе
решио
.
Даринчине
се
очи
опет
запламтише
узрујано
и
прекидајући
викну
:
—
Тако
!
—
Дакле
ја
треба
целога
века
да
друге
извињујем
и
да
се
борим
за
оно
што
другима
и
само
долази
!
Не
Ленка
,
за
опште
добро
тражићу
и
милостињу
,
али
за
себе
—
никад
...
Зато
сам
и
сувише
поносита
...
Осим
тога
—
настави
—
овде
сам
имала
и
других
разлога
.
Приметила
сам
већ
одавно
,
да
Милица
киселим
лицем
учитељује
и
да
и
она
радо
гледа
доктора
.
Па
кад
му
она
већ
улива
симпатије
,
нека
се
и
узму
.
Ја
сам
се
уклонила
у
одсудном
часу
да
доктора
не
доведем
у
искушење
,
кад
покуша
и
он
да
размишља
...
Последње
речи
опет
је
изговорила
с
иронијом
.
—
Само
ти
увек
тако
ради
,
па
ћеш
далеко
дотерати
—
примети
јетко
Ленка
.
—
А
да
шта
ћу
?
—
рече
Даринка
слегнув
раменима
.
—
Ни
моје
срце
није
машина
,
па
да
навијем
осећаје
онако
како
би
практичније
било
.
И
ја
сам
човек
па
хоће
осећаји
кадкад
да
искипе
,
а
јуче
сам
у
најосетљивије
жице
била
дирнута
.
Та
није
то
првина
,
да
сам
морала
увидети
,
да
више
вредим
,
него
што
ме
свет
цени
,
та
судба
прати
мене
још
из
ране
младости
моје
.
Јест
,
мени
се
вазда
и
трн
у
оку
види
,
док
се
у
оку
мени
равних
ни
балвана
не
опажа
...
И
ту
се
за
часак
загледа
у
даљину
.
Дабоме
да
и
то
није
без
узрока
,
—
настави
опет
тихо
—
нисам
ја
сама
на
то
осуђена
;
осећају
ту
неправду
и
друге
мени
равне
сестре
што
су
осуђене
да
више
размишљају
,
но
што
је
то
некима
по
вољи
...
Коста
тихо
уздахну
али
мишља
да
му
је
дужност
,
да
говору
даде
веселији
правац
,
те
примети
:
—
Позната
је
ствар
,
да
многе
мисли
праве
главобољу
.
За
то
буди
од
сад
паметнија
,
па
се
мани
тог
лудог
посла
...
—
Само
кад
би
се
могло
—
примети
она
па
се
засмеја
.
Али
не
као
до
сад
него
обичним
веселим
смејом
.
—
Тако
видиш
,
то
ми
се
допада
!
—
рече
Коста
—
сад
видим
да
твоја
љубав
није
много
значила
.
—
Љубав
!
—
понови
она
и
порумени
—
за
њу
мислим
да
је
осећај
што
га
према
доктору
осећах
,
сасвим
примерен
био
,
али
га
је
нестало
још
пре
но
што
се
љубав
могла
развити
.
—
Но
да
је
већ
ту
била
,
ко
’
велим
,
теже
би
се
ње
отресла
...
примети
Коста
.
Можда
и
неби
у
овом
случају
много
напора
стало
,
—
рече
расејано
она
—
мени
је
ближа
27
.
но
17
.
година
.
Баш
као
и
Ленци
и
Милици
дода
она
наглашујућим
тоном
.
—
Нисам
то
хтела
да
речем
.
—
Него
?
—
Хтела
сам
казати
,
да
се
у
томе
добу
и
о
љубави
озбиљније
размишља
.
—
Разуме
се
—
рече
Ленка
—
али
не
баш
свако
.
Милица
,
на
пример
,
није
о
њој
никад
,
ни
размишљала
,
па
се
опет
удала
...
—
Волео
би
знати
како
ти
,
Даринка
о
љубави
мислиш
?
рече
Коста
,
видећи
да
се
на
ту
примедбу
Даринка
и
опет
замислила
.
—
Сад
ти
не
умем
рећи
,
али
кад
будем
о
томе
озбиљније
размишљала
,
казаћу
ти
—
рече
она
и
устаде
.
—
Хајдемо
у
кућу
—
примети
за
тим
—
Милица
је
зацело
већ
устала
па
јој
треба
честитати
...
Сутра
дан
отпутоваше
дома
обе
гошће
,
а
идућих
месојеђа
венчаше
се
доктор
и
Милица
.
Сватови
им
беху
врло
весели
;
а
била
је
позвата
и
Даринка
али
она
не
дође
—
доцније
им
је
писала
,
да
је
била
у
јаком
послу
...
ИX
.
На
годину
дана
по
Миличином
венчању
стајаше
Даринка
једно
послеподне
код
свога
прозора
у
руци
јој
беше
писмо
,
које
је
већ
више
пута
прочитала
па
се
и
опет
повратила
па
један
став
у
њему
што
беше
крупније
написан
и
подвучен
.
„
Е
мој
добри
и
радознали
браца
Коста
“
,
прошапута
и
савије
писмо
„
Још
једнако
те
копка
и
мучи
сумња
.
А
тео
би
свршетак
приповетке
са
сватови
.
Али
брате
мој
,
и
ако
је
све
већ
давно
прошло
опет
нам
се
приповетка
не
може
по
вашој
вољи
свршити
“
.
Тога
вечера
још
написала
је
као
одговор
Кости
и
Ленци
подуже
писмо
што
је
гласило
одприлике
овако
:
Мили
моји
!
Почетак
нашој
приповеци
,
могу
вам
дати
,
али
за
онакав
свршетак
к’о
што
га
ви
желите
још
није
а
држим
,
да
и
неће
куцнути
час
...
За
такав
свршетак
морала
бих
ја
бити
много
богатија
,
мало
луђа
,
мало
млађа
и
мало
лепша
.
Или
ако
не
то
,
оно
бих
бар
морала
имати
мало
хладније
срце
и
скученије
осећаје
,
па
да
и
без
љубави
ономе
руку
дадем
,
код
кога
ћу
моћи
комотније
живети
и
левентовати
.
Првим
особинама
к’о
што
вам
је
познато
,
не
могу
се
баш
похвалити
,
а
проклето
срце
опет
неће
да
знаде
,
да
је
у
женским
грудима
па
да
тек
уз
оне
особине
и
до
осамнаесте
године
сме
по
вољи
осећати
,
па
и
оно
неће
да
се
околностима
потчини
и
прилагоди
,
него
још
вазда
осећа
младалачки
и
вечито
тера
—
опозицију
...
Уверена
сам
да
ме
разумете
;
а
кад
ме
схватите
онда
вам
је
и
јасно
,
да
нам
се
приповетка
баш
неможе
по
вашој
жељи
свршити
.
Али
кад
баш
од
намере
неодустајете
послаћу
вам
почетак
а
свршетак
нека
сваки
читалац
по
своме
ћефу
замишља
.
Тиме
ће
приповетка
бити
бар
и
необичнија
и
интересантнија
,
а
добро
знате
да
се
и
онако
тек
необии
интересантно
од
нас
удаљене
ствари
радо
читају
и
да
све
’
остало
иде
—
под
купус
...
Него
си
ти
браца
Коста
,
баш
затуцано
сумњало
!
—
све
једнако
те
мучи
сумња
,
да
ја
за
твојим
доктором
тугујем
.
—
Да
те
један
пут
те
бриге
опростим
и
загонетку
решим
,
ево
ти
из
мога
дневника
од
речи
до
речи
белешке
што
сам
ја
на
дан
Миличиног
венчања
у
њега
прибележила
.
—
Кад
њу
прочиташ
знаћеш
и
моје
мишљење
о
љубави
које
ти
и
онако
још
од
пре
дугујем
.
—
„
Љубав
је
као
ватра
;
док
јој
дајеш
горива
пламти
и
гори
а
чим
престанеш
давати
,
она
згара
оно
што
имаде
,
па
кад
и
то
изгори
остаје
пепео
који
временом
ветар
разнесе
...
Гориво
љубавно
долази
од
особе
коју
љубимо
.
Код
неких
је
то
гориво
бело
лице
,
вити
стас
,
бисер-зуби
,
чарне
очи
,
румен-образи
и
томе
подобне
ствари
,
а
код
неких
је
опет
разборитост
,
искреност
и
друге
душевне
врлине
.
(
И
зато
и
има
трајне
т
.
ј
.
вечите
љубави
и
љубави
што
за
мало
траје
.
Трајна
је
љубав
она
што
јој
је
гориво
душевна
врлина
,
а
пролазна
она
је
што
потиче
из
поштовања
бела
лица
и
дивних
трепавица
...
Милице
,
тешко
и
теби
,
ако
ти
нешто
очи
оболу
!
...
или
се
и
твоме
мужу
вечито
ћератање
досади
...
)
Нестане
ли
тога
горива
у
љубљених
особа
то
нам
га
не
могу
више
ни
пружати
и
онда
и
наша
љубав
мора
да
престане
.
Па
ако
нам
је
љубав
чиста
и
јака
она
згара
оно
што
је
примила
док
и
последњу
искрицу
не
претвори
у
пепео
—
у
успомену
...
Ако
ли
је
љубав
слаба
,
онда
и
то
гориво
не
претвара
у
пепео
,
већ
у
место
њега
остаје
угљен
о
који
и
кад
се
исхлади
може
планути
,
али
ретко
ватром-љубави
,
а
обично
ватром
—
злобе
и
мржње
...
—
“
То
је
видиш
,
моје
мишљење
о
љубави
,
па
кад
ти
још
додадем
,
да
је
за
мене
љубавно
гориво
уз
остале
душевне
врлине
на
првом
месту
и
разборитост
онда
можеш
бити
уверен
,
да
су
докторове
речи
,
што
сам
их
код
тебе
у
врту
чула
најбољи
доказ
,
да
у
њему
нема
довољно
онога
горива
,
које
ја
тражим
и
које
би
моју
љубав
све
до
сад
одржало
.
Осим
тога
онај
осећај
и
не
беше
љубав
,
него
тек
почетак
поштовања
,
које
и
ако
је
близу
љубави
опет
није
једно
и
исто
.
—
Од
поштовања
до
љубави
,
каже
се
,
да
треба
тек
један
корак
,
али
мени
се
чини
,
браца
Коста
,
да
баш
тај
корак
мора
да
је
„
џиновски
“
;
јер
поглед
по
свету
казује
ми
,
да
људи
ретко
из
истинског
поштовања
поступају
.
А
за
брак
је
тек
потребна
сушта
љубав
!
...
Немојте
се
срдити
што
овако
говорим
.
Ја
знам
,
да
свуда
има
изузетака
и
да
сте
и
ви
баш
један
„
егземплар
“
од
те
врсте
изузетнога
„
раритета
“
те
се
на
вас
моје
речи
и
не
могу
односити
.
Али
изузеци
још
не
чине
већину
,
па
ми
не
можете
замерити
,
што
и
код
мене
—
већина
решава
.
,
.
.
И
што
већине
ради
не
могу
ову
истином
„
филовану
“
„
кнедлу
“
ћутећки
да
прогутам
,
него
је
и
вама
„
пакујем
“
па
кад
доспете
ви
је
лепо
и
„
на
тенане
“
анализирајте
,
а
уверена
да
ће
те
и
ви
наћи
,
да
су
саставци
чиста
истина
,
која
је
обично
непријатна
укуса
и
за
вољно
„
ајнемовање
“
и
друкчијим
„
је
јуначинама
“
горка
а
камо
ли
мени
,
обичној
и
—
слабој
женскињи
...
Осим
тога
морате
ми
ову
моју
слободу
већ
и
с
тога
опростити
,
што
сам
данас
и
ја
весела
,
а
весељу
знате
,
да
се
и
нехотице
гледа
„
кроз
прсте
“
...
Добила
сам
од
једног
сељака
на
поклон
једну
лепу
кравицу
од
три
дана
—
угинула
му
је
крава
па
је
мени
теле
поклонио
.
Он
вели
,
млеко
ме
неће
толико
коштати
,
да
могу
одрасну
краву
купити
,
а
временом
ће
и
ово
теленце
бити
добра
млекоша
.
Па
онда
ове
зиме
било
је
лепо
и
суво
време
а
натрефила
сам
и
на
поштена
обућара
,
те
сам
које
на
обући
које
на
оделу
заштедила
двадесет
форината
што
за
десет
година
чини
баш
200
форината
;
а
то
је
много
за
учитељицу
која
има
за
живота
своју
„
минимум
“
плату
а
после
смрти
—
пардон
!
после
двадесет
година
рада
„
сјајну
мировину
“
...
Пишите
ми
о
свему
,
па
не
заборавите
још
рећи
,
хоћете
ли
и
малу
Смиљу
за
учитељицу
изобразити
?
Или
можда
се
и
ви
надате
,
да
ће
донде
наступити
сретније
доба
у
коме
се
мислеће
женскиње
неће
морати
тек
за
учитељски
позив
решити
!
Уверена
да
ће
те
се
на
ово
онако
двосмислено
насмешити
.
Но
и
опет
за
то
,
ја
хоћу
да
се
надам
;
јер
и
онако
је
нада
хришћанска
врлина
,
а
уз
то
и
потреба
без
које
је
тешко
живети
...
С
поздравом
ваша
Даринка
.
“
То
је
писмо
што
га
је
Даринка
као
одговор
Кости
и
Ленци
отправила
,
а
они
и
ако
јој
више
не
досађују
својим
опоменама
,
опет
се
надају
,
и
очекују
,
да
им
се
приповетка
и
без
њиховог
посредовања
по
вољи
сврши
.
Међу
тим
ја
сам
погодније
створење
;
јер
нисам
ни
навикнута
,
да
се
околности
по
мојој
вољи
и
замном
окрећу
,
па
сам
и
сад
написала
и
њихову
приповетку
како
се
могло
;
а
тврдо
се
надам
,
да
ће
ми
и
они
ту
слободу
као
и
погрешке
у
приповеци
радо
опростити
.
Особито
кад
им
још
кажем
,
да
сам
и
ја
—
учитељица
.
Јавор
,
1884
.
