ЈУРМУСА
И
ФАТИМА
ИЛИ
ТУРСКА
СИЛА
САМА
СЕБЕ
ЈЕДЕ
ПРИЧА
О
ОСЛОБОЂЕЊУ
ШЕСТ
ОКРУГА
1832-1834
НАПИСАО
М
.
Ђ
.
Милићевић
У
БЕОГРАДУ
У
ДРЖАВНОЈ
ШТАМПАРИЈИ
1879
Д-ру
Ђури
Даничићу
У
ЗНАК
ВЕЛИКОГ
ПОШТОВАЊА
И
ПРИЈАТЕЉСТВА
КЊИЖИЦУ
ОВУ
НАМЕЊУЈЕ
ПИСАЦ
Драги
пријатељу
!
Кад
„
Зимње
Вечери
“
беху
наштампане
,
књиге
разаслане
,
поруке
све
извршене
,
тада
беше
прилика
да
се
одморим
,
да
се
успокојим
;
али
ја
нигде
не
нахођах
одморка
.
Као
сенка
моја
,
свуд
са
мном
иђаше
брига
:
Како
ће
те
приче
примити
читаоци
?
Шта
ће
рећи
о
њима
оштри
естетичари
?
Усред
таког
одморка
без
одмора
,
усред
такога
починка
без
покоја
,
дође
ми
ово
твоје
писмо
,
драги
пријатељу
!
На
један
мах
Авала
ми
се
свали
с
леђа
;
умирих
се
,
одморих
се
,
задовољих
се
,
развеселих
се
!
И
тада
рекох
у
срцу
свом
:
—
Прву
причу
коју
од
данас
напишем
,
наменићу
Даничићу
,
као
уздарје
за
ово
драго
писмо
!
И
ево
написах
причу
из
доба
постајања
Кнежевине
Србије
;
и
доврших
је
лицем
на
Видов
Дан
,
а
где
?
На
Цетињу
,
у
јуначкој
Гори
Црној
!
Каква
је
то
сретна
случајност
!
.
.
Млађи
српски
читаоци
,
којима
нова
историја
Србије
може
не
бити
толико
знана
,
наћи
ће
у
овој
причи
интереса
и
поуке
,
а
старији
,
који
су
или
посленици
или
сведоци
тих
догађаја
,
радоваће
се
видећи
да
се
у
књиге
пишу
и
од
заборава
чувају
њихове
муке
и
њихови
патриотски
труди
.
Поврх
тога
,
књижица
ће
ова
бити
драга
и
тиме
што
је
закићена
именом
човека
коме
српска
књига
,
српска
мисао
,
дугује
тако
много
,
и
који
је
сваки
дан
све
више
задужује
на
славу
себи
,
на
напредак
науци
,
и
на
срећу
народу
!
Бог
ти
дао
живота
и
здравља
да
сретно
довршиш
што
си
тако
славно
започео
!
До
скорог
састанка
,
драги
мој
Ђуро
!
ТВОЈ
СВАКАД
На
Цетињу
,
на
Видов
Дан
1879
М
.
Ђ
.
Милићевић
ПИСМО
Д-РА
ДАНИЧИЋА
О
ПРИЧАМА
М
.
Ђ
.
МИЛИЋЕВИЋА
У
Загребу
20
априла
1879
Драги
пријатељу
!
Велика
вам
хвала
на
љубазном
писму
од
15
ов
.
м
.
,
које
јуче
примих
.
Одмах
сам
забиљежио
гдје
што
треба
све
што
сте
имали
љубав
јавити
ми
.
Имам
жалбу
на
вас
.
Кад
сам
примио
ваше
„
Зимње
Вечери
“
рекох
:
баш
ми
добро
дође
!
Ако
да
бог
те
отидем
љетос
у
Рогатац
,
ондје
ћу
их
читати
и
биљежити
што
би
ваљало
исписати
за
рјечник
.
Од
беспослице
једно
вече
почех
читати
,
па
се
тако
намамих
да
једва
чеках
да
дође
опет
вече
,
тако
данас
тако
сјутра
—
и
синоћ
дотјерах
до
краја
.
Шта
ћу
сад
?
Радост
,
коју
сам
мислио
уживати
на
љето
,
оде
.
О
чему
ћу
љетовати
?
Ја
мислим
да
ово
дјело
ваше
припада
међу
најљепша
,
која
има
наша
књижевност
у
тој
струци
.
Како
сам
прије
30
година
рекао
о
Бранковим
пјесмама
да
онако
треба
да
пјева
учен
Србин
,
тако
бих
сада
о
овом
вашем
дјелу
рекао
:
тако
треба
српски
новелиста
да
пише
.
Може
бити
да
се
варам
не
разумијући
тога
посла
.
Али
се
не
бих
ни
пред
ким
стидио
то
рећи
.
Дивим
се
како
су
вам
карактери
истинити
;
како
је
све
живо
-
природно
.
И
није
само
домаћи
живот
у
вашим
приповијеткама
,
него
је
у
том
домаћем
животу
и
народни
политички
.
Ту
је
особита
вриједност
ваших
приповиједака
.
Може
бити
да
је
то
заслуга
српскога
народа
,
али
тијем
је
ваша
заслуга
већа
што
ту
заслугу
народну
износите
пред
свијет
.
Ако
ће
у
нас
бити
напретка
,
ја
мислим
да
ће
се
наћи
писаца
који
ће
се
на
вас
угледати
:
тако
ћете
ви
створити
српску
новелистику
.
Да
вас
Бог
поживи
!
Желећи
вам
добро
здравље
и
свако
задовољство
,
остајем
с
особитим
поштовањем
ВАШ
Ђ
.
ДАНИЧИЋ
ЈУРМУСА
И
ФАТИМА
или
ТУРСКА
СИЛА
САМА
СЕБЕ
ЈЕДЕ
И
НА
САБОРУ
На
сабор
се
људи
сабирају
да
се
наслоне
један
на
другога
,
као
што
се
наслања
дрво
на
дрво
.
У
старо
време
неких
седам
испосника
побегну
из
горе
Синаја
,
и
,
тражећи
самоће
и
мира
,
где
би
могли
спокојно
мислити
само
о
својој
души
,
дођу
чак
овамо
у
наше
крајеве
;
и
сва
седморица
стане
се
у
десној
водопађи
моравској
почињући
озго
од
Мечке
па
до
Дунава
.
Један
од
те
седморице
звао
се
Роман
,
и
уставио
се
крај
Мораве
између
брда
Мечке
и
Мојсиња
,
западно
од
данашњега
Делиграда
,
баш
према
Св
.
Нестору
и
селу
Ђунису
.
Пустињик
Роман
ту
се
испаштао
,
ту
је
преминуо
,
па
се
ту
и
посветио
.
Доцније
,
на
гробу
тога
угодника
Божијег
,
неки
слуга
Цара
Лазара
начини
цркву
.
Ето
тако
је
,
по
причи
,
постао
данашњи
манастир
„
Свети
.
“
Ма
да
је
црква
та
по
облику
малена
и
незграпна
,
опет
је
она
,
по
чудотворности
свога
светитеља
и
својих
молитава
,
далеко
чувена
.
Њој
долазе
многи
болесници
и
невољници
из
близа
и
из
далека
,
лежу
на
раку
Светога
Романа
,
и
духовници
им
читају
молитве
ради
здравља
.
Велики
сабор
у
Светом
Роману
бива
свакад
о
Великој
Госпођи
(
15
Августа
)
.
Тада
,
неких
година
,
може
да
буде
код
те
богомоље
по
хиљаду
душа
!
Године
1832
о
Великој
Госпођи
нешто
не
бејаше
света
из
далека
као
других
година
;
не
виђаше
се
ни
из
околине
људи
чувених
и
припознатих
у
народу
;
једини
беше
дошао
Поп
Марко
,
из
Мозгова
,
али
и
он
служи
у
цркви
,
а
после
се
не
виђаше
међу
људма
;
не
беше
ни
друговераца
којих
у
Светом
Роману
има
скоро
сваки
дан
.
Игуман
Сава
надао
се
своме
владици
из
,
господину
Григорију
,
па
му
и
он
не
дође
.
А
најчудније
бејаше
што
нема
никога
од
Турака
—
старешина
.
Али
за
то
беше
неки
Милунко
Чанколиз
,
из
села
Мозгова
,
кога
су
се
људи
бојали
као
најгорега
Турчина
.
Платио
бих
да
не
говорим
о
овом
човеку
,
а
опет
га
морам
описивати
не
ради
њега
,
него
ради
оних
који
су
као
он
.
Људи
с
оваким
карактером
можете
срести
у
свакој
земљи
,
у
сваком
друштву
,
у
сваком
реду
и
ставу
грађанском
;
можете
их
видети
и
у
гуњу
,
и
у
капуту
,
и
у
ћурку
,
и
у
униформи
,
у
раси
и
—
у
сваком
хаљетку
који
кроји
човек
да
се
заодене
Адамов
праунук
или
Јевина
праунука
.
Него
свима
тима
нека
је
далеко
лепа
кућа
!
Нама
је
засад
доста
овај
једини
из
села
Мозгова
—
кад
се
већ
мора
да
прича
какав
је
и
како
се
влада
.
Милунко
је
човек
сиромах
.
Он
има
неку
жалосну
кућу
,
али
се
сумња
да
у
њој
ноћива
и
на
своје
крсно
име
!
Он
је
увек
тамо
где
су
људи
на
окупу
,
где
су
кметови
,
трговци
,
и
особито
где
има
који
Турчин
.
Седећи
тако
и
вребајући
сваку
прилику
да
угоди
чим
било
богатоме
и
силноме
,
Милунко
пиљи
у
зубе
силнима
и
смеје
се
кад
се
они
смеју
,
а
мршти
се
кад
се
они
љуте
.
Он
пуши
дуван
,
пије
свако
пиће
,
и
врло
је
рад
појести
џабе
какав
сладак
залогај
.
Кад
тако
дође
међу
људе
који
пуше
,
особито
ако
је
ту
и
Суљ-
ага
,
или
други
који
познати
му
Турчин
,
он
ће
извадити
свој
чибук
,
остругаће
лулу
ножем
,
па
ће
духнути
у
чибук
неколико
пута
као
у
тромпету
—
не
би
ли
га
чули
и
понудили
они
који
имају
дувана
.
Ако
то
не
помогне
,
он
се
онда
појаче
искашљује
и
живље
се
смеје
Агиноме
смеју
,
и
гласније
одобрава
оно
што
Ага
говори
.
Ако
ни
то
не
помогне
,
он
ће
наместити
своје
лице
као
псето
кад
чека
од
господара
да
му
баци
кост
,
и
рећи
ће
:
—
Ага
!
како
се
дуваниш
?
Ага
би
,
на
то
,
и
не
погледавши
у
њега
,
узео
из
своје
кесе
међу
прсте
мало
дувана
,
и
пружио
би
Милунку
који
би
тај
дар
журно
дочекао
,
па
би
напунио
лушу
и
запалио
,
поносећи
се
да
пуши
Агина
дувана
!
Ако
би
му
који
сељак
рекао
како
је
то
џебрачки
примати
од
Турчина
дувана
између
прста
;
кад
га
хоће
да
одликује
,
што
му
не
пружи
кесу
,
па
да
напуни
сам
по
вољи
,
—
Милунко
би
одговорио
:
—
Све
је
то
једно
.
И
мој
и
Агин
дуван
из
једне
су
кесе
!
.
.
.
Седећи
тако
и
пушећи
,
он
само
гледа
шта
ради
Ага
.
Ако
се
Ага
осмехне
,
Милунко
се
зацени
од
смеја
;
ако
Ага
кога
псује
—
Милунко
му
помаже
;
а
ако
Ага
кога
учи
—
Милунко
,
окренувши
се
оном
кога
Турчин
светује
,
обично
заврши
овако
:
—
Е
,
ако
ти
не
послушаш
ову
науку
и
овога
учитеља
,
ниси
вредан
да
живиш
!
.
.
.
Желећи
свакад
угодити
само
силнијему
,
Милунко
долази
и
у
неприлику
.
Ево
шта
му
се
једном
догодило
.
Настојник
Бега
Френчевића
,
Суљага
,
наљутио
се
нешто
на
сељака
Јоксима
Коштуницу
,
па
ће
рећи
овако
:
—
Е
неман
кад
да
идем
сâм
,
а
немам
кога
ни
да
пошљем
да
крмку
сав
чибук
изломи
о
главу
!
.
.
—
Па
да
идем
ја
!
понуди
се
Милунко
.
—
Зар
ти
смеш
замахнути
на
Јоксима
?
упита
Суља
.
—
Смем
му
ископати
оба
ока
,
кад
ми
ти
велиш
!
.
—
Аферим
,
соколе
!
повика
Суља
:
—
иди
одмах
,
и
издеветај
га
као
биров
кучку
!
Милунко
оде
право
Јоксимовој
кући
.
Јоксим
пред
кућом
седи
,
пуши
,
и
нешто
се
разговара
са
женама
о
деоби
конопљаног
семена
.
Милунко
приђе
,
назва
Бога
,
седе
,
и
поче
се
смејушити
и
уплетати
у
разговор
.
Јоксим
главе
не
окреташе
на
њега
.
Духнувши
неколико
пута
у
свој
чибук
,
Милунко
већ
не
могаше
да
трпи
како
Јоксим
слатко
пуши
,
него
упита
:
—
Како
се
дуваниш
,
Газда
-
Јоксиме
?
—
Ја
?
добро
,
'
вала
Богу
!
одговори
Јоксим
,
и
даље
говораше
са
женама
.
—
Бог
ме
ја
рђаво
!
настави
Милунко
.
—
Што
не
иштеш
од
Суље
,
од
твога
Агице
?
—
Ха
!
ха
!
ха
!
цери
се
Милунко
:
—
право
велиш
,
он
има
доста
.
.
јâ
!
.
.
Има
,
јâ
!
Поседевши
мало
,
он
се
диже
,
и
оде
!
Силноме
Аги
да
угоди
—
зарекао
се
јадник
да
ће
Јоксиму
ископати
оба
ока
.
Оштроме
Јоксиму
да
угоди
—
није
веселник
смео
ни
Агу
бранити
од
Јоксимова
подсмеха
.
Ето
какав
је
то
човек
!
.
.
.
За
то
су
му
се
после
смејали
и
Турци
и
Срби
.
Али
ако
Милунко
нема
срца
да
уради
што
отворено
,
да
удари
противнику
у
очи
,
да
каже
силноме
истину
у
брк
,
јунак
је
он
пришаптати
,
доказати
,
налагати
и
што
је
било
и
што
било
није
.
За
то
се
људи
од
њега
клоне
као
од
живе
ватре
.
Ето
тај
Милунко
беше
на
сабору
;
и
сви
одабранији
људи
уклањаху
се
да
се
и
не
сретну
с
њиме
,
јер
он
бејаше
опаснији
од
сто
правих
Турака
...
Иначе
на
том
сабору
беше
све
као
на
сваком
сабору
.
Међу
тим
,
ко
би
загледао
у
сваку
ситницу
,
могао
би
опазити
да
по
оном
церју
око
манастира
овде
онде
застајкују
по
два
по
три
сељака
,
и
нешто
се
опрезно
разговарају
.
Али
какво
је
то
чудо
у
овој
саборској
вреви
?
Људи
су
и
дошли
на
сабор
да
се
састану
и
разговоре
,
па
се
ето
сада
и
разговарају
о
својим
обичним
пословима
,
о
својим
дневним
потребама
.
Тако
би
помислио
многи
,
али
не
би
сваки
.
Ко
овај
свет
познаје
из
ближе
;
ко
га
уме
мерити
по
лицу
и
по
срцу
;
ко
зна
како
је
њему
на
дому
и
у
селу
,
могао
би
,
видевши
све
то
,
махнути
главом
и
прошаптати
:
—
Овде
нешто
има
!
...
.
.
Сунце
већ
беше
нагло
на
заранке
кад
однекуд
међу
свет
дође
слепац
Здравко
из
Лужница
.
Чудноват
слепац
!
Он
допре
онамо
куд
окати
не
може
!
Вођ
га
доведе
и
каза
да
може
сести
под
један
цер
,
па
разгледавши
добро
по
сабору
,
рече
Здравку
нешто
слепачким
језиком
.
Нико
не
разабра
шта
му
рече
;
а
слепац
извади
своје
гусле
и
поче
гудити
.
Свет
нагрну
са
свих
страна
да
га
чује
.
Певач
викну
ову
песму
:
„
Сан
уснила
Царица
Милица
:
Да
се
ведро
небо
проломило
,
Да
је
месец
на
земљицу
пао
,
Да
су
звезде
крају
прибегнуле
,
Да
су
њени
двори
изгорели
,
Само
један
камен
остануо
И
на
њену
кука
кукавица
!
...
Одујмивши
песму
да
дахне
,
слепац
,
као
да
познаде
колико
су
људи
,
који
га
тако
радо
слушају
,
и
од
себе
жалосни
,
па
окрете
другу
песму
овако
:
„
Давно
било
,
сад
се
приповеда
,
А
по
томе
,
браћо
моја
драга
,
Да
вам
сада
другу
песму
кажем
Од
истине
што
је
за
дружине
:
Кад
устане
кука
и
мотика
Биће
Турком
по
Медији
мука
;
У
Шаму
ће
каде
проплакати
,
Јера
ће
их
раја
уцвелити
“
...
.
Кад
он
,
после
ових
речи
,
одујми
песму
,
приђе
кмет
Недељко
из
села
Прњавора
,
спусти
му
у
руку
један
новац
,
и
рече
:
—
Ходи
,
Здравко
,
овамо
у
мутвак
(
кујну
)
да
што
поужинаш
!
Слепац
се
диже
и
оде
;
људи
се
почеше
разилазити
с
тога
места
,
али
се
многоме
следи
срце
кад
виде
да
баш
тад
долази
тамо
Милунко
Чанколиз
.
Јамачно
је
Недељко
,
опазивши
њега
,
и
одазвао
слепца
у
мутвак
...
На
левој
страни
Мораве
,
готово
спроћу
Светог
Романа
,
село
је
Трубарево
.
У
том
селу
био
је
красан
један
момак
по
имену
Лазар
.
Он
се
оженио
оне
године
кад
Турци
Србију
на
ново
заузеше
.
Онако
кивни
и
освете
жедни
,
отму
они
Лазареву
младу
и
одведу
,
а
Лазар
,
сиромах
,
на
скоро
после
тога
,
помери
памећу
.
Браћа
његова
често
су
га
доводила
Светоме
Роману
,
те
су
му
духовници
читали
молитве
.
Тога
ради
остављали
су
га
ту
по
читаве
месеце
.
Доцније
се
он
и
прибио
уз
манастир
,
па
је
готово
редовно
боравио
или
у
Светом
Роману
,
или
у
селу
Прњавору
.
Он
је
увек
бос
,
гологлав
,
и
чупав
да
те
је
страх
погледати
га
.
Обично
ћути
,
докле
се
што
не
упита
.
Зла
не
чини
ником
никаква
.
А
чим
проговори
,
одмах
ружи
и
куне
Турке
.
То
су
знали
и
сељаци
,
и
калуђери
,
па
и
многи
Турци
,
али
су
се
чинили
невешти
.
На
сабору
беше
и
тај
Лазар
.
Обучен
како
сваки
дан
тако
и
на
тај
благи
дан
,
он
ходаше
тамо
амо
по
народу
,
па
на
један
мах
стаде
,
и
дрекну
:
—
На
ноге
те
,
људи
!
Крстите
се
!
крстите
се
!
Зар
не
чујете
?
Ено
звони
звоно
на
Лазарици
(
цркви
)
!
Чу
!
Ено
га
и
на
Раваници
!
Ха
!
ха
!
ха
!
Крстећи
се
уз
то
сам
,
Лазар
говораше
:
—
О
,
помози
Боже
!
О
,
помози
Боже
!
А
гле
!
дрекну
он
наново
:
—
Беже
Турци
!
беже
!
беже
!
Ох
,
ох
,
ох
!
Брже
,
брже
,
брже
!
Муња
грома
јури
!
Игра
се
Бог
!
Ћут
’
!
!
Многи
људи
на
сабору
претрнуше
од
страха
слушајући
ове
страшне
речи
из
уста
човека
суманута
.
Једни
ну
почеше
говорити
да
ћути
;
други
се
журно
удалише
од
њега
као
од
човека
кужна
;
трећи
га
нуђаху
да
узме
што
да
пије
,
не
би
ли
престао
...
.
.
Лазар
на
то
не
гледа
;
само
блене
по
сабору
као
човек
без
свести
.
На
један
мах
окрете
се
к
цркви
Светог
Романа
,
рашири
руке
,
погледа
у
небо
и
викну
:
—
Свети
Романе
!
Подигни
Жику
!
Доведи
Стеву
!
Ово
су
све
брљиве
овце
:
ниједна
не
сме
на
вир
,
а
вуци
с
крајева
једну
по
једну
даве
,
даве
,
даве
!
.
.
Говорећи
ово
,
Лазар
показиваше
шакама
како
вуци
даве
овце
...
—
Лазаре
!
Бог
био
с
тобом
,
рећи
ће
ну
Милунко
:
—
какве
су
то
речи
?
Зар
ти
не
знаш
чија
је
ово
земља
?
—
Земља
је
Божја
и
народска
,
а
ти
си
код
очију
слепац
,
божјак
!
одговори
Лазар
и
не
гледајући
у
Милунка
.
—
Тако
се
не
сме
говорити
,
понавља
Милунко
:
—
зашто
ако
чују
Турци
не
ће
рећи
да
то
говори
луди
Лазар
,
него
да
говоре
паметни
домаћини
...
.
.
—
На
тебе
не
ће
посумњати
никад
;
докле
год
ти
Цигани
пишу
по
голенима
,
дотле
се
ти
не
бој
ни
таке
беде
ни
турске
силе
!
...
—
Ти
,
Лазо
,
говориш
данас
као
најпаметнији
човек
;
Бога
ми
ћеш
ти
видети
шта
је
турски
церић
,
него
ћути
!
—
Ако
ућутим
ја
,
као
што
ћуте
други
,
наставља
ова
страховита
луда
:
—
проговориће
Свети
;
проговориће
ово
дрвеће
,
и
ово
камење
,
еј
!
!
!
.
.
У
то
допаде
Игуман
Сава
,
који
је
и
сам
родом
из
села
Трубарева
,
и
зна
Лазара
од
детињства
,
па
му
рече
:
—
Лазо
,
моје
дете
,
ходи
амо
у
ћелију
,
да
ме
нешто
послушаш
:
нико
не
уме
као
ти
!
.
.
Лазар
одмах
оде
.
Лазареве
речи
прожмаше
сав
онај
народ
.
Лазара
су
познавали
готово
сви
;
знали
су
да
он
врло
често
рекне
по
нешто
опоро
за
Турке
;
али
овако
страшних
речи
,
овако
јасних
мисли
,
никад
нико
није
чуо
из
његових
уста
.
—
Ово
није
без
нечега
!
говорили
су
стари
људи
:
—
ово
на
нешто
слути
!
Дај
Боже
да
буде
на
добро
!
...
.
Прости
свет
обично
верује
да
суманути
пре
могу
проказати
вољу
Божију
него
најпаметнији
људи
...
На
сабору
бејаше
,
као
што
рекосмо
,
и
Поп
Марко
из
села
Мозгова
.
То
је
човек
врло
паметан
и
необично
јуначан
.
Турци
га
зову
Дели
-
Поп
,
и
од
њега
много
зазиру
;
Срби
се
у
њега
много
уздају
.
С
њим
у
друштву
беху
дошли
још
Јаћим
и
Стојан
Гојковићи
са
својом
мајком
Петријом
,
с
домаћицама
Смиљаном
и
Магдаленом
,
са
синовима
и
четири
своје
ћери
међу
којима
Марија
и
Милана
беху
најлепше
девојке
у
свем
сабору
.
После
оне
Лазареве
вике
,
умукоше
свирке
,
и
престаше
игре
на
сабору
;
људи
се
почеше
разилазити
сваки
са
својим
родом
и
познаницима
.
Лепо
беше
погледати
на
те
гомилице
народа
које
се
крећу
од
манастира
сваки
к
свом
завичају
.
Сви
ти
људи
,
и
ако
се
разилажаху
на
разне
стране
,
опет
,
полазећи
с
једнога
места
,
са
сабора
,
ношаху
у
срцу
своме
једну
мисао
,
једну
зебњу
,
једну
наду
—
биће
скоро
боја
с
Турцима
!
—
На
што
ово
слути
,
Попе
Марко
!
упита
Јаћим
Попа
Марка
,
кад
у
путу
,
у
њиховој
гомилици
осташе
само
њихови
рођаци
,
пред
којима
се
сме
све
казати
.
—
Ко
ће
знати
,
Јаћиме
,
на
што
то
слути
?
одговори
Поп
:
—
тек
досад
,
кад
год
суманути
почну
нешто
да
слуте
,
свакад
и
наслуте
...
.
.
—
Па
шта
може
наслутити
овај
јадни
Лазар
?
упита
Стојан
Гојковић
у
некој
недоумици
.
—
Може
наслутити
какву
мутљавину
у
народу
,
и
,
ако
да
Бог
,
какво
добро
за
сиротињу
...
.
Ово
Поп
изговори
лагано
,
и
пошто
се
добро
обазре
те
виде
да
су
све
сами
рођаци
око
њега
.
—
Камо
срећа
,
али
мучно
.
Размирица
је
догрдила
народу
.
Не
ће
нико
да
се
бије
.
Сви
кажу
:
"
3ар
нам
је
мало
било
крви
?
Шта
још
хоћете
?
Да
раздражимо
Турке
те
да
нас
са
свим
раселе
из
ове
земље
?
“
Ово
изговори
Јаћим
гласом
веома
невеселим
.
—
Мој
Јаћиме
,
прихвати
Поп
:
—
муке
је
било
баш
доста
,
и
још
ће
је
бити
,
јер
без
муке
не
може
се
свршити
ни
најмањи
посао
,
а
камо
ли
ослобођење
једнога
народа
.
Али
кад
прекипи
трпљење
,
онда
људи
једном
зажмуре
и
сукну
као
стршљенови
...
.
—
Чемерно
ће
ти
данас
сукнути
,
рећи
ће
баба
Петрија
:
—
Стари
остарели
и
онемоћали
,
млади
се
одвикли
од
боја
;
богати
не
ће
,
а
сиромашни
не
могу
—
па
за
Турке
жива
згода
!
—
Та
ће
згода
,
стрина
,
вели
Поп
Марко
:
—
трајати
док
не
дође
време
да
се
поквари
,
а
кад
дође
време
,
устаће
и
богати
и
сиромаси
,
и
старци
и
младићи
,
па
чак
и
ви
жене
.
.
.
.
—
Ох
!
ох
!
учини
баба
и
насмеја
се
.
—
Зими
,
о
Светом
Сави
,
наставља
Поп
:
—
никаква
сила
не
може
истерати
ни
једнога
листића
из
пупољка
,
а
кад
загреје
пролетње
сунце
,
никаква
сила
не
може
уставити
горе
да
не
листа
,
нити
заптити
траве
да
не
расте
!
.
.
Кад
нечем
време
дође
,
оно
мора
бити
.
И
ови
суманути
,
с
којих
сунце
греје
,
кад
почну
овако
говорити
,
на
нешто
слуте
...
.
Као
да
је
то
време
близу
!
.
.
.
Него
ви
,
децо
,
језик
за
зубе
!
И
трава
има
уши
:
можемо
ми
за
час
изгорети
!
...
.
У
том
разговору
Поп
Марко
и
његова
дружина
већ
стигоше
к
ћуприји
на
Рујишкој
реци
,
где
им
ваљаше
пресећи
београдско
-
друм
,
на
ком
Србина
свакад
свако
зло
може
да
снађе
.
За
то
прекидоше
разговор
,
и
пожурише
се
уз
брдо
,
да
што
пре
стигну
у
село
Мозгово
.
ИИ
НА
СЛАВИ
Где
се
Крсно
име
слави
,
ту
и
помаже
“
.
Јаћим
и
Стојан
Гојковићи
из
Мозгова
броје
се
у
људе
имашне
.
А
весела
им
сва
имаштина
!
У
оно
време
,
у
које
пада
ова
наша
прича
,
сва
земља
беше
турска
;
стоку
људима
поједоше
које
војске
,
које
други
турски
окламиши
,
а
кућа
и
зграда
нису
Срби
смели
градити
и
да
су
имали
новаца
.
У
најживљих
људи
куће
беху
земунице
,
или
тескобне
и
мрачне
кровињаре
.
Једино
благо
које
је
Србин
могао
имати
,
једина
његова
снага
и
узданица
,
у
то
доба
,
беху
деца
,
особито
мушка
.
Ком
прирасту
деца
,
и
дохвате
се
рада
,
тај
је
зâр
могао
и
доспети
да
изда
Турцима
небројна
давања
,
и
да
приради
што
за
себе
,
за
своју
кућу
;
а
у
кога
није
било
одрасле
деце
,
нити
какве
друге
јаче
задруге
,
тај
је
ишао
го
и
бос
,
гладан
и
жедан
,
постан
и
жудан
и
на
највеће
годове
.
Јаћим
и
Стојан
беху
срећни
с
породом
:
имаху
обојица
и
синова
и
ћери
,
а
међу
свом
децом
њиховом
одвојиле
беху
необичном
лепотом
,
две
млађе
ћери
њихове
,
Јаћимова
—
Марија
и
Стојанова
—
Милана
.
Оне
беху
тек
ушле
у
17
годину
;
тако
младе
,
необично
лепе
,
и
здраве
,
оне
су
мимо
своје
старије
сестре
изишле
на
глас
као
најлепше
девојке
у
свој
нахији
ражањској
.
Године
1832
Гојковићи
слављаху
своје
крсно
име
,
Светога
Тому
.
Добри
људи
,
гостољубиви
домаћини
,
гозбени
свечари
,
они
имаху
доста
званица
и
гостију
,
а
надали
су
се
и
путницима
и
намерницима
који
су
се
и
онако
често
увраћали
на
њихову
кућу
.
Време
о
Светом
Томи
беше
лепо
;
у
мозговском
присоју
јесење
сунце
грејаше
топло
,
и
чисто
зваше
све
што
је
живо
да
се
нагреје
и
напије
животворне
топлоте
његове
.
—
Сунчајте
се
!
сунчајте
!
чини
ти
се
да
оно
преко
плавога
Јастрепца
говори
људма
и
животињи
:
—
Копаоник
и
Жељин
још
нису
обелели
,
Јастребац
и
Ртањ
још
нису
лица
своја
завили
маглом
,
а
чим
се
они
наљуте
,
ви
мене
не
ћете
сагледати
по
читаве
десетине
дана
!
Сунчајте
се
!
...
.
Свечари
беху
поставили
трпезу
за
госте
пред
кућом
,
у
воћу
,
а
за
гошће
под
стрешком
од
једнога
вајатића
.
Госте
је
нудио
гологлав
Јаћим
,
а
гошће
мајка
му
,
Баба
Петрија
.
Друга
чељад
радила
су
разне
послове
у
кући
и
око
куће
.
Од
девојака
,
Марија
је
највише
доносила
јело
и
пиће
за
гостинску
совру
,
Милана
пак
послушавала
је
око
совре
женске
.
Гости
су
седели
,
јели
,
пили
.
и
разговарали
се
.
Кад
би
пред
по
дне
,
из
куће
изиђе
Јаћимова
жена
Смиљана
носећи
у
рукама
на
једној
проји
славски
колач
,
и
на
колачу
крсну
свећу
,
неколико
груменова
тамњана
,
и
нешто
цвећа
—
све
покривено
чистим
белим
пешкиром
.
Колач
Смиљана
спусти
у
горњи
крај
совре
,
на
онда
приђе
к
Јаћиму
,
као
домаћину
,
те
га
пољуби
у
руку
;
после
њега
ижљуби
она
у
руку
све
госте
почињући
од
горњега
чела
.
—
Жива
била
,
и
сретан
ти
колач
!
одговара
јој
сваки
,
дајући
руку
да
пољуби
.
Колачар
,
Миладин
Цонић
,
међу
тим
,
да
колач
не
би
стајао
покривен
,
скиде
пешкир
с
њега
и
пружи
га
домаћици
.
Смиљана
,
после
тога
,
донесе
Јаћиму
малу
кадионицу
са
жаром
;
домаћин
узе
с
колача
свећу
,
прекрсти
се
,
пољуби
свећу
,
па
,
окренувши
се
гостима
свима
,
рече
:
—
Простите
и
благословите
,
да
палимо
свећу
Богу
,
и
Светом
Томи
!
—
Бог
и
Ристос
!
одговорише
гости
,
и
сви
усташе
на
ноге
,
и
поскидаше
капе
.
Домаћин
упали
свећу
,
усу
у
кадионицу
тамњана
,
и
кад
се
разгори
,
окади
најпре
свећу
,
говорећи
:
—
Да
се
помолимо
Господу
Богу
!
Господе
,
Боже
благи
,
помози
,
разговори
,
и
обрадуј
,
молим
ти
се
!
Говорећи
то
,
окади
све
госте
низа
совру
.
Вративши
се
оздо
,
и
кадећи
свећу
по
други
пут
,
он
говори
:
—
Да
се
помолимо
Господу
Богу
,
и
данашњем
светитељу
.
Боже
,
и
данашњи
красни
данче
,
Свети
Томо
,
славо
моја
!
помози
и
обрадуј
,
молим
ти
се
!
И
опет
окади
све
низа
совру
.
Кад
се
врати
по
трећи
пут
да
окади
свећу
,
он
рече
:
—
Да
се
помолимо
Господу
Богу
и
Светој
Тројици
,
Светој
Петци
и
Светој
Недељи
.
Оне
у
години
често
долазе
,
вас
грешне
налазе
,
да
не
(
нас
)
избаве
од
сваке
муке
и
душманске
руке
!
“
Кад
сврши
и
треће
кађење
низа
совру
,
и
врати
се
у
горње
чело
,
узе
чашу
и
рече
:
—
Заповедајте
сви
редом
!
—
У
добри
час
!
одговорише
гости
.
—
Да
пијемо
,
продужава
домаћин
:
—
по
чашу
вина
за
славе
и
закона
.
Где
се
слава
славила
и
дизала
,
ту
и
помагала
!
Наславила
род
и
берићет
,
живот
и
здравље
,
слогу
и
правду
!
Сад
наздрави
Чика-
Арсенију
који
сеђаше
до
колачара
.
Докле
сви
у
соври
,
па
и
домаћин
,
окусише
од
вина
„
за
славе
и
закона
“
,
дотле
гости
два
и
два
певају
:
Ко
за
славе
вино
пије
Помози
му
Бог
!
Помози
му
Бог
!
„
Помогла
му
слава
Божја
И
сâм
Господ
Бог
!
И
сâм
Господ
Бог
!
“
Кад
се
ућуташе
певачи
у
мушкој
соври
,
отпеваше
жепе
:
„
Помогла
му
слава
Божја
И
сâм
Господ
Бог
!
И
сâм
Господ
Бог
!
“
Кад
се
то
сврши
,
домаћин
наточи
чашу
вина
,
и
стави
је
пред
колачара
.
Колачар
узе
нож
и
колач
,
па
,
окренувши
се
гостима
,
рече
:
—
Простите
,
и
благословите
да
сечемо
колач
Богу
и
Светом
Томи
!
—
Бог
и
Ристос
!
одговорише
они
.
Колачар
се
прекрсти
,
и
поче
резати
колач
,
говорећи
:
—
У
славу
и
част
Светоме
Томи
!
па
на
један
мах
стаде
насред
колача
и
викну
:
—
Пиши
шта
ћеш
,
домаћине
;
запе
плуг
за
пањ
!
—
Ардов
вина
и
печена
свиња
!
рече
домаћин
смешећи
се
.
Тад
колачар
пререза
колач
у
накрст
,
прели
га
вином
на
четири
места
,
говорећи
:
—
Ва
име
оца
,
амин
;
и
сина
,
амин
;
и
светога
духа
,
амин
.
И
,
колико
се
могаше
,
врати
оно
вино
с
колача
у
чашу
.
Сад
к
њему
приступи
Јаћим
;
и
њих
двојица
узеше
колач
обема
рукама
,
а
гости
који
могаху
прихватише
га
бар
по
једном
руком
,
и
почеше
га
окретати
онако
како
се
сеје
жито
,
говорећи
:
—
Господе
помилуј
,
Господе
помилуј
,
Господе
помилуј
!
Окренувши
колач
једном
,
издигнуше
га
на
рукама
говорећи
:
—
Величај
Боже
дом
и
домаћина
!
Величај
Боже
дом
и
домаћина
!
Величај
Боже
дом
и
домаћина
!
Гости
сад
пустише
колач
;
а
колачар
и
домаћин
преломише
га
,
саставише
поле
једну
уз
другу
,
и
три
пута
пољубише
колач
и
пољубише
се
у
образ
,
говорећи
:
—
Ристос
посред
нас
!
По
том
обојица
разломише
сваки
своју
полу
на
четврти
,
па
из
левих
руку
,
онако
у
на
крст
,
спустише
на
совру
,
из
десне
пак
колачар
метну
на
полицу
,
а
домаћину
приступи
домаћица
са
ситом
,
те
његову
четврт
прими
у
сито
„
да
је
сита
година
.
“
Јаћим
још
извади
један
динар
(
стари
)
,
те
спусти
домаћици
у
сито
,
среће
ради
.
За
тим
узе
чашу
вина
и
,
као
нудећи
је
свима
гостима
,
рече
—
Заповедајте
!
—
Старији
Бог
,
па
домаћин
!
одговорише
они
.
Онда
се
он
прекрсти
,
поклони
се
њима
,
па
поче
:
—
’
Вала
и
поклон
свима
редом
!
Писмо
за
славе
и
закона
;
сад
да
пијемо
за
крста
и
крсних
имена
:
где
се
крсно
име
помињало
ту
и
помагало
!
И
наздрави
Стојку
Митрићу
.
Стојко
опет
наздрави
колачару
Миладину
.
За
то
време
гости
певају
два
и
два
:
„
Ко
пије
вино
за
крсно
име
,
Помоз
’
му
,
Боже
,
и
крсно
име
!
“
Пошто
сви
гости
и
сви
кућани
сркнуше
од
вина
за
крсно
име
,
домаћин
рече
:
—
Да
се
приклонимо
Господу
Богу
,
и
данашњем
светитељу
!
Гости
се
приклонише
крстећи
се
неколико
пута
;
по
том
метнуше
капе
на
главе
,
и
поседаше
,
говорећи
:
—
Нека
је
на
здравље
!
Да
Бог
дâ
са
срећом
!
Тек
што
гости
поседаше
,
а
пред
вратницама
стадоше
четири
коњаника
који
дођоше
одонуд
од
Суботинца
.
Јаћим
погледа
у
Стојана
,
а
Стојан
с
двоје
момчади
похита
те
отвори
вратнице
,
поздрави
се
с
путницима
,
прими
од
њих
коње
и
предаде
момчадма
,
а
путнике
поведе
пред
кућу
к
соври
.
Стари
се
гости
смакоше
један
до
другога
те
новима
начинише
место
у
првом
челу
.
То
беху
Голуб
из
Бањске
Јошанице
,
Иван
Тривунац
из
Суботинца
,
и
два
млада
лична
момка
,
непозната
.
Једноме
од
њих
беше
име
Јованча
,
а
другоме
Милисав
.
Голуб
их
приказа
као
калаузе
који
траже
стоке
за
чувеног
трговца
Газда-Марка
.
Они
беху
одевени
онако
како
се
обично
носе
марвени
трговци
:
тек
се
ипак
у
њих
опажаше
нешто
што
се
не
виђа
свакад
у
калауза
:
опажаше
се
већа
слобода
у
кретању
и
у
беседи
,
и
у
понашању
нешто
јуначко
,
нешто
заповедничко
,
место
обичне
гипкости
трговачке
.
Јованча
,
разговарајући
се
с
људма
за
совром
,
казиваше
да
је
био
у
Тимоку
,
и
да
је
,
прешавши
отуд
,
ударио
на
Голуба
у
Јошаници
;
а
Милисав
опет
био
је
,
вели
,
у
Крушевачкој
,
па
отуда
прешао
у
наију
ражањску
,
и
у
Суботинцу
,
код
Ивана
,
састали
су
се
сви
.
Отуд
су
дошли
амо
Гојковићима
на
славу
,
надајући
се
да
ту
од
људи
дознаду
где
има
добре
стоке
,
и
каква
јој
је
цена
.
Још
се
они
,
тако
седећи
,
не
обредише
другом
чашом
,
а
дође
слепац
с
гуслама
,
да
мало
гостима
погуди
,
да
помене
што
је
било
некад
,
и
да
подсети
што
може
бити
опет
...
.
.
Слепац
се
намести
уз
један
орах
,
затеже
жице
,
намаза
гудало
,
па
развуче
,
а
гости
се
ућуташе
:
сви
очекиваху
шта
ће
песма
казивати
.
Слепац
је
гудио
дуже
—
час
подижући
главу
као
,
јадан
,
да
гледа
у
нешто
,
а
час
спуштајући
је
,
или
окрећући
је
на
страну
,
као
да
боље
чује
јеку
од
својих
гусала
.
У
један
мах
викну
:
„
Мили
Боже
,
на
свему
ти
хвала
!
Кад
се
ћаше
по
земљи
Србији
По
Србији
земљи
да
преврне
,
И
да
друга
постане
судија
,
Ту
кнезови
нису
ради
кавзи
,
Нит
’
су
ради
изелице
Турци
,
Ал
'
је
рада
сиротиња
раја
Која
глоба
давати
не
море
,
Ни
трпети
турскога
зулума
;
И
ради
су
Божји
угодници
,
Јер
је
крвца
из
земље
проврела
Земан
дошао
,
ваља
војевати
.
За
крст
часни
крвцу
пролевати
,
Сваки
своје
да
покаје
старе
!
...
.
Докле
чудни
слепац
певаше
овај
почетак
од
страшне
Вишњићеве
песме
,
дотле
многе
госте
пробијаше
зној
;
а
Голуб
,
Иван
,
Јованча
,
и
Милисав
погледаху
један
у
другога
,
и
као
да
се
нешто
очима
договараху
.
У
дно
совре
сеђаше
познати
Милунко
Чанколиз
,
од
кога
су
зебли
сви
који
су
га
познавали
ко
је
и
какав
је
.
Кад
слепац
преста
,
Милунко
упита
првога
до
себе
госта
:
—
Одакле
је
овај
слепац
?
—
А
шта
знам
ја
?
одговори
гост
:
—
Слепац
је
од
свукуд
:
иде
за
вођом
,
проси
за
Бога
,
те
се
храни
хлебом
!
.
.
—
Оваком
песмом
он
нама
гура
угарак
у
куће
,
настави
Милунко
.
.
—
Ти
се
бар
немаш
рашта
плашити
од
угарка
!
рече
с
друге
стране
совре
Андрија
Мали
,
хотећи
подсетити
Милунка
да
он
управо
и
нема
куће
.
Међу
тим
,
домаћин
,
опазивши
шта
учини
ова
кратка
песма
,
пружи
слепцу
врч
с
вином
и
рече
:
—
На
!
окваси
грдо
:
биће
јасније
!
Слепац
се
напи
;
врати
домаћину
врг
,
па
на
ново
повуче
гудало
,
али
баш
кад
хтеде
да
викне
,
Јаћим
спази
на
вратницама
Турчина
Суљу
,
настојника
мозговскога
спахије
Френчевића
,
па
приђе
к
слепцу
и
шану
му
:
—
Турчин
!
Слепац
смота
гусле
у
торбу
,
и
пође
у
кућу
,
божем
да
руча
.
Кад
би
поред
совре
,
Јованча
му
даде
у
руку
небушену
цванцику
.
Слепац
,
опипавши
дар
,
рече
:
—
Хвала
газда
!
Гљај
готивно
!
Јованча
се
промени
у
лицу
,
кад
чу
те
две
речи
!
И
Јаћим
и
Стојан
истрчаше
чак
на
вратнице
пред
Суљу
,
уведоше
га
у
авлију
,
и
пратећи
га
ка
гостима
који
сви
пођипаше
на
ноге
,
Јаћим
рече
:
—
Ево
,
трговци
,
ага
ће
вам
најбоље
казати
где
има
добре
стоке
!
И
одмах
показа
Суљи
да
су
Јованча
и
Милисав
калаузи
чувенога
Газда
-
Марка
,
трговца
,
и
да
су
дошли
да
разберу
има
ли
стоке
,
и
по
што
је
?
—
Пеки
,
море
рајо
,
пеки
!
вели
Суља
.
Благо
селу
у
које
свраћају
трговци
,
а
тешко
селу
у
које
свраћају
хајдуци
!
Наместивши
се
на
прво
место
,
он
поче
јести
,
али
не
пијаше
ништа
.
Како
је
дошао
Суља
,
престала
је
песма
и
весеље
;
само
се
говорило
о
овновима
,
о
козама
,
о
лоју
на
козарама
,
и
о
проходњи
на
пијацама
...
.
Милунко
се
,
по
свом
обичају
,
неколико
пута
накашља
и
гласније
насмеја
,
али
Суља
и
не
погледа
на
њега
.
Марија
,
дворећи
госте
,
често
погледаше
у
Јованчу
,
и
мишљаше
у
себи
—
За
име
Бога
,
да
красна
момка
!
Дан
јесењи
прође
док
удариш
длан
о
длан
!
Није
Суља
седео
дуго
,
а
већ
сунце
зађе
за
Копаоник
,
и
сумрак
се
поче
хватати
.
Турчин
се
диже
да
иде
у
свој
стан
.
Смиљана
,
Маријина
мајка
,
испраћајући
га
,
даде
му
једне
беле
чарапе
.
Примајући
дар
,
Суља
рече
:
—
Смиљана
!
гледај
те
удај
што
пре
ону
млађу
ћер
,
не
ће
бити
с
горега
!
—
А
што
,
Ага
,
да
убијам
срећу
старијој
сестри
?
—
Ништа
ти
више
не
могу
казати
;
страх
ме
је
да
вас
не
нађе
какво
зло
,
а
у
вашој
сам
кући
јео
хлеба
и
соли
...
.
Смиљана
се
забрину
;
али
посао
у
кући
беше
у
тај
мах
пречи
,
с
тога
немаде
кад
ником
ни
да
каже
што
чу
од
Суље
.
Милана
пак
,
Стојанова
ћи
,
находећи
се
махом
око
женске
совре
,
није
добро
пи
разгледала
све
госте
у
мушкој
соври
.
Тек
други
дан
,
кад
гости
већ
полажаху
,
смотри
она
боље
Милисава
и
Јованчу
,
па
јој
се
учини
да
је
Милисав
веома
угодан
момак
...
.
.
Јованча
,
поред
све
пажње
коју
је
обраћао
на
људе
,
на
слепца
,
и
на
Суљу
,
имаше
кад
да
сагледа
и
Марију
.
Она
му
се
учини
девојка
необично
лепа
.
Да
му
слепац
не
рече
оне
проклете
две
речи
:
Гљај
готивно
,
он
би
у
Гојковића
славио
до
гостињскога
дана
!
.
.
На
окриље
рано
спремаху
се
Голуб
,
Иван
,
Јованча
,
и
Милисав
да
иду
.
С
њина
пође
и
Јаћим
„
да
им
покаже
пут
“
,
а
Стојан
оста
да
дочекује
госте
који
дођу
„
на
појутарје
.
“
Марија
,
с
кондиром
вина
,
испраћујући
оца
и
госте
,
вребаше
прилику
да
баци
очи
на
Јованчу
.
Беше
јој
до
Бога
жао
што
тако
мало
гостова
тако
мио
гост
!
И
Јованча
беше
нешто
збуњен
;
у
забуни
својој
заборави
арбију
,
и
врати
се
да
је
узме
.
Марија
му
је
додаде
.
—
У
здрављу
,
сејо
!
рече
он
мучећи
се
да
арбију
задене
за
силаје
.
—
Срећан
пут
!
одговори
девојка
.
—
Да
Бог
дâ
,
да
се
скоро
видимо
!
—
Да
Бог
да
!
понови
Марија
,
и
нехотице
уздахну
.
Гости
с
Јаћимом
одоше
.
Марија
се
врати
у
кућу
па
,
остављајући
на
полицу
кондир
с
вином
,
обори
и
разби
највећи
свечарски
лонац
!
Од
тога
се
сирота
девојка
толико
збуни
и
застиде
,
да
у
лицу
порумене
као
жеравица
.
—
На
његову
главу
,
убавице
!
рече
јој
снаха
Живка
:
—
Чика
данас
,
на
своје
крсно
име
,
оде
с
трговцима
,
...
нека
је
то
сав
зијан
,
да
га
већа
штета
не
сретне
!
...
.
Марија
захвално
погледа
у
ову
добру
снаху
,
која
том
беседом
баци
засторак
на
буру
која
срце
њено
толико
потресаше
у
тај
мах
!
ИИИ
ЗАКЛЕТВА
„
Ко
издао
,
издало
га
лето
!
Не
имао
од
срца
порода
,
Ни
мушкога
,
ни
девојачкога
!
Рђом
кап’о
док
ну
је
колена
!
“
Народна
клетва
.
У
реци
села
Подгорца
,
северозападно
од
планине
Буковика
а
јужно
од
брда
Бабе
,
има
стара
црквина
која
се
зове
„
Свети
Петар
.
“
Та
је
црква
некад
служила
и
певала
,
а
сад
је
сва
обрасла
павитом
.
Турска
је
сила
растерала
попове
њене
;
време
јој
је
пробило
сводове
,
и
сваки
дан
рони
камен
по
камен
од
трошних
зидова
њених
;
али
народ
из
околних
села
памти
да
је
то
место
свето
,
да
су
се
ту
људи
збирали
на
молитву
,
на
разговор
,
на
договор
,
а
и
на
весеље
.
Многи
мисле
да
је
и
данас
то
место
врло
згодно
за
све
важне
и
свете
послове
...
На
окриље
Светога
Томе
,
1832
,
код
„
Светога
Петра
“
освану
неколико
људи
из
околних
села
.
Међу
њима
се
може
поменути
Стојан
Јовановић
,
из
Лешја
;
Милета
Карабаш
,
из
Кривог
Вира
;
Милосав
Браљинац
,
из
Браљине
;
Раја
из
Ћићевца
,
и
Поп
Марко
из
Мозгова
.
Јаћим
Гојковић
из
Мозгова
с
Голубом
из
Јошанице
,
с
Иваном
из
Суботинца
,
и
с
Јованчом
и
Милисавом
,
калаузима
,
спусти
се
ка
„
Светоме
Петру
“
међу
те
људе
.
Ко
би
у
тај
мах
погледао
на
тај
скуп
,
опазио
би
да
су
то
све
познаници
,
и
да
напред
знају
рашта
ту
долазе
,
јер
се
здраве
и
питају
онако
,
као
они
који
су
се
тек
јуче
растали
.
Излазећи
малко
пред
Јаћима
и
бегову
дружину
,
Поп
Марко
рече
:
—
Добро
ви
стигосте
!
—
Па
и
нисмо
!
одговори
Јаћим
:
—
ударисмо
,
божем
,
прече
па
се
уверисмо
да
је
преко
прече
а
около
ближе
!
.
.
И
ово
показује
да
су
се
ови
људи
рочили
,
да
се
тај
дан
састану
код
„
Светог
Петра
.
“
Пошто
се
сви
поздравише
,
и
упиташе
за
здравље
,
уђоше
у
црквину
,
прекрстише
се
,
целиваше
остатке
од
светаца
на
зидовима
,
па
поседаше
неки
на
зид
,
неки
на
камен
,
а
неки
стајаху
те
гледаху
да
откуд
не
лупе
какви
незвани
гости
.
—
Столе
,
брате
!
рече
Јованча
Стојану
из
Лешја
:
—
овде
смо
јамачно
сви
своји
?
—
Од
мене
се
бој
,
одговори
Стојан
:
—
а
од
ових
се
не
бој
ни
једнога
!
—
Кад
је
тако
,
настави
Јованча
:
—
онда
чујте
поздрав
од
Кнеза
Милоша
.
Цареви
су
додали
да
се
ви
сједините
са
Шумадијом
,
а
Турци
не
ће
да
вас
пусте
.
Кажу
,
да
ви
водите
под
њима
него
са
нама
!
!
.
—
Лажу
!
лажу
!
рукну
у
један
мах
неколико
гласова
.
—
Тако
њима
вели
и
Кнез
Милош
;
а
они
одговарају
овако
:
„
Кад
та
раја
не
воли
под
нама
,
што
се
не
буни
?
Да
јој
није
добро
,
бунила
би
се
она
,
као
што
се
бунила
досад
толико
пута
!
“
За
то
треба
да
се
народ
дигне
на
оружје
,
а
Кнез
Милош
ће
онда
чинити
оно
што
он
зна
.
—
Ми
смо
готови
,
вели
Стојан
:
—
дотужало
нам
је
зло
;
али
чекамо
знак
отуда
испреко
Мораве
.
—
Знак
вам
је
прво
зло
које
учине
Турци
!
Чим
они
кога
спопадну
и
убију
на
правди
,
или
осрамоте
какво
чељаде
,
или
учине
друго
које
безакоње
...
...
—
Ваља
да
говоримо
право
,
вели
Браљинац
:
—
народ
је
досад
грдно
пострадао
,
па
се
боји
нових
невоља
.
Толико
су
пута
говорили
људи
:
„
Е
,
неста
Турака
!
пропаде
турска
царевина
!
“
а
кад
после
,
од
некуд
се
нађе
Турака
толико
да
нама
од
њих
крваве
сузе
полете
на
очи
!
—
Тако
је
,
тако
!
прекиде
га
неки
Прван
Киселица
,
из
села
Мађара
:
—
Ми
се
не
можемо
повратити
за
сто
година
од
дојакошњег
ратовања
.
И
зар
сад
на
ново
да
зовемо
турску
сабљу
на
свој
врат
?
Сви
кажу
"
Цареви
су
нам
додали
!
“
А
што
нам
то
цареви
не
јаве
;
да
знамо
,
и
да
смо
увер’ни
,
да
ту
нема
никакве
варанције
?
...
—
Цареви
се
,
Прване
,
не
могу
начинити
калаузи
као
ово
ја
и
Милисав
,
вели
Јованча
:
—
они
не
могу
заћи
од
села
до
села
и
звати
људе
.
Од
њих
је
доста
кад
хоће
оно
што
жели
народ
.
Ако
ли
овај
народ
жели
остати
под
Турцима
,
онда
нема
ништа
од
нашега
састанка
,
и
ја
и
Милисав
да
измичемо
док
смо
читави
!
—
Немојте
ви
бегати
!
Не
ће
вама
бити
ништа
,
вели
Прван
:
—
него
се
ми
разговарамо
као
људи
.
А
као
за
што
Кнез
Милош
не
пређе
с
војском
,
и
не
отера
ове
Турке
,
кад
су
то
цареви
додали
,
па
ми
после
њему
да
плаћамо
што
је
право
?
—
Оно
може
и
тако
,
Прване
,
вели
Стојан
:
—
тек
се
онда
не
би
казало
:
„
Хоће
народ
да
се
ослободи
!
“
него
би
се
рекло
:
„
Хоће
Кнез
Милош
да
шири
своју
државу
“
,
па
би
они
који
су
јачи
њега
по
кауку
!
—
Чујте
,
браћо
,
како
ја
мислим
,
рече
Милета
из
Крива
Вира
:
—
народ
је
народ
;
никад
сви
не
ће
бити
ни
сложни
ви
стижни
,
али
ово
зашто
смо
се
ми
састали
хоће
сви
бољи
и
први
људи
!
За
њих
ја
стојим
добар
!
...
.
—
Море
,
хоће
сви
из
реда
!
рећи
ће
Поп
Марко
:
—
Зар
не
видите
како
од
неког
доба
и
деца
слуте
на
бој
?
Нико
им
не
каже
него
им
се
још
закраћује
,
а
она
,
после
сваке
кише
,
само
граде
од
кала
топове
и
пљескају
у
прошће
,
божем
пуцају
и
бију
се
.
А
сећате
ли
се
шта
оно
рече
Луди
Лазар
о
Госпођи
код
Светог
Романа
?
Оно
сад
зна
и
мало
и
велико
!
Народ
је
као
вода
за
мотиком
:
куд
пођу
први
људи
,
туда
иду
сви
.
Што
се
год
препуни
,
мора
се
прелити
,
а
турска
се
сила
превршила
,
она
сад
већ
сама
себе
једе
.
Само
ми
да
смо
сложни
и
договорни
:
кад
почнемо
,
да
почнемо
сви
у
један
мах
!
...
—
И
ја
се
не
ћу
издвајати
из
људи
,
вели
на
ново
Прван
:
—
само
кажем
да
је
то
врло
тежак
посао
.
—
Није
као
што
се
чини
,
Прване
,
рећи
ће
Голуб
:
—
може
бити
,
да
ће
се
ова
буна
свршити
а
да
не
погине
ни
један
човек
!
...
—
Ба
!
Свадба
без
меса
не
бива
,
мој
Голубе
;
тако
се
говори
док
се
народ
не
заљуља
;
а
кад
се
год
на
Турке
устаје
,
свакад
ваља
метнути
главу
у
торбу
!
...
—
Бога
ми
,
треба
!
вели
Поп
Марко
:
—
тако
и
ја
мислим
,
а
ако
прође
без
штете
,
наша
је
срећа
!
—
Тако
да
говоримо
,
додаје
Прван
:
—
да
се
не
варамо
!
—
Е
па
шта
да
кажемо
ми
Кнезу
Милошу
?
упита
Јованча
.
—
Кажите
му
,
да
смо
ми
сви
спремни
,
одговори
Стојан
из
Лешја
:
—
само
се
не
можемо
дуго
одржати
.
За
то
,
чим
се
ми
закрвимо
.
нека
он
гледа
да
се
ствар
час
пре
расправи
;
јер
ће
се
сиротиња
брзо
уморити
...
.
—
Тако
,
тако
!
повикаше
многи
из
окола
.
—
Онда
на
то
да
се
закунемо
,
рећи
ће
Поп
Марко
,
па
да
се
журимо
одавде
:
може
нас
ко
опазити
.
И
одмах
извади
своје
књиге
и
крст
,
натаче
на
врат
петрахиљ
а
крст
стави
на
црквени
зид
.
Људи
поустајаше
,
скидоше
капе
,
и
почеше
се
крстити
.
Поп
очита
једну
кратку
молитву
,
па
онда
рече
те
сви
дигоше
у
вис
три
прста
,
и
за
њим
изговорише
ове
речи
:
„
Целивамо
овај
часни
крст
,
и
кунемо
се
да
ћемо
устати
на
Турке
;
кунемо
се
својом
срећом
да
се
не
ћемо
издати
!
„
Ко
издао
издало
га
лето
;
не
имао
од
срца
порода
,
ни
мушкога
,
ни
девојачкога
;
рђом
капао
док
му
је
колена
!
“
После
тога
,
сви
се
прекрстише
,
пољубише
крст
,
ижљубише
се
међу
собом
,
и
зађоше
те
целиваше
остатке
од
светитеља
који
се
још
познају
на
зидовима
од
цркве
Светог
Петра
.
Мало
после
тога
,
ти
се
људи
жураху
сваки
своме
завичају
:
Јаћим
,
Иван
,
и
Поп
Марко
враћаху
се
у
Мозгово
;
Голуб
и
Милета
се
упутише
преко
планине
у
Криви
Вир
;
Стојан
се
врати
у
Лешје
;
Браљинац
и
Раја
отпратише
Јованчу
и
Милисава
на
Мораву
,
да
их
кришом
на
поуздану
броду
претуре
у
Темнић
.
Прван
пак
,
враћајући
се
преко
Мечке
,
сам
шапташе
:
—
Ако
могадне
бит
’
што
у
брзо
,
ђене
,
ђене
;
ако
ли
се
отегне
—
зло
и
наопако
!
Тек
кад
хоће
сви
,
хоћу
и
ја
;
не
ћу
да
ме
људи
пљују
!
Разиђоше
се
на
разне
стране
,
а
сви
однеше
једну
исту
мисао
:
Кад
сила
пређе
меру
,
кад
притиснути
народ
осети
довољну
снагу
у
себе
,
у
кратко
рећи
,
кад
дође
време
да
се
устаје
:
тада
мора
устати
и
онај
који
вели
да
не
ће
!
...
.
ИВ
БУНА
Буну
обично
спремају
врло
многи
посленици
,
а
запали
је
често
само
једна
случајна
варница
.
У
Крушевцу
је
Ибишева
кавана
једина
у
коју
долазе
најодабранији
Турци
.
Необична
је
слика
и
прилика
једна
турска
кавана
кад
су
у
њој
сами
Турци
.
У
такој
кавани
обично
је
свуд
уза
зидове
намештен
дашчани
креветац
(
миндерлук
)
на
ком
гости
седе
,
пуше
,
пију
каву
,
и
слушају
онога
који
што
говори
.
У
Турака
је
обичај
,
који
се
држи
као
закон
,
кад
један
говори
сви
други
ћуте
и
слушају
га
.
Нови
гост
,
ушавши
у
кавану
,
не
говори
ником
ништа
,
него
разгледа
где
има
празна
места
,
па
се
онамо
упути
и
намести
.
Тек
кад
седне
,
окреће
се
он
к
онима
које
је
у
кавани
затекао
,
и
јавља
им
се
речима
:
—
Мерхаба
!
или
:
Сабан-хаир-олсун
!
Говорећи
то
,
он
чини
руком
темена
,
то
јест
,
врховима
својих
прста
додирује
своје
прси
,
своја
уста
,
и
своје
теме
.
А
то
кажу
да
значи
:
„
У
срцу
те
носим
,
устима
те
љубим
,
а
на
глави
ти
место
дајем
од
великог
поштовања
“
!
Они
му
на
то
одговарају
:
—
Алах-рази-олсун
!
Те
своје
речи
пропраћају
и
они
таким
истим
теменима
.
Нови
гост
напуни
своју
лулу
а
кавеџија
му
донесе
жишку
,
те
и
он
замагли
,
За
тим
му
се
донесе
кава
;
и
,
ако
га
то
части
који
од
оних
који
седе
,
кафеџија
,
приносећи
му
каву
,
рекне
:
—
Джаба
!
Све
то
бива
тако
тихо
,
да
би
се
мушица
чула
кад
зуји
.
Ако
који
узме
што
да
прича
,
сви
други
слушају
и
пазе
.
Веома
би
било
неуљудно
не
слушати
беседника
,
ма
он
говорио
најнесланије
лажи
.
Нико
му
се
неће
ни
осмехнути
,
а
то
ли
противречити
.
Еле
у
Ибишевој
кавани
,
у
Крушевцу
,
беше
једно
јутро
,
пред
Митров
дан
1832
,
доста
Турака
.
Неки
Смаил
-
Ага
причаше
а
други
слушаху
.
Смаил-Ага
је
много
ишао
по
свету
,
много
чуо
,
много
видео
,
па
има
шта
казивати
.
У
то
доба
је
Султан
имао
рат
с
Мисиром
.
О
Мемед
-
Алији
говорило
се
тада
много
у
свој
Јевропи
а
камо
ли
у
Турској
.
Приповедач
казиваше
како
је
сам
био
у
Мисиру
,
и
како
је
видео
силу
и
богатство
Мемед
-Алино
.
—
Турске
ми
вере
,
нема
така
блага
у
нашега
падише
!
Очима
сам
ја
својима
гледао
Мемед
-Алину
магазу
као
одавде
до
Мораве
!
У
тој
магази
наређани
су
пуни
џакови
с
једне
и
с
друге
стране
,
а
средином
је
пролазак
.
У
једним
је
џаковима
пиринач
,
а
у
другима
чисти
бисер
!
.
.
„
Једнога
дана
,
продужава
он
,
зовне
мене
Мемед
-
Алија
на
ручак
.
Не
ћу
вам
казивати
каква
су
била
јела
;
не
бих
умео
ни
побројати
их
;
али
на
послетку
би
чудо
.
Требаше
да
нам
изнесу
пилав
.
Знате
да
се
у
нас
Турака
сваки
ручак
завршује
пилавом
.
Али
нама
не
износе
пилава
!
Чекасмо
дуго
:
најпосле
,
Мемед-Алија
рече
:
—
Хане
пилав
,
чоџук
!
Ашчија
приђе
и
нешто
му
на
ухо
шану
Мемед
-
Алија
се
на
то
насмеја
и
рече
:
—
Кад
је
такав
късмет
,
нека
буде
и
без
пилава
!
И
устанемо
од
ручка
без
пилава
!
.
Кад
—
шта
је
било
?
Ашчија
,
пристављајући
пиринач
,
помео
,
па
место
пиринча
,
приставио
бисера
,
а
бисер
се
није
могао
скувати
!
Те
тако
наш
ручак
би
без
пилава
!
...
.
“
Кад
Смаил-Ага
сврши
ову
причу
,
нико
му
не
рече
ништа
;
нико
се
и
не
осмехну
!
Толико
Турци
поштују
онога
,
који
њих
хоће
да
забавља
!
...
У
то
уђе
у
кавану
неки
Мустава
Бели
.
Он
се
скоро
вратио
из
Видина
,
куда
је
ишао
за
со
.
Тамо
је
видео
Ага
-
Пашу
;
прошао
је
кроз
Зајечар
,
Тимочку
Паланку
(
Гургусовац
)
,
и
кроз
Бању
,
знаће
зар
казати
што
ново
.
И
доиста
Мустафа
поче
причати
како
су
му
у
Зајечару
,
у
Гургусовцу
,
и
у
Бањи
говорили
Турци
,
да
се
раја
веома
похасила
;
да
неки
Коџа
-Милошеви
људи
,
божем
трговачки
калаузи
,
муте
по
народу
и
спремају
нову
буну
;
како
му
је
тако
нешто
нехотице
наговестио
и
Дели
-
Поп
Марко
из
Мозгова
,
и
,
најпосле
,
како
су
устали
неки
пророци
по
селима
те
казују
за
Турке
све
горе
од
горега
,
а
раји
пророкују
добро
.
И
сад
им
Мустава
исприча
што
му
је
у
Мозгову
казивао
Милунко
Чанколиз
да
је
говорио
Луди
Лазар
код
Св
.
Романа
на
сабору
о
великој
Госпођи
,
„
да
звони
звоно
на
Лазарици
и
на
Раваници
!
“
—
Аџаип
!
аџаип
!
!
рече
стари
Ибиш
;
остали
се
згледаше
:
--
Није
то
на
добро
,
настави
старац
:
—
Кад
год
манити
стану
пророковати
зло
,
онда
се
добру
није
надати
!
—
Хај
!
хај
!
уздахнуше
њих
два
три
,
и
одбише
густе
димове
.
Наста
мртва
тишина
за
неколико
тренутака
.
—
Иншалах
,
рећи
ће
Осман-Бег
Френчевић
:
—
и
то
ће
изаћи
на
добро
!
А
где
ће
манит
човек
и
говорити
паметних
речи
?
Прођите
се
тих
беспослица
.
То
су
Власи
изумели
да
поплаше
Турке
.
Бош
лакрдија
!
Ја
ћу
сутра
у
Мозгово
да
огрћем
винограде
.
Зубе
ћу
у
грло
сасути
свакоме
ко
се
усуди
само
да
регне
!
...
„
—
Ешкосън
,
соколе
!
рече
Мехмед-Ага
Софијанац
,
који
увек
жали
што
се
раја
боље
не
стегне
,
понављајући
као
какву
аксиому
ове
речи
:
—
Без
тврд
забитлук
царство
не
се
држи
!
...
.
—
Све
би
то
било
ласно
,
рећи
ће
стари
Ибиш
,
после
дужег
ћутања
:
—да
није
онога
у
Крагујевцу
;
али
су
његови
прсти
врло
дугачки
...
.
Ваља
се
вардити
мудро
,
да
се
доцније
не
кајемо
...
.
.
—
Ја
сам
се
кајао
,
мој
Ибиш
-
Ага
!
кад
нисам
рају
стезао
,
вели
силни
Френчевић
:
—
а
кад
год
сам
је
стегао
,
спавао
сам
мирно
...
.
.
Иза
тога
наста
мртва
тишина
у
кавани
...
.
.
У
задушни
четвртак
,
пред
Митров
дан
,
1832
,
готово
цело
село
Мозгово
бејаше
истерано
да
огрће
винограде
својим
спаијама
,
богатим
Френчевићима
,
који
су
имали
своје
дворове
и
у
Нишу
и
у
Крушевцу
,
а
у
то
доба
се
нахођаху
у
овој
последњој
вароши
.
Френчевића
су
два
брата
:
Селим
-
Бег
и
Осман
-
Бег
.
Селим
-
Бегу
је
сада
око
тридесет
и
шест
година
;
он
је
онизак
растом
,
смеђ
,
крупних
очију
,
и
у
опште
леп
човек
.
Осману
је
тридесет
и
три
године
;
танак
је
,
висок
,
смеђ
и
лепши
од
брата
свога
.
Отац
им
је
умръо
,
а
жива
им
је
мајка
,
Акила
.
Ова
је
Туркиња
често
корила
своје
синове
што
нису
вредни
отети
Српкиња
,
да
се
ожене
отмицом
а
не
прошевином
!
Желела
је
да
јој
снахе
буду
од
крви
од
које
је
и
сама
,
а
највише
је
била
рада
да
се
међу
кадама
може
похвалити
јунаштвом
својих
синова
.
—
Турчин
што
год
има
,
говорила
би
она
често
:
—
све
му
је
од
јунаштва
.
Чим
у
Турака
нестане
јунаштва
,
онај
час
нека
им
се
буле
порезују
,
нека
боља
у
горе
узајмљује
,
те
нека
плаћају
порез
Лингурима
(
Циганима
—
последњем
народу
)
.
Турско
је
тада
већ
било
и
битисало
“
!
.
.
И
синови
су
њени
врло
желели
да
учине
по
вољи
својој
нени
,
а
и
себи
да
набаве
велико
уживање
.
Еле
у
виноградима
Бега
Френчевића
,
међу
кулучарима
,
беху
и
Јаћим
и
Стојан
Гојковићи
,
са
старијим
ћерима
својим
.
Настојник
Френчевићев
Суља
приђе
к
Јаћиму
и
Стојану
,
и
заповеди
да
обојица
с
овим
својим
ћерима
одмах
иду
кући
,
па
да
пошљу
млађе
ћери
своје
Марију
и
Милану
.
Сила
Бога
не
моли
:
морало
се
слушати
,
и
,
кроз
пола
сахата
,
Марија
и
Милана
већ
огртаху
виноград
с
осталим
посленицима
...
Френчевић
Осман
-
Бег
,
дошавши
на
дан
пре
из
Крушевца
,
био
је
пао
на
конак
Попу
Марку
.
Чим
је
Осман
-
Бег
стигао
,
одмах
му
је
допао
Милунко
Чанколиз
,
и
почео
се
нешто
сашаптавати
с
њим
,
и
с
настојником
његовим
Суљом
.
Поп
Марко
,
несрећом
својом
,
опази
да
се
ради
о
неком
злу
,
па
,
не
знајући
какво
може
бити
то
зло
,
рекне
:
—
Мудро
седите
,
ви
људи
!
Народ
је
једак
и
онако
;
њему
сад
мало
треба
:
ако
какво
зло
учините
,
не
ће
вам
бити
наштину
!
...
Осман
,
киван
Попу
још
од
оне
приче
из
Ибишеве
каване
,
викне
на
своје
момке
.
Момци
шчепају
Попа
,
оборе
га
,
обрну
му
табане
у
вис
,
и
јаднику
ударе
равно
сто
штапâ
!
,
.
.
Чанколиз
,
гледајући
како
Попа
Марка
туку
,
вели
сам
себи
,
али
да
Френчевић
чује
:
—
Шта
је
заслужио
?
мало
му
је
!
Хоће
он
да
прети
Турчину
-
Господару
!
Луд
човек
!
...
Тек
што
су
копачи
у
винограду
истерали
по
два
реда
,
и
стали
да
чисте
земљу
с
мотика
,
кад
њих
у
један
мах
окружише
оружани
Турци
.
И
Осман
,
с
голом
сабљом
у
руци
,
објави
да
ће
исећи
на
режњеве
ко
би
поумио
да
се
одупре
турској
сили
.
За
тим
намигну
на
момке
,
а
они
ухватише
Марију
и
Милану
,
попеше
их
на
коње
,
везаше
им
ноге
испод
коња
,
огртоше
их
ћурковима
,
окружише
их
собом
,
и
сав
се
тај
скуп
крете
ка
Морави
пут
Крушевца
.
Марија
и
Милава
плакаху
,
викаху
,
мољаху
—
све
узалуд
.
По
некад
би
само
Френчевић
рекао
:
—
Шутите
!
не
ће
вама
бити
ружно
!
.
.
.
У
Делиграду
,
видећи
да
оне
непрестанце
плачу
,
Осман-Бег
упита
:
—
Што
толико
тужите
,
кад
сте
Милунку
казале
да
хоћете
да
се
потурчите
?
Девојке
још
јаче
врисну
плакати
,
и
стану
се
клети
да
Милунка
ни
виделе
нису
!
—
То
је
опет
она
рђа
на
две
стране
слагала
,
рече
Осман
:
—
девојкама
није
смео
поменути
да
се
потурче
,
а
мени
није
смео
казати
истину
,
него
је
тврдио
да
им
је
дао
дар
...
...
.
После
малог
ћутања
,
Осман
настави
:
—
—
Што
би
,
би
;
Турчин
,
кад
сабљом
замахне
,
или
пресеца
на
што
је
замахнуо
,
или
сабљу
крши
на
двоје
;
јалову
је
не
враћа
у
корице
!
...
То
вече
су
већ
били
у
Крушевцу
.
Копачи
пак
који
су
загртали
бегове
винограде
,
разишавши
се
с
рада
,
разнеше
на
све
стране
глас
о
тој
отмици
у
по
дана
свету
на
видику
.
Колико
је
њих
гледало
силу
,
толико
се
гласника
разишло
да
причају
,
да
казују
,
да
буне
против
силе
.
А
ништа
не
лети
тако
брзо
као
зао
глас
...
.
Не
потраја
дуго
,
а
буна
букну
у
свој
наији
ражањској
,
параћинској
,
и
крушевачкој
.
Турци
се
морадоше
повући
у
места
утврђена
.
На
скоро
мораше
и
Крушевац
оставити
.
Са
свих
страна
,
из
свих
села
,
грцале
су
гомиле
наоружаних
сељака
,
јетких
,
љутих
,
готових
да
терају
освету
до
последњих
граница
.
Народ
се
љуљао
као
заталасано
море
:
тешко
слабу
брегу
о
који
удари
!
Испред
тако
гњевна
народа
,
Турци
су
измицали
што
су
могли
брже
...
Из
свих
устаничких
уста
могао
се
чути
само
овај
глас
:
—
Заробљене
српкиње
да
се
врате
својим
родитељима
;
Отмичари
да
се
каштигују
,
и
Сви
ми
да
се
придружимо
к
Србији
!
Устаници
су
се
одмах
јавили
Кнезу
Милошу
,
и
ставили
се
под
његове
заповести
.
Кнез
брже
боље
пошље
Милету
Радојковића
и
Арсу
Андријевића
међу
њих
да
ствар
узму
у
своје
руке
,
и
да
је
поведу
како
треба
;
пашама
нишком
и
лесковачком
пише
он
да
ни
пошто
не
дижу
војске
на
устанике
,
јер
би
то
много
више
раширило
буну
;
Порти
пак
и
Русији
јави
—
да
је
турско
насиље
нагнало
народ
на
устанак
који
се
може
угушити
само
тако
ако
се
народу
да
што
он
по
праву
тражи
(
Извршење
Букурешког
уговора
)
.
Милета
и
Арса
тек
што
стигну
међу
устанике
,
а
к
њина
допадну
мајке
двеју
заробљених
девојака
,
и
запиште
ојађеним
материнским
гласом
:
—
Зар
више
нема
Коџа
-
Милоша
?
Зар
су
помрле
у
Шумадији
све
мушке
главе
?
Где
сте
,
браћа
ако
сте
?
Што
данас
снађе
нас
,
снаћи
ће
сутра
вас
!
.
...
Устаници
чекаху
као
озебао
сунце
,
да
чују
шта
ће
рећи
Милошеви
људи
:
—
Поздравље
вам
је
,
браћо
,
рекне
Милета
:
—
од
Кнеза
Милоша
и
од
све
Шумадије
!
Молите
се
Богу
;
туците
Турке
,
и
оружја
не
полажите
докле
год
не
добијете
све
што
тражите
!
С
оне
стране
Мораве
Милош
стоји
с
готовом
војском
;
чим
затреба
,
ето
и
њега
!
...
Може
бити
да
ћемо
вам
некад
и
ми
,
пред
Турцима
,
говорити
да
се
смирите
,
и
да
положите
оружје
!
Не
слушајте
ни
нас
ни
по
што
докле
год
вам
се
не
да
све
што
тражите
,
а
дати
вам
се
мора
!
То
вам
је
поздравље
од
Кнеза
Милоша
!
—
Бог
га
живео
!
заори
се
из
хиљаду
грда
,
и
народ
се
крете
на
Крушевац
!
...
Буна
се
ширила
све
више
и
више
,
па
је
и
дипломатија
радила
све
брже
и
брже
.
В
КНЕЗ
МИЛОШ
Он
је
један
од
оних
људи
који
су
се
родили
да
се
види
колика
је
још
творачка
моћ
у
овога
народа
.
На
левом
брегу
речице
Лепенице
,
поврх
праве
вароши
Крагујевца
,
двор
је
Кнеза
Милоша
,
у
коме
је
он
понајвише
боравио
од
1818
до
1839
године
.
То
је
обична
кућа
турскога
кроја
.
Гледалац
се
данас
не
ће
зачудити
ни
њеној
величини
,
ни
лепоти
;
али
се
путник
не
може
не
уставити
кад
му
се
каже
да
је
некад
из
те
куће
излетала
реч
која
је
могла
бацити
у
грозницу
све
балканско
полуострво
!
...
Тај
двор
,
или
конак
,
као
што
се
обично
зове
,
на
два
је
боја
:
на
горњем
боју
ово
су
главније
сувоте
:
богомоља
,
где
се
Кнез
моли
Богу
;
његова
спаваћа
соба
;
оџаклија
;
канцеларија
и
пространи
на
варош
отворени
трем
.
С
тога
отворенога
трема
Кнез
Милош
је
највише
заповедао
,
судио
,
учио
,
а
некад
и
псовао
;
ту
је
највише
примао
подворења
,
и
дочекивао
странце
и
дипломате
.
На
доњем
боју
кнежева
је
„
трпезарија
“
,
„
каве-оџак
“
(
где
се
кува
кава
)
;
и
друге
собе
за
придворне
и
за
млађе
кнежеве
.
Из
трема
доњега
у
трем
горњи
воде
дрвене
стубе
које
су
много
пута
оглашавале
кнежево
расположење
кад
се
низ
њих
зачује
учестани
бат
:
дум
,
дум
,
дум
!
И
у
доњем
се
трему
обдене
по
који
чиновник
,
сав
зајапурен
или
мртвачки
блед
,
а
не
зна
кад
је
с
горњега
трема
пошао
,
кад
ли
је
у
доњи
сишао
!
...
И
оно
што
је
око
кнежева
конака
,
није
без
интереса
.
На
запад
су
кујне
где
се
готови
јело
,
а
даље
су
штале
за
кнежеве
коње
;
на
северу
је
и
„
Шарени
конак
“
у
ком
борави
Кнегиња
,
а
на
исток
је
чиста
равница
где
празником
игра
коло
.
Ту
,
недалеко
од
лепеничке
обале
,
стоји
она
злогласна
Крушка
о
којој
по
неко
јутро
,
кад
огране
сунце
,
вија
по
који
обешени
кривац
.
Да
погледамо
мало
дуже
на
Кнеза
Милоша
у
овом
његовом
конаку
!
Он
је
тек
ту
прави
„
Коџа-
Милош
!
“
Милош
је
човек
средњега
раста
,
јака
састава
,
округла
лица
,
јасна
гласа
,
брза
,
кратка
говора
.
Уз
реч
често
додаје
:
„
чиниш
'
волико
,
“
или
:
„
чинећи
се
'
волико
.
“
Милош
мисли
брзо
,
много
брже
него
што
може
да
говори
.
С
тога
некад
,
јурећи
своје
мисли
,
тако
заплете
језиком
,
да
му
је
тешко
разумети
шта
хоће
да
каже
.
У
најтежим
часима
,
он
се
,
у
тренут
ока
,
приклања
на
добро
или
на
зло
,
једнаком
брзином
.
Никад
у
њега
није
било
двоумице
,
нити
дуга
ломљења
.
Истина
се
много
пута
доцније
кајао
и
горко
плакао
за
ту
своју
брзину
,
али
му
је
она
највише
помогла
да
стече
власт
над
Србијом
,
да
буде
оно
што
је
био
,
да
буде
Коџа
-
Милош
!
Милош
је
човек
лепа
лица
,
само
на
левом
образу
има
брадавицу
као
омањи
орах
,
и
нос
му
је
у
дну
малко
пошири
.
Он
устаје
рано
,
управо
у
зору
.
Како
устане
,
умије
се
и
обуче
,
па
се
онда
моли
Богу
.
У
својој
соби
„
богомољи
,
“
ужеже
он
свећу
,
момак
му
принесе
кадионицу
са
жаром
,
а
он
спусти
на
жар
тамњана
,
па
окади
икону
и
свећу
,
окади
себе
,
сву
собу
,
и
све
који
су
ту
.
Кадионицу
,
по
том
,
пружи
момку
који
се
лагано
на
прстима
удаљи
,
а
он
почиње
молитву
своју
овако
:
„
Ва
име
оца
и
сина
,
и
светога
духа
.
Амин
(
три
пута
)
.
„
Боже
,
и
данашњи
красни
данче
,
јутрошње
јутарце
,
и
јарко
сунашце
,
помилуј
мене
грешнога
!
„
Свеци
Божји
,
који
сте
у
Господа
Бога
свети
,
вама
се
молим
и
поклоним
,
молите
Бога
за
мене
грешнога
!
Свети
Петре
,
Павле
Апостоле
,
Марко
и
Матије
,
Луко
и
Јоване
—
четири
ступа
јеванђелиста
који
држите
небо
и
земљу
,
свима
се
молим
и
поклоним
,
молите
Господа
Бога
за
мене
грешнога
!
Свети
оче
Николаје
,
путниче
,
чудотворче
,
моје
крсно
име
,
помози
ми
:
на
путу
,
на
суду
,
на
тамној
ноћи
,
на
чарној
гори
,
на
мутној
води
;
на
уранку
,
на
подранку
,
на
беломе
данку
,
и
на
сваком
страшном
месту
.
Света
Тројице
,
јединосушна
и
нераздељна
,
буди
ми
трезвитељница
и
покровитељница
на
сваком
месту
.
Свети
шестокрили
Аранђеле
Михаило
,
сакрили
ме
твојим
крилом
,
одбрани
ме
сваке
муке
и
ђавоље
области
.
Свети
Јоване
Крститељу
,
Великомучениче
,
Свети
Димитрије
,
Свети
преподобни
оче
Андрија
,
Свети
Првомучениче
Стеване
,
Свети
Василије
,
Свети
,
и
вама
се
молим
и
поклоним
,
молите
милостивнога
Бога
за
мене
грешнога
!
Свети
Илија
,
Свети
Пантелија
,
сви
у
Бога
свеци
,
Божји
угодници
,
који
сте
код
Господа
Бога
:
Свети
анђели
,
аранђели
,
пророци
,
мученици
,
апостоли
,
вама
се
молим
и
поклоним
,
молите
Господа
Бога
,
милостивога
творца
небескога
,
за
мене
грешнога
.
Свемогући
,
истинити
,
многомилостиви
Саваоте
,
саздатељу
,
творче
небески
,
који
си
и
мене
створио
,
управи
ме
правим
путем
,
научи
ме
творити
вољу
твоју
:
к
теби
прибегох
;
не
дај
смрти
без
покајања
;
опомени
се
у
царству
небеском
и
мене
грешнога
!
Сакрани
ме
,
Господе
Боже
,
убоштине
,
сиромаштине
,
беде
,
мусаведе
видовне
и
невидовне
;
тешкога
дуга
,
невернога
друга
;
тешкога
бољезана
и
ђавољега
умождана
(
тако
)
;
турске
силе
и
братске
пизме
;
сакрани
ме
,
Боже
,
сваке
муке
ђавоље
области
.
Господе
,
Господе
,
многомилостиван
јеси
,
подаруј
ме
добрим
здрављем
,
добром
срећом
,
срећом
и
напретком
,
дугим
веком
;
подаруј
ми
срећне
данке
,
лаке
ноћи
,
од
Бога
помоћи
;
подаруј
ми
свако
добро
за
много
;
окрепи
ме
,
освети
ме
,
омудри
ме
,
и
ослободи
ме
;
не
одрини
,
не
заборави
,
не
прогњеви
се
,
не
уцвијели
раба
својега
.
“
За
тим
:
Свети
Боже
(
три
пута
)
;
Господе
помилуј
(
дванаст
пута
)
,
Оченаш
(
сав
)
.
После
тога
:
„
Часни
Крсте
,
часни
посте
,
благи
Ристе
,
Исусе
Христе
,
сине
Божји
,
помилуј
мене
грешнога
.
Милостиван
јеси
Господе
:
укроти
и
ублажи
царево
срце
,
милостиво
на
мене
грешнога
!
Молитава
(
тако
)
и
светих
отаца
.
Простите
оци
свети
и
благословите
!
Бог
да
прости
учитеља
(
и
)
родитеља
!
„
'
Валим
те
и
благодарим
,
Боже
!
(
три
пут
)
који
си
ме
извео
из
тамне
поћи
мудра
,
бодра
,
ведра
,
чиста
и
разумна
!
Боже
ми
се
дај
радовати
и
веселити
;
Боже
ми
услиши
молитву
и
прости
сагрешенија
;
прими
молитву
моју
!
“
(
Ово
последње
само
у
јутру
)
.
После
молитве
,
Кнез
доручкује
.
За
тим
прима
секретаре
с
писмима
,
велике
чиновнике
,
и
све
који
долазе
да
приме
заповести
.
Кад
њих
поотпушта
,
или
и
док
су
они
ту
,
Кнез
често
изађе
на
трем
,
и
почиње
свој
суд
.
Доле
у
доњем
трему
,
и
пред
конаком
,
пуно
је
света
:
неки
су
звани
,
неки
догнани
,
а
неке
је
довела
невоља
или
потреба
.
Тако
једнога
јутра
,
изишавши
на
трем
,
Кнез
види
доле
на
бињекташу
Кнеза
Демира
из
наије
ужичке
.
То
беше
људина
крупна
,
носата
,
усната
,
а
огрнута
црвеним
јапунџетом
,
па
стоји
на
камену
,
као
каква
статуја
:
—
Шта
је
то
,
болан
,
Демире
?
упита
Милош
.
—
Не
знам
ни
ја
,
Господару
!
Дотјераше
ме
,
и
рекоше
да
станем
овдје
преда
те
...
—
Море
,
ја
чујем
да
ти
узимаш
од
људи
мито
,
и
да
судиш
криво
?
—
Господару
!
одговори
јаснијим
гласом
Ужичанин
:
ако
сам
од
кога
шта
било
поискао
,
ишчупај
ми
језик
из
вилица
;
ако
ли
ми
је
ко
што
драге
воље
пружио
па
ја
не
узео
,
ево
обје
руке
па
одсијеци
;
а
ако
што
нијесам
погодио
право
да
пресудим
—
човјек
сам
,
гријешити
ми
је
дано
.
А
најзад
,
кривљи
је
онај
који
даде
безумноме
власт
у
шаке
него
ја
...
—
Море
,
овај
човек
није
луд
,
рече
Кнез
својој
околини
:
—
водите
га
у
мутвак
да
што
поруча
,
па
нека
иде
кући
!
То
беше
пресуда
!
Друго
јутро
,
изашав
на
трем
,
Милош
зачује
да
на
доњем
боју
плаче
мало
дете
.
Кад
упита
шта
је
,
кажу
му
да
је
неки
сељак
донео
своје
мушко
детенце
,
и
моли
да
му
га
Кнез
крсти
.
—
Кумство
није
шала
!
рече
Кнез
:
—
брже
зовите
Мању
,
нека
дијете
крсти
!
Кад
врате
кумче
из
цркве
,
Кнез
поучи
новог
кума
како
ће
се
владати
,
да
му
не
загорчи
кумство
,
а
кумче
дарује
,
рекавши
својима
:
—
Ови
ће
мени
додијати
што
ме
овако
без
невоље
куме
!
...
У
време
Ђакове
буне
,
изишавши
једно
јутро
на
трем
,
Милош
прво
види
Милутина
Гарашанина
,
и
упита
:
—
За
Бога
,
побратиме
,
шта
је
томе
народу
те
се
буни
?
—
Невоља
му
је
,
Господару
,
одговори
Милутин
:
—
синоћ
сам
био
на
вечери
код
једнога
пријатеља
и
твога
и
мога
,
па
кад
хтедох
да
напијем
чашу
у
твоје
здравље
,
он
ми
рече
:
—
А
што
му
,
брате
,
пијеш
у
здравље
?
Која
нам
је
вајда
од
његова
здравља
,
кад
он
не
види
шта
се
ради
?
Момци
његових
старешина
гађају
из
пиштоља
проју
кад
им
се
где
у
селу
изнесе
за
ручак
;
или
се
њоме
котрљају
као
оно
котрљем
весели
људи
у
белу
недељу
;
изнесе
ли
им
се
погача
,
па
им
ни
она
није
по
вољи
,
они
се
потегну
погачом
за
пројом
,
и
вичу
:
—
Бежи
,
пројо
,
узјаха
те
погача
!
Ето
то
је
додијало
народу
,
па
се
буни
!
У
то
допаде
Амиџа
сав
каљав
,
на
некаквом
сељачком
кљусету
,
а
био
је
још
с
некима
отишао
да
некако
утиша
бунтовнике
.
—
Шта
је
то
,
Амиџа
,
весео
био
,
камо
твој
коњ
?
упита
Кнез
.
—
Чудан
си
ти
,
Господару
,
одговори
Паштрмац
:
—
одовуд
људи
иду
да
и
твоје
коње
узму
,
а
ти
питаш
где
је
мој
?
—
Како
би
било
да
се
ја
уклоним
?
упита
Милош
своју
околину
,
после
малог
ћутања
.
—
Ни
с
места
се
не
мичи
,
Господару
!
рече
Вучић
:
—
Овој
земљи
ваљаш
ти
,
да
је
браниш
од
хале
и
вране
с
поља
,
а
унутра
поткрати
рукаве
старешинама
,
па
ће
се
народ
одмах
стишати
!
—
А
хоћеш
ли
ићи
ти
,
да
ту
буну
утишаш
?
упита
га
Кнез
.
—
Хоћу
!
али
да
ми
даш
власт
да
малко
учовечам
и
старешине
и
њихове
момке
!
—
Иди
!
па
што
год
учиниш
—
учињено
је
!
Вучић
оде
;
и
на
Опленцу
разби
Ђака
и
утиша
буну
.
Једном
Кнез
прими
на
трему
посланика
од
великога
једнога
владаоца
.
Посланик
,
после
обичних
поздрава
и
разговора
,
почне
нешто
опоро
у
име
цара
свога
приговарати
Кнезу
,
Милош
порумени
у
лицу
,
погледа
мало
на
страну
,
и
рекне
:
—
Ако
твој
цар
жели
да
има
у
Крагујевцу
кога
који
ће
чинити
све
по
његовој
вољи
,
нека
пошље
једнога
свога
ђенерала
(
а
има
их
доста
,
Богу
хвала
!
)
па
нека
му
заповеди
да
данас
вас
дан
гледа
уз
Лепеницу
,
сутра
—
низ
Лепеницу
,
а
преко
сутра
—
вас
дан
на
Сушицу
!
Али
мене
нека
остави
да
се
договарам
с
овим
измученим
народом
;
па
што
нађемо
ми
да
је
добро
нама
,
нека
је
добро
и
њему
!
“
...
.
Не
зна
се
,
јесу
ли
тумачи
ово
верно
превели
посланику
,
али
се
зна
да
је
посланик
,
после
тога
,
био
много
блажи
.
За
столом
,
Кнез
обично
ставља
себи
с
десне
стране
млађега
сина
кога
је
звао
Мања
,
а
с
леве
—
Милана
.
До
Мијаила
је
најчешће
седео
Архимандрит
Мелентије
,
па
Аврам
Петронијевић
,
или
Милутин
Гарашанин
(
кад
је
у
Крагујевцу
)
,
па
кнез
Васа
,
и
други
,
а
до
Милана
—
Давидовић
,
Амиџа
,
и
даље
редом
.
Доле
у
заставу
према
домаћину
,
седао
је
обично
Вучић
.
Кнегиња
Љубица
,
у
то
доба
,
још
није
седала
с
Кнезом
за
сто
.
Она
је
,
с
другим
госпођама
и
девојкама
,
служила
око
стола
.
„
Мушка
рука
,
вели
један
очевидац
,
за
време
ручка
није
смела
ништа
послушати
око
стола
.
“
Чим
Кнез
седне
,
једна
би
девојка
,
или
млâда
,
донела
и
ставила
пред
њега
врућу
проју
или
врућу
погачу
,
и
на
њој
струк
босиљка
,
а
друга
би
донела
две
куване
кокошке
.
Од
тих
кокошака
,
Кнез
би
одсекао
батак
,
крило
,
или
други
који
режањ
,
и
пружио
би
ономе
кога
најволи
,
назвавши
га
каквим
особитим
именом
.
И
од
своје
проје
,
или
погаче
,
одломио
би
он
парче
и
послао
оном
кога
жели
да
одликује
.
Кнез
је
миловао
надевати
особита
имена
људима
с
којима
има
посла
;
после
их
је
обично
звао
тим
именима
.
Тако
су
постала
имена
:
Амиџа
(
Сима
Паштрмац
)
,
Баћа
(
Паун
Јанковић
)
,
Русијан
(
Јакшић
)
,
Игуман
(
Живановић
)
,
Вучић
и
Газда
(
Тома
Перишић
)
,
Мања
(
Кнез
Мијаило
док
је
био
мали
)
,
итд
.
За
време
ручка
,
или
који
прича
што
из
свога
живота
,
или
неки
од
писмених
људи
казује
шта
је
читао
у
новинама
,
или
се
претресају
каква
државна
питања
,
или
се
,
понекад
,
збија
шала
.
—
Море
Газда
!
рекне
једном
Кнез
Вучићу
:
—
баш
срамота
!
Ти
си
у
мојој
служби
толико
време
,
па
још
идеш
у
сукненим
чакширама
,
а
јучашње
моје
чибугџије
обукоше
се
у
чоху
и
у
свилу
.
Зашто
се
и
ти
не
оденеш
боље
?
—
Господару
!
одговори
Вучић
:
—
Ја
сам
у
твојој
служби
,
и
ти
велиш
да
ја
добро
служим
;
а
моје
су
чакшире
у
мојој
служби
,
и
оне
мене
лепо
служе
!
—
Чиниш
'
волико
,
и
чакшире
ћеш
променити
,
а
памет
не
ћеш
!
рекне
Кнез
,
малко
незадовољан
Вучићевом
упорношћу
.
Тек
кад
Кнез
устане
,
поставља
се
сто
на
ново
,
те
руча
Кнегиња
са
женама
.
По
ручку
,
Кнез
легне
да
малко
трене
.
За
то
време
момци
,
везавши
мараме
на
дугачке
мотке
,
машу
око
конака
те
разгоне
врапце
који
својим
цвркутањем
не
дају
човеку
заспати
.
Чим
устане
од
спавања
,
Милош
се
умије
,
и
моли
се
Богу
као
и
јутром
.
Иза
тога
изађе
на
трем
и
седне
.
Докле
му
чибугџија
приноси
распаљен
чибук
,
дотле
кавеџија
,
на
сребрну
послужавнику
,
донесе
филџане
,
зарфове
,
и
ибрик
с
кавом
.
Све
је
то
покривено
богато
извезеним
и
златним
ресама
поднизаним
покровцем
.
Чибугџија
,
предавши
Кнезу
чибук
,
дигне
онај
покровац
,
пребаци
га
кавеџији
преко
рамена
,
налије
у
филџан
каве
,
утне
филџан
у
зарф
,
и
наслужи
Господару
.
Кад
попије
каву
,
Кнез
продужава
рад
који
је
радио
пре
ручка
.
Ни
множина
ни
разноврсност
послова
,
ни
озбиљност
оних
прилика
,
не
сметаху
Кнезу
да
се
некад
и
слатко
пошали
.
Чисто
као
да
му
је
та
шала
требала
за
неки
одмор
од
тешких
брига
и
многих
послова
.
Један
његов
чиновник
,
врло
уредан
и
поштен
човек
,
већ
додија
дружини
страсном
својом
симпатијом
спроћу
једне
стране
државе
.
Што
год
из
те
земље
долази
—
све
је
цвеће
и
ковиље
,
све
је
дивота
и
красота
,
а
што
бива
на
другом
месту
—
зло
је
и
наопако
!
Једнога
дана
долети
татарин
из
Београда
,
и
донесе
велики
један
пакет
.
Отвори
се
,
а
то
велики
орден
ономе
чиновнику
од
владаоца
оне
земље
коју
он
толико
хвали
.
Примајући
орден
,
чиновник
,
весео
,
рекне
својим
друговима
:
—
Видите
ли
,
како
та
држава
зна
за
своје
пријатеље
!
Брже
боље
обуче
се
,
обеси
о
врат
нови
орден
,
и
оде
Кнезу
да
се
представи
као
нови
командер
.
Кнез
га
прими
лепо
;
честита
му
орден
пријатељски
,
и
,
после
дугог
дивљења
и
разгледања
тога
царскога
дара
,
упита
:
—
Шта
ли
је
то
шарено
по
тој
траци
,
као
да
нешто
пише
?
Командер
загледа
боље
,
и
...
.
кнежева
му
се
соба
окрете
око
главе
!
На
траци
пише
:
„
Орден
од
Баба
-
Јане
из
Бушинаца
,
за
поједене
цицваре
“
...
Гњевни
командер
тргне
овај
знак
несташне
шале
,
и
баци
га
кроз
прозор
,
па
стругне
кући
,
и
неколико
дана
после
тога
није
изилазио
међу
људе
!
Целу
ту
игру
склопили
су
људи
из
најближе
кнежеве
околине
са
знањем
и
одобрењем
кнежевим
.
Милош
је
хтео
да
се
тако
свечано
насмеје
човеку
који
„
живи
о
шумадинској
проји
а
хвали
бечку
земичку
“
!
...
Вук
Караџић
у
то
доба
беше
још
млад
и
незнатан
,
а
у
околини
Кнеза
Милоша
среташе
се
он
с
једне
стране
с
људма
окићеним
ратном
и
управничком
славом
,
а
с
друге
—
с
научницима
из
великих
школа
.
Ни
међу
првима
ни
међу
другима
,
њега
не
чекаше
раскрчено
место
;
али
га
он
,
при
свем
том
,
заузимаше
по
праву
свога
ђенија
,
по
сили
оне
обнове
народнога
духа
коју
је
,
радом
својим
,
већ
био
започео
даровити
Јадранин
.
Милошеви
доглавници
,
све
чеда
ратне
среће
и
управничких
заслуга
,
некад
са
жаљењем
гледаху
дрскога
самоука
који
,
не
упивши
никаквих
школа
,
поправља
„
високоучене
;
“
а
кнежеви
писари
,
„
доктори
обојих
права
“
,
грохотом
се
смејаху
„
козару
који
се
усуђује
њима
казивати
законе
граматике
.
“
И
доиста
беше
то
чудан
појав
!
Самоук
у
науци
упућиваше
српску
књигу
са
свим
другим
путем
а
не
оним
којим
је
ишла
ученост
до
њега
;
и
,
силан
свешћу
о
народном
духу
,
он
вероваше
у
победу
свога
правца
онако
тврдо
као
што
вероваше
у
живот
народа
свога
!
Књижевни
противници
Вукови
,
људи
из
друге
земље
и
ученици
друге
школе
,
већином
спори
на
новину
и
напредак
,
а
задовољни
оним
што
се
затекло
,
махом
осуђиваху
правац
Вуку
.
Па
,
не
могући
га
ни
уставити
,
ни
скренути
с
тога
пута
,
искаљиваху
се
подсмевањем
и
ругањем
.
Кнез
Милош
пак
као
да
предвиђаше
значај
и
ширину
Вуковога
преображаја
.
За
то
му
и
указиваше
многе
услуге
и
олакшице
;
али
,
као
практичан
државник
,
не
могаше
он
не
штедети
и
осећања
оних
који
му
требаху
сваки
дан
за
толике
државне
послове
.
С
тога
по
некад
пушташе
да
се
незадовољство
Вукових
противника
искаже
и
у
каквој
опорој
шали
којој
се
и
сам
слатко
насмејао
.
Тако
једном
,
поред
многога
другога
смеја
и
шале
,
кад
се
Вук
крене
из
Крагујевца
преко
Београда
пут
Веча
,
нађе
он
у
оном
пасошу
који
му
је
дат
за
путовање
још
један
овакав
докуменат
:
Я
Амиџа
,
првый
и
последньій
,
кои
имамь
власть
давати
свакояке
пасоше
и
мушкомь
и
женскомь
,
и
старомь
и
младомь
,
и
здраву
и
клясту
,
обявлюємь
настоящимь
пасошемь
,
да
показатель
сего
,
Г
.
Вук
ь
Стефановичь
,
изь
Трррршића
,
у
Ядру
,
одь
скора
прозвавшій
се
Дробнякь
изь
Петнице
,
полази
одавлень
преко
биоградске
скеле
у
Земун
ь
,
а
оталень
докле
му
тояга
трає
:
Личный
опись
:
Име
и
презиме
:
Вукь
Стефановичь
,
Караџичь
,
у
младости
козарь
,
а
сада
списатель
српске
граматике
.
Уста
као
...
...
Бркови
као
...
...
Нос
као
...
...
Особены
знацы
Нема
;
али
кадь
бы
се
човекь
острагь
добро
загледао
у
нъга
,
рекао
бы
да
є
у
єдну
ногу
малко
приромь
!
(
Печат
:
талир
орлаш
)
Амиџа
“
с
.
р
.
Све
је
ово
смишљено
и
извршено
са
знањем
и
одобрењем
Кнеза
Милоша
!
Једном
поред
конака
пролажаху
Ужичани
кириџије
,
гонећи
катран
на
крагујевачку
пијацу
.
Кад
коњи
беху
баш
пред
вратима
од
коначке
авлије
,
удари
добош
да
се
мења
стража
.
Кљусад
се
поплашише
,
разбегоше
,
и
с
једнога
самара
спаде
мех
с
катраном
,
и
просу
се
по
калдрми
.
—
Умукни
с
тијем
,
не
било
ти
га
!
дрекну
један
Ужичанин
,
протрчавши
да
устави
коње
;
докле
други
жаљаху
што
се
учини
толика
штета
...
Кнез
Милош
,
седећи
на
трему
,
виде
што
би
,
па
заповеди
да
му
дође
који
од
кириџија
.
Момци
зовну
најближега
,
и
овај
приђе
.
—
Одакле
сте
ви
?
упита
Кнез
.
—
Из
Доброселице
,
одговори
кириџија
.
—
Је
ли
жив
Аксо
Јечменица
из
Доброселице
?
—
Жив
је
,
и
ево
га
овдје
;
баш
се
ово
његов
мијех
просу
!
—
Нек
дође
амо
он
!
Ето
Аксе
.
—
Познајеш
ли
ти
мене
,
Газда
-
Аксо
!
упита
Кнез
.
—
Познајем
,
како
да
не
познајем
,
сунце
наше
?
одговори
Ужичанин
.
—
Лијепо
,
лијепо
—
сунце
;
него
знаш
ли
ти
кад
ја
оно
служих
у
тебе
?
—
Не
!
моје
ми
грјешне
душе
!
Никад
ти
нијеси
служио
,
него
заповиједао
.
Тебе
је
Бог
створио
само
да
заповиједаш
!
.
.
—
Чиниш
'
волико
,
није
то
тамо
амо
,
Газда
-
Аксо
!
него
кажи
право
:
нијесам
ли
се
ја
био
најмио
у
тебе
на
по
године
да
те
служим
за
три
гроша
и
по
,
и
за
једне
чарапе
?
Кад
се
закрајини
,
ја
одох
к
брату
Милану
,
а
у
тебе
ми
оста
30
пара
од
хајдука
,
и
чарапе
:
то
ми
нијеси
издао
.
—
Вјеруј
,
вјеруј
;
давно
је
било
;
поборавио
сам
,
вели
Аксо
,
и
приклања
се
.
—
Е
,
иди
те
састави
тридесет
ситних
пара
и
чарапе
,
па
донеси
да
платиш
дуг
!
—
Да
идем
,
Господару
!
Оде
.
Мало
час
,
врати
се
.
—
Јеси
ли
нашао
?
упита
Кнез
.
—
Нашао
сам
,
Господару
!
—
Број
!
Акса
изброји
равно
тридесет
пара
,
и
спусти
Кнезу
у
шаку
.
Милош
их
преброји
сам
,
сави
у
хартијицу
,
задене
за
појас
,
рекавши
:
—
Много
сам
ја
мучице
виђео
за
ових
тридесет
пара
!
Акса
му
пружи
чарапе
.
—
Подај
томе
!
рече
Кнез
,
показавши
главом
на
момка
.
Акса
даде
и
чарапе
.
—
Сад
смо
се
намирили
,
вели
Кнез
.
—
С
Богом
,
Господару
!
—
Сретан
пут
!
Акса
пође
.
—
Ене
!
а
стан’де
,
проговори
Милош
:
—
ти
твој
дуг
плати
.
Да
платим
сада
и
ја
мој
!
И
пружи
Акси
100
јермилука
(
по
4
дин
.
)
,
које
је
спремио
докле
је
Акса
састављао
30
пара
!
...
Враћајући
се
радостан
међу
дружину
,
Акса
још
из
далека
повиче
:
—
А
да
вељу
ја
вама
,
да
нас
пред
царском
кућом
не
море
снаћи
никаква
штета
?
!
...
Кнезу
Милошу
дође
једном
један
сељак
из
Јасенице
,
по
имену
Андрија
.
Кнез
је
тога
човека
врло
уважавао
,
па
га
поведе
да
му
покаже
све
своје
и
народно
благо
.
Отворивши
пред
њим
касу
,
он
рекне
:
—
Андрија
,
брате
!
узми
одатле
колико
год
хоћеш
;
нека
ти
је
просто
од
мене
и
од
народа
!
Андрија
се
маши
у
недра
;
извади
своју
кесу
,
одреши
је
,
нађе
у
њој
дукат
,
и
,
бацивши
у
гомилу
,
проговори
:
—
Кад
би
се
одавде
узимало
,
ово
би
се
брзо
разнело
,
и
опет
сви
не
би
били
сити
;
него
овде
ваља
дати
;
ово
за
много
треба
!
...
Кнез
га
загрли
,
рекавши
:
—
Нисам
то
мислио
,
али
благо
руци
која
даје
;
хиљадили
се
такви
синови
у
овој
земљи
!
Кнезу
Милошу
дођу
једнога
дана
неки
људи
из
Новопазарске
наије
,
па
чим
изиђу
пред
њега
,
падну
на
колена
и
запиште
:
—
Помагај
,
да
си
по
Богу
отац
!
Наше
се
куће
пале
,
наше
се
имање
граби
,
наш
се
образ
срамоти
,
наша
се
вера
ружи
:
народ
се
већ
расељава
са
свога
огњишта
!
Помози
,
да
нас
не
прокуну
кости
оцева
и
дедова
!
...
Неколико
тренутака
Милош
стајаше
непомичан
слушајући
тај
вапај
,
па
му
грунуше
сузе
као
киша
;
саже
се
сам
и
,
дижући
молиоце
,
поче
говорити
:
—
Хоћу
,
хоћу
!
само
ако
ме
Бог
поживи
!
У
мене
су
,
видите
,
једна
уста
као
и
у
сваког
другог
човека
;
не
могу
ни
ја
јести
за
тројицу
.
Све
ово
благо
што
ми
даде
Бог
и
народ
,
даде
ми
га
да
њим
помогнем
вама
,
браћи
својој
!
...
Они
који
су
ово
гледали
,
и
који
су
знали
да
се
Милош
,
кад
хоће
,
уме
вешто
и
притворити
,
уверавају
да
нема
човека
који
би
се
усудио
посумњати
о
истинитости
ових
речи
!
У
љубави
,
у
пријатељству
,
у
мржњи
,
у
тековини
,
у
освети
,
у
власти
,
Милош
је
могао
бити
и
прав
и
дволичан
,
и
сталан
и
променљив
,
и
веран
и
забораван
;
али
у
једној
јединој
тежњи
—
у
рушењу
турства
и
дизању
српства
—
био
је
свакад
један
исти
,
свакад
непроменит
,
непомерно
сталан
,
вечито
веран
,
никад
забораван
,
никад
уморан
!
То
му
је
слава
нада
сваку
славу
!
...
Отпустивши
те
људе
,
Милош
седе
на
своје
обично
место
на
трему
.
Ту
је
пушио
и
ћутао
погледајући
често
низ
Лепеницу
.
Опажало
се
да
се
нечем
нада
.
У
један
мах
зачу
се
неки
тутањ
од
„
Камените
ћуприје
“
и
дрека
татара
:
—
Вард
â
,
вардâ
;
саул
,
саул
и
пред
конак
допаде
татарин
са
суруџијама
.
Татари
су
се
обично
устављали
пред
„
Татарским
конаком
“
,
али
је
ово
било
нешто
особито
важно
,
и
Татар
-
ага
је
желео
час
пре
стићи
самоме
Кнезу
.
Примивши
писмо
,
нестрпљиви
Кнез
сам
разломи
печат
и
викне
:
—
Давидовићу
!
Секретар
Давидовић
,
човек
омален
,
сув
,
слаба
здравља
,
у
црну
капуту
,
преко
кога
је
обукао
постављено
ћурче
,
дође
и
поче
читати
из
писма
српскога
агента
у
Цариграду
ово
:
1
.
„
Усваја
се
предлог
Кнеза
Милоша
:
да
се
одржи
стање
које
је
уређено
,
докле
се
не
расправи
питање
о
отетим
девојкама
.
2
.
„
Пошто
је
нишки
паша
јавио
Порти
да
Марија
и
Милана
од
своје
воље
хоће
да
остану
Туркиње
и
Френчевићке
,
то
се
оне
не
могу
сад
просто
вратити
својим
родитељима
;
него
Порта
шаље
у
Београд
свога
комесара
,
а
наредила
је
да
се
обе
те
српкиње
с
мајком
Френчевића
спроведу
из
Ниша
у
Београд
,
где
ће
пред
царским
комесаром
и
Хусејин
-
Пашом
и
пред
људма
Кнез
-Милошевим
казати
:
јесу
ли
потурчене
силом
,
или
својом
драгом
вољом
?
„
Од
њихове
изјаве
,
додаје
агенат
,
зависиће
даљи
развитак
догађаја
“
...
—
Ене
сад
!
цикну
Милош
:
—
па
то
опет
све
може
да
оде
без
трага
!
...
Брже
,
Јованчу
!
Кабадаија
Јованча
дође
.
Ми
њега
познајемо
још
из
Мозгова
,
само
сад
на
њему
није
одело
трговачког
калауза
,
него
златали-рухо
кабадајиско
.
Кнез
му
укратко
каза
какви
ће
путници
поћи
из
Ниша
за
Београд
.
Њих
он
да
прими
и
пропрати
до
Београда
.
За
њих
главом
да
одговара
.
Осим
тога
,
да
узме
и
родитеље
Маријине
и
Миланине
,
те
и
њих
да
поведе
у
Београд
.
Сад
Кнез
погледа
оштрије
у
оне
који
беху
око
њега
.
Они
се
досетише
,
и
удаљише
се
.
Јованча
приђе
ближе
:
Кнез
му
,
божем
тајно
,
наручи
шта
ће
казати
Милети
.
Али
како
Милош
већ
давно
не
мора
да
крије
што
говори
:
тако
се
и
ово
сада
могло
све
чути
;
само
нико
није
ни
хтео
ни
смео
да
прича
што
је
чуо
.
Јованча
пољуби
Кнеза
у
руку
,
поклони
се
,
и
оде
одмах
.
ВИ
ПРЕОТМИЦА
Није
вино
пошто
пређе
бјеше
,
Није
свијет
оно
што
мишљасте
!
Његуш
На
најлепшем
месту
у
Крушевцу
имају
Френчевићи
,
Селим
-
Бег
,
и
Осман
-
Бег
,
красан
двор
.
На
запад
од
тога
двора
,
само
преко
доље
магдалскога
потока
,
дрема
опала
кућа
Цара
Лазара
,
и
до
ње
муком
мучи
црква
Лазарица
.
На
северној
страни
од
Френчевића
двора
има
једно
место
ружног
спомена
и
за
Србе
и
за
Турке
.
То
је
„
Гроб
Вука
Бранковића
.
“
Из
свога
двора
,
Френчевићи
могу
погледати
далеко
на
све
стране
,
и
свуда
им
очи
имају
шта
сагледати
.
У
тај
лепи
двор
доведе
Осман-Бег
две
робиње
,
две
лепе
Српкиње
,
Марију
и
Милану
.
У
двору
их
дочека
стара
Френчевићка
,
Акила
,
и
лепим
српским
језиком
подвикну
:
—
Благо
мени
,
ево
мојих
снаха
!
И
приђе
те
сама
скиде
с
коња
Марију
и
Милану
.
Сутра
дан
их
је
окупала
у
хамаму
,
па
онда
их
је
обукла
у
свилу
и
кадиву
;
залагала
их
је
,
што
’
но
кажу
,
медом
и
шећером
;
тешила
их
,
говела
им
што
је
боље
могла
и
умела
;
обрицала
им
је
да
ће
синови
њени
усрећити
не
само
њих
две
,
него
и
сву
њину
родбину
,
да
ће
је
превести
у
Крушевац
,
саградити
јој
куће
,
дати
новаца
и
земаља
,
да
буду
сви
богати
људи
.
Међу
тим
оштро
је
мотрила
да
им
нико
не
каже
ништа
што
бива
ван
харема
.
После
неколико
дана
,
Акила
једно
јутро
окупа
Марију
и
Милану
и
обуче
их
у
нове
хаљине
.
За
тим
,
у
другу
собу
,
напоредо
с
њиховом
,
дође
Хоџа
и
,
кроз
затворена
врата
,
стане
турски
њих
две
нешто
питати
.
Акила
их
је
учила
реч
по
реч
шта
да
одговоре
на
та
питања
.
Казала
им
је
,
после
,
да
је
то
нека
молитва
.
Кад
се
та
молитва
сврши
,
Хоџа
узме
две
хартијице
,
напише
на
њима
некакве
записе
,
и
пружи
им
кроз
затворена
врата
.
Те
хартијице
носиле
су
оне
после
као
хамајлије
.
То
је
било
турчење
!
Тада
Марији
надену
име
Јурмуса
,
а
Милани
—
Фатима
.
!
.
.
.
Марију
узме
за
се
млађи
брат
Осман-Бег
,
а
Милану
старији
—
Селим
-
Бег
.
Дуго
су
плакале
и
јадиковале
Марија
и
Милана
.
Никакве
речи
,
никакве
утехе
,
никакве
понуде
,
никакви
дари
не
могоше
разблажити
туге
,
докле
се
зар
сама
жалост
не
умори
.
После
толикога
плача
и
туговања
,
њима
почне
долазити
у
памет
да
ово
ново
стање
може
бити
и
добро
за
њих
;
јер
,
доиста
,
живе
лепше
него
што
су
могле
икад
помислити
.
Али
ако
би
им
се
у
том
тренутку
омакле
очи
да
погледе
на
Лазареву
цркву
и
на
кулу
,
или
ако
би
се
сетиле
гроба
Бранковића
Вука
,
онда
би
се
пред
њима
показала
голема
разлика
између
онога
у
чем
су
се
родиле
и
одрасле
,
и
онога
у
чем
су
се
овако
на
пречац
нашле
...
Једном
бегови
остали
сву
драгу
ноћ
у
мехћеми
:
нешто
се
крупно
тамо
већало
.
Марија
и
Милана
,
да
би
им
било
слободније
,
заноће
обе
у
једној
соби
.
Утуле
свећу
,
али
ока
на
око
не
могаху
склопити
.
Месечина
бејаше
као
дан
.
Кроз
прозоре
се
лепо
видела
суморна
слика
од
цареве
куле
и
од
његове
некад
лепе
цркве
.
На
овако
тихој
ноћи
,
чуло
се
кад
шушне
најмањи
листак
.
—
Па
нама
,
кеко
,
није
овде
са
свим
зло
,
рекне
Милана
Марији
.
—
Не
знам
како
да
кажем
,
одговори
Марија
,
дубоко
уздахнувши
:
—
Свега
има
,
а
опет
ми
је
око
срца
хладно
.
Чини
ми
се
да
ово
благо
,
ово
богаство
,
није
никаква
срећа
за
мене
и
за
тебе
.
...
—
Може
бити
да
ћемо
се
навикнути
доцније
...
—
Милана
,
сестро
!
друга
је
ово
вера
други
живот
;
и
најбољи
да
је
,
он
за
нас
није
,
нити
смо
ми
за
њега
!
Они
нас
,
ето
,
ките
,
одевају
,
хране
као
какве
убојнице
!
А
каква
нам
је
то
сласт
?
Ми
се
Срби
истина
мучимо
,
али
се
и
веселимо
;
радимо
,
али
и
певамо
;
нас
туче
свакојако
време
,
али
се
и
нагледамо
Божије
лепоте
кад
год
хоћемо
,
а
овде
?
—
Све
је
тако
,
кеко
!
али
за
Бога
,
погледај
ово
дивно
рухо
на
нама
!
Ми
ово
не
бисмо
понеле
у
Мозгову
ни
да
је
пола
села
наша
очевина
:
никоја
наша
друга
ово
не
носи
...
...
—
Одело
је
лепо
,
красно
,
необично
;
али
докле
ће
трајати
?
Зар
се
све
ово
не
може
изокренути
?
Сећаш
ли
се
како
нам
је
Бака
причала
„
да
су
Срби
своје
царство
изгубили
са
своје
неправде
.
“
Онда
су
,
вељаше
она
,
Турци
били
правији
од
Срба
,
и
српско
је
царство
отишло
њима
!
Сад
су
Турци
огрезли
у
неправди
.
Сад
је
ред
да
они
царство
изгубе
.
И
једном
су
га
већ
губили
.
Колико
има
људи
који
су
се
причешћивали
ено
у
оној
цркви
.
То
може
доћи
опет
.
Сећаш
ли
се
шта
оно
говори
Луди
Лазар
о
Госпођи
код
Светог
Романа
?
—
Одавно
се
,
кеко
,
тако
говори
,
па
се
никако
не
преврће
...
У
тај
мах
дрекну
паун
на
своме
седалу
.
Милана
се
трже
и
погледа
на
прозор
,
па
на
један
пут
врисну
и
обисну
Марији
око
врата
...
—
Шта
је
?
Шта
је
?
упита
Марија
.
—
Учини
ми
се
,
вели
Милана
:
—
да
некакав
пламени
змај
изби
из
куле
Цара
Лазара
,
па
одонуд
полете
овамо
,
а
од
њега
све
прскају
варнице
,
као
да
хоће
Крушевац
да
запали
!
.
.
Луп
!
луп
!
луп
!
на
вратима
.
Слуге
отворише
;
Бегови
уђоше
.
Зора
већ
заплавила
.
Они
се
не
свлаче
да
легну
,
него
заповедају
да
се
устаје
,
и
да
се
журно
спрема
на
пут
.
Акила
каже
Марији
и
Милани
да
хоће
да
иду
у
Ниш
,
да
тамо
граде
велику
свадбу
,
јер
у
Крушевцу
,
вељаше
она
,
нема
великога
хоџе
.
У
покривеним
колима
,
с
јаком
оружаном
пратњом
,
крену
се
Марија
и
Милана
још
то
јутро
,
и
на
ноћиште
стигну
у
село
Лужане
,
опет
спахилук
Френчевића
,
а
други
дан
пред
ноћ
већ
беху
у
Нишу
.
Велике
свадбе
није
било
,
а
Марија
и
Милана
живљаху
у
богатим
дворовима
Френчевића
као
две
највеће
беспосличарке
.
Сва
им
је
трудба
била
да
кажу
шта
желе
,
и
да
се
наједу
небројних
јестива
која
им
се
доносе
.
За
све
друго
старао
се
неко
други
.
Коме
би
овакав
живот
био
мио
,
тај
свога
века
не
би
ни
поумио
да
изиђе
испод
крова
Френчевића
двора
.
Акила
се
будно
старала
да
никакав
гласак
из
Србије
не
продре
до
снаха
њених
.
Е
,
али
је
злу
гласу
тешко
заптити
пут
.
Једнога
петка
,
после
по
дне
,
дођу
многе
буле
старој
Френчевићки
на
посело
,
да
се
разговоре
,
и
да
виде
лепе
снахе
њене
.
Седећи
на
шилтетима
,
пушећи
дуге
чибуке
,
и
срчући
грку
каву
,
и
слатки
шербет
,
каде
причаху
што
која
зна
и
уме
,
да
развесели
своје
другарице
.
У
том
ће
стара
Нефиза
почети
оваку
причу
:
—
Нека
велики
Алах
окрене
на
добро
!
а
прилике
су
настале
зле
за
Муслимане
,
рече
она
.
—
Како
то
?
упита
је
млада
када
Есма
.
—
Ево
како
,
кузун
,
наставља
Нефиза
:
—
Кад
оно
беше
битка
на
,
и
кад
већ
хтедоше
да
одвију
Власи
,
онда
наши
кретоше
Дели-топ
,
да
туку
Влахе
.
Упрегну
под
њега
дванаест
јармова
волова
,
па
потерају
.
Оишта
прскају
,
заворњи
се
ломе
,
а
топ
се
једва
креће
.
Један
се
хоџа
досети
и
повика
:
—
Курбан
!
курбан
!
Не
ће
топ
без
курбана
!
Одмах
донеше
овна
и
заклаше
:
топ
се
малко
помери
.
До
Каменице
су
му
заклали
дванаест
овнова
!
Кад
га
наместе
и
припале
,
оно
му
сва
силина
изиђе
на
ваљу
,
и
потуче
Турке
.
Наши
виде
,
да
Дели
-топ
не
ће
да
туче
Влахе
,
па
га
врате
у
град
.
Отуда
су
га
довукли
шест
јармова
без
курбана
!
Ономадне
ноћу
,
у
глуво
доба
,
Дели
-топ
је
у
три
маха
рикао
:
Ау
!
ау
!
ау
!
И
наши
се
сад
боје
да
Власи
,
пошто
су
устали
на
Крушевац
и
на
Алексинац
,
не
ударе
и
на
Ниш
!
.
.
—
Та
несрећа
може
и
бити
,
рече
Зелида
,
жена
тефтердарева
:
—
Цар
сада
има
велику
муку
с
Мисирлијама
,
па
овамо
не
може
ни
послати
војске
.
.
.
Узалуд
је
стара
Френчевићка
намигивала
оком
,
узалуд
је
и
ногом
назгазила
Тевтердаревицу
,
да
прекине
тај
разговор
,
Марија
и
Милана
већ
чуше
да
су
Срби
устали
на
оружје
,
и
да
скоро
може
бити
„
што
горе
то
доле
“
,
како
вељаху
Нишлије
.
Кад
би
једнога
дана
после
по
дне
,
а
Акила
призове
снахе
своје
,
и
овако
им
рекне
:
—
Ваше
ће
мајке
доћи
у
Ниш
,
и
ви
ћете
ићи
пред
пашу
да
кажете
:
хоћете
ли
да
останете
туркиње
,
или
волите
да
се
вратите
у
Србе
?
За
то
упамтите
што
вам
сада
кажем
:
паша
је
брат
мој
,
а
моји
су
синови
,
ви
знате
,
и
сами
силни
.
Ако
кажете
да
сте
силом
потурчене
,
и
ако
пожелите
да
се
вратите
у
Србе
,
моји
ће
вас
синови
дочекати
на
Чамурлији
,
исећи
ће
вас
на
комаде
,
и
ваше
ће
режњеве
повешати
по
трњу
.
“
И
доиста
Смиљана
и
Магдалена
дођу
,
суоче
се
пред
пашом
са
својим
ћерима
,
али
Марија
и
Милана
,
у
страху
,
кажу
пред
пашом
овако
:
—
Ми
истина
нисмо
хтеле
ни
да
се
потурчимо
,
нити
да
пођемо
за
Френчевиће
;
али
пошто
су
нас
они
већ
узели
,
ми
нисмо
више
ни
за
кога
,
него
да
останемо
њихове
...
Паша
,
Френчевићи
,
и
сви
Турци
беху
пијани
од
весеља
.
Акила
је
давала
све
гозбу
иза
гозбе
.
А
сироте
мајке
вратише
се
кући
,
проклињући
турску
силу
и
своје
деце
немоћ
!
.
.
Не
постаја
дуго
,
а
из
Цариграда
у
Ниш
стиже
оваква
царска
заповест
:
„
Оба
Френчевића
,
са
својом
мајком
,
и
с
двема
отетим
Српкињама
,
да
иду
у
Београд
,
где
ће
те
Српкиње
пред
царским
комесаром
,
пред
кадијом
,
и
Хусејин
-
Пашом
,
и
пред
људма
Кнез
-Милошевим
казати
:
јесу
ли
силом
или
драгом
вољом
одведене
и
потурчене
?
Френчевићи
спреме
мајку
и
Марију
и
Милану
у
колима
,
а
сами
,
са
триестину
друга
оружаних
Турака
,
пођу
на
коњма
да
прате
кола
до
Београда
.
Стара
Акила
уз
пут
често
понављаше
Марији
и
Милани
:
—
Останите
у
турској
вери
,
да
будете
сретне
до
века
!
Седећете
на
свили
и
на
кадиви
,
а
носићете
злато
и
драго
камење
!
.
.
“
Докле
им
је
она
говорила
то
,
дотле
им
је
нешто
из
срца
њинога
шаптало
ово
:
—
Како
да
похулите
веру
својих
дедова
?
Како
да
се
одметнете
од
рода
својега
,
да
пљунете
на
образ
родитељима
својим
?
Та
боље
је
изгубити
главу
,
него
своју
огрешити
душу
!
“
Превезавши
се
преко
Мораве
код
Ћуприје
,
путнице
се
приближе
к
брду
Гиљу
и
к
речици
Лугомиру
.
Ту
,
крај
пута
,
бејаше
некакав
човек
стрељан
,
и
бачен
на
точак
.
Френчевићка
пружи
прст
на
ту
слику
,
рекавши
:
—
Гледајте
,
гледајте
,
шта
ради
Коџа
-
Милош
са
својом
рајом
!
Ако
се
вратите
у
Србе
,
и
вас
ће
сутра
онако
разапети
!
Марији
се
и
Милани
сва
кожа
најежи
.
На
један
мах
зазвони
звоно
на
јагодинској
цркви
,
јер
је
Кнез
Милош
наредио
да
звона
свуда
звоне
чим
се
оне
угледају
да
иду
.
Марија
и
Милана
слушале
су
,
кад
се
прича
да
у
сретним
црквама
звоне
звона
место
клепала
,
али
гласа
од
звона
нису
познавале
.
Највеће
звоно
које
су
оне
чуле
,
било
је
оно
које
носе
о
врату
трговачке
камиле
.
—
Шта
се
то
чује
?
упита
Марија
Акилу
.
—
То
звоне
звона
на
јагодинској
цркви
:
ми
смо
већ
у
Шумадији
.
Српкиње
прожма
неко
неописано
осећање
кад
то
чуше
...
.
У
том
већ
ступише
у
саму
Јагодину
.
На
пијаци
беше
неколико
стотина
оружаних
сељака
,
упарађених
у
два
реда
.
Пред
њима
на
коњма
сеђаху
Милета
Радојковић
и
Аврам
Петронијевић
,
а
до
њих
родитељи
и
рођаци
Маријини
и
Миланини
.
Чим
Френчевићи
с
колима
уђоше
у
овај
народ
,
повикаше
Срби
са
свих
страна
:
—
Пуштајте
девојке
!
и
јурнуше
да
их
отму
.
Френчевићи
и
њихови
момци
исукаше
сабље
,
и
стадоше
махати
око
кола
,
говорећи
:
—
Девојака
не
дамо
до
Београда
,
док
се
ствар
не
пресуди
онако
како
је
наредио
цар
!
Али
свет
навали
:
и
браћа
и
сестре
Маријине
и
Миланине
почну
цепати
убрадаче
с
њих
две
.
Већ
паде
неколико
људи
тешко
рањених
,
и
Осман
-
Бег
Френчевић
у
мало
не
посече
рођенога
брата
Миланина
.
Тада
стара
Френчевићка
повика
:
—
Аман
,
Бег
-
Авраме
!
изгибоше
ми
синови
!
С
тешком
муком
Аврам
и
Милета
утишају
људе
.
И
Френчевићи
пођу
даље
.
Одавде
Акила
увећа
описивање
сласти
живота
у
харему
.
Уз
пут
,
где
год
би
видела
српске
сиромашке
куће
,
или
чупаве
жене
,
или
босу
децу
,
одмах
би
им
рекла
:
—
Ено
онаке
би
и
ви
ишле
,
да
вас
Алах
није
миловао
,
и
довео
у
моју
кућу
,
у
оваку
богаштину
.
Душа
ваља
,
девојке
су
виделе
на
једној
страни
сиротињу
,
а
на
другој
богаство
;
на
једној
муку
,
а
на
другој
доколицу
;
на
једној
трудбу
,
а
на
другој
благовање
!
Ко
зна
на
што
би
се
оне
приволеле
,
али
баш
усред
те
двоумице
'
њих
у
један
мах
опколише
многи
наоружани
људи
.
Плану
неколико
пушака
.
Срба
беше
много
више
,
те
на
силу
продреше
и
заузеше
кола
.
—
Баш
кад
хтедох
,
причаше
после
Марија
:
—
да
вриснем
и
да
обиснем
Френчевићки
око
врата
,
да
ме
не
дâ
тим
хајдуцима
(
мислила
сам
да
су
то
хајдуци
)
,
угледах
пред
собом
кога
?
Боже
благи
!
да
ли
је
ово
сан
или
јава
?
Онога
краснога
Јованчу
који
је
ноћио
о
Светом
Томи
у
нашој
кући
,
и
који
је
,
полазећи
,
чини
ми
се
и
моје
срце
ишчупао
и
однео
.
Видећи
њега
,
заборавих
све
,
па
викнух
:
—
Не
дај
не
,
Јованча
,
ако
знаш
за
Бога
!
—
Не
бој
се
,
Марија
!
Овде
ти
је
мајка
и
толики
род
!
Па
ме
ухвати
за
руку
,
поможе
ми
да
скочим
с
кола
и
предаде
ме
мајци
.
У
тај
исти
мах
,
Френчевић
исуче
сабљу
да
не
да
Милане
.
Она
мислећи
да
он
хоће
њу
да
посече
,
а
угледавши
близу
Србина
Милисава
,
викне
:
—
Не
дај
!
да
си
по
Богу
брат
!
—
Братство
ти
не
примам
,
а
док
је
са
мени
главе
,
не
бој
се
!
одговори
Милисав
,
и
дрско
одби
турчинов
ударац
,
па
девојку
узе
и
предаде
матери
.
Марију
и
Милану
с
матерама
одведу
Срби
у
једну
кућу
,
одмах
их
разбуде
,
и
за
вечеру
им
донесу
мало
печено
прасе
.
Кад
виде
да
оне
једу
прасетину
,
и
да
,
по
томе
,
нису
Туркиње
,
одмах
пошљу
Кнезу
Милошу
татарина
,
да
му
јаве
ту
радост
.
То
је
све
било
у
Паланци
.
Капетан
Милија
из
Друговца
,
који
је
,
по
заповести
Кнеза
Милоша
,
извршио
ову
преотмицу
,
пусти
одатле
Френчевиће
с
матером
и
пратњом
да
иду
напред
у
Београд
.
А
он
,
с
Маријом
и
Миланом
,
с
њиховим
матерама
и
осталом
јаком
српском
пратњом
,
пође
за
њима
.
Од
Паланке
до
Београда
није
било
никаква
сукоба
.
У
Београд
стигоше
у
петак
после
по
дне
.
ВИИ
ПРЕСУДА
Не
збори
се
ласно
с
везирима
.
Но
ђе
дођу
,
донесу
грозницу
,
И
захучи
земља
од
кукања
.
Његуш
.
Питали
Бошњака
:
—
Који
вам
је
паша
био
најбољи
?
—
Онај
,
одговори
он
:
—
који
је
из
Стамбола
пошао
а
у
Босну
недошао
!
Право
је
казао
.
И
који
би
паша
био
човек
добар
,
опет
је
као
управник
тежак
оним
својим
салтанатом
који
мора
да
одржава
ако
жели
да
га
народ
слуша
,
да
га
се
боји
,
да
од
њега
стрепи
...
...
Хусеин-Паша
,
београдски
везир
,
бејаше
човек
средовечан
,
средњи
растом
,
ношаше
турско
одело
,
и
око
главе
хамедију
.
Он
се
одликовао
препреденим
лукавством
,
и
жеђу
за
новцем
који
му
је
и
требао
,
да
би
могао
купити
место
Урумели
-
Валиса
.
За
то
је
све
приходе
,
особито
ђумручке
,
марљиво
прибирао
у
своје
касе
.
Хусеин
није
марио
за
велики
салтанат
,
али
се
ипак
потресао
Београд
,
кад
он
,
у
петак
после
по
дне
,
пође
с
многобројном
и
страшном
својом
пратњом
горе
к
Пашиној
Чешми
,
да
се
провесели
,
и
да
се
делије
његове
мало
проџилитају
.
Чим
се
зачују
пашини
таламбаси
,
одмах
се
ћепенци
од
српских
дућана
спуштају
,
капци
на
прозорима
затварају
,
матере
децу
прибирају
у
куће
,
и
тек
кроз
коју
малу
рупицу
,
једним
оком
,
сме
Србин
да
погледа
на
ту
силу
,
на
ту
људску
олују
!
...
Једнога
петка
после
по
дне
,
у
Фебруару
1833
,
беше
време
лепо
,
онако
како
може
да
буде
тога
месеца
у
Београду
.
Тако
красан
дан
у
сред
зиме
употреби
Хусеин
да
изиђе
на
теферич
с
обичном
својом
свитом
.
Ово
је
морао
чинити
нарочито
за
то
да
Србима
,
који
су
се
већ
били
доста
ослободили
,
напомене
турску
силу
и
моћ
.
Његова
свита
одиста
је
за
нас
данас
малко
необична
.
Напред
су
ишле
хоџе
.
За
њима
сојтарије
(
који
граде
шале
)
;
За
сојтаријама
татари
;
За
татарима
војници
пешаци
(
Арнаути
)
;
За
овима
делије
(
на
коњма
)
;
За
делијама
се
носе
пашини
сребрни
калкани
(
сребрни
штитови
)
и
тугови
(
коњски
репови
)
,
који
показују
ког
је
чина
паша
;
За
тим
иду
јерлије
(
Турци
београдски
на
коњима
)
;
За
јерлијама
иде
пашин
ћаја-
бег
,
и
хазнадар
,
За
њима
се
воде
пашини
једеци
у
најлепшој
опреми
.
За
овим
пашајлије
,
па
тек
тада
,
на
коњу
на
коме
шкргућу
сребрни
рахтови
,
јаше
Паша
.
Четири
момка
држе
руке
на
сапима
и
на
плећима
пашину
коњу
,
који
иде
најтишим
ходом
.
За
пашом
иду
бегови
.
На
послетку
велика
далбулана
.
Спровод
овај
беше
толики
да
стражњи
још
не
беху
изишли
из
Града
а
предњи
већ
излажаху
на
Стамбол
-капију
.
Ту
је
онда
био
крај
Београда
.
Даље
се
находила
тек
по
која
ковачница
...
Кад
спровод
овај
беше
код
„
Батал-џамије
“
,
озго
,
друмом
,
иђаху
к
Београду
једна
затворена
кола
и
спровођаху
их
око
80
Турака
коњика
.
За
овима
,
мало
доцније
,
иђаху
друга
кола
,
која
окружавају
око
100
Срба
коњика
.
Пашина
пратња
виде
ове
необичне
путнике
,
али
нико
не
потруди
госпоства
свога
ни
да
упита
:
—
Ко
је
то
?
Кола
,
која
сповођаху
Турци
,
обртоше
на
Зерек
ка
Дорћолу
,
а
она
која
су
пратили
Срби
,
стадоше
више
цркве
,
пред
кућом
неке
Савке
Пазарке
.
Савка
је
одиста
родом
Пазарка
.
Прешла
је
најпре
у
Чачак
;
познала
се
с
Господаром
Јованом
,
па
онда
с
Кнезом
Милошем
и
Кнегињом
Љубицом
,
и
у
доцније
време
била
је
као
својта
у
њиховој
кући
.
Кућа
јој
је
била
она
која
и
сада
стоји
према
„
Староме
Здању
“
и
зове
се
кућа
„
Саве
Спаије
.
“
Жена
ова
није
била
ни
млада
ни
лепа
,
али
је
била
умна
,
и
веома
слатка
у
беседи
.
Она
одабрану
госту
,
нудећи
га
да
уђе
,
обично
вели
:
—
Где
ми
ти
штапом
такнеш
,
ту
ми
се
позлати
,
а
где
ногом
станеш
—
ту
ми
се
посвети
!
“
Ето
та
домаћица
изиђе
пред
госте
,
и
из
кола
прими
две
жене
и
две
девојке
,
и
уведе
их
у
своју
кућу
.
Читаоци
се
већ
сећају
да
су
те
гошће
Марија
и
Милана
са
својим
мајкама
.
Не
постоја
много
а
Савкиној
кући
поврвеше
први
људи
из
Београда
.
Ту
беху
Господар
Јеврем
Обреновић
,
Симићи
Стојан
и
Алекса
,
Пера
Белопољац
,
Манојло
Стевановић
;
и
многи
други
одабрани
београђани
.
Сви
бејаху
ради
да
чују
о
тој
чудној
отмици
,
од
које
се
дигла
тако
страшна
буна
.
Марија
и
Милана
казиваху
све
како
је
било
,
и
како
су
њих
Турци
салетали
да
се
одреку
своје
вере
и
свога
рода
па
да
остану
Туркиње
Френчевићке
.
Али
оне
су
то
одбиле
—
мањ
што
су
морале
.
Срби
,
слушајући
то
,
хвалили
су
их
напомињући
да
буду
тако
тврде
и
кад
изиђу
пред
Хусеин
-
Пашу
и
пред
царскога
комесара
.
Међу
тим
Френчевићи
нису
били
без
наде
,
да
српкиње
отму
још
један
пут
.
У
Београду
је
тада
било
много
Турака
.
Дорћол
се
био
претворио
у
касарну
;
у
граду
је
самих
тобџија
било
на
хиљаду
људи
.
Уздајући
се
у
толике
једноверце
,
Френчевићи
мишљаху
пре
спалити
Београд
него
допустити
да
се
учини
поруга
вери
Мухамедовој
,
да
се
потурченице
врате
у
Србе
;
али
се
преварише
;
Хусеин
-
Паша
,
бојећи
се
већих
заплета
,
био
је
најоштрије
запретио
,
да
се
нико
не
усуди
помагати
жељи
Френчевића
.
Видећи
толику
немарност
Муслимана
према
својој
вери
,
и
толику
малодушност
Турака
према
својој
части
,
а
толику
моћ
српску
:
и
не
могући
поднети
толики
руг
свој
,
Селим-Бег-Френчевић
помери
памећу
,
и
,
у
лудилу
своме
,
само
говораше
:
—
Султан
једе
крметину
;
Власи
ће
скоро
и
њега
звати
на
свој
суд
!
У
бели
понедељак
1833
,
у
Граду
,
у
старом
пашином
конаку
,
на
доњем
боју
,
бејаше
суд
.
У
пространој
једној
соби
,
на
ниским
миндерлуцима
сеђаху
:
Хусејин
-
Паша
,
Царски
комесар
,
београдски
кадија
;
Јеврем
Обреновић
,
Алекса
Симић
,
Пера
Белопољац
,
и
Павле
Белимарковић
.
Кад
Хусеин
даде
знак
,
пред
суд
изађе
Осман-Бег
Френчевић
с
неколико
Турака
.
Он
беше
с
оружјем
,
а
други
без
оружја
.
Они
стадоше
на
једну
страну
.
За
тим
уђоше
Марија
и
Милана
,
са
својим
мајкама
и
оружаном
пратњом
српском
.
Њима
Паша
рече
да
стану
на
другу
страну
.
—
Јесте
ли
вас
две
,
Марија
и
Милана
,
девојке
из
Мозгова
?
упита
Паша
.
—
Јесмо
,
честити
Пашо
!
одговори
Марија
.
—
Јесте
ли
ви
од
своје
драге
воље
отишле
у
кућу
Френчевића
?
—
Нисмо
,
честити
суде
!
—
Ко
вас
је
одвео
?
—
Овај
Френчевић
са
својим
оружаним
момцима
.
—
Хоћете
ли
сад
да
будете
Муслиманке
?
—
Не
ћемо
,
ни
дао
Бог
!
Ово
им
питање
постави
Паша
три
пута
.
И
три
пута
чу
од
њих
одговор
:
—
Не
ћемо
,
ни
дао
Бог
!
—
Шта
тражите
од
Френчевића
?
—
Што
суд
и
царска
милост
нађу
да
је
право
.
Царски
се
комесар
наже
те
нешто
пришапта
Паши
на
ухо
.
—
Френчевићу
,
и
ви
други
Турци
!
рече
Хусеин
:
—
Чусте
њихове
речи
.
Даљем
говору
овде
нема
места
.
Њима
остаје
све
што
сте
им
досад
дали
.
Трошкове
теглићете
ви
!
—
Аман
Ефендум
!
Њих
су
Коџа
-Милошеви
људи
преплашили
,
да
ће
их
у
харему
исећи
ако
остану
Туркиње
;
за
то
говоре
тако
!
...
—
Не
!
не
!
вичу
обе
девојке
.
—
И
ако
су
их
плашили
они
,
плашили
сте
их
и
ви
,
рече
комесар
:
—
Сад
вам
је
право
:
плашња
за
плашњу
!
...
—
Аман
Ефендум
!
...
—
Дишери
!
продера
се
Хусеин
.
И
Осман
-
Бег
,
видећи
како
суди
царски
суд
,
у
који
се
он
толико
уздао
,
обнезнани
се
и
паде
на
руке
својим
момцима
који
га
прихватише
и
изведоше
на
поље
.
Суд
се
сврши
.
Пресуда
гласи
:
да
су
Турци
својим
безакоњем
изазвали
буну
;
да
су
жалбе
народа
истините
,
и
да
је
заузимање
Кнеза
Милоша
путно
!
...
Српске
жеље
добише
маха
.
Турска
сила
сама
себе
једе
.
Не
прође
много
после
тога
,
а
у
свој
Србији
би
објављен
Царски
хатишериФ
који
,
поред
осталога
,
врати
Србији
оних
шест
округа
(
крајински
,
црноречки
,
гургусовачки
,
алексиначко
-
параћински
,
крушевачки
,
и
подримски
)
који
су
били
једно
с
њоме
кад
је
подвезиван
уговор
у
Букурешту
,
1812
.
Сва
се
Србија
веселила
,
а
село
Мозгово
понајвише
!
...
—
Пострадасмо
на
убавој
правди
,
говораху
сељаци
,
али
се
барем
избависмо
...
.
.
ВИИИ
РАДОСТ
У
СРБИЈИ
„
О
,
гнијездо
јуначке
слободе
!
Често
ли
те
Бог
надгледа
оком
!
Многе
ли
си
муке
поднијело
,
Многе
ли
те
чекају
побједе
!
“
Његуш
.
Буна
се
стишала
:
Турци
се
иселили
из
оних
округа
који
су
већ
били
унесени
у
карту
нове
кнежевине
;
Султан
је
свечаним
актом
спојио
те
округе
са
Србијом
;
народ
се
сјединио
и
ослободио
;
заробљене
Српкиње
,
враћене
из
ропства
,
нашле
су
свака
своје
драго
.
Српска
мисао
корачила
је
напред
!
У
свим
црквама
у
Србији
држане
су
велике
богомоље
за
сретан
свршетак
тога
народног
посла
.
Народ
се
свуда
веселио
као
да
је
већ
потпунце
осветио
Косово
!
...
Султан
,
у
великој
мудрости
својој
,
поврх
свега
,
посла
Кнезу
Милошу
велики
орден
,
Нишани
зишан
,
знак
захвалности
што
је
уставио
пламен
устанка
,
те
буна
није
захватила
све
српске
крајеве
под
Турцима
!
После
свега
тога
,
Милош
се
крене
да
походи
нове
крајеве
,
да
се
порадује
с
народом
у
радости
,
да
му
помогне
у
разним
потребама
.
Ишао
је
лагано
,
врло
лагано
;
водио
је
не
пратњу
,
него
читаву
војску
.
На
сваком
ноћишту
био
је
прави
војни
стан
.
Пет
топова
означаваху
свако
вече
—
ноћ
,
а
свако
јутро
—
објављиваху
дан
.
Кад
се
тај
свечани
ход
приближи
границама
нишким
,
допадне
у
један
мах
татарин
из
Ниша
.
Узнемирени
Мутесариф
нишки
овако
пише
:
„
Знам
да
си
цару
пријатељ
,
али
ћеш
му
бити
злотвор
ако
тако
пођеш
даље
дуж
граница
наших
:
сва
царева
раја
уста
листом
,
и
оде
к
теби
!
Него
,
или
се
тога
мани
,
и
иди
у
свој
Крагујевац
,
или
ето
мене
преда
те
с
војском
!
“
Милош
јекну
...
Зовну
Живановића
под
шатор
.
Не
постаја
много
а
из
кнежева
стана
излете
татарин
Инџе
с
обичним
својим
суруџијама
.
Они
се
упутише
к
Пироту
.
Не
језде
него
лете
:
мислиш
да
им
коњи
ногама
не
дохватају
земље
!
Неколико
дана
поседе
Милош
ту
,
чекајући
повратак
татарина
.
За
то
време
,
народ
грца
са
свих
страна
,
и
весели
се
по
вас
дуги
дан
.
На
лепој
високој
диванани
седи
задовољни
Кнез
,
и
гледа
како
се
таласа
коло
веселе
,
сретне
омладине
.
Кроз
тај
свет
гура
се
једном
кнежев
секретар
,
носећи
писма
и
новине
које
тај
час
стигоше
од
кнежева
конзула
Хаџи-
Стоила
,
из
Београда
,
и
од
Милете
Радојковића
,
из
Ражња
.
Изашавши
на
диванану
,
секретар
поче
да
тражи
шта
ће
најпре
читати
Кнезу
.
—
Седи
!
вели
му
Кнез
.
—
Нека
ме
,
Господару
,
могу
и
постојати
.
—
Седи
!
понови
Милош
,
и
потегли
га
за
хаљину
.
—
Нека
,
Господару
,
боље
да
стојим
;
видите
колико
нас
света
гледа
!
—
За
то
ти
и
велим
да
седнеш
,
будало
!
додаје
Милош
:
—Отоич
се
гураш
,
не
мореш
да
прођеш
,
а
седи
ту
нека
те
виде
уза
ме
,
па
да
ви’ш
после
како
ће
се
крчити
пут
пред
тобом
—
куд
год
пођеш
!
Секретар
се
покори
,
седе
,
и
прво
прочита
овако
једно
писамце
:
„
Господару
!
„
Онога
Милунка
Чанколиза
,
који
је
,
улагујући
се
Турцима
,
пио
крв
браћи
својој
,
обесио
сам
испод
мозговачких
винограда
,
баш
онде
одакле
су
отете
оне
две
девојке
!
.
.
“
Милета
с
.
р
.
—
Добро
је
урадио
!
прекиде
задовољни
Кнез
:
—
Деде
,
игумане
,
види
сад
шта
има
у
новинама
!
-
Живановић
му
на
то
поче
гласно
српски
читати
један
чланак
из
„
Општих
аугсбуршких
новина
“
(
које
су
Милошу
редовно
читане
)
.
Коло
се
доле
вије
као
мачванска
пшеница
кад
је
несташни
ветар
заталаса
.
На
један
мах
рукну
пљесак
од
хиљаде
рука
;
диже
се
врева
,
мислиш
,
до
небеса
...
.
—
Шта
то
би
?
упита
секретар
као
сам
себе
.
—
Ено
шта
би
!
одговори
му
весео
Кнез
:
—
Марија
,
несуђена
Јурмуса
,
и
Милана
,
несуђена
Фатима
,
ухватише
се
да
играју
у
колу
,
а
на
другој
страни
играју
њихове
младожење
Јованча
и
Милисав
.
Коловођа
и
заврћкола
некако
уплетоше
коло
тако
да
се
њих
четворо
нађоше
једно
до
другога
,
па
се
играчи
обрадоваше
као
да
њима
сада
играју
„
шарено
хоро
“
,
и
ето
ударише
у
пљесак
.
Мало
после
тога
,
путем
од
Пирота
зачу
се
страшна
дрека
:
.
—
Варда
!
варда
!
саул
!
саул
.
И
пред
кнежеву
диванану
допадоше
татари
.
Инџа
се
скљуси
с
коња
.
побауљке
изиђе
пред
Кнеза
,
пољуби
га
у
скут
,
и
предаде
му
писмо
из
Стамбола
.
—
Игумане
!
викну
Кнез
.
Секретар
Живановић
допаде
,
отвори
писмо
и
прочита
:
„
Провинција
Србија
,
коју
нека
Бог
чува
,
има
своје
границе
;
преко
њих
ти
не
ћеш
,
а
у
њима
се
весели
како
ти
је
воља
!
Ово
знај
и
моме
светом
знаку
веруј
!
“
Милошу
се
лице
засија
од
радости
:
он
махну
руком
,
и
убрза
језиком
:
—
Тако
њих
Мика
...
.
.
!
Двадесет
и
један
топ
прорикаше
тај
успех
Милошеве
радње
.
И
после
тога
,
докле
је
год
путовао
,
јутром
и
вечером
пуцао
је
двадесет
и
један
топ
,
место
пређашњих
пет
!
Али
да
видите
чуда
од
татарина
!
У
своме
задовољству
,
Кнез
се
сети
и
брза
гласоноше
,
и
хтеде
му
дати
добар
дар
.
А
гле
!
он
,
уморан
,
предавши
писмо
,
сео
уз
дувар
,
наслонио
се
,
и
заспао
као
мртвац
.
Зову
га
,
буде
га
,
дрмају
га
—
ништа
;
чак
неки
несташници
узеше
боцкати
га
иглом
,
али
он
не
осећа
ништа
.
Кад
чу
то
Кнез
,
он
се
насмеја
,
рекавши
:
—
Татарин
се
не
буди
тако
!
Па
се
диже
и
приђе
сам
к
заспаломе
Инџи
,
и
само
му
шану
на
ухо
:
—
Готови
коњи
,
Татар
-
Ага
!
Татарин
ђипи
,
трже
камџију
,
натаче
је
на
руку
,
и
пође
...
Осу
се
смеј
грохотом
,
и
тек
тада
уморни
путник
виде
шта
је
с
њим
...
Међу
тим
је
доле
међу
народ
ушао
слепи
Здравко
из
Лужница
.
Овај
је
човек
много
помагао
у
овом
народном
послу
;
односио
је
гласове
и
доносио
;
певао
песме
какве
где
треба
,
и
,
заклоњен
својом
слепоћом
,
могао
је
врло
често
допрети
и
онамо
куд
нико
други
не
би
смео
.
Вођ
га
доведе
баш
у
средину
сабора
;
ту
слепац
седе
,
извади
своје
гусле
,
и
поче
их
удешавати
.
Чим
се
зачуше
Здравкове
гусле
,
коло
се
покида
,
игра
преста
,
свирка
умукну
,
шала
занеме
.
Здравко
,
ком
је
Бог
узео
вид
али
увећао
памет
,
зна
да
омладина
не
може
дуго
остати
у
једном
уживању
,
у
једној
радости
.
За
то
не
пева
дугих
песама
,
него
тек
бере
бисер
с
оних
које
су
и
међу
лепима
најлепше
.
Дуго
је
везло
преко
јасних
струна
његово
танано
гудало
,
дуго
су
играли
старачки
прсти
његови
,
докле
грло
његово
јекну
:
"
’
Вако
веле
књиге
инџијели
:
„
Турци
,
браћо
,
све
седам
даија
Ви
немојте
раји
горки
бити
Веће
раји
врло
добри
буд’те
!
Нек
’
је
харач
петнаест
динара
,
Нек
’
је
харан
и
триест
динара
,
Не
износ’те
на
рају
биједа
;
Не
дирајте
у
њихове
цркве
Ни
у
закон
,
нити
у
поштење
;
Ви
немојте
рају
разгонити
По
шумама
,
да
од
вас
зазире
Него
паз’те
рају
ка
синове
.
Тако
ће
вам
дуго
бити
царство
.
Цар
умрије
,
а
ми
остадосмо
,
И
својега
цара
не
слушасмо
Већ
велики
зулум
подигосмо
И
грехоту
Богу
учинисмо
.
.
И
сад
ћемо
изгубити
царство
!
“
...
.
Грлом
умукну
,
а
гудалом
убрза
.
Око
певача
беше
небројено
света
:
окружили
га
са
свих
страна
;
стражњи
се
пропињу
на
прсте
и
предњима
се
наслањају
на
рамена
,
да
би
могли
видети
чуднога
певача
!
Све
муком
мучи
као
да
душом
не
дише
.
Слепац
на
ново
викну
:
„
Ој
госпођо
,
Кулинова
кадо
!
Нит
’
ти
иде
Кулин-
Капетане
,
Нит
'
ти
иде
,
нити
ће
ти
доћи
:
Нит
се
надај
,
нити
га
погледај
.
Храни
сина
,
па
шаљи
на
војску
,
—
Србија
се
умирит
’
не
море
!
...
“
Опет
умукну
грло
;
опет
убрза
гудало
.
Сад
,
је
гудио
дуже
;
окретао
се
на
десно
и
на
лево
као
да
је
умним
очима
разгледао
,
да
ли
су
слушаоци
сити
гусала
и
песама
.
Најпосле
јаснијим
,
развученим
гласом
викну
:
...
Јоште
веле
књиге
инџијели
:
„
„
Мунаре
ће
попаст
’
паучина
,
Не
ће
имат
’
ко
језан
учити
...
Друмови
ће
пожељет
’
Турака
,
А
Турака
нигдје
бити
не
ће
!
“
...
Још
не
умукоше
последњи
јеци
од
ових
пророчких
Здравкових
речи
,
а
с
брега
грунуше
кнежеви
вечерњи
топови
.
Народ
тек
сад
прену
,
виде
да
је
сумрак
:
ускомеша
се
,
узавре
,
и
...
поче
се
разилазити
...
...
...
.
.
Али
чак
сутра
дан
,
а
и
доцније
,
многом
радосно
одјекиваху
у
ушима
последње
речи
слепога
гласника
:
Друмови
ће
пожељет
’
Турака
,
А
Турака
нигдје
бити
не
ће
!
“
ИX
ЗАВРШЕТАК
Довршивши
ову
причу
,
устах
од
стола
да
се
мало
одморим
;
и
да
би
ми
одмор
био
што
пријатнији
,
узех
да
прочитам
што
лако
онако
одмарајући
се
;
случајно
се
маших
баш
за
Свето
Писмо
,
које
и
онако
радо
разгледам
колико
због
истина
којима
се
бави
род
људски
од
ово
четири
хиљаде
година
,
толико
и
због
лепоте
језика
којим
су
те
истине
исказане
у
дивном
преводу
Вука
и
Даничића
.
Расклопивши
књигу
са
свим
случајно
,
зачитах
оно
на
чем
ми
се
прво
уставише
очи
,
и
гле
!
ја
читах
ове
врсте
:
„
Чуј
Израиљу
!
немој
да
речеш
у
срцу
свом
:
за
правду
моју
уведе
ме
Господ
у
ову
земљу
да
је
наслиједим
;
јер
Господ
тјера
оне
народе
испред
тебе
за
неваљалство
њихово
.
И
нехотице
упоредивши
ове
речи
с
причом
коју
тек
што
доврших
,
зачудих
се
такој
случајности
!
.
.
Превртох
неколико
листа
напред
,
и
зачитах
,
а
то
изађоше
ове
речи
:
„
3а
то
чини
што
је
право
и
добро
пред
Господом
.
Сад
захватих
и
претурих
више
листа
,
и
кад
погледах
,
а
пред
мојим
очима
речи
:
На
ово
шесторо
мрзи
Господ
,
а
седмо
је
гад
души
његовој
,
Очи
поносите
Језик
лажљив
,
Руке
које
прољевају
крв
праву
,
Срце
које
кује
зле
мисли
,
Ноге
које
брзо
трче
на
зло
,
Лажан
свједок
који
свједочи
лаж
,
и
Ко
замеће
свађу
међу
браћом
!
“
После
ове
треће
напомене
,
јер
ја
ове
случајности
узех
као
праве
напомене
,
седох
на
ново
за
сто
,
узех
перо
написах
овај
завршетак
.
Ако
читаоцу
моја
прича
буде
по
вољи
,
ако
у
њој
нађе
доказа
да
народ
не
умире
докле
год
осећа
воље
и
снаге
за
рад
,
за
борбу
,
докле
год
му
се
мили
бити
оно
што
је
;
ако
се
,
прочитавши
је
,
из
груди
његових
отме
који
дах
захвалности
према
родољубивим
претцима
нашим
:
онда
нека
не
пожали
труда
дочитати
и
ове
неколике
врсте
,
као
„
по
сласти
послађење
...
“
Ако
ли
му
,
напротив
,
моја
прича
не
буде
,
угодна
;
ако
му
не
буду
по
вољи
њени
јунаци
,
или
се
расрди
и
на
самога
приповедача
па
,
поменувши
му
,
по
старом
обичау
,
претке
,
замахне
да
књигу
баци
,
онда
нека
задржи
бар
овај
последњи
листак
,
те
прочита
ове
неколике
ретке
које
не
писах
ја
него
Мојсије
и
Соломун
!
...
Може
се
догодити
да
ове
њихове
речи
разбуде
у
читаоца
така
осећања
каква
не
би
изазвала
ни
најбоља
прича
!
...
.
Мисао
изазива
мисао
;
мисао
попуњава
мисао
;
мисао
осветљава
мисао
:
мисао
је
мајка
мисли
;
мисао
је
клица
животу
;
мисао
је
јамство
будућности
!
КРАЈ
Иди
брзо
,
жури
се
!
Добро
,
рајо
,
добро
!
.
Штета
.
Мир
вам
!
.
-
Нека
вам
је
јутро
сретно
!
Нека
је
угодно
Богу
!
Камо
пилав
,
дете
!
Кувар
.
Божја
воља
.
Чудо
!
чудо
!
Даће
Бог
!
Празан
разговор
!
Браво
!
Од
арапске
речи
:
Мусибет
=
беда
,
несрећа
.
Камен
с
ког
се
узјахује
.
Кујну
.
Селанце
у
Руднику
које
се
данас
зове
Љубичинац
.
Реч
Тршић
Вук
је
изговарао
затежући
малко
дуже
на
р
.
Чувај
се
,
клон
’
се
!
Купатило
.
Турски
суд
.
Јагње
моје
!
Да
одвију
значи
да
надвале
,
да
победе
.
Бог
.
Велико
госпоство
.
Хамедија
—
управо
мухамедовача
=
бела
чалма
.
Теферич
је
место
где
се
весели
.
Музика
.
Где
је
сад
Позориште
.
За
Бога
,
Господару
!
На
поље
!
Сјајни
знак
,
орден
.
Чувај
се
,
клон
’
се
!
Мојсије
,
књ
.
В
,
маза
ВИ
,
18
.
Мојсије
,
књ
.
В
,
глава
ИX
,
1—4
.
Приче
Соломунове
ВИ
,
10—19
.
