И
Бројала
се
18
...
година
.
Августа
месеца
те
године
беснила
је
једнога
вечера
необична
бура
.
Сав
Банат
претрпео
је
знатну
штету
,
али
село
Б
.
.
као
да
беше
средиште
и
вртлог
непогоди
.
Све
живо
затворило
се
по
кућама
,
утуткало
прозоре
,
да
бар
не
види
гнев
Божји
,
кад
га
већ
и
осећа
.
Осим
змијевидних
муња
,
тутњаве
громова
и
хуктања
ветра
нит
се
шта
види
нит
чује
;
цело
село
слично
је
гробљу
,
на
којем
је
већ
настао
суд
Божији
.
Измећу
девет
и
десет
часова
узгрну
се
завеса
са
прозора
неке
омање
кућице
и
на
њему
се
указа
женска
прилика
.
—
Ху
!
рече
и
спусти
завесу
;
та
ето
и
пуче
.
Тешко
нама
—
све
ће
сатрти
у
земљу
.
Загледајмо
и
ми
у
собу
.
Собица
је
малена
.
Намештај
је
скупоцен
и
господски
,
али
већ
стари
.
На
столу
гори
лампа
,
а
код
њега
седе
две
женскиње
,
бавећи
се
везом
.
Њима
оде
и
женскиња
,
што
се
указала
на
прозору
.
И
она
узе
неки
рад
са
стола
.
За
часак
су
све
три
ћутећи
радиле
.
У
том
пуче
гром
,
да
се
кућа
из
темеља
затресла
,
а
ветар
захукта
таком
силом
,
мислиш
:
кућу
ће
разнети
.
Оне
устрашено
погледаше
у
прозор
и
прекидоше
рад
.
Употребимо
ту
згоду
,
да
им
у
лице
загледамо
.
Па
ако
и
нећемо
да
описујемо
:
чарне
очи
,
бело
лице
,
рубин-усне
,
бисер-зубе
и
све
остало
,
што
се
на
женскињу
највише
описује
,
опет
има
нешто
,
што
је
при
описивању
спољашности
помена
вредно
;
а
то
су
покрети
и
израз
лица
и
очију
јунака
и
јунакиња
наших
.
На
то
гледећи
,
можемо
у
неколико
човека
познати
.
Иначе
,
зна
се
,
да
се
отров
пружа
тек
у
лепој
чаши
,
у
коју
човек
ништа
не
сумња
.
Први
поглед
казује
нам
,
да
су
све
три
угледна
мила
лица
,
по
којима
се
тешко
може
одредити
,
која
је
старија
;
све
три
су
очевидно
још
доста
младе
.
Две
су
висока
снажна
раста
и
пуна
тела
,
а
трећа
,
она
,
што
је
гледала
кроз
прозор
,
беше
исто
тако
развијена
,
али
сада
нешто
бледа
и
слаба
.
Из
целе
појаве
њезине
види
се
,
да
је
много
патила
,
но
да
снажна
човечја
воља
за
животом
ни
у
њој
још
сломљена
није
.
Израз
лица
и
очију
њезиних
блажи
је
,
но
у
оних
двеју
.
У
њиховим
је
очима
више
жара
,
који
ти
одмах
у
очи
пада
,
а
у
њезиним
очима
заклоњен
је
тај
жар
неком
безазленом
детињском
благошћу
,
те
продире
кроз
њу
тек
по
кад
кад
.
Иначе
је
израз
један
исти
;
израз
,
који
ћеш
ретко
наћи
у
извиканих
јунака
и
великана
,
но
не
ћеш
га
наћи
ни
у
кукавица
и
подлаца
.
У
кратко
:
биле
су
ни
лепе
ни
ружне
.
Обичне
женскиње
.
—
Време
би
било
лећи
,
рече
после
неколико
тренутака
женскиња
,
што
је
видесмо
на
прозору
;
но
ко
ће
при
овој
хуци
спавати
!
Ја
бар
не
могу
.
Но
ви
лезите
.
Ено
,
Ружица
већ
дрема
.
—
Теби
се
,
Даринка
,
опет
привиђа
,
рече
Ружица
,
тарући
очи
.
Хоћеш
опет
да
ме
отераш
у
постељу
,
да
можеш
узети
мој
рад
.
У
твојим
сам
очима
још
увек
дете
.
Последњу
реченицу
изговорила
је
срдито
.
—
Не
срди
се
,
рече
Даринка
.
Нисам
те
хтела
вређати
.
Хтела
сам
да
ти
помогнем
.
Најмлађа
си
.
И
то
је
све
.
—
Само
тако
!
штеди
ти
само
нас
,
карала
је
сад
и
трећа
женскиња
.
Она
је
најмлађа
;
ја
опет
млађа
од
тебе
,
па
сав
посао
на
твојој
грбачи
.
Докле
тако
?
Зар
ти
не
видиш
,
да
је
баш
теби
одмор
потребан
!
—
Којешта
.
Шта
сте
сад
опет
изнашле
!
бранила
се
она
.
Нисам
била
сана
па
сам
јој
довршила
оно
мало
веза
.
Хтела
га
је
те
вечери
да
сврши
,
а
свладао
је
сан
.
Дремала
је
над
њиме
.
—
Не
веруј
јој
,
Босиљка
!
Отерала
ме
од
рада
.
Нисам
била
санана
.
Била
сам
будна
и
онда
,
кад
је
она
легла
.
Чула
сам
,
како
је
у
постељи
још
дуго
плакала
.
Држала
је
,
да
и
ја
спавам
.
—
Опет
!
уздахну
Босиљка
,
прекорно
гледећи
у
старију
сестру
.
Ти
вечито
храбриш
нас
а
сама
не
умеш
да
се
умериш
.
—
Има
момената
у
животу
,
кад
су
и
јунаци
слибији
од
најмањега
малише
,
бранила
се
збуњено
Даринка
.
—
Само
што
су
код
тебе
од
неко
доба
таки
моменти
чести
гости
,
примети
Босиљка
незадовољно
.
—
Како
ћу
,
сестро
,
весела
бити
,
кад
прилике
никако
да
се
окрену
на
боље
?
Мучите
се
и
ви
и
ја
;
а
прошлост
ми
тек
ране
позлеђује
.
—
Прошлост
,
или
боље
,
успомена
на
њу
,
рана
је
за
све
нас
.
Али
што
бар
твоја
садашњост
није
сјајна
,
сама
си
крива
,
рече
Босиљка
значајно
.
Даринка
се
трже
.
—
Сама
?
—
питаше
после
неколико
тренутака
.
—
Како
то
да
разумем
?
—
Онако
,
како
треба
!
Свако
је
своје
среће
ковач
,
наљути
се
Босиљка
.
—
Лепа
фраза
!
—
осмехну
се
горким
осмехом
Даринка
.
—
Ковачи
смо
ми
сви
,
али
с
неједнаким
градивом
;
неко
добио
да
кује
гвожђе
,
а
неко
—
отражак
.
—
Ха
,
ха
!
засмеја
се
детињаста
Ружица
,
а
Даринка
нагло
устаде
и
оде
прозору
.
Изгледало
је
као
да
хоће
да
скрије
своју
узрујаност
.
—
Бура
се
стишава
,
рече
,
дошавши
опет
на
своје
место
.
Ако
хоћете
,
можемо
лећи
.
—
Ја
ћу
да
довршим
вез
,
одврати
Босиљка
.
—
А
ја
ћу
да
слушам
ваш
разговор
,
дода
Ружица
.
Чини
ми
се
,
да
је
Босиљка
вољна
за
диван
.
Гле
,
како
кида
конце
...
—
Враже
!
осмехну
се
Босиљка
.
Замрсила
си
их
,
па
се
сад
смејеш
своме
послу
.
Наставише
ћутећи
свака
свој
рад
.
—
Је
ли
,
Босиљка
,
од
куда
изводиш
,
да
сам
ја
крива
,
што
ми
садашњост
није
боља
?
Ја
мало
назирем
,
шта
си
ти
хтела
рећи
,
но
можда
се
и
варам
—
настави
Даринка
по
неком
ћутању
.
—
Отуда
,
шта
си
ти
могла
срећна
бити
,
само
да
си
хтела
.
—
Лепо
!
Али
срећа
је
врло
релативан
појам
.
За
то
ми
реци
:
у
чему
би
се
састојала
?
—
Чудно
питаш
!
У
свачем
,
што
човека
усрећити
може
.
—
Добро
.
Али
наведи
ми
ти
бар
један
пример
.
—
Могу
и
стотину
!
љутила
се
средња
сестра
.
Ето
,
прво
је
већ
то
,
што
би
живела
у
изобиљу
.
Не
би
се
ти
морала
старати
да
набавиш
сваку
ситницу
;
имала
би
свога
мужа
и
децу
.
А
то
држим
,
да
је
довољна
срећа
за
сваку
женску
главу
.
—
Добро
говориш
,
сестро
,
примети
замишљено
Даринка
.
То
је
доста
не
за
женско
,
већ
за
свако
срце
,
но
под
условом
,
ако
је
задовољно
.
—
А
за
што
да
није
?
—
За
то
,
што
речи
и
дела
људска
често
одстоје
једно
од
другога
,
као
небо
од
земље
.
Ретки
су
људи
,
који
раде
као
што
говоре
!
Много
времена
треба
,
секо
,
док
човека
познамо
.
И
за
то
је
многи
привидно
сретан
брак
не
венац
од
ружа
,
већ
бодљива
трња
,
и
у
браку
обично
трни
то
онај
,
ко
је
невин
.
—
Знала
сам
,
да
ћеш
тако
што
рећи
.
Али
ја
и
опет
тврдим
,
да
би
ти
у
браку
сретна
била
.
—
Од
куда
тај
закључак
?
!
осмехну
се
Даринка
.
—
Отуда
,
што
сам
уверена
,
да
би
ти
била
добра
домаћица
и
своме
мужу
веран
друг
.
Даринчине
се
усне
развукоше
лаким
,
уроничким
осмехом
.
Изгледало
је
,
као
да
ће
нешто
рећи
,
но
осмеха
нестаде
,
а
она
не
рече
баш
ништа
.
—
Што
гуташ
те
мисли
?
!
То
ми
није
доста
.
Изреци
их
!
—
Боље
да
их
прогутам
,
него
да
ти
њима
разрушим
тако
лепу
илузију
о
данашњем
браку
.
—
Ако
не
ваља
—
руши
је
!
—
То
је
најлакше
.
Само
је
неко
рекао
:
Боља
је
једна
илузија
,
која
усрећава
,
од
стотине
истина
,
које
унесрећавају
.
—
Баш
као
да
ти
одобравам
ту
шарлатанерију
!
Да
те
не
знам
,
још
бих
ти
и
веровала
,
—
рече
на
то
Босиљка
.
—
Сад
сам
се
одиста
колебала
,
примети
озбиљно
Даринка
.
Но
,
кад
не
ћеш
да
„
гутам
мисли
,
“
ево
ти
их
:
Хтедох
рећи
,
да
поглед
по
свету
најбоље
казује
,
да
су
понајвише
баш
добре
домаћице
и
искрена
,
верна
и
добра
срца
,
од
својих
мужева
презрене
.
Баш
оно
против
чега
мушки
вичу
,
то
их
привлачи
.
Јесте
,
секо
моја
,
тако
је
то
у
животу
!
Вечито
се
пискара
и
виче
против
„
луткастих
“
женскиња
;
вечито
је
оно
неком
мушкињу
сујетно
и
уопште
морално
и
умно
запуштено
.
А
овамо
—
погледај
само
добро
по
свету
—
баш
те
лармаџије
,
ти
викачи
узимају
и
заљубљују
се
у
највеће
лутке
и
највећма
дресирану
мајмунчад
.
Слабост
,
мане
и
сујета
женскиње
привлачи
њихову
симпатију
,
њихову
љубав
,
а
врлине
њезине
највише
ако
се
награде
хладним
поштовањем
.
Наравно
да
је
друго
питање
,
колико
траје
таква
љубав
.
—
Та
ваљда
нису
такви
баш
сви
?
—
Разуме
се
;
но
шта
ћемо
с
неколицином
?
Него
јест
,
ти
говориш
специјално
о
мени
,
и
држиш
да
бих
ја
била
добра
жена
.
Но
баш
ту
ме
видиш
,
јако
прецењујеш
.
Ја
осећам
,
да
имам
мана
,
као
и
свака
друга
.
Нико
није
непогрешив
,
и
за
то
ти
се
тврдња
не
би
у
сваком
случају
обистинила
.
—
Шта
?
!
викну
Босиљка
.
Зар
би
ти
и
неверна
могла
бити
?
С
те
стране
нисам
те
знала
.
—
Не
жести
се
!
смешила
се
Даринка
.
Мени
је
свака
задата
реч
светиња
,
била
она
изушћена
пред
олтаром
или
иначе
.
Кад
бих
се
удала
,
била
бих
своме
мужу
до
гроба
верна
жена
и
добра
домаћица
.
Дужност
је
свакој
поштеној
жени
светиња
.
Али
ти
си
секо
,
рекла
:
веран
друг
.
А
то
је
већ
други
појам
.
С
тога
и
велим
,
да
то
у
сваком
случају
не
бих
могла
бити
.
Веран
друг
може
жена
бити
мужу
,
кога
воли
,
од
срца
воли
,
и
с
којим
је
,
осим
тога
,
сличних
назора
и
на
истом
ступњу
образовања
.
Не
мислим
баш
увек
научном
,
школском
образовању
,
већ
домаћем
и
друштвеном
.
Иначе
,
без
тога
постаће
им
друговање
обојима
брзо
досадно
,
па
чак
и
несносно
.
А
што
је
најгоре
,
последице
те
неједнакости
осећа
понајвише
жена
.
Главни
услов
женине
среће
,
не
зависи
,
дакле
,
као
што
ти
тврдиш
,
од
њезине
верности
и
домаћичке
способности
,
него
много
више
од
њене
љубави
према
своме
мужу
и
од
сличности
назора
и
образовања
њезина
са
образовањем
и
назори
мужа
јој
.
—
Не
разумеш
ме
,
рече
нестрпљиво
Босиљка
.
Закључак
је
мој
потекао
отуда
,
што
држим
,
да
нико
,
па
ни
муж
,
не
може
бити
тако
затуцан
грешник
,
да
се
и
онда
не
поправи
,
кад
увиди
,
да
му
је
жена
ваљана
и
да
угађа
његовој
ћуди
и
онда
,
када
је
он
заборавља
.
—
Допуштам
.
Али
та
твоја
жена
била
би
анђео
,
а
не
жена
.
За
то
,
како
смо
ми
женскиње
тек
обични
људи
,
од
крви
и
меса
,
допусти
ми
још
ово
:
Ти
рече
:
„
и
онда
,
када
је
он
заборавља
;
“
Па
реци
ми
,
која
ће
жена
то
чинити
?
Је
ли
она
,
која
уме
расудити
и
мислити
?
—
Но
,
па
зар
ти
не
умеш
доста
расуђивати
?
—
Умем
.
Али
не
ја
,
већ
свака
друга
,
што
би
то
чинила
,
жив
је
,
уман
и
осетљив
створ
.
Па
промисли
:
може
ли
такав
створ
,
у
положају
,
где
се
по
туђој
ћуди
као
нека
машина
управљати
мора
,
уједно
и
задовољан
бити
?
Особито
,
ако
је
још
поносит
.
—
Не
може
—
рече
Босиљка
одлучно
.
У
таквим
околностима
ти
не
би
задовољна
била
.
Али
ја
претпостављам
,
да
су
људи
,
који
су
тебе
просили
и
поштовања
достојни
били
.
—
Претпоставка
се
често
обара
,
смешила
се
Даринка
.
И
научењаци
често
с
њоме
наседну
.
Некада
се
претпостављало
,
да
земља
стоји
а
сунце
је
обилази
;
сад
опет
тврде
друкчије
.
За
то
ја
хтедох
извесност
,
а
не
претпоставку
.
При
удадби
не
сме
бити
претпоставке
.
Ту
мора
све
јасно
бити
,
као
сунце
;
јер
нам
искуство
казује
,
да
су
често
у
друштву
,
у
свету
,
општеуважени
људи
у
својој
породици
,
у
кући
најмање
поштовања
достојни
.
Жену
питај
,
какав
је
човек
њезин
муж
.
Разумемо
:
паметну
,
ваљану
и
разбориту
жену
.
Јер
ко
није
кадар
у
ужем
кругу
заслужити
поштовање
и
симпатију
,
у
ширем
га
—
ако
га
има
—
за
цело
с
правом
не
заслужује
.
—
Право
велиш
,
умеша
се
сад
и
Ружица
.
Јер
ко
вели
:
Ја
љубим
Бога
,
а
мрзи
на
брата
свога
—
лажа
је
;
та
ко
не
љуби
брата
свог
,
кога
види
,
како
може
љубити
Бога
,
кога
не
види
?
!
—
Цитат
из
светог
писма
,
рече
Даринка
,
но
баш
згодан
,
да
разувери
Босиљку
о
уверењу
њезином
.
Је
ли
тако
,
Босиљка
?
—
Немате
ме
шта
разуверавати
.
Не
браним
ја
мушке
;
само
сам
хтела
рећи
,
да
те
због
грофа
никад
извинити
не
могу
.
Њега
си
бар
знала
поближе
.
Даринка
стаде
наглије
вести
.
—
Заиста
,
понови
Босиљка
,
ту
те
никад
не
појмим
.
—
Ко
би
увек
појмио
човечје
срце
,
шапуташе
Даринка
.
А
после
неколико
тренутака
одлучно
рече
:
Ја
сам
ти
већ
једном
рекла
,
да
је
морало
тако
бити
.
Нисам
га
волела
;
а
ти
знаш
,
да
се
ја
без
љубави
нисам
хтела
удати
а
и
нећу
удати
!
—
Је
л
’
то
био
гроф
Станишић
,
на
чијем
је
добру
теча
надзорник
?
упита
Ружица
.
—
Баш
он
,
одговори
јој
Даринка
,
усиљено
весела
.
Ружица
пљесну
рукама
:
—
Но
онда
те
и
ја
не
појмим
!
То
је
заиста
смешно
,
невероватно
.
Та
то
је
човек
—
—
Леп
,
богат
,
па
још
племић
!
прекину
и
доврши
очевидном
иронијом
Даринка
.
—
Да
је
само
то
,
па
је
за
тебе
сироту
девојку
нечувена
срећа
,
рече
јетко
Босиљка
.
Не
моту
сви
бити
,
као
ти
;
али
за
њега
веле
,
да
је
према
сиротињи
необично
благ
и
издашан
.
Даринци
суну
крв
у
лице
.
Пажљив
посматрач
приметио
би
још
,
да
брже
везе
.
Платно
је
све
шуштало
од
наглих
бодова
њезиних
.
—
Ја
га
не
знам
таквога
,
уздахну
после
:
неколико
тренутака
!
Па
ако
је
истина
,
што
ми
рекосте
,
онда
је
овако
и
боље
.
Да
је
мене
узео
,
тешко
да
би
се
о
њега
и
очешале
те
врлине
.
Био
је
,
кад
сам
га
ја
познавала
,
горд
и
напрасит
аристократа
.
—
Зашто
мислиш
да
не
би
био
такав
?
чудила
се
Ружица
.
—
За
то
,
Ружице
,
што
је
био
огрезао
у
заблуди
,
да
тек
богати
људи
могу
бити
поносити
и
племенити
.
Сиротињу
је
сматрао
као
неку
теглећу
стоку
,
која
нема
своје
воље
ни
свести
,
него
је
ономе
већма
привржена
,
ко
јој
даје
боље
или
више
хране
.
—
Па
зар
није
често
и
тако
?
примети
Босиљка
.
—
Баш
што
је
често
и
тако
,
нашао
је
у
мени
изузетак
.
Ја
сам
,
сирота
девојка
,
његову
руку
,
и
као
што
он
вели
,
љубав
одбила
,
и
тиме
га
научила
,
да
поштује
и
сиротињу
.
Да
сам
ја
за
њега
пошла
,
зар
би
имао
узрока
да
то
увиди
?
Или
ако
би
већ
постао
,
као
што
га
сада
кажете
,
зар
не
би
имао
права
да
у
стару
ману
падне
?
—
Којешта
!
Празно
симулирање
!
жестила
се
Босиљка
.
Ти
си
га
дакле
из
сујете
,
тек
због
тога
одбила
?
Ко
би
још
то
чинио
’
—
ради
других
!
.
.
—
Босиљка
!
узвикну
Даринка
озбиљно
.
Ти
си
данас
врло
јетка
.
Немој
ми
извртати
речи
.
Зар
ти
нисам
казала
,
за
што
сам
га
одбила
.
—
Опрости
!
Но
и
опет
велим
,
да
он
у
стару
ману
не
би
пао
.
Ти
би
била
уз
њега
,
жена
,
која
би
га
својим
примером
и
љубављу
од
тих
господских
предрасуда
умела
одвратити
.
—
Наравно
,
засмеја
се
Даринка
.
„
Својом
љубављу
“
,
велиш
ти
.
Но
камо
беше
ње
?
Или
можда
мислиш
,
да
грофовска
титула
мора
изазвати
чак
и
љубав
?
!
.
.
Босиљка
се
трже
,
а
Даринка
настави
:
—
Из
свега
видим
,
секо
,
твоје
је
уверење
,
да
срећа
женина
зависи
од
ње
саме
.
У
томе
се
донекле
слажем
и
ја
с
тобом
.
Многа
је
жена
сама
својој
несрећи
крива
.
Па
ти
не
ћеш
да
помислиш
,
да
и
жена
није
непогрешива
.
Треба
имати
на
уму
,
да
и
њено
срце
,
њен
ум
и
осећаји
нису
машина
,
која
се
по
мужевљевој
вољи
баш
увек
кретати
и
управљати
може
.
Треба
се
сетити
,
да
и
жена
има
своје
осећаје
и
своју
вољу
,
коју
истина
може
ради
домаће
слоге
или
мира
потчинити
и
са
свим
противној
мужевљевој
вољи
.
Но
сад
је
питање
:
кад
ће
она
то
моћи
учинити
,
а
да
опет
буде
сретна
?
Босиљка
једнако
ћуташе
а
Даринка
настави
:
—
Онда
,
сестро
,
кад
буде
свога
мужа
поштовала
и
волела
,
свом
душом
волела
.
—
Сад
те
разумем
,
примети
Ружица
.
Ти
грофа
не
љубиш
,
па
не
ћеш
до
будеш
несрећна
.
—
Не
,
Ружице
.
Ја
сам
то
говорила
у
опште
,
а
што
се
специјално
мене
тиче
,
није
узрок
само
то
,
него
уверење
,
да
би
тиме
и
он
несрећан
постао
.
—
Како
би
могао
постати
несрећан
,
кад
те
љуби
?
Или
зар
ти
сумњаш
и
у
његову
љубав
?
—
Љубав
,
љубав
!
О
,
како
се
та
света
реч
често
чује
,
а
како
Је
у
истини
мало
имаде
!
рече
Даринка
,
више
за
себе
,
него
сестрама
.
Зар
је
све
љубав
што
се
тим
светим
именом
назива
?
Сањалачка
занешеност
,
животињски
нагон
а
често
и
подла
шпекулација
,
све
се
то
врло
често
љубављу
крсти
.
—
Ти
докле
грофу
не
верујеш
?
питаше
Ружица
.
—
Моје
поносито
,
хладно
понашање
према
њему
,
а
можда
и
спољашност
—
укус
је
различит
—
распирило
је
неки
осећај
у
његовом
енергичном
али
сујетном
срцу
.
Укратко
:
наишао
је
онде
на
отпор
,
где
му
се
надао
није
.
И
то
га
је
дражило
.
Но
да
ли
се
осећај
,
коме
је
извор
сујета
,
љубављу
назвати
може
,
пресудите
саме
.
-
Не
ћу
да
пресуђујем
,
кад
се
сложити
не
ћемо
!
—
викну
срдито
Босиљка
.
Твој
појам
о
љубави
мора
да
је
особит
,
кад
чак
и
на
њезин
извор
гледиш
.
Реци
,
молим
те
,
шта
те
се
,
извор
тиче
?
!
—
Врло
много
.
Само
она
љубав
,
која
потиче
из
узајамног
поштовања
и
сличних
појмова
о
свету
,
остаће
и
у
беди
и
искушењу
трајна
.
Али
не
,
не
тек
трајна
,
већ
вечита
!
—
одушевљено
рече
она
.
—
Та
како
може
друкчије
и
бити
,
кад
су
таки
људи
једно
срце
и
душа
,
па
што
осећа
једно
,
осећа
и
друго
;
што
је
срећа
једнога
,
то
је
и
другога
!
А
све
остало
,
што
се
тим
светим
именом
назива
,
само
је
животињски
нагон
,
лаж
и
сањарија
.
Да
,
прави
сан
—
рече
тихо
—
па
је
природно
,
да
се
човек
те
љубави
,
као
и
сна
,
кад
тад
отрести
мора
.
У
половини
овога
говора
,
очи
јој
засијаше
необичним
жаром
,
а
изнемогли
глас
сада
је
громко
и
јасно
звучао
.
Ко
је
сада
видео
,
тешко
би
веровао
,
да
је
то
оно
исто
девојче
,
што
мало
пре
изгледаше
детиски
тихе
природе
и
без
сваке
енергије
и
живости
.
Сестре
је
задивљено
погледаше
.
А
она
наслони
главу
на
руке
и
заћути
.
Изгледало
је
као
да
спава
.
Али
не
прође
ни
неколико
тренутака
,
а
она
диже
главу
и
рече
.
—
Можда
се
и
варам
.
Но
пре
ћу
умрети
,
него
што
ћу
делити
против
свога
уверења
и
савести
.
Јест
,
умрећу
,
а
пољупца
без
љубави
не
ћу
дати
.
Па
ако
ме
сви
људи
оставе
и
презру
,
онај
који
ми
је
овако
осетљиво
поносито
срце
дао
,
не
може
допустити
,
да
за
то
пропаднем
,
што
некада
,
у
богатству
,
не
хтедох
себи
мужа
куповати
,
а
сада
,
у
сиромаштву
,
не
ћу
своју
љубав
да
продајем
.
Устала
је
,
загрлила
сестре
и
једва
чујно
кроз
сузе
стала
шапутати
:
—
Босиљка
,
Ружице
,
не
тражите
од
мене
,
што
не
могу
.
Живот
свој
радо
бих
дала
за
вашу
срећу
.
Али
љубав
—
ох
шта
велим
!
—
не
љубав
,
већ
руку
и
пољубац
без
љубави
,
не
могу
!
не
могу
!
—
Даринка
!
—
Сестро
!
—
викнуше
у
исти
мах
обе
сестре
.
Умири
се
!
Ми
то
од
тебе
и
не
иштемо
.
Бура
се
међу
тим
са
свим
стишала
.
Облаци
се
разушли
а
место
њих
осуло
се
небо
звездама
,
те
месец
указа
своје
бледо
лице
и
осветли
њихову
собицу
.
За
мало
,
па
Босиљка
и
Ружица
заспаше
.
Али
не
и
Даринка
.
Она
беше
још
уморнија
од
њих
,
али
у
овоме
тренутку
бегаше
санак
од
ње
.
Дубоко
замишљена
седила
је
у
постељи
а
мисли
јој
беху
далеко
у
прошлости
.
Садашњост
јој
беше
тешко
сносити
,
а
у
овом
тренутку
беше
јој
пред
очима
јасно
нацртана
прошлост
.
С
тога
је
тражила
узрок
својој
садашњој
недаћи
у
својим
делима
у
прошлости
.
Дуго
и
строго
оцењивала
је
своја
дела
и
поступке
.
Али
уз
све
то
,
што
је
при
томе
неколико
пута
лако
,
врло
лако
поруменила
,
не
нађе
баш
ништа
,
што
би
се
грехом
назвати
могло
.
Па
што
сада
патити
морам
?
питала
се
за
тим
.
Одговора
никако
није
могла
наћи
,
али
у
истом
тренутку
осветли
месец
много
јаче
њихову
собицу
.
И
она
,
како
је
непомично
у
малени
вртић
кроз
прозор
гледала
,
спази
буром
поломљено
дрвеће
и
покидане
цветиће
,
који
немилостиво
тамо
амо
разбацани
,
као
да
шапутаху
:
За
што
патимо
?
За
што
?
Даринци
се
оте
из
груди
тежак
,
врло
тежак
уздах
.
Но
у
том
моменту
беше
и
опет
много
мирнија
.
Мислила
је
:
„
Ово
је
цвеће
за
цело
невиније
од
мене
,
па
и
оно
пати
,
не
знајући
за
што
.
“
Тако
умирена
заспа
после
неколико
тренутака
и
она
.
Манимо
је
нека
спава
.
Одмор
јој
је
и
онако
потребан
,
да
у
борби
живота
не
пропадне
,
као
ови
цветићи
у
бури
ноћашњој
...
А
ми
хајдмо
да
што
више
дознамо
о
њој
и
сестрама
њезиним
.
ИИ
.
У
плодном
пределу
некада
богатог
а
сада
јадног
Баната
лежи
и
село
Б
...
То
село
беше
некада
чисто
српско
,
но
сада
већ
није
тако
.
Место
некадашњег
дивног
и
богатог
села
пружају
се
сада
редови
опалих
неокречених
кућица
.
Прозори
им
већином
травом
обрасли
или
паучином
преплетени
,
баш
као
њихове
газде
у
дугу
а
домаћице
у
незнању
и
празноверици
.
Из
тих
редова
јадних
кућица
диже
се
и
нека
виша
и
чиста
кућа
,
као
оно
љиљан
из
корова
.
У
такој
једној
бољој
кући
живи
и
Б
.
и
господар
Рада
Драгић
,
кога
иначе
сви
сељани
зову
„
газда
Рада
"
.
Газда
Рада
је
био
трговац
.
Од
свога
оца
насљедио
је
прилично
имање
,
које
је
својом
вредноћом
и
разумном
штедњом
још
већма
унапредио
.
Сам
је
признавао
,
да
толико
има
,
да
без
великог
труда
може
поштено
живити
,
но
да
му
придев
„
газда
“
с
правом
не
припада
.
Али
при
свем
том
,
он
је
у
свој
околини
био
познат
под
именом
„
богат
грк
“
или
„
газда
Рада
“
.
Газда
Рада
беше
јединац
у
својих
родитеља
.
Свог
поштеног
оца
,
који
такође
беше
трговац
,
зарана
је
изгубио
.
Мати
његова
,
иначе
добра
жена
,
не
даде
му
да
настави
школе
,
него
га
доведе
кући
,
пре
но
што
је
четврти
гимназијски
разред
свршио
,
и
даде
га
на
трговину
.
После
три
године
,
кад
је
трговину
свршио
,
оженила
је
мајка
свога
јединца
.
Рада
се
није
томе
противио
;
узела
му
је
добру
,
образовану
девојку
,
не
по
својој
,
већ
по
његовој
вољи
.
Кад
је
мајка
добила
прво
унуче
,
била
је
пресретна
.
Но
не
тако
газда
Рада
.
Дете
је
он
очински
волео
,
али
не
беше
задовољан
,
што
није
био
син
,
већ
кћи
,
којој
дадоше
име
Даринка
.
А
кад
је
за
тим
,
место
жељених
синова
добио
још
две
кћери
,
Босиљку
и
Ружицу
,
јако
се
забринуо
.
„
Шта
ћу
с
девојкама
?
“
питао
се
.
„
Нису
за
трговину
,
а
за
науку
још
мање
.
Заиста
сам
ја
несретан
отац
;
све
саме
кћери
,
које
ћу
с
временом
другоме
дати
,
заједно
са
својим
тешко
стеченим
хиљадама
!
Па
онда
,
ако
је
мало
хиљада
,
не
мож
’
ни
зета
по
вољи
наћи
.
Рђава
су
роба
та
женска
деца
;
мораш
имати
хиљада
,
као
да
ти
у
башти
роде
,
иначе
си
сигуран
да
ће
ти
заостати
.
Неких
пута
би
опет
својој
жени
у
шали
рекао
:
—
Женска
деца
,
то
ти
је
данас
горе
,
него
најгори
еснап
.
Ако
хоћеш
да
је
скинеш
с
врата
,
да
не
постане
бофл
,
не
смеш
тражити
ни
најсолиднији
проценат
,
него
још
дати
—
приде
.
Жена
би
га
тада
прекорно
погледала
.
Но
у
дубини
душе
своје
признала
би
,
да
је
та
шала
мужевљева
у
многоме
налик
на
истину
.
Тако
мислећи
радио
је
и
трговао
господар
Рада
још
марљивије
,
само
да
би
могао
своју
децу
усрећити
.
Та
он
беше
у
правом
смислу
отац
,
па
ма
да
му
деца
не
беху
синови
,
опет
беше
кадар
за
њихову
срећу
и
живот
свој
жртвовати
.
За
то
је
сада
отворио
много
већу
радњу
,
у
којој
је
по
вас
дан
са
својом
женом
и
помоћницима
ради
.
И
сва
околна
села
само
су
код
њега
пазаривала
.
—
Радо
брате
!
—
говорила
је
често
госпођа
Ирина
,
његова
разборита
жена
,
—
С
том
грдном
радњом
губе
наша
деца
много
.
Ја
тиме
занемарујем
њихово
васпитање
.
—
Какво
васпитање
?
—
Код
женске
деце
!
—
смејао
се
господар
Рада
.
—
Стара
њихова
мајка
пази
их
као
очи
своје
.
Биће
,
веруј
ми
,
вредне
и
уредне
.
А
за
клепетање
на
гласовиру
и
којекакво
мајмунисање
имају
још
каде
.
Сад
треба
прво
хиљаде
спремити
.
Зар
не
видиш
,
како
је
свет
грамзљив
.
Данас
новац
свуда
говори
;
у
њему
је
васпитање
,
лепота
,
доброта
и
све
и
сва
.
Зато
,
жено
,
пре
свега
хиљада
!
хиљада
!
Бадава
је
госпођа
Ирина
доказивала
,
да
она
никада
не
ће
своју
децу
учити
мајмунисању
,
али
да
јој
је
,
као
матери
,
прва
најсветија
дужност
,
да
своју
децу
у
првим
годинама
сама
надгледа
,
те
да
још
израна
упозна
њихове
склоности
и
природу
.
Без
успеша
беше
и
њено
доказивање
,
да
им
деца
без
њеног
надгледања
и
васпитавања
могу
лако
и
несрећна
постати
.
Господар
Рада
се
увек
на
те
тепе
доказе
смејао
и
тешио
је
обичном
фразом
:
„
хиљада
!
хиљада
!
“
Тим
начином
ућуткао
је
он
увек
своју
жену
,
која
је
на
послетку
ради
домаћег
мира
и
ућутала
.
Ћутање
то
беше
за
њу
у
почетку
велика
жртва
,
коју
је
само
сношљивом
чинило
,
што
је
свога
мужа
јако
волела
.
Но
касније
,
ваљда
са
те
љубави
,
и
шта
се
од
ње
,
као
обично
од
жена
,
није
тражило
да
мисли
,
већ
да
туђе
мисли
усваја
,
усвојила
је
и
госпођа
Ирина
и
неосетно
назоре
и
мисли
свога
мужа
.
Кад
је
дотле
дотерала
,
била
је
опет
срећна
.
Деца
су
међу
тим
под
надзором
старе
мајке
расла
и
напредовала
.
А
стара
мајка
била
је
—
изузимајући
ману
,
што
је
волела
,
да
јој
се
ласка
и
њена
вредноћа
хвали
—
у
сваком
погледу
ваљана
женскиња
.
Мишљење
господара
Раде
,
да
ће
му
кћери
бити
вредне
и
уредне
,
беше
дакле
оправдано
,
али
и
брига
његове
жене
још
већма
.
Јер
само
мати
,
и
то
разборита
мати
,
кадра
је
детиње
срце
до
дна
прозрети
и
у
њему
тек
оно
видети
,
што
заиста
постоји
.
Друга
,
ма
то
била
и
стара
мајка
,
увек
ће
понешто
превидети
или
дометнути
.
Босиљка
и
Ружица
беху
чила
,
окретна
,
јако
разговорна
и
умиљата
дечица
,
а
Даринка
тиха
и
ћутљива
.
С
тога
је
сва
чељад
па
и
стара
мајка
већма
волела
њих
,
него
Даринку
.
У
сљед
тога
наносила
јој
се
често
и
нехотице
неправда
.
Ако
се
десило
,
да
је
непажњом
чељади
учињена
каква
штета
,
обично
је
кривица
падала
на
Даринку
,
тим
више
,
што
се
Босиљка
и
Ружица
,
баш
и
кад
су
криве
биле
,
енергично
опирале
и
лукаво
умиљавајући
извињавале
.
Даринка
-
опет
,
ако
је
невино
окривљена
била
,
рекла
је
највише
двапут
тихо
и
одрешито
:
„
Ја
нисам
крива
“
.
Па
ако
јој
се
није
веровало
или
је
било
лажних
доказа
против
ње
,
почела
је
горко
плакати
.
А
тај
плач
је
увек
сматран
као
излив
кајања
или
страха
од
заслужене
казни
.
Разуме
се
,
да
се
у
присуству
родитеља
то
није
дешавало
,
али
они
беху
сувише
послом
оптерећени
и
својом
трговином
заузети
.
Неправду
ту
осећала
је
Даринка
много
јаче
,
него
што
би
се
по
њеним
детињским
годинама
очекивало
или
што
би
њене
сестре
осећале
.
И
тако
постаде
она
још
тиша
и
озбиљнија
.
На
њеном
ведром
лицу
опажала
се
сад
по
кад
кад
нека
тиха
туга
.
А
миран
и
често
у
даљину
управљен
поглед
давао
јој
,
за
њене
детињске
године
,
врло
чудан
изглед
.
По
највише
је
сад
бивала
тужна
и
замишљена
,
а
кад
је
била
весела
,
ниси
се
могао
отрести
питања
:
зашто
је
ово
овако
,
оно
онако
?
Кад
би
мајку
тако
окупила
,
отерала
би
је
да
се
игра
.
Она
би
се
снуждила
и
отишла
,
но
не
деци
,
већ
сека-Лизи
,
куварици
.
—
Мани
ме
,
дијете
,
рекла
је
опет
Лиза
,
немам
ја
каде
с
тобом
диванити
.
После
ће
опет
мајка
рећи
,
да
си
торокала
са
слугом
.
—
Ал
,
кажи
ми
само
то
!
—
Мани
ме
,
па
брже
треби
ту
пиринџу
;
треба
већ
да
је
преставим
.
Није
ми
сад
до
приповедања
!
А
после
од
куд
ћу
,
врага
,
и
знати
:
куд
оду
звезде
,
кад
сване
дан
.
Тако
је
Божја
воља
!
смејала
се
сека
Лиза
.
—
А
што
је
Божја
воља
,
да
оне
оду
?
Ја
их
тако
волем
.
—
Питај
калфе
ил
шегрта
.
Они
су
ученији
.
—
Калфе
не
ће
да
ми
кажу
,
а
шегрт
не
зна
ни
сам
;
не
зна
ни
колко
смокава
иду
у
венац
.
—
Ниси
га
требала
ни
питати
.
Зар
их
он
броји
.
Да
си
га
питала
,
колко
иду
у
уста
,
можда
би
ти
и
казао
...
Од
ње
је
отишла
чика-
Јеврему
,
старом
слузи
њиховом
.
И
он
је
није
боље
дочекивао
.
—
Деца
не
треба
све
да
знају
,
рекао
би
он
.
Шта
знам
ја
:
колко
јаја
снесе
која
кокошка
?
Питај
мајку
,
она
све
рачуна
...
Иондак
,
то
није
ни
лепо
.
Мани
се
луда
питања
.
Хм
!
хм
!
шта
њој
пало
на
ум
!
—
„
Што
ветар
дува
час
одуд
,
час
одун’д
?
Е
,
што
да
не
дува
?
!
Тако
Божја
воља
хоће
.
Зар
то
греба
питати
?
Чисто
човек
да
мисли
,
да
ниси
...
Није
мисао
никад
свршио
;
бојао
се
,
да
ће
она
казати
господару
ил
госпођи
.
Она
би
на
то
манула
и
њега
па
отишла
деци
,
или
села
у
какав
кутић
,
па
сама
размишљала
о
оном
,
што
нико
неће
да
јој
каже
.
До
осме
године
било
је
још
добро
.
Касније
постаде
још
чуднија
.
Није
се
хтела
играти
женских
дечијих
игара
,
него
са
бубама
,
лептиреви
,
па
чак
и
жабама
.
То
је
била
њена
живина
.
А
мачка
и
псето
беху
јој
опет
„
секе
“
и
„
прије
"
.
Кад
је
мајка
питала
,
што
се
и
она
с
другом
децом
не
игра
,
рекла
је
тужно
:
—
Скрхаће
се
или
разбити
што
,
па
ћу
опет
ја
бити
крива
.
—
Ти
пази
,
па
се
не
ће
разбити
.
Кад
не
пазиш
,
да
богме
да
је
тако
.
—
Ја
пазим
увек
,
али
набеде
на
мене
.
Мене
нико
не
воле
...
Тек
што
је
то
изговорила
,
отрчала
је
у
башту
да
се
исплаче
.
Срамота
јој
било
,
да
то
сви
виде
.
А
мајка
је
мислила
:
гле
,
злобне
јогунице
!
Учинило
јој
се
,
да
су
оне
друге
добиле
већу
јабуку
,
а
њојзи
сам
дала
баш
најлепшу
и
највећу
.
Тако
је
Даринка
провела
прве
детињске
године
.
Своје
родитеље
,
мајку
и
+
+
сестре
неограничено
је
љубила
.
С
тога
је
неправду
,
која
јој
се
—
понајвише
нехотице
—
наносила
,
увек
извињавала
,
тражећи
кривице
у
својих
делих
.
Тако
чинећи
почела
је
зарана
мислити
.
Због
љубави
према
својти
оцењивала
је
своје
поступке
увек
најстрожије
,
те
је
тако
својим
детињским
размишљањем
обично
дошла
до
права
истинита
суда
.
Но
баш
то
беше
несрећа
по
њено
осетљиво
срце
;
јер
,
оцењујући
строго
сопствена
дела
,
оцењивала
је
тако
и
туђа
.
Ал
тако
радећи
упознала
је
већ
у
петнаестој
години
својој
многу
себичност
и
поквареност
људску
,
која
се
у
свету
под
образином
поштења
и
свете
истине
често
дешава
.
С
тога
јој
се
чинило
,
да
је
скоро
све
превара
,
те
је
веровала
само
делима
и
никад
речима
људским
.
Каже
се
:
„
Какав
је
ко
,
онако
и
суди
.
“
А
она
је
,
сиротица
,
увек
истину
говорила
,
а
опет
је
ретко
веровала
у
истину
голих
речи
.
Каква
противност
између
ње
и
њезиних
сестара
у
тим
годинама
!
Све
три
сестре
заједно
су
одрасле
и
васпитане
.
Па
од
куда
та
разлика
?
Њима
се
чинио
свет
рај
,
а
људи
анђели
,
који
су
само
за
то
на
свету
,
да
с
њима
уживамо
и
да
се
радујемо
.
Госпођа
Ирина
заиста
није
слутила
,
какву
је
свету
истину
изрекла
речма
:
мати
треба
срце
и
душу
детињу
да
прозре
,
ако
хоће
да
га
васпитањем
и
усрећи
.
Да
је
она
то
слутила
,
или
да
је
о
томе
у
истини
размиљала
,
не
би
се
сада
заједно
с
мужем
чудила
:
од
куда
Даринка
тако
чудне
мисли
има
о
свету
,
кад
их
нигде
није
могла
чути
а
они
су
је
васпитали
као
и
остале
две
кћери
?
!
ИИИ
—
Ниједно
ми
дете
не
задаје
толико
бриге
,
као
Даринка
,
—
рече
једног
дана
господар
Рада
својој
жени
.
—
Зашто
,
брате
?
питаше
она
.
Место
одговора
настави
муж
:
Њој
је
,
ако
се
не
варам
,
прошло
петнаест
година
?
—
Трећег
маја
биће
јој
толико
.
—
Хм
!
изусти
господар
Рада
па
узе
ходати
по
соби
.
Кад
је
неколико
пута
премерио
собу
,
стаде
пред
жену
.
—
Ти
си
крива
,
што
је
то
дете
такво
!
—
рече
јој
оштро
.
—
Ја
?
—
викну
зачуђено
госпођа
Ирина
.
—
Ти
и
нико
други
!
—
рече
муж
.
—
Ниси
требала
допуштати
,
да
слободно
време
,
проводи
у
читању
и
шетњи
по
шуми
.
Требала
си
јој
место
тога
омилити
лепо
одело
и
весело
друштво
,
те
би
сада
и
она
била
друкчија
.
—
Што
се
лепог
одела
тиче
,
рече
скоро
уврђена
жена
,
држим
,
да
се
не
можеш
потужити
да
га
презире
,
а
што
већма
воли
читање
,
него
весело
друштво
,
мислим
да
није
никакво
зло
.
—
Није
зло
—
гунђао
је
муж
.
—
Право
кажу
:
„
Дуга
коса
,
кратка
памет
!
“
Њој
то
није
зло
,
кад
јој
ћерка
каже
:
„
Која
девојка
тражи
богата
мужа
,
та
се
не
удаје
,
већ
продаје
.
“
Шта
велиш
на
то
?
Ха
?
Госпођа
Ирина
не
могаше
а
да
се
од
срца
не
насмеје
,
но
да
не
би
расрдила
мужа
,
уозбиљи
се
тобоже
па
забринуто
рече
:
—
Она
то
каже
?
Кад
и
где
је
казала
?
Господар
Рада
,
ублажен
,
што
му
се
и
жена
због
тога
брине
седе
уз
њу
па
јој
поче
причати
:
—
Пре
неки
дан
одем
ја
у
виноград
.
Кад
тамо
,
а
наше
ћери
седе
са
још
неколико
девојчица
под
великим
орахом
на
трави
,
па
се
нешто
живо
разговарају
.
Ја
сам
био
добре
воље
,
па
се
склоним
близу
њих
за
неко
дрво
,
у
намери
да
изненада
пред
њих
изиђем
.
У
тренутку
,
кад
сам
се
за
дрво
склонио
,
све
су
ћутале
.
Но
брзо
за
тим
чујем
како
једна
говори
:
—
И
овде
у
Банату
има
лепих
винограда
.
Али
у
Срему
су
виногради
прави
рајеви
.
—
За
то
ћу
се
ја
тек
за
Сремца
удати
,
примети
враголасто
друга
.
—
Хи
,
хи
,
хи
,
смејале
се
на
то
све
.
А
наша
Босиљка
у
шали
рече
:
За
Сремца
можеш
.
Ал
питање
је
,
хоће
л
’
имати
виноград
?
Знаш
,
има
Сремаца
,
што
из
туђих
винограда
у
Банат
шљиве
доносе
.
На
ову
малу
неспретну
шалу
смејале
се
све
још
већма
,
изузимајући
осрамоћену
удавачу
,
која
тек
сад
поносито
рече
:
—
Шљивар
младожења
згодан
је
можда
за
коју
од
вас
.
А
ја
сам
уверена
,
да
ћу
само
за
богата
поћи
.
—
Хо
!
Хо
!
Чуло
се
сад
,
као
из
једнога
грла
.
Од
куда
ти
то
знаш
?
—
Отуда
,
што
сам
богата
па
сиромах
не
сме
ни
доћи
—
беше
њезин
одговор
.
—
То
је
све
лепо
и
красно
;
али
ако
ти
се
допадне
баш
сиромах
?
—
Упита
сад
опет
умиљата
наша
Босиљка
сигурно
да
заглади
мало
пре
учињену
погрешку
.
—
Пи
!
сиромах
да
ми
се
допадне
?
!
А
на
послетку
баш
да
ми
се
и
допадне
опет
ћу
поћи
тек
за
богата
.
Ту
се
даје
живети
и
уживати
!
—
Мислиш
ли
ти
збиља
тако
?
чујем
сада
глас
Даринчин
која
је
до
сад
ћутала
.
—
Наравно
.
Па
је
л
’
да
се
и
ти
са
мном
слажеш
?
—
Ја
?
—
рече
увређено
наша
ћерка
.
—
Никада
,
Јелице
!
Она
девојка
,
која
тражи
богата
мужа
,
та
се
не
удаје
,
већ
продаје
,
а
ја
своје
срце
никад
не
ћу
продати
и
ако
морам
признати
,
да
се
у
богатству
лакше
живи
.
—
Па
ти
онда
још
свечано
и
одушевљено
настави
:
Мој
муж
мора
пре
свега
поштен
бити
;
мора
бити
образован
човек
,
а
мене
уз
то
мора
волети
,
волети
—
као
и
ја
њега
.
Па
онда
не
марим
,
макар
био
и
шљивар
.
—
Е
,
а
од
куда
ћеш
ти
знати
,
да
те
он
баш
воле
?
питало
је
неколико
гласова
.
—
То
је
теже
погодити
,
рече
ти
наша
паметна
кћи
;
али
онај
,
који
рекне
:
„
Блага
ти
не
могу
више
обрицати
,
него
што
га
имам
;
али
срце
и
душа
само
је
твоје
,
па
ако
си
тиме
задовољна
,
бићемо
обоје
сретни
,
“
тај
човек
,
видите
,
не
лаже
,
већ
збори
истину
.
Особито
,
ако
не
пита
за
мираз
.
—
Тако
је
!
—
повикаше
неке
.
И
онда
отпочеше
други
разговор
.
—
Ваљда
се
застидиле
кад
су
те
виделе
?
—
запита
госпођа
Ирина
.
—
Прошла
ме
воља
за
шалу
кад
сам
чуо
да
ће
ме
кћи
усрећити
можда
и
каквим
гољом
беше
мужевљев
одговор
.
—
Боже
мој
ала
си
ти
Радо
,
чудан
.
Љутиш
се
ма
за
шта
.
Зар
ти
не
виш
,
да
је
то
била
тек
шала
?
!
—
Брани
!
Само
брани
!
Ал
немој
после
да
се
кајеш
.
Што
је
сад
у
шали
речено
,
може
се
касније
у
збиљи
остварити
;
само
ако
се
буде
и
даље
бавила
тим
књижуринама
.
Госпођа
Ирина
имађаше
нежно
и
осетљиво
срце
.
Кћерино
мишљење
баш
јој
се
овог
пута
допало
.
Али
мисао
,
да
јој
кћи
може
изабрати
каквог
сиромаха
,
јако
је
сневеселила
.
И
она
забринуто
рече
:
—
Ако
тако
буде
,
рђаво
је
.
Али
шта
да
се
ради
?
—
Мораш
јој
читање
строго
забранити
а
лепо
одело
и
забаву
омилити
,
за
тим
јој
опет
представи
,
да
се
то
све
тек
у
богатству
имати
може
.
Кад
све
то
будеш
у
ред
довела
,
увидеће
и
сама
,
како
је
пре
лудо
судила
.
Задатак
овај
беше
госпођи
Ирини
немио
,
али
ради
мужевљеве
воље
и
кћерине
среће
примила
га
је
без
опирања
.
Господар
Рада
сад
пође
да
надгледа
газдинство
али
на
вратих
застаде
и
рече
:
—
Збиља
,
јесам
ли
ти
казо
,
шта
ми
пријатељ
Ђока
пише
?
—
Ниси
Шта
вели
?
Господар
Рада
седе
опет
на
своје
место
.
—
Каже
,
доћи
ће
нам
у
госте
са
својим
сином
.
Отворио
му
прекрасну
радњу
,
па
хоће
да
га
жени
.
—
Та
посета
тек
није
у
свези
са
женидбом
?
У
нашем
месту
нема
девојака
за
његова
сина
.
—
Ко
зна
.
Ако
је
само
син
као
отац
,
бољег
зета
и
пријатеља
не
тражим
,
смешио
се
газда
Рада
.
—
За
име
Бога
,
човече
!
—
викну
устрашено
госпођа
—
ваљда
не
мислиш
Даринку
још
сад
удати
.
—
За
што
не
?
Помисли
,
жено
:
то
му
је
јединац
!
А
Ђока
Стајић
тешко
да
би
се
и
са
мном
мерио
,
и
ако
га
не
зову
„
газда
Рада
“
,
рече
муж
пола
у
збиљи
пола
у
шали
.
—
Немам
ништа
против
њега
;
ал
Даринци
је
так
петнаест
година
.
—
Он
ће
још
једну
причекати
;
само
ако
се
иначе
угодимо
.
—
Онда
ће
јој
бити
тек
шеснаест
—
уздахну
жена
.
—
А
шта
то
фали
?
Толико
је
било
и
теби
,
кад
смо
се
венчали
.
Па
јесмо
ли
сретни
?
!
—
Не
поричем
,
рече
жена
,
загрливши
га
.
Али
опрости
,
што
морам
да
ти
речем
,
да
сам
уз
сву
ту
срећу
често
уздахнула
за
данима
девојаштва
.
Па
онда
,
брате
,
ми
смо
се
волели
;
а
како
би
домаћу
бригу
у
тим
годиннама
сносила
наша
Даринка
,
која
ће
према
овоме
мужу
осећати
само
наклоност
а
тешко
љубав
.
Госпордар
Рада
беше
узрујан
,
па
гладећи
женину
косу
рече
:
—
Право
имаш
душо
,
пре
седамнаест
нећемо
је
удати
.
Добићемо
ми
ваљана
зета
и
без
њега
;
није
бадава
чувен
газда
Рада
.
С
тим
пољуби
жену
и
оде
.
„
Боже
мој
,
скоро
се
кајем
,
што
сам
обећала
,
да
ћу
Даринци
читање
забранити
.
—
Али
не
,
он
има
право
,
онако
би
можда
постала
несрећна
,
а
материнска
ми
дужност
налаже
,
да
се
бринем
о
срећи
свога
детета
.
“
Тако
је
мислила
и
тешила
се
госпођа
Ирина
,
кад
јој
је
муж
отишао
.
И
ако
се
навикла
да
усваја
назоре
свога
мужа
,
сад
је
и
опет
друкчије
осећала
и
мислила
.
Та
она
је
женскиња
,
а
смо
је
женскиња
кадра
тако
љубити
,
да
је
и
онда
задовољна
,
кад
ради
ње
многу
угодност
жртвовати
мора
.
Је
ли
дакле
чудно
,
што
је
бар
у
нечем
осећала
као
и
ћерка
јој
?
!
ИВ
.
Дан
,
кога
су
отац
и
мати
већали
о
Даринчиној
будућности
,
беше
по
њу
заиста
знаменит
.
То
беше
дан
,
који
је
судба
,
удес
,
како
ли
да
наречем
,
одредио
да
буде
преображај
у
Даринчину
животу
.
Као
што
је
мати
,
упливом
мужевљевих
речи
,
видела
тога
вечера
,
кад
јој
кћи
из
шетње
кући
дође
,
одраслу
девојку
,
исто
тако
,
упливом
случаја
,
није
тога
вечера
ни
Даринка
околину
посматрала
детињским
очима
.
Тога
вечера
јој
је
прелетао
по
лицу
неки
чудноват
осмех
.
Тај
осмех
беше
излив
неких
,
за
Дринку
до
сада
непознатих
осећаја
,
осећаја
из
смесе
радиости
и
туге
.
Мати
је
то
опазила
,
али
није
добро
разумела
,
те
је
тихо
уздахнувши
помислила
:
Дај
Боже
да
мој
муж
погоди
!
Даринка
је
тога
дана
,
као
обично
недељом
,
била
у
винограду
.
Беше
необично
весела
.
Дан
је
био
прелеп
.
Ведро
небо
се
чисто
смешило
,
а
златни
зраци
сунца
на
заласку
дивно
продираху
кроз
зеленило
китњастих
винограда
.
Даринка
беше
овим
чисто
очарана
,
па
и
нехотице
застаде
,
гледећи
тај
дивни
природни
призор
.
Тек
што
је
стала
,
трже
је
глас
неке
певачице
:
„
И
умрећу
,
име
моје
...
“
И
не
знајући
за
што
,
пође
Даринка
за
звуком
тога
гласа
.
„
Од
кад
сам
се
родила
,
Нисам
бригу
водила
;
А
сад
водим
до
по
ноћи
,
За
кога
ћу
поћи
.
"
Зачу
се
други
весели
глас
из
суседног
винограда
,
Даринка
застаде
.
...
За
кога
ћу
поћи
—
понављаше
у
том
тренутку
певачица
.
—
Не
тамо
,
већ
амо
,
рече
Даринка
за
себе
,
па
пође
брзим
корацима
правцем
,
од
куда
је
овај
други
глас
долазио
.
—
Гле
госпођице
Даринке
!
—
зачу
се
онај
исти
глас
,
што
је
певао
.
—
Милка
!
—
викну
Даринка
и
радосно
обргрли
младо
сељачко
девојче
,
што
сад
збуњено
чупкаше
своју
прегачу
.
—
Шта
ти
је
,
Милка
?
што
румениш
?
—
питаше
Даринка
,
опазивши
девојчину
забуну
.
—
Ништа
,
ништа
,
беше
одговор
.
—
А
што
се
цифраш
?
Кажи
искрено
,
рече
озбиљно
Даринка
.
—
Па
могу
вам
баш
и
касти
.
Знате
,
нисам
мислила
,
да
ћете
ме
загрлити
;
ја
сам
тек
сељакиња
.
—
Којешта
!
Зар
ми
нисмо
заједно
ишле
у
школу
?
—
Па
јесмо
.
Ал
знате
—
—
Не
ћу
ништа
да
знам
!
Сви
су
људи
браћа
.
А
ти
си
ваљна
девојка
и
била
си
моја
другарица
,
па
што
те
не
бих
загрлила
?
Него
боље
седи
ту
до
мене
;
па
ми
реци
,
је
си
ли
ти
мало
час
певала
?
—
рече
Даринка
,
седајући
на
траву
.
—
Јесам
,
рече
девојче
,
послушавши
је
.
—
Имаш
леп
глас
.
Ал
и
песма
вреди
!
.
—
насмеје
ее
Даринка
.
—
Нисам
мислила
,
да
имаш
тако
грдну
бригу
...
—
Ту
песму
нисам
ја
опевала
,
али
онај
,
ко
је
спевао
,
као
да
ми
је
са
срца
речи
бирао
.
—
Гле
,
гле
,
зар
ти
већ
и
на
удадбу
мислиш
?
—
Већ
!
—
смејала
се
Милка
.
—
Та
мени
је
већ
седамнаест
година
.
Још
лане
су
долазили
свекрови
,
ал
их
баба
окошарио
.
Него
ове
године
даће
ме
за
цело
;
само
ако
дођу
добри
људи
.
Даринка
се
беше
дала
у
мисли
,
а
њена
некадашња
другарица
,
ослобођена
,
смешећи
се
настави
:
—
Ал
ма
да
дође
добра
прилика
,
опет
не
ћу
поћи
,
ако
не
буде
момак
,
к’о
што
ја
волем
.
Даринка
се
трже
па
радознала
упита
:
—
Зар
ти
знаш
,
каквог
би
мужа
хтела
?
—
Дабоме
да
знам
.
—
Па
де
реци
,
какав
треба
да
је
тај
делија
?
—
Е
,
то
ти
ја
не
умем
касти
.
Нисам
га
ја
никад
видила
.
Ал
кад
тако
почнем
да
мислим
,
онда
знам
,
какав
мора
бити
,
Гле
,
мишљаше
Даринка
;
ова
је
паметнија
од
мене
.
Она
је
већ
одредила
,
какав
јој
муж
мора
бити
.
А
ја
,
луда
,
тек
знам
,
да
би
хтела
мужа
,
који
би
ме
волео
као
себе
и
више
ништа
.
Како
бих
се
ја
удала
,
кад
не
знам
,
ни
каквог
бих
мужа
хтела
?
!
Али
још
није
ту
мисао
ни
свршила
,
а
срце
јој
стаде
живље
куцати
и
она
журно
устаде
,
па
опростивши
се
са
девојчетом
,
пође
дома
.
—
Дођи
опет
—
викала
је
за
њом
Милка
.
Даринка
није
тај
искрени
позив
чула
.
Мисли
су
јој
сада
биле
с
оне
стране
села
у
шумици
,
у
којој
је
давно
,
врло
давно
била
.
Чула
је
глас
човека
,
који
је
исто
тако
давно
слушала
;
видела
је
очи
,
којих
благи
поглед
давно
беше
заборавила
,
али
који
јој
у
овом
тренутку
говораше
:
Ја
сам
твој
идејал
,
но
тражи
себи
други
;
друкчија
је
слика
коју
ја
тражим
!
Сузе
јој
се
заблисташе
у
очима
.
Она
их
брзо
убриса
мислећи
:
Плачем
а
не
знам
за
што
.
Његове
су
речи
:
умри
,
али
не
дај
пољупца
без
љубави
!
Па
ако
ме
воле
,
доћи
ћи
;
не
дође
ли
,
знак
је
,
да
ме
не
воле
.
А
друго
,
ја
га
и
не
волем
,
само
бих
волела
таква
мужа
.
Такве
мисли
пратише
је
све
до
куће
.
А
тога
вечера
била
је
тако
расејана
,
да
је
и
мати
почела
зепсти
,
да
јој
кћи
озбиљно
није
заволела
ма
каквог
,
што
она
рекла
,
гољу
.
Закључила
је
дакле
и
она
,
да
Даринку
што
пре
уда
.
У
томе
није
успела
.
Та
и
сама
Даринка
није
знала
,
да
љуби
и
да
јој
је
идејал
човек
,
кога
је
још
пре
неколико
година
видела
у
сеоској
шумици
.
В
.
Шума
,
у
којој
је
Даринка
први
пут
видела
свој
идејал
,
лежи
одмах
уз
Б
...
Даринка
је
у
детињству
најрадије
у
њој
бивала
.
Тамо
је
имала
највише
„
живине
“
своје
,
а
било
је
и
цвећа
,
колико
је
год
хтела
.
Родитељи
су
јој
до
душе
плаћали
учитељицу
свирке
и
француска
језика
,
но
ова
је
становала
у
своме
стану
и
настављала
сву
децу
из
„
бољих
породица
.
“
И
тако
је
Даринка
,
изузимајући
часове
наставе
,
иначе
од
њена
надзора
слободна
била
.
А
како
гђа
Ирина
не
беше
од
оних
жена
,
што
за
сваки
корак
своје
деце
,
траже
„
гарде
даму
,
“
није
имала
ништа
против
тога
,
што
јој
ћерке
у
друштву
с
другом
децом
иду
у
шумицу
да
се
играју
.
Неправо
јој
је
да
душе
бивало
,
кад
је
чула
,
да
је
Даринка
сама
тамо
била
,
но
и
то
јој
није
много
бриге
задавало
;
била
је
уверена
о
чистоћи
дуже
и
срца
кћери
своје
,
па
је
била
уверена
,
да
јој
се
од
добрих
сељана
никакво
зло
десити
не
може
.
Сама
пак
Даринка
ретко
је
показивала
воље
на
опасне
дечје
несташлуке
,
те
је
и
с
те
стране
мати
умирена
била
.
Но
опет
за
то
није
она
пропустила
да
у
такој
прилици
своју
кћер
не
посаветује
и
да
јој
не
каже
,
како
се
може
догодити
несрећа
.
Због
тога
је
Даринка
највише
ишла
у
шуму
тек
с
другом
децом
.
Но
бивало
је
,
кад
је
ишла
и
сама
.
То
је
обично
бивало
,
кад
је
снашла
жудња
за
многом
„
живином
“
,
или
кад
јој
се
каква
неправда
десила
,
те
је
хтела
сама
да
се
исплаче
.
Тако
је
пре
неколико
година
опет
била
сама
у
шуми
;
али
ни
да
се
игра
ни
да
се
исплаче
,
већ
да
се
моли
Богу
;
мати
јој
је
од
више
дана
опасно
била
болесна
.
Дуго
се
клечећи
са
склопљеним
ручицама
молила
.
Најпосле
у
сузама
гушећи
се
викну
:
—
Боже
,
Боже
,
подај
здравље
мојој
матери
,
а
мене
узми
!
Мене
и
онако
нико
не
воли
.
—
Не
плачи
,
лепа
моја
!
зачу
се
глас
за
њени
лећи
.
Она
се
устрашено
обрну
и
спази
човека
с
књигом
у
руци
.
Кад
му
је
у
лице
погледала
,
сретоше
јој
поглед
два
сузна
ока
.
Беху
ли
те
очи
лепе
?
—
она
није
видела
.
Толико
је
само
знала
,
да
је
осим
њезиних
родитеља
нико
није
тако
благо
,
тако
нежно
гледао
,
као
овај
странац
,
од
кога
се
у
први
мах
уплашила
.
Био
је
то
момак
од
осамнаест
до
двадесет
година
,
повисока
раста
,
смеђе
косе
и
од
сунца
опаљена
,
али
угледна
лица
.
Одело
му
беше
чисто
,
а
по
кроју
и
градиву
могло
се
судити
,
да
припада
тако
званом
отменом
сталежу
;
у
једној
руци
држао
је
шешир
,
што
га
је
због
врућине
скинуо
а
у
другој
књигу
која
опет
могаше
служити
за
доказ
да
је
то
момче
или
још
ђак
или
да
се
с
књигом
радо
бави
.
Даринчина
спољашност
у
добу
детињства
не
беше
таква
да
се
на
први
поглед
лепом
назвати
могла
.
Шта
више
,
још
и
сад
,
у
дванаестој
њезиној
години
,
рекао
би
за
њу
површни
посматрач
да
је
баш
ружна
.
Јер
права
је
лепота
често
као
љубичица
:
што
дивнија
и
мириснија
,
у
толико
скривенија
.
Она
се
сакрије
у
срце
и
душу
,
тако
дубоко
,
да
је
на
лицу
видети
не
можеш
,
и
ако
оставља
на
њему
трагове
,
баш
као
љубичица
мирис
,
по
коме
је
и
скривену
наћи
можеш
.
Даринка
је
дакле
,
чешће
чула
да
је
ружна
.
За
то
јој
реч
„
лепа
“
и
уз
нежни
поглед
странчев
звучаше
подругљиво
,
те
срдито
рече
:
—
Ја
нисам
лепа
,
али
—
—
Лепа
су
сва
добра
деца
,
прекиде
странац
озбиљно
,
а
у
себи
се
смејао
енергичном
опирању
детињем
.
Даринка
је
то
опазила
,
па
тумаћећи
као
подсмех
,
управи
на
странца
прекорно
и
озбиљно
свој
мирни
и
сад
презорни
поглед
.
Поглед
је
тај
чудно
одударао
од
њезиног
нежног
детињског
лица
,
те
младић
збуњено
обори
очи
које
се
још
смешиле
.
Кад
их
је
опет
дигао
,
Даринка
је
прилично
била
одмакла
.
Странац
не
знаде
,
шта
ће
о
њој
да
мисли
;
тек
толико
је
видео
,
да
је
том
детету
у
незнању
својим
називом
„
лепа
“
неправду
нанео
.
Да
се
поправи
и
своју
радозналост
задовољи
,
потрча
за
њом
и
нежно
молећи
викну
:
—
Опрости
,
сестрице
!
Не
знам
ти
имена
;
за
то
сам
те
онако
назвао
.
Даринка
беше
јако
увређена
,
али
на
ту
молбу
стаде
,
и
рече
тек
у
пола
срдито
:
—
Не
срдим
се
на
тебе
.
Ал
опет
—
с
богом
!
И
журно
пође
.
Младић
удвоји
кораке
па
је
стигне
.
—
Ако
хоћеш
да
ти
верујем
,
рече
сав
задуван
,
мораш
ми
своју
ручицу
пружити
.
Ово
је
опет
тако
молећи
изговорио
,
да
је
Даринка
и
опет
стала
.
Он
је
ухватио
за
руке
и
нежним
погледом
погледа
девојчицу
,
која
не
ће
да
је
„
лепа
.
“
Даринка
обори
своје
још
једнако
срдите
погледе
и
изви
своје
руке
из
његових
.
—
Пусти
ме
!
—
рече
увређено
она
.
Што
ме
толико
гледиш
?
Ваљда
нисам
мајмун
!
—
Којешта
!
рече
младићу
уздржаним
смехом
,
па
је
поново
узе
за
руке
.
Зар
се
само
мајмуни
гледају
?
Ја
те
гледим
,
што
не
ћу
да
се
срдиш
на
мене
,
и
што
личиш
на
моју
покојну
сестру
.
—
Твоју
сестру
?
—
Дабоме
.
Него
ми
реци
,
како
ти
је
име
.
—
Даринка
,
рече
она
.
—
Лепо
име
,
примети
он
;
али
„
сестрица
“
је
лепше
.
Допусти
да
те
тако
зовем
.
Даринка
је
збуњено
ћутала
.
—
Хоћех
ли
?
—
питаше
он
молећи
.
—
Можеш
.
А
како
је
теби
име
?
—
Име
ми
је
Ненад
.
Но
ти
ме
зови
:
браца
.
И
онако
је
покојна
моја
сестра
личила
на
тебе
.
Даринка
за
часак
замишљено
обори
главу
,
и
онда
тужно
прошапута
:
—
Кад
је
на
мене
личила
,
боље
што
је
умрла
.
Странац
се
трже
,
па
јој
пусти
руке
и
зачуђено
гледаше
сваки
покрет
њезин
.
Она
је
гледала
у
даљину
а
очи
јој
беху
сузне
.
—
За
што
,
сестрице
,
да
је
боље
,
што
је
умрла
?
запиташе
је
за
тим
,
згладивши
јој
косицу
са
чела
.
—
За
што
?
—
рече
дете
,
гледећи
тужно
али
отворено
странцу
у
очи
—
за
то
,
што
јој
сада
твоји
родитељи
не
морају
спремати
хиљада
.
—
Каквих
хиљада
?
!
чудио
се
странац
.
—
Па
новаца
!
рече
сухопарно
Даринка
,
па
се
загледа
у
неко
тичије
гњездо
,
што
је
било
на
оближњем
дрвету
.
—
А
шта
ће
јој
новац
?
—
питаше
све
већма
радознали
младић
.
—
Е
,
па
кад
је
била
као
ја
,
морали
би
јој
хиљада
оправити
.
Ко
би
је
друкчије
узео
?
И
мајка
се
брине
за
мене
.
А
слушкиња
јој
каже
:
Не
брините
се
!
Господар
Рада
бар
има
хиљада
,
да
може
десет
,
а
не
једну
ружну
кћер
удомити
.
Дете
уздахну
,
па
ручицом
убриса
сузне
очи
.
—
Не
плачи
сестрице
,
рече
он
;
него
седи
поред
мене
,
овде
на
траву
,
да
се
мало
разговарамо
.
Уморио
сам
се
,
док
сам
те
стигао
.
Она
га
послуша
,
и
обоје
седоше
.
—
Ти
не
треба
да
слушаш
шта
слушкиња
и
таке
луде
булазне
—
поче
он
,
узевши
је
опет
на
око
.
—
И
мати
грди
слушкињу
примети
на
то
Даринка
.
Али
тетка
се
онда
смеје
,
па
каже
:
Грди
ти
,
Ирина
,
колико
хоћеш
;
за
Даринку
мораш
више
хиљада
спремити
.
Друкчије
неће
ићи
.
Кад
је
то
изрекла
,
поркила
је
лице
рукама
,
да
сакрије
сузе
,
но
он
их
је
опет
опазио
,
те
је
стане
тешити
:
—
Не
плачи
,
душице
!
Ти
си
још
мала
.
А
кад
одрастеш
,
не
мораш
се
баш
удати
.
—
Е
,
онда
ће
викати
деца
и
за
мном
,
као
и
за
оном
бабом
у
нашем
селу
.
—
Шта
вичу
деца
?
смешио
се
странац
.
—
Баба
-
фрајла
нема
зуба
!
—
јау
!
јау
!
—
нема
зуба
.
—
рече
дете
па
се
засмеја
и
само
.
—
Ништа
не
чини
,
што
нема
зуба
;
само
ако
је
добра
—
рече
озбиљно
странац
.
—
Е
,
ал
’
она
је
још
девојка
а
већ
седа
;
то
кажу
да
је
велика
срамота
.
—
Е
,
онда
сестрице
,
—
рече
у
шали
странац
—
не
остаје
друго
,
него
да
се
и
ти
за
времена
удаш
.
—
Ја
се
не
ћу
удати
,
ма
и
за
мном
викали
,
ко
за
баба-
фрајлом
!
—
викну
дете
одлучно
.
Странац
за
часак
заћути
,
а
за
тим
рече
:
—
Ти
си
,
сестрице
,
још
мала
,
да
о
томе
размишљаш
.
Али
,
кад
једном
одрастеш
,
па
будеш
велика
и
добра
девојка
,
треба
да
се
удаш
;
и
твоја
се
мати
удала
за
твога
оца
.
—
Нећу
!
—
викну
дете
одважно
,
па
кроз
плач
настави
:
Мати
је
била
лепа
,
као
и
друга
деца
.
За
њу
деда
није
оцу
платио
:
а
за
мене
би
отац
морао
дати
много
,
много
хиљада
.
Не
ћу
,
нећу
да
се
удам
!
—
Па
нека
да
!
—
шалио
се
странац
.
Дете
га
некако
чудно
погледа
,
па
онда
обори
очи
и
пола
тужно
и
пола
стидљиво
рече
:
—
Ја
не
ћу
да
мене
ко
за
новац
узме
.
Кад
добије
новац
:
онда
знам
да
ме
је
силом
узео
!
а
ја
нећу
да
ме
ко
за
новац
воле
.
Странац
је
зачуђено
и
чисто
не
верујући
слушао
њене
речи
.
А
она
,
мислећи
,
да
јој
он
не
верује
,
уверавајући
настави
:
—
Мислиш
да
није
тако
?
Јесте
,
веруј
ми
!
Ја
то
добро
знам
.
И
наша
слушкиња
волела
ме
само
дотле
,
док
јој
нисам
поклонила
моје
новце
,
што
сам
добила
од
оца
,
а
после
је
опет
већма
волела
моје
сестре
.
Јесте
,
браца
,
ја
не
волем
да
ме
ко
за
плаћу
воле
.
—
Боље
да
ме
онда
и
не
воле
,
—
дода
за
тим
замишљено
.
И
странац
се
замислио
.
„
Чудно
дете
!
“
мишљаше
он
.
„
Од
ње
би
се
дало
што
ваљно
дотерати
;
само
кад
би
јој
васпитање
према
природи
примерено
било
.
Овако
,
ко
зна
шта
ће
од
ње
бити
.
Клица
је
до
душе
ту
,
но
хоће
ли
се
развити
и
одржати
,
велико
је
питање
.
Данас
и
васпитање
и
околности
силе
и
гоне
женскиње
да
своју
руку
продаје
без
љубави
и
срца
.
“
Тако
је
мислио
,
а
за
тим
као
да
се
не
чем
важном
досетио
,
трже
се
и
обрте
Даринци
:
—
Хоћеш
ли
ми
,
сестрице
,
испунити
једну
молбу
?
Немој
да
ми
одречеш
.
Видиш
,
душице
,
ја
те
тако
волим
,
као
и
самог
себе
и
своју
рођену
сестру
.
Дете
га
погледа
некако
поврељиво
и
својски
,
па
му
наслони
главу
на
раме
и
рече
:
—
Хоћу
,
браца
,
само
говори
.
—
Пази
,
сестро
!
—
поче
он
,
гладећи
јој
косу
.
—
Речи
,
што
ћу
да
те
молим
да
их
упамтиш
,
ти
сада
не
ћеш
разумети
,
ма
да
ћеш
их
лако
упамтити
,
а
кад
их
будеш
разумела
,
можда
ћеш
их
заборавити
...
—
Само
их
реци
;
нећу
их
ја
заборавити
,
прекиде
га
у
речи
она
.
—
Нису
тешке
.
Лако
ћеш
их
упматити
,
али
,
тешко
одржати
.
А
баш
од
тога
зависи
...
—
Кажи
једанпут
!
Журила
га
Даринка
.
—
Умри
,
али
недај
пољупца
без
љубави
!
—
рече
странац
свечано
.
У
том
тренутку
изгледао
је
као
старац
,
кад
светује
млађе
,
а
овамо
је
био
и
сам
пола
дете
.
—
Видиш
да
их
знам
!
—
рече
Даринка
весело
,
поновивши
његове
речи
.
Но
у
исти
мах
нестаде
јој
осмех
са
лица
;
сетила
се
да
јој
је
мати
болна
,
па
скочи
и
рече
:
—
Збогом
браца
!
морам
кући
.
—
Остани
још
мало
!
—
молио
је
он
.
—
Још
те
нисам
све
ни
питао
.
—
Не
могу
!
Не
могу
!
рече
она
,
па
журно
отрча
кући
.
—
А
ти
дођи
бар
сутра
—
викао
је
за
њом
странац
.
—
Доћи
ћу
.
Чуо
се
из
далека
Дринчин
глас
.
Кад
је
Даринка
дома
приспела
,
беше
јој
матери
много
боље
.
Њу
је
то
веома
обрадовало
;
па
целу
ноћ
није
могла
од
радости
заспати
,
једва
је
чекала
да
сване
,
да
ту
радосну
вест
и
своме
„
браци
“
каже
.
„
Он
је
добар
човек
“
мишљаше
она
;
„
за
цело
ће
се
радовати
док
то
чује
.
“
Сутра
дан
устаде
Даринка
врло
рано
и
оде
у
шуму
,
да
свога
„
брацу
“
тамо
дочека
.
Али
момче
је
пре
ње
тамо
било
па
јој
пође
на
срет
.
Даринка
и
сама
убрза
кораке
радосно
вичући
:
—
Браца
!
Браца
!
мојој
матери
је
много
боље
.
Је
л
’
да
се
и
ти
радујеш
?
—
Радујем
се
,
душице
,
рече
он
пољубивши
је
у
чело
.
—
Немој
ме
у
чело
љубити
!
То
не
ваља
.
—
Зашто
,
сестрице
?
—
Не
знам
.
Али
наша
слушкиња
каже
:
Она
деца
,
коју
љубе
у
чело
,
биће
несрећна
или
ће
у
младости
умрети
.
А
ти
си
мене
већ
два
пута
пољубио
.
—
Нисам
мислио
,
да
моја
сестрица
у
таке
глупости
верује
,
рече
странац
,
корећи
дете
.
Но
ма
да
није
у
празноверице
веровао
,
опет
уздахну
;
чудно
га
беше
ганула
ова
њезина
примедба
.
—
Ја
не
верујем
.
Ал
тако
сам
чула
,
рече
она
,
па
потрча
за
лептиром
,
што
га
је
у
том
тренутку
спазила
.
—
Гле
,
браца
,
како
је
леп
!
—
викала
је
враћајући
се
.
Неваљалац
!
—
рече
,
седајући
уз
странца
,
који
се
међу
тим
спустио
на
траву
.
—
Једва
сам
га
утхватила
,
тако
је
...
Ту
умукну
.
Поглед
јој
беше
упрт
у
даљину
а
,
малени
прстићи
,
који
беху
лептиру
раширили
криоца
и
нехотице
пустише
свој
плен
.
—
Лети
!
лети
!
—
шапуташе
за
тим
.
—
О
,
кад
бих
и
ја
могла
летити
!
—
Кад
би
нешто
могла
,
куда
би
полетила
?
смешио
се
странац
.
—
Далеко
.
Горе
под
облаке
—
да
видим
где
стоји
:
сунце
,
месец
,
звезде
,
киша
и
снег
.
Па
би
онда
опет
долетела
да
свима
кажем
.
Је
л
’
да
би
се
и
ти
радовао
?
Па
онда
још
тихо
—
као
да
би
се
стидила
свог
поверење
према
њему
—
додаде
:
Теби
бих
прво
казала
.
„
Чудна
жеља
за
њене
године
!
“
—
помисли
странац
,
а
гласно
рече
:
—
То
је
већ
знадем
.
Но
опет
бих
се
радовао
,
кад
би
ми
ти
долетила
.
—
Знаш
?
!
Зар
си
ти
био
на
небу
?
—
чудила
се
Даринка
.
—
Нисам
,
сестрице
.
Али
сам
учио
па
знадем
.
—
Учио
?
!
Од
куда
си
ти
то
научио
?
—
Из
књига
и
у
школи
.
—
И
ја
сам
ишла
у
школу
,
све
док
није
дошла
наша
госпођа
,
што
нас
учи
француски
.
Али
то
нисам
учила
.
—
Зар
ти
учиш
и
француски
?
Па
ко
вам
је
та
госпођа
?
—
Она
је
удовица
,
рече
дете
:
учи
нас
и
свирци
,
а
седи
код
свога
стрица
у
нашем
месту
.
—
Ти
дакле
у
школи
виси
никада
чула
говорити
о
сунцу
,
месецу
,
киши
и
снегу
?
Питаше
странац
,
не
пазећи
на
њено
разлагање
о
госпођи
што
учи
на
селу
француски
језик
.
“
—
Нисам
.
Учитељ
то
ваљда
и
не
зна
.
А
баш
и
да
зна
—
рече
,
насмешивши
се
—
ваљда
је
луд
да
нас
учи
и
то
,
кад
му
општина
ни
толико
не
плаћа
,
да
може
купити
својој
Даници
ципеле
,
него
сирота
још
пре
ускрса
мора
ићи
боса
.
—
Јадно
учитељство
!
—
уздахну
странац
у
мислима
—
већ
и
деца
виде
твоју
невољу
,
а
они
,
којих
се
тиче
,
за
то
и
не
хају
.
И
за
тим
гласно
рече
:
—
Кад
ниси
у
школи
о
томе
слушала
,
што
ниси
питала
твоје
родитеље
?
они
би
ти
казали
.
—
Е
,
они
немају
каде
да
мене
уче
;
увек
су
у
дућану
,
а
у
приповеткама
нигде
нисам
то
нашла
.
—
Читаш
ли
радо
?
—
питаше
он
радознало
.
Дабоме
.
Али
...
Прекинула
је
и
поруменила
.
—
Кажи
све
,
храбрио
је
он
,
гладећи
јој
косицу
са
чела
.
—
Кад
читам
,
рече
она
поруменивши
још
већма
,
морам
да
се
сакријем
.
А
за
што
?
—
Чељад
ме
исмејава
,
а
мајка
ме
кара
кад
ме
види
недељом
и
свецем
да
читам
.
Каже
:
боље
се
играј
с
децом
или
свирај
што
,
него
што
ту
седиш
,
као
„
калуђерица
.
“
—
То
је
свецем
,
а
шта
ти
вели
у
раден
дан
?
—
смејао
се
он
.
—
Каже
ми
:
Нема
памети
ни
отац
ни
мати
,
кад
ми
те
књижурине
купују
,
и
назива
ме
ленштином
.
—
Шо
се
твоја
мајка
срди
на
оца
и
на
мтер
,
у
томе
нема
право
.
Али
да
си
ти
мала
ленштина
,
кад
не
ћеш
да
радиш
,
слажем
се
с
твојом
мајком
и
ја
,
рече
он
оштро
јој
гледећи
у
очи
.
Даринка
обори
главу
.
За
тим
устаде
па
јецајући
пође
од
њега
.
—
Сестро
!
Душице
!
Шта
ти
је
?
—
викну
он
,
па
је
стиже
и
загрли
.
—
Боље
да
умрем
.
И
ти
ме
не
волеш
,
—
јецало
је
дете
.
—
Воле
тебе
,
сестрице
,
сви
,
а
ја
највећма
,
—
тешио
је
он
.
—
Мене
не
можеш
преварити
.
Ја
то
боље
знам
—
јецала
је
она
и
даље
.
—
И
моје
сестре
не
раде
увек
,
па
их
опет
нико
не
грди
.
Њих
сви
воле
,
а
мене
нико
!
Нико
!
...
.
Странац
већ
не
знаде
,
како
да
је
утиша
.
На
послетку
узе
је
на
руке
,
па
јој
тепаше
,
као
мајка
своме
чеду
,
разне
речи
од
милоште
.
—
Чија
си
ти
?
запита
је
,
кад
се
мало
умирила
.
—
Отац
ми
је
трговац
.
Зову
га
газда
Рада
,
—
јецало
је
дете
,
бришући
сузе
.
—
Знам
га
.
Видио
сам
га
прошле
недеље
у
цркви
.
—
Зар
си
ти
одавде
?
—
Нисам
.
Само
сам
у
гостима
код
свога
чике
.
Ти
ћеш
га
знати
,
Владана
Босанчића
.
То
је
брат
од
стрица
мом
оцу
.
—
Знам
га
,
рече
дете
;
а
ко
ти
је
отац
?
—
Име
му
је
било
,
као
и
мени
,
Ненад
Босанчић
.
Ти
га
не
можеш
знати
;
давно
је
умро
а
ретко
је
овамо
и
долазио
.
Док
је
живио
,
био
је
поштен
човек
и
учитељ
.
С
тога
га
и
нису
звали
газдом
,
рече
Ненад
с
горком
иронијом
,
више
за
себе
,
него
њојзи
.
Даринка
,
једнако
узрујана
,
није
пазила
на
његове
речи
,
те
не
виде
и
не
разумеде
горчину
,
што
се
огледала
у
њима
,
те
питаше
:
—
Па
код
кога
живиш
,
кад
оца
немаш
?
~
Имам
једну
тетку
у
Д
.
Она
је
удовица
без
деце
,
те
ме
потпомаже
.
Ферије
обично
проводим
код
ње
.
Сад
сам
дошао
чика-
Владану
у
госте
.
Иначе
сам
увек
у
школи
,
у
туђем
далеком
свету
,
у
вароши
,
што
се
зове
Грац
.
Свога
никог
немам
.
—
О
знам
,
где
то
лежи
.
Земљопис
сам
учила
.
Учитељ
каже
,
да
је
лепа
варош
.
—
Лепа
али
ледена
,
за
свакога
,
ко
мора
у
њој
да
живи
од
свога
труда
и
туђе
милости
.
—
Заврши
тужно
Ненад
.
—
Па
хоћеш
ли
још
дуго
овде
остати
?
—
Сутра
морам
већ
одлазити
.
До
који
дан
почињу
се
школе
.
—
Сутра
!
понови
дете
,
тужно
га
гледећи
.
—
Јесте
,
душице
.
Сутра
опет
одлазим
у
туђину
,
да
учим
и
да
се
мучим
.
Кад
свршим
науке
,
опет
ћу
доћи
,
да
видим
тебе
и
свој
народ
,
па
да
помажем
где
помоћи
треба
.
Дуго
се
,
сестрице
,
не
ћемо
видети
.
Али
добро
упамти
речи
,
што
сам
ти
јуче
казао
,
уз
то
буди
вредна
и
према
сиротињи
милостива
,
па
ћеш
онда
,
душице
моја
,
бити
сретна
и
задовољна
.
Тако
говораше
он
,
нежно
гледећи
снуждено
дете
.
Ненад
не
беше
иначе
момче
сањалачке
природе
ни
осетљива
срца
.
Али
понашање
и
оданост
овога
детета
,
које
га
тек
од
јуче
познавало
,
чудно
га
је
сад
,
при
растанку
из
своје
постојбине
,
гануло
и
узрујало
,
те
је
и
не
пазећи
на
њене
године
,
говорио
њој
,
као
да
се
растаје
с
каквим
милим
другом
.
Још
јуче
се
љутио
због
те
слабости
,
која
га
изненада
снађе
.
Али
и
опет
је
целу
ноћ
мислио
тек
о
том
детету
,
што
побуди
у
њему
неку
чудновату
смесу
осећаја
,
смесу
из
сажаљења
и
љубави
.
Но
да
ли
је
то
осећао
према
томе
детету
или
другом
каквом
замишљеном
створу
—
то
није
размишљао
.
Осећао
је
само
,
да
ће
то
дете
временом
бити
у
мислима
њему
сродно
,
и
да
је
поред
околности
,
у
којима
се
налази
,
и
оно
усамљено
,
као
што
је
и
он
,
као
сироче
,
у
туђини
усамљен
и
незадовољан
био
.
За
то
је
мало
пре
онако
одушевљено
саветовао
;
за
то
му
је
глас
при
говору
дрхтао
и
за
то
се
на
послетку
на
Даринчино
кроз
плач
питање
„
Ко
ће
браца
,
мене
волети
,
кад
ти
одеш
?
“
и
заплакао
и
рекао
:
—
Сви
добри
људи
и
твоји
родитељи
,
душице
моја
.
Сва
плачна
дошла
је
Даринка
кући
.
Кад
је
чељад
питала
,
што
плаче
,
рекла
је
:
Не
плачем
,
ал
сузе
иду
саме
.
Сви
се
на
ово
слатко
смејали
,
а
како
је
госпођа
Ирина
баш
спавала
,
ником
не
паде
на
ум
,
да
је
и
даље
испитује
;
а
она
опет
сретна
,
што
је
нису
карали
,
оде
у
башту
,
да
потражи
сестре
и
да
им
приповеда
о
лепој
књизи
свога
браце
.
ВИ
.
„
Река
времена
“
уништава
и
носи
све
у
„
море
заборава
“
,
само
успомену
никад
не
може
да
однесе
.
Она
ако
се
привидно
изглади
из
памети
,
треба
само
један
сличан
догађај
па
ето
је
опет
.
Даринци
је
било
петнаест
година
.
Догађај
у
шуми
и
странца
,
кога
је
брацом
звала
,
давно
је
заборавила
.
Али
разговор
с
девојчетом
о
удадби
живо
је
сети
на
Ненада
,
и
то
баш
онда
,
кад
је
у
својој
машти
тражила
повољна
мужа
.
Од
то
доба
имала
је
и
она
идејал
.
Но
да
јој
је
ко
казао
,
да
љуби
,
не
би
веровала
.
Она
је
љубила
у
незнању
.
Но
мати
је
то
назрела
,
па
је
тим
више
настојала
,
да
мужевљи
налог
изврши
.
Прошло
је
опет
две
године
.
Од
Даринке
,
некадашњег
суморног
детета
,
постало
је
живо
,
окретно
и
умиљато
девојче
;
а
била
је
и
прилично
лепа
;
било
јој
је
седамнаест
година
,
а
у
том
добу
свака
је
девојка
лепа
.
Ненада
се
чешће
сећала
,
и
ако
се
није
надала
,
да
ће
га
кадкод
видети
;
стриц
му
беше
умро
а
стрина
се
је
одселила
некој
својој
родбини
.
Бивало
је
тренутака
,
кад
јој
се
чинило
,
да
мора
доћи
.
Тада
би
јој
и
нехотице
на
ум
пало
,
да
јој
је
—
побратим
.
—
Побратим
је
као
и
рођени
брат
,
—
мислила
је
,
а
срце
би
јој
се
стегло
.
—
Та
не
може
он
бити
мој
брат
,
тешила
се
за
тим
;
сестрицом
ме
је
назвао
само
за
то
,
што
нисам
хтела
да
ми
каже
:
„
лепа
“
.
Па
шта
марим
баш
и
да
ми
је
род
,
баш
и
да
дође
!
Он
је
давно
на
мене
заборавио
...
А
ја
га
и
не
волим
...
Шта
ме
се
он
тиче
!
Но
опет
се
врло
често
сећала
њега
,
свога
незнанога
„
браце
“
.
Мајка
јој
беше
умрла
,
те
изузевши
ту
тугу
господар
Рада
беше
пресрећан
човек
.
Радња
му
је
ишла
све
боље
,
а
три
кћери
његове
,
Даринка
,
Босиљка
и
Ружица
,
напредовале
су
као
дивни
цветићи
.
Са
свога
богатства
био
је
уз
то
далеко
чувен
,
те
је
ретко
било
дана
,
да
се
није
нашао
по
неки
провођаџија
за
његову
ћерку
,
којој
је
било
тек
седамнаст
лета
.
—
Намирисали
су
хиљаде
,
говорио
би
он
својој
жени
.
Ал
и
Даринка
је
красно
дете
.
Нисам
мислио
,
да
ће
се
тако
дотерати
.
Сад
је
окретна
и
весела
као
тичица
.
—
Било
је
посла
,
док
сам
је
до
тога
довела
,
рекла
му
је
на
то
жена
поносито
,
а
уживала
је
што
је
могла
реч
одржати
.
—
Знао
сам
ја
,
да
су
свему
биле
узрок
те
проклете
књижурине
.
Али
ти
нећеш
да
верујеш
,
док
се
ниси
уверила
и
сама
,
—
одвратио
је
муж
,
ваљда
тек
с
тога
,
да
покаже
,
да
заслуга
у
свакој
домаћој
ствари
припада
мужу
.
Жена
је
обично
ћутала
,
те
се
прешло
на
другу
тему
.
А
да
ли
се
Даринка
заиста
тако
променила
?
Њено
понашње
бар
показује
да
је
тако
.
Тужни
и
озбиљни
израз
лица
њезина
заменуо
је
сада
осмех
,
који
је
тек
онда
нестајао
,
кад
је
сама
самцита
била
.
Иначе
је
била
увек
весела
.
Најтеже
јој
беше
забрана
,
да
не
сме
читати
.
Остала
средства
,
која
се
употребљаваху
,
да
је
од
њезиних
назора
одврате
,
не
беху
таква
,
да
би
младој
девојци
несносна
била
.
Тако
,
кад
јој
мати
рече
,
да
је
одрасла
девојка
те
да
мора
дугачке
хаљине
носити
,
радосно
их
је
шила
.
Била
је
једном
у
позоришту
,
па
видела
вилу
у
дугој
хаљини
.
А
која
се
девојка
не
би
угледала
на
вилу
!
...
У
француском
језику
и
свирци
нису
је
морали
пооштравати
;
учила
је
увек
радо
,
а
накити
и
лепо
одело
нису
ником
баш
несносни
...
У
почетку
јој
било
то
кинђурење
мало
смешно
,
но
кад
је
први
пут
одведоше
у
варош
на
игранку
,
па
виде
,
како
свако
око
,
мушко
и
женско
,
старо
и
младо
застаје
на
њојзи
,
и
како
по
неки
и
шапућу
:
Да
красне
девојке
!
Да
укусна
одела
!
“
нађе
она
,
да
су
накити
и
лепо
одело
,
ако
не
баш
корисне
,
оно
по
некад
потребне
ствари
.
Тако
постаде
и
од
ње
,
ако
не
баш
права
лутка
,
која
,
мисли
само
на
кинђурење
,
оно
бар
женскиња
,
у
које
је
сујета
почела
хватати
корена
...
Родитељи
се
радоваху
томе
.
Та
зар
није
јасно
,
да
би
им
дете
без
тога
пропало
!
Коме
треба
изузетак
?
!
Па
онда
,
зар
би
ко
веровао
,
да
она
то
не
воле
?
Не
!
сви
би
—
да
је
остала
онаква
—
рекли
:
Не
уме
ни
да
се
дотера
!
Нема
укуса
!
Простакиња
!
и
још
тако
што
.
Тако
су
мислили
родитељи
,
но
опет
нису
били
са
свим
без
бриге
.
Даринка
се
није
противила
,
д
иде
на
игранке
и
забаве
;
била
је
шта
више
и
добра
играчица
,
али
је
тамо
очевидно
била
расејана
и
замишљена
;
неприродно
кривљење
и
мажење
женског
света
јој
је
смешно
,
а
неискрено
,
кад
кад
глупо
ласкање
играча
било
јој
је
смешно
и
несносно
,
те
је
и
нехотице
размишљала
:
је
ли
тај
штетни
и
смешни
обичај
неопходно
потребан
?
Сред
таквих
мисли
прелетео
је
преко
њезина
замишљена
лица
но
кад
кад
и
несташан
или
сатиричан
осмејак
те
је
многима
била
загонетна
;
некима
је
изгледала
хладна
и
охола
,
а
некима
свакојака
,
само
не
онаква
,
каква
је
у
истини
била
.
То
Даринчино
„
загонетно
“
понашање
био
је
повод
,
да
је
многа
мамица
„
гардедама
“
шанула
својој
сусетци
:
—
Ви’те
,
молим
вас
,
како
се
чудно
смешка
;
фумигира
све
нас
.
И
то
ми
је
васпитање
!
—
Можда
дете
и
не
мисли
зло
.
Ко
зна
,
шта
јој
се
смешно
учинило
.
Ето
ја
,
овако
стара
,
па
тако
гледећи
кад
кад
се
слатко
насмејем
томе
вртењу
или
утегнутом
понашању
,
што
је
данас
у
моди
.
Глете
само
на
прилику
оног
преко
.
О
часни
го
потрьо
!
Да
искочи
из
коже
удварајући
се
чивуткињи
оној
и
свима
редом
.
А
све
тек
не
може
волети
!
отшалила
јој
је
сусетка
,
случајно
најбоља
друга
госпође
Ирине
.
—
Наравно
да
све
не
воле
.
Али
то
је
билдунг
,
то
је
резон
;
све
треба
једнако
да
се
забављају
.
Кад
човек
ступи
у
друштво
,
он
треба
да
се
држи
реда
.
—
Ђаволски
ми
је
то
ред
,
смејала
се
простодушна
госпа
,
кад
никад
не
знаш
,
на
чему
си
.
Гледи
те
и
ласка
ти
,
мислиш
:
сад
ће
изгорети
,
сад
ће
се
растопити
од
љубави
према
теби
,
а
док
се
окренуо
,
он
тако
и
другој
.
Па
онда
кога
да
заволе
,
коме
да
верује
младо
искрено
и
нежно
девојачко
срце
?
—
Ономе
,
ко
је
запроси
.
—
Наравно
;
особито
,
ако
чује
,
да
јој
будући
пита
бабајка
:
изволите
се
изјаснити
,
колики
је
госпођичин
мираз
?
...
—
Ви
све
оно
старо-препотопско
!
—
Шта
ћу
?
Стара
сам
.
Него
,
молим
вас
,
какву
сад
боју
имате
за
косу
?
Црни
се
као
зифт
.
Ил
је
можда
парока
?
Па
се
безазлено
приже
„
кофири
“
„
сувремене
гардедаме
.
“
—
И’те
до
ђавола
!
Па
се
опет
обе
дадоше
у
посматрање
„
тоалета
“
,
свака
на
свој
рачун
.
Друге
две
госпође
диванисале
су
од
прилике
овако
:
—
Јел
,
то
Драгићева
старија
ћерка
?
—
Она
је
.
Зар
је
не
познајете
?
—
Нисам
је
одмах
познала
.
Него
баш
лепо
девојче
.
Па
како
је
тек
укусно
одевена
!
Лепо
модерн
а
опет
не
одвише
скупо
.
Цела
хаљина
не
кошта
ни
десет
форината
.
Код
њиховог
богатства
то
је
баш
просто
.
—
То
јесте
Ал
’
опет
—
—
Шта
то
?
Преда
мном
можете
бити
искрена
.
—
Та
глете
само
,
како
слободно
посматра
свет
!
Па
онда
,
како
немарно
,
чисто
с
иронијом
,
говори
с
мушкима
.
Или
исмејава
,
или
не
налази
за
вредно
ни
да
се
исмеши
.
Глете
само
,
како
се
баш
сад
,
у
четворци
,
загледала
у
даљину
.
Онако
без
цељи
и
свакога
циља
;
а
мој
Бранко
баш
је
ваљан
и
солидан
младић
...
—
То
јесте
,
па
опет
,
као
да
и
не
игра
с
њиме
.
А
гле
ваша
Катица
много
је
лепша
,
па
опет
како
се
на
свакога
умиљато
смеши
.
Сушта
љубазност
!
—
Да
,
да
,
моје
дете
није
ружно
,
ал
’
шта
вреди
,
кад
није
богата
,
као
газда
Радине
кћери
?
Сваки
се
ђаво
отима
тек
за
њих
!
—
уздахнула
би
мати
„
умиљате
играчице
“
а
боме
и
с
правом
,
јер
не
беше
момка
,
који
није
циљао
на
Даринку
,
то
јест
газда
-Радин
буђелар
...
Кад
је
Даринка
случајно
тако
неправедну
пресуду
о
себи
чула
,
само
се
горко
насмешила
.
Али
кад
је
госпођи
Ирини
„
шушнула
“
каква
„
искрена
прија
“
,
шта
госпође
о
њеној
ћерци
говоре
,
морала
је
Даринка
по
више
дана
слушати
мајчине
савете
и
очина
разлагања
.
—
Па
какав
ми
је
то
живот
кад
ни
мислити
не
смем
по
вољи
?
!
—
рекла
је
сиротица
,
бранећи
своје
понашње
—
зар
сам
ја
крива
,
што
ми
је
њихово
понашање
смешно
и
досадно
?
Ја
то
никоме
не
кажем
.
Нико
не
може
казати
да
сам
кога
исмејала
,
увредила
или
оговорила
.
Па
нека
и
они
мене
оставе
с
миром
.
По
највише
ћутим
.
Па
шта
тај
свет
има
са
мном
?
Шта
хоће
од
мене
?
Кад
говорим
,
говорим
тек
истину
и
пазим
да
ни
муву
не
увредим
.
А
богме
,
ко
хоће
мене
да
вређа
,
да
ми
лаже
,
и
да
ми
се
претвара
,
зар
да
примам
за
готов
новац
?
Зар
ни
изразом
да
не
покажем
,
да
ми
је
то
глупо
,
да
прозирем
шта
ће
,
или
да
ме
вређа
?
—
Не
смеш
,
чедо
моје
,
не
смеш
!
—
рекла
је
на
то
госпођа
Ирина
.
Дакле
да
се
претварам
?
Мати
јој
није
рекла
,
да
то
чини
,
али
је
,
уздахнувши
,
на
широко
ћерци
разложила
,
да
јој
је
као
девојци
,
као
женскињи
,
прва
дужност
да
уме
себе
савладати
.
„
Ретки
су
људи
,
који
воле
истину
.
Свако
мисли
,
да
је
најбољи
,
а
девојци
је
најбоље
,
кад
је
свакоме
мила
,
учила
је
она
.
За
то
,
дете
моје
,
пази
шта
радиш
.
Знаш
,
како
се
вели
:
У
каквом
си
колу
,
онако
играј
.
Не
можеш
се
ти
од
света
изолирати
,
нити
га
раменом
исправити
;
женска
је
врлина
стрпљивост
,
благост
,
умиљатост
и
савлађивање
саме
себе
.
С
тим
врлинама
свака
је
женска
сретна
.
“
—
Зар
сам
ја
,
мајко
,
напрасита
или
груба
,
кад
тако
говориш
?
—
Ниси
,
душо
,
али
ти
си
разборита
,
па
ћеш
знати
,
шта
сам
управо
хтела
рећи
.
А
сад
нека
је
доста
!
—
свршила
је
обично
мајка
своју
опомену
.
—
Ох
,
што
нисам
мушко
!
уздахнула
је
замишљено
Даринка
,
но
мајчине
је
речи
добро
упамтила
,
те
је
од
сада
била
онаква
,
како
су
родитељи
само
зажелити
могли
.
Но
како
јој
је
било
у
срцу
,
то
наравно
нико
није
видио
;
у
њему
је
једна
врлина
више
на
силу
успавана
.
Даринка
се
почела
учити
глумачком
претварању
,
ономе
,
што
иначе
ни
родитељи
ни
педагогија
не
жели
.
Но
шта
ћемо
,
кад
то
траже
правила
пристојности
,
то
иште
образовање
,
практично
схваћање
и
—
девојачки
„
добар
глас
“
и
положај
...
Даринка
је
сад
била
по
спољашности
са
свим
обична
весела
девојка
,
но
у
души
њезиној
не
беше
тако
.
Сад
је
била
незадовољна
и
са
собом
и
са
целим
светом
и
то
јој
је
срећу
мутило
.
Неко
је
рекао
:
„
И
најмања
патња
боље
чисти
душу
,
него
најпотпунија
срећа
“
.
С
тога
је
и
Даринчина
душа
и
уз
незадовољство
бивала
све
чистија
.
Навикнута
од
детињства
,
да
све
строго
оцењује
,
оцењивала
је
тако
и
свој
положај
,
а
како
је
живела
у
средини
проста
занемарена
и
од
свуда
угњетена
народа
,
нађе
,
да
је
оно
тек
права
патња
,
те
беше
са
својом
судбом
измирена
.
Често
,
кад
је
чула
јаук
несретних
жена
,
које
су
они
исти
мужеви
сад
били
,
који
су
их
пре
неколико
година
„
из
љубави
“
узели
,
премишљала
је
,
од
куда
та
промена
?
Премишљајући
о
томе
често
је
у
себи
уздахнула
:
—
Браца
,
браца
,
сад
разумем
,
за
што
си
ми
оно
рекао
!
Но
и
ти
ниси
имао
право
.
Требао
си
рећи
:
Умри
,
али
не
дај
пољупца
без
праве
љубави
!
т
.
ј
.
без
љубави
и
поштовања
.
Закључак
овај
изводила
је
,
што
је
видела
,
да
се
љубав
онде
мења
,
где
се
можда
свим
срцем
љуби
,
али
свом
душом
не
поштује
.
У
таким
тренуцима
питала
се
:
Има
ли
људи
,
које
можемо
потпуно
љубити
и
поштовати
?
Срце
јој
је
одговорило
:
„
Има
,
али
не
за
тебе
.
“
„
Ако
не
нађем
таквог
човека
,
нећу
се
удати
!
“
изрекле
су
,
као
у
пркос
срцу
,
њене
усне
.
„
Честитам
намеру
,
будућа
баба-девојко
!
“
рекло
је
на
то
узрујано
срце
.
Но
душа
кроз
усне
,
које
су
задрхтале
,
поносито
прошапута
:
„
И
најпогрдније
име
,
ако
је
чисто
и
невино
—
свето
је
!
“
ВИИ
.
На
неколико
дана
по
Даринчиној
петој
а
Босиљчиној
другој
игранци
уђе
Босиљка
журно
Даринци
у
собу
.
—
Тако
ћемо
,
сестро
,
—
рече
враголасто
,
—
право
веле
:
иза
мире
...
—
Немој
се
лудити
—
прекиде
је
Даринка
,
већ
боље
види
,
шта
ми
тетка
пише
.
Па
јој
пружи
писмо
,
што
га
је
баш
прочитала
.
—
Само
заговарај
!
Али
се
заклела
земља
рају
,
да
се
сваке
тајне
знају
.
—
Шта
булазниш
?
Ко
заговара
?
Какве
тајне
?
—
насмеши
се
Даринка
.
—
Смеј
се
,
смеј
се
!
Тек
што
нису
дошли
!
—
Не
гледај
ме
тако
,
враже
мали
,
па
се
не
ћу
смејати
,
рече
Даринка
загрливши
је
.
—
Дабогме
.
Ја
сам
враг
!
Мој
је
поглед
враголаст
,
ма
да
још
није
,
као
твој
,
домамио
—
младожењу
.
—
Шта
велиш
?
рече
Даринка
сва
бледа
.
—
Ту
смо
.
Боја
издаје
.
Мислиш
да
сам
тако
проста
,
да
се
не
ћу
сетити
,
да
младожења
тек
онда
долази
,
да
проси
,
кад
зна
,
да
га
девојка
не
ће
одбити
.
—
Боже
!
Ако
се
оцу
допадне
!
—
прошапута
устрашено
Даринка
.
—
А
теби
зар
се
не
допада
?
упита
озбиљно
Босиљка
.
Сестрин
изглед
одузе
јој
вољу
за
шалу
.
—
Реци
ми
најпре
,
о
коме
говориш
?
—
Па
што
дрхћеш
,
кад
га
још
и
не
знаш
?
Не
бој
се
,
чула
сам
,
да
је
леп
и
богат
.
—
Тешко
мени
!
узвикну
Даринка
па
покривши
лице
рукама
тихо
зајеца
.
—
Што
плачеш
?
Није
још
свршено
,
—
тешила
је
Босиљка
.
—
Није
.
Али
ће
се
брзо
свршити
.
Богатство
је
довољан
услов
за
то
—
рече
Даринка
,
па
се
тужно
опусти
на
столицу
.
Босиљци
беше
сестрина
туга
непојмљива
,
те
неко
време
ћутаху
обадве
.
После
неколико
тренутака
прену
се
Даринка
из
мисли
те
енергично
прослови
:
—
Лудорија
.
Што
сам
се
узела
бринути
?
Ма
да
сам
женскиња
,
у
тој
се
ствари
и
моје
мишљење
мора
узети
у
обзир
.
А
ја
ћу
пре
умрети
,
но
што
ћу
себи
мужа
купити
или
своју
љубав
продати
.
Упрепашћено
је
Босиљка
гледала
своју
сестру
.
Никада
јој
не
виде
толико
жара
у
очима
нити
чу
толико
енергије
у
гласу
њезину
.
Изгледало
јој
,
као
да
не
говори
слаба
девојка
,
већ
дах
самога
створитеља
,
који
се
љути
,
што
му
се
украћује
човечанско
право
,
тек
за
то
,
што
оживљава
женско
тело
...
—
Реци
ми
,
сестро
,
од
куда
знадеш
,
да
ће
доћи
младожења
?
рече
Даринка
,
кад
се
умирила
.
У
том
се
зачуше
кораци
.
—
Ја
одох
!
Ево
матере
.
Она
ће
ти
најбоље
разјаснити
.
За
децу
нису
такве
ствари
,
рече
несташно
Босиљка
па
одскакута
у
другу
собу
.
Мало
после
заори
се
у
побочној
соби
диван
девојачки
глас
у
песми
:
„
Одби
се
бисер
грана
,
“
а
за
тим
звуци
гласовира
.
—
Благо
њој
!
—
уздахну
Даринка
.
—
Дете
моје
,
поче
госпођа
Ирина
седајући
.
Ходи
амо
.
Имам
важне
ствари
да
ти
кажем
.
Обореним
очима
седе
Даринка
уз
матер
.
—
Што
си
тако
бледа
,
голубице
моја
?
Да
ти
није
зло
?
—
рече
мати
,
мотрећи
своју
ћерку
.
—
Није
,
мајко
.
—
Ти
ниси
више
дете
—
поче
мати
свечано
.
Али
пре
но
што
је
свршила
бризну
Даринка
у
плач
.
—
Шта
је
,
чедо
моје
?
—
питаше
брижна
мати
.
—
Мати
!
мати
!
чула
сам
већ
—
јецала
је
кћи
,
наслонивши
главу
на
мајчине
груди
.
—
Не
плачи
,
душице
!
—
љубила
је
мати
,
тешећи
је
.
Ти
си
у
тим
годинама
,
кад
се
на
будућност
мора
мислити
.
За
то
,
кад
се
добра
прилика
јави
,
не
треба
је
одбити
.
—
Мајко
!
Мајко
!
Зар
нема
времена
?
Мени
је
тек
седамнаест
година
.
—
Тако
је
,
дете
моје
.
Али
ружа
се
најрадије
у
пупољку
бере
.
Касније
се
за
њу
нико
не
граби
.
—
Ружа
и
девојка
није
једно
исто
.
Па
и
при
брању
руже
ко
пита
,
да
ли
она
услед
тога
пре
свене
!
—
рече
Даринка
,
па
страсно
загрливши
матер
стане
шапутати
:
—
Је
ли
,
мајко
,
ти
ме
не
ћеш
удати
?
Ил
бар
не
за
оног
,
кога
ја
не
волим
?
!
—
Боже
сачувај
!
Далеко
је
од
нас
мисао
,
да
те
присиљавамо
.
Бирај
ти
по
вољи
:
само
треба
да
знаш
,
да
деци
нико
толико
добро
не
жели
,
колико
родитељи
њихови
.
Упамти
дакле
,
да
те
ми
нећемо
на
зло
наговорити
.
—
Боже
,
боже
!
Никада
вас
,
мајко
,
хотимице
увредила
нисам
—
јецаше
Даринка
—
па
ако
сад
узморам
.
Ох
,
то
је
страшно
!
—
Лудице
мала
!
Не
ћеш
ти
имати
узрока
да
нас
вређаш
.
Момак
је
леп
,
ваљан
и
богат
.
Па
што
плачеш
,
кад
га
и
не
познајеш
?
—
То
и
јесте
зло
,
што
га
не
познајем
.
Па
како
да
пођем
за
непозната
човека
?
!
—
Детињарија
!
Познаћеш
га
.
За
то
је
дошао
.
—
Познати
?
Не
,
мајко
,
то
није
могуће
!
Да
човека
познамо
,
треба
много
више
времена
,
а
ја
њега
за
то
кратко
време
тек
могу
видети
.
—
Хвала
на
поуци
,
ћерко
!
Нисам
мислила
да
ће
ме
кћи
учити
.
Даринка
се
трже
.
—
Мајко
,
мајко
,
опрости
!
—
рече
молећи
.
Ја
сам
казала
само
своје
мишљење
.
—
Лепо
мишљење
!
уздахну
мати
.
Можеш
се
дичити
њиме
.
Ћерка
је
зачуђено
погледа
.
Није
знала
,
шта
ће
да
мисли
.
Глас
и
уздах
материн
чудновато
је
одударао
од
оних
укорних
речи
;
у
обојима
беше
неке
туге
и
нежности
.
Сирота
жена
!
Тежак
беше
њен
положај
.
Здрав
разум
,
особито
осетљиво
срце
њезино
,
потпуно
се
слагало
са
ћериним
мишљењем
.
Но
она
беше
жена
и
то
мирољубива
жена
,
која
уз
то
својство
још
и
љубљаше
свога
мужа
,
те
се
тако
навикла
да
без
размишљања
усваја
назоре
његове
.
Па
и
овом
приликом
и
ако
није
могла
сувише
строга
бити
према
ћерци
,
опет
беше
спремна
,
да
своју
,
мужу
задату
реч
одржи
.
Мислила
је
:
Он
је
муж
и
искуснији
од
мене
па
се
није
на
друго
обзирала
.
Муж
јој
је
рекао
:
—
Ђокин
син
ваљан
је
младић
;
здраво
ми
се
допада
.
Гледај
дакле
да
Даринку
спремиш
.
Данас
ће
он
с
родитељи
доћи
;
од
ње
се
опет
надам
да
ће
бити
паметна
.
После
мале
почивке
додао
је
:
—
Ђока
обећао
је
своме
сину
двојином
онолико
колико
ја
ћери
будем
дао
.
—
То
је
лепо
.
Ал
’
деца
се
још
не
познају
—
рекла
је
на
то
жена
.
—
Видели
су
је
једанпут
у
К
.
допада
им
се
Даринка
.
—
Од
видети
до
познати
треба
велик
скок
.
Није
то
једно
исто
.
—
Него
,
шта
би
ти
хтела
,
ваљда
да
ми
најпре
праг
обија
?
Лепа
мати
!
—
Жена
се
на
то
застидила
и
отишла
,
да
изврши
мужевљу
вољу
,
и
као
што
је
она
мислила
,
своју
дужност
.
Како
је
отпочела
,
видели
смо
.
После
неколико
тренутак
рече
Даринка
:
—
Ја
те
,
мати
,
не
разумем
.
Зашто
да
се
свога
мишљења
стидим
?
или
зар
није
истина
,
да
видети
и
познати
није
исто
?
Поверење
госпође
Ирине
према
своме
мужу
,
а
уз
то
навика
и
предрасуда
—
тај
моћни
непријатељ
напретку
и
истини
—
беше
код
госпође
Ирине
мало
пре
покренути
глас
срца
и
сопственог
мишљења
угушио
.
Она
дакле
,
вођена
туђим
мишљењем
и
предрасудом
—
по
којој
је
тек
она
девојка
невина
и
чиста
,
која
се
стиди
отворено
разговарати
о
браку
и
стварима
,
што
најдубље
засецају
у
њену
будућност
—
готово
опоро
рече
:
—
Питаш
зашто
,
а
не
видиш
,
да
поштена
женскиња
никад
неће
ближа
познанства
имати
са
мушкима
.
—
Мати
!
—
рече
Даринка
тихим
,
но
постојаним
гласом
—
можда
не
знам
,
шта
ти
под
„
ближим
познанством
“
разумеш
.
Али
по
моме
схватању
држим
,
да
се
и
Бог
мора
срдити
на
људе
,
који
пред
његовим
светим
лицем
једно
другом
верност
задају
,
а
још
се
и
не
познају
.
—
Ко
те
тако
научи
мислити
?
—
питаше
мати
гласом
,
у
којем
против
њене
воље
место
ироније
звучаше
чуђење
.
Даринка
ћуташе
.
—
Свему
томе
криве
су
—
настави
госпођа
—
оне
проклете
књижурине
.
—
Никад
нисам
заповести
ваше
преступила
—
рече
озбиљно
кћи
—
две
године
прошле
су
,
одкад
друге
књиге
у
рукама
не
имадох
,
ван
наших
трговачких
књига
,
речника
и
молитвеника
.
Јесте
мајко
,
веруј
ми
!
—
додаде
за
тим
с
горким
осмехом
.
—
Нисам
се
ја
мртвим
књигама
бавила
него
свет
—
то
је
та
књига
,
што
нам
нико
забранити
не
може
!
—
Мати
!
отац
те
зове
—
рече
мала
Ружица
,
промоливши
своју
главицу
кроз
отворена
врата
.
—
Буди
паметна
,
дете
моје
,
—
рече
госпођа
полазећи
.
—
Па
лепо
очешљај
косу
и
удеси
одело
.
Није
лепо
да
дочекаш
госте
којекако
,
и
у
тој
домаћој
одећи
.
Дуго
је
Даринка
по
одласку
материном
плакала
.
На
послетку
умиривши
се
стаде
пред
огледало
да
по
налогу
материном
косу
дотера
.
Но
на
мах
се
исто
тако
грохотом
засмеја
,
као
што
је
мало
пре
грозно
плакала
.
На
тај
смех
дотрча
Босиљка
,
радознало
питајући
:
Шта
је
?
Што
се
смејеш
?
Даринка
се
и
даље
смејала
—
Шта
се
толико
церекаш
а
не
одговараш
?
—
љутила
се
напослетку
сестра
.
—
Морам
—
рече
кроз
смех
Даринка
.
Зар
то
није
да
пукнеш
од
смеха
,
кад
ће
кроз
који
час
доћи
,
човек
,
који
ме
никад
није
видео
.
—
—
Видео
те
је
једанпут
—
прекиде
је
Босиљка
.
—
Хајде
нек
је
и
тако
:
видео
ме
једанпут
,
ал
се
са
мном
није
разговарао
.
Сад
ће
се
он
удесити
као
лутак
,
ја
опет
као
лутка
.
Обоје
ћемо
пазити
,
шта
ћемо
рећи
и
разговарати
.
Разуме
се
,
да
ћемо
разговарати
о
игранкама
,
позоришту
,
свирци
,
и
о
свему
,
што
мужа
и
жену
у
брачном
животу
најмање
интересује
.
Ал
опет
за
то
ми
ћемо
се
пазити
и
верни
другови
бити
.
То
рекав
засмеја
се
поново
.
—
Жури
се
!
Тек
што
нису
дошли
—
опомошњаше
млада
сестра
смејући
се
и
сама
.
Даринка
се
на
мах
престаде
смејати
,
па
озбиљно
у
огледалу
мерећи
своју
слику
,
запита
:
—
Је
ли
,
Босиљка
,
јесам
ли
ја
лепша
,
кад
се
дотерам
и
накитим
?
—
То
се
разуме
?
—
Онда
се
не
ћу
чешљати
ни
друкчије
обући
.
Нека
ме
види
,
као
што
сам
у
истини
.
Па
оде
од
огледала
.
—
Шта
ти
је
сад
опет
на
ум
пало
?
До
сад
си
говорила
,
да
је
девојчина
дужност
,
да
је
чисто
и
уредно
одевена
.
—
То
сам
и
сад
,
рече
Даринка
показујући
чисту
јачицу
,
коју
је
међу
тим
на
врат
метнула
.
—
До
сада
си
странце
накићена
дочекивала
.
Зашто
баш
сад
изузетак
?
—
До
сада
сам
пред
странце
излазила
.
Сад
излазим
можда
пред
свога
будућег
мужа
.
Цео
свет
мене
на
исти
начин
вара
.
Мирном
савешћу
могу
дакле
ја
и
свет
варати
.
Но
свог
мужа
не
ћу
и
не
смем
варати
,
ако
не
ћу
себе
да
унесрећим
.
Та
муж
,
сејо
,
има
осим
жене
још
цео
свет
,
а
жена
само
—
мужа
!
То
рекавши
изиђе
сталним
кроком
из
собе
.
Сад
се
није
обзирала
,
шта
ће
јој
родитељи
рећи
.
Мислила
је
:
„
Кад
сам
за
брак
дорасла
,
дорасла
сам
и
за
самостално
расуђивање
.
Кад
ћу
се
целог
свог
брачног
живота
морати
по
својој
увиђавности
и
разуму
управљати
,
за
што
се
при
главном
чину
по
своме
разуму
не
бих
управљала
?
!
Није
она
тада
помишљала
,
да
већина
мужева
тражи
себи
лутку
за
уживање
или
роба
за
вршење
домаћих
послова
;
или
на
послетку
средство
,
које
ће
његово
потресено
материјално
стање
од
пропасти
сачувати
или
у
боље
стање
довести
,
а
не
жену
,
која
ће
му
бити
веран
друг
и
искрен
саветник
.
То
она
сиротица
није
знала
,
па
је
ваљда
за
то
тако
мислила
.
Али
родитељи
су
у
томе
практичнији
!
...
Знају
они
добро
,
шта
се
за
брак
тражи
.
С
тога
дакле
не
уче
своју
женску
децу
на
самостално
размишљање
.
А
и
нашто
учити
их
,
кад
ни
један
родитељ
не
удаје
своје
кћери
из
уверења
,
да
му
оне
паметно
и
самостално
мислити
знају
,
па
да
без
туђег
упутства
и
туторисања
живети
могу
.
Њих
они
удају
само
,
што
је
срамота
имати
матору
девојку
.
А
матора
је
,
чим
је
ушла
у
двадесету
годину
.
За
бога
!
У
тим
гадинама
већ
нема
женскиња
оне
детињске
невиности
,
која
већини
тако
годи
...
.
Па
чиме
ће
онда
мужу
бригу
да
разгони
?
Њени
савети
и
љубав
и
онако
ништа
не
вреде
.
Па
ако
још
нема
наивности
и
детињастих
жеља
,
на
што
се
и
женити
?
!
...
То
је
узрок
,
што
се
већина
родитеља
труди
,
да
ћери
што
пре
с
врата
скине
.
Где
то
није
,
ту
се
опет
јавила
„
добра
партија
“
па
би
био
„
вапијући
грех
“
да
је
пропусте
...
Мати
,
готова
сам
!
—
рече
Даринка
,
ступивши
у
кујну
—
ако
имаш
посла
,
могу
ти
помоћи
.
—
Што
је
то
?
Што
се
ниси
лепо
обукла
и
наместила
?
—
Ја
сам
и
овако
лепа
—
смејала
се
усиљено
Даринка
.
—
Право
имаш
,
ћерко
—
умеша
се
сад
отац
,
који
је
у
соби
кроз
отворена
врата
њихов
разговор
чуо
па
у
кујну
изашавши
задовољно
посматрао
своју
кћер
.
За
тим
рече
:
—
Тако
!
тако
!
дете
моје
,
није
срећа
у
оделу
.
Гости
ће
с
тобом
бити
потпуно
задовољни
.
Твоје
скромно
одело
показује
штедљивост
.
„
Далеко
је
од
мене
спекулација
да
се
коме
допаднем
“
—
беше
Даринци
на
језику
,
али
се
задржа
и
ништа
не
рече
.
После
једног
сата
стигоше
и
гости
.
Било
их
је
троје
:
мати
,
отац
и
син
.
Дочекаше
их
врло
својски
,
јер
то
беше
господар
-
Радин
стари
пријатељ
,
Ђока
Стајић
.
После
првог
поздрава
оде
мати
и
син
у
гостинску
собу
,
да
се
мало
дотерају
а
стари
Стајић
оста
са
господар
-
Радом
.
—
Како
ти
се
свиди
девојка
?
питаше
мати
сина
.
—
Лепа
је
.
Обе
су
лепе
.
Мени
је
све
једно
,
коју
ми
даду
.
Нисам
таки
занешењак
,
да
у
браку
тражим
само
љубав
.
За
нас
мушке
то
је
детињарија
.
Главно
је
,
као
:
што
сам
вам
рекао
,
добар
мираз
.
—
Стојиш
код
отворена
прозора
,
а
не
видиш
да
је
ту
врт
,
па
ако
те
ко
чује
!
—
опомињала
га
је
мати
,
но
касно
.
—
Њена
опомена
била
је
оправдана
.
—
А
,
голубе
мој
,
почекај
мало
!
шапутала
је
Даринка
Босиљки
,
не
далеко
од
прозора
воће
берући
.
—
Теби
је
главно
мираз
,
а
не
помишљаш
,
да
је
мени
главно
муж
,
а
не
сметењак
,
као
што
си
ти
.
—
Крајњи
безобразлук
!
Нечувено
!
—
љутила
се
Босиљка
.
—
Узео
би
ма
коју
!
Како
то
изгледа
?
Ко
је
још
то
чуо
!
—
Зар
су
други
у
том
погледу
бољи
?
Такви
су
они
сви
!
Ја
се
томе
ни
мало
не
чудим
,
ма
да
имадем
воље
,
да
овог
грчу
са
његове
претераности
изиграм
.
Но
за
то
није
он
највећи
грешник
.
Већина
је
таква
.
А
има
их
и
горих
.
—
Куд
ћеш
горе
?
Зар
ниси
чула
,
да
је
њему
све
једно
,
ма
коју
од
нас
?
рече
Босиљка
још
у
већој
ватри
.
—
По
томе
,
дакле
,
ма
која
женскиња
!
—
Наравно
!
Од
оног
,
ко
проси
непознату
женскињу
,
па
још
која
мираза
имаде
,
не
треба
друго
ни
очекивати
.
Но
то
још
није
највеће
зло
.
Свака
паметна
може
претпоставити
,
да
је
такав
мушки
не
узима
из
љубави
.
Ако
дакле
љубав
тражи
,
не
мора
поћи
.
Но
шта
би
ти
рекла
за
човека
,
који
би
као
и
овај
мислио
,
а
мене
би
уверавао
,
да
ме
љуби
?
—
То
није
могуће
!
Онда
би
човек
био
права
животиња
.
—
Животиња
не
спекулира
,
него
људи
—
рече
старија
сестра
покривајући
воће
зеленим
лишћем
.
—
Ала
имате
,
дечице
,
красан
врт
—
зачу
се
сада
глас
.
—
Мој
Душан
не
може
да
се
надиви
цвећу
.
—
Ево
нам
старе
лије
.
Но
ја
одох
!
—
рече
Босиљка
—
па
као
да
није
глас
чула
,
упути
се
журно
другом
стазом
у
кућу
.
—
Господин
дакле
воли
цвеће
?
—
рече
Даринка
,
тек
да
не
ћути
.
—
Ето
нека
вам
и
сам
каже
.
—
Баш
да
га
у
опште
мрзим
,
ово
бих
морао
волети
.
—
Особито
кад
помислиш
,
какве
су
га
ручице
неговале
—
допуни
још
његова
мати
.
Даринку
обли
румен
,
али
не
румен
стида
,
јер
у
исти
мах
погледа
ласкавца
погледом
,
од
кога
је
задрхтао
.
У
том
погледу
беше
исписан
прекор
,
туга
,
понос
и
сажаљење
.
Је
ли
дакле
чудо
,
што
је
задрхтао
?
Њему
се
чињаше
,
да
га
то
девојче
,
које
му
сад
дивотно
изгледаше
,
више
жали
,
но
презире
,
па
је
осећао
,
да
је
кривац
и
да
је
неће
добити
.
—
Сумњам
,
да
се
наше
цвеће
господину
са
„
ручица
“
допало
,
рече
Даринка
;
но
што
као
прави
трговац
зацело
знаде
,
да
нежним
ручицама
треба
више
времена
за
неговање
,
а
са
временом
се
губи
и
новац
,
који
је
идеал
и
цељ
сваког
младог
трговца
.
—
Хтела
је
рећи
:
младог
човека
,
али
је
замени
са
„
младог
трговца
“
.
—
Сувише
сте
строги
госпођице
—
рече
момак
скоро
молећивим
погледом
.
—
Зар
трговац
не
сме
имати
лепших
осећаја
?
!
А
госпођа
мати
само
грискаше
усне
.
—
Даринка
!
мати
те
зове
—
викала
је
сад
мала
Ружица
.
—
Извините
!
—
рече
Даринка
,
лако
се
пред
госпођом
поклонивши
,
—
Или
је
можда
по
вољи
са
мном
унутра
?
—
У
другом
делу
врта
још
нисам
била
,
а
рада
сам
,
да
га
видим
—
рече
госпођа
,
много
нежнијим
гласом
,
но
што
је
осећала
.
—
Изволите
.
Надам
се
,
да
ће
вам
се
допасти
.
—
Ваша
нада
неће
вас
преварити
—
рече
млади
Стајић
,
бацивши
ватрен
поглед
за
Даринком
.
Човек
тај
није
био
сувише
подла
карактера
али
непостојан
и
лако
запаљива
срца
.
—
Узећу
је
без
новчића
—
примети
матери
,
кад
сами
остадоше
.
—
То
би
тек
било
паметно
!
викну
престрашена
госпођа
—
зар
ти
,
не
знаш
,
да
половина
нашег
добра
твојој
сестри
припада
а
друго
,
т
.
ј
.
твоја
половина
треба
са
жениним
новцем
на
чисто
да
се
изведе
!
—
Знам
ја
све
.
Но
знам
и
то
,
да
ово
девојче
волим
из
свег
срца
.
—
Ти
?
!
—
Јест
,
ја
!
Или
зар
ви
мислите
,
да
ја
не
могу
истински
волети
?
—
То
не
.
Већ
не
могу
да
верујем
да
си
ту
лукаву
змију
заволео
—
рече
мати
.
—
Та
,
њена
сестра
много
је
лепше
и
боље
девојче
!
—
Своје
мане
најрадије
другоме
придевамо
—
примети
скоро
иронички
син
.
—
Зар
ми
нисмо
лукави
?
Дошли
смо
да
је
просимо
ради
новца
...
—
А
сад
хоћеш
да
је
узмеш
без
новчића
!
—
Шта
ћу
!
Срце
се
не
обзире
на
спекулацију
.
—
Срце
у
мушких
мора
да
је
врло
растегљиво
,
кад
тако
силну
љубав
у
њ
могу
да
сместе
.
Није
ни
два
месеца
,
од
кад
си
и
Јелену
видео
,
а
још
јуче
је
можда
и
обожавао
...
.
примети
на
то
јетко
госпожа
.
—
Ону
је
љубав
Јелена
сама
изазвала
,
но
ова
је
сталнија
—
сама
је
поникла
.
—
Знам
!
знам
!
стара
је
то
песма
.
Чим
вам
љубав
са
вашег
непостојаног
карактера
„
излапи
“
;
онда
:
нисте
ви
криви
—
женскиња
је
сама
љубав
изазивала
!
...
У
осталом
нек
ти
је
срећно
!
Знам
,
да
ће
бити
и
новца
.
У
својој
љутини
била
је
заборавила
да
и
Даринка
,
као
и
Босиљка
,
мираза
имати
мора
.
За
вечером
,
на
жељу
свекрвину
седела
је
Даринка
измећу
ње
и
сина
јој
.
У
почетку
није
се
Даринци
то
место
допадало
,
но
касније
виде
,
да
је
баш
ту
безопаснија
од
младожењиних
нежних
и
страсних
погледа
.
Поводом
тих
погледа
беше
Даринком
овладао
несташлук
и
веселост
,
што
је
тако
рећи
прирођен
младим
девојкама
њенога
доба
.
„
Ха
!
—
ха
!
—
мишљаше
она
;
откравио
се
грча
—
сад
му
зацело
мираз
није
главно
...
“
По
вечери
,
на
молбу
гостију
,
седе
она
за
гласовир
.
Није
била
вешта
свирачица
а
ретко
је
свирала
.
Но
опет
је
неколико
комађа
изврсно
умела
да
одсвира
.
Њих
је
научила
;
то
беху
одјеци
њене
душе
и
срца
.
Таки
један
комад
баш
је
замолише
да
свира
.
Кад
је
почела
,
заборавила
је
да
уз
њу
стоји
млади
„
грча
“
,
коме
је
хтела
да
врати
жао
за
срамоту
и
да
јој
он
преврће
нотне
листове
.
Душа
и
срце
беху
јој
се
увукли
у
прсте
,
па
је
њима
свирала
...
У
том
заносу
приже
се
да
преврне
ноте
.
Руку
јој
дотаче
врела
рука
.
Необична
ватра
обузе
Даринку
,
јер
кад
је
погледала
горе
,
срете
је
ватренији
поглед
њихова
госта
,
ватренији
него
што
му
беше
усијана
рука
његова
.
Даринка
не
могаше
издржати
тог
погледа
те
обори
очи
.
„
Чудно
!
“
—
мишљаше
она
—
да
ли
ме
он
љуби
?
“
И
ту
задрхта
.
„
Ох
,
не
!
од
овога
погледа
се
грозим
.
А
поглед
праве
љубави
мора
бити
благ
—
мора
бити
мио
!
...
Овај
,
и
ако
је
можда
излив
љубави
,
онда
је
љубави
тренутне
—
животињске
.
“
Оснажана
том
мишљу
подиже
опет
своје
очи
.
—
Ја
вас
љубим
!
—
шану
јој
он
,
пригнув
се
да
преврне
нотни
лист
.
—
Зар
се
у
овој
прилици
о
томе
сме
сумњати
?
Ви
дођосте
да
ме
просите
...
рече
Даринка
гласом
и
погледом
,
који
је
за
збиљу
сувише
ироничан
,
а
за
шалу
сувише
озбиљан
био
.
Па
спустивши
поглед
на
додирке
,
више
га
не
дизаше
,
док
није
комад
довршила
.
—
Одсвирај
нам
још
што
—
рече
јој
отац
,
кад
се
звуци
гласовира
изгубише
.
—
Будите
тако
добри
,
ваша
свирка
заноси
!
—
мољаше
и
свекрва
нагласивши
речи
:
„
ваша
“
и
„
заноси
“
,
а
при
том
оштро
гледаше
свога
сина
.
—
Радо
бих
,
али
не
могу
;
—
рече
Даринка
,
затворивши
ноте
—
боли
ме
глава
.
Како
је
била
побледила
,
могло
јој
се
и
веровати
.
—
То
је
од
врћине
,
—
примети
јој
отац
.
Наредићу
,
да
се
у
врту
запале
лампе
,
па
ћемо
изићи
на
свеж
ваздух
.
Међу
тим
беху
дошле
још
неке
пријатељице
госпође
Ирине
заједно
са
своји
синови
и
са
ћерима
.
Разуме
се
„
у
незнању
“
,
да
је
у
кући
„
младожења
“
или
да
и
у
опште
у
селу
има
гостију
...
Оне
сиротице
то
„
нису
знале
“
,
али
и
опет
у
том
свом
„
незнању
“
брижљиво
се
стараху
,
да
им
кћери
и
синови
што
боље
накићени
и
удешени
буду
.
„
Језичан
“
свет
рећи
ће
:
да
се
ћерке
за
то
удешавале
,
да
потамне
лепоту
газда
-Радине
ћери
а
синови
опет
,
да
газда
Рада
не
може
увидети
,
да
и
њихови
синови
нису
лоши
.
То
би
„
језичан
свет
“
рекао
.
Али
шта
знамо
?
Свету
се
не
може
намесити
колача
!
.
.
После
четврт
часа
старији
су
седели
у
сеници
около
стола
а
млађи
се
шетали
по
врту
.
—
Ала
дивно
трепте
звезде
—
рече
једна
од
другарица
Даринчиних
.
—
Да
сам
песник
,
ја
бих
то
трептање
споредила
са
дрхтањем
срца
,
кад
се
први
пут
на
игранку
полази
—
примети
шаљиво
Босиљка
.
—
А
ја
,
госпођице
,
—
рече
млади
гост
,
пришавши
Даринци
—
рекао
бих
,
да
звезде
исто
тако
трепере
,
као
моје
срце
од
страха
и
неизвесности
.
—
Смем
ли
знати
,
шта
вам
је
тај
страх
нанело
?
—
питаше
Даринка
леденим
погледом
.
—
Баш
добро
!
Ено
клупе
!
—
рече
једна
од
гошћа
.
—
Ја
сам
се
већ
ходајући
уморила
.
Па
брзо
пође
клупи
,
а
остало
друштво
за
њом
.
—
Преклињем
вас
,
немојте
се
журити
!
—
рече
гост
,
тако
тихо
,
да
га
је
само
Даринка
,
која
је
с
њим
ишла
,
могла
разумети
.
—
Зар
сте
уморни
?
рече
она
па
умери
кораке
.
—
То
не
.
Али
морам
имати
одговора
.
Јесте
,
госпођице
,
морам
знати
,
хоће
ли
моја
љубав
бар
мало
одзива
наћи
?
—
Ваша
љубав
!
узвикну
Даринка
,
а
тише
додаде
:
Да
немам
мираза
,
можда
бих
вам
и
веровала
!
...
И
за
тим
с
осмејком
настави
:
Видите
,
господине
,
ја
сам
искрена
,
а
то
је
и
сувишна
награда
за
љубав
што
је
ви
осећате
према
мени
...
—
Госпођице
!
Та
искреност
боли
.
Но
ја
вас
и
опет
љубим
,
јер
сам
ваљда
осуђен
на
то
.
—
Не
брините
се
,
господине
!
Та
осуда
и
пресуда
донесена
је
тек
пре
неколико
тренутака
,
па
будите
уверени
,
после
једног
дана
биће
и
одречена
.
Тако
га
је
тешила
она
,
смејући
се
од
срца
.
—
Смејте
се
,
госпођице
!
у
таласу
вашег
смеха
тоне
можда
моја
срећа
.
Но
ја
хоћу
да
се
надам
...
„
Овај
као
да
је
на
ту
цељ
научио
све
те
фразе
из
каквог
романа
.
Види
се
,
да
му
није
првина
“
,
мишљаше
Даринка
,
а
гласно
рече
:
—
Свака
је
милостиња
горка
,
а
милостиња
срца
двојином
.
Она
је
,
мој
господине
,
што
капља
воде
патнику
,
који
умире
од
жеђи
;
служи
само
на
то
,
да
му
се
муке
увеличају
.
Кад
је
то
изговорила
,
сама
се
засмејала
са
песничкога
тона
,
којим
је
говорила
.
—
Ја
?
!
—
Варате
се
,
господине
.
Онај
је
немилостив
,
ко
ту
милостињу
даје
.
А
ја
ћу
,
верујте
,
пре
умрети
,
него
то
чинити
;
сама
је
опет
никада
тражити
не
ћу
.
—
О
,
Боже
,
шта
да
чиним
?
...
—
Да
у
будуће
будете
искрени
,
па
ћете
постати
срећни
,
а
не
ћете
ни
друге
унесрећити
.
—
Зар
ја
не
бејах
искрен
?
Даринка
поносито
диже
главу
,
па
оштро
га
мерећи
рече
:
—
Да
сте
искрени
,
рекли
би
:
„
за
нас
мушке
љубав
је
детињарија
“
или
„
мираз
је
главна
а
жена
узгредна
ствар
.
“
Али
ви
ме
место
тога
уверавате
,
да
вас
је
обузела
љубав
—
грешна
љубав
!
—
Не
,
чиста
и
права
љубав
!
викну
он
,
па
се
пред
њу
спусти
на
колена
,
не
гледећи
на
то
,
да
се
друштво
још
није
тако
удалило
,
да
га
не
би
могло
видети
.
—
Даринка
!
Цоспођице
!
шапутао
је
.
—
То
су
,
истина
,
моје
речи
,
но
тада
вас
још
нисам
познавао
.
Јесте
,
тада
још
нисам
знао
,
какву
моћ
има
љубав
!
—
Ја
сам
дакле
ваша
прва
љубав
?
—
ругала
се
она
.
—
Прва
и
последња
,
анђелу
и
душице
моја
!
—
кликну
страсно
он
.
Даринка
није
спазила
поглед
,
од
кога
се
грозила
,
само
је
чула
реч
:
„
душице
,
“
коју
је
некад
чула
од
оног
странца
у
шуми
,
па
је
задрхтала
.
Механичко
пружила
је
руку
Стајићу
.
Тек
кад
јој
он
страсно
стиште
руку
,
трже
се
,
као
да
је
на
гују
стала
,
па
нагло
извивши
своју
из
његове
руке
хтеде
га
оставити
сама
.
Али
да
би
своју
погрешку
поправила
,
прикупи
се
и
рече
:
—
Српкиња
мрзи
мажење
.
Устаните
!
Зар
вас
није
срамота
?
!
—
Пре
не
ћу
устати
,
док
не
дознам
,
чему
се
имам
надати
.
—
Од
мене
ничему
;
јер
вас
не
познајем
.
Но
од
мојих
родитеља
можда
више
чему
,
рече
она
,
више
за
себе
,
но
ласкатељу
.
—
А
кад
се
познамо
,
смем
ли
се
онда
надати
?
—
Тако
је
!
прели
се
у
исти
мах
тихо
и
тужно
преко
усана
њезиних
,
али
не
на
његово
питање
,
већ
сопствену
мисао
:
можда
је
и
он
постао
као
и
овај
.
Време
све
мења
.
—
Хвала
вам
,
госпођице
,
хвала
!
рече
Стајић
,
па
и
сам
пође
за
Даринком
,
која
се
већ
даље
упутила
.
Девојка
није
чула
његове
захвале
.
Мисли
њене
беху
се
повратиле
далеко
у
прошлост
.
Чула
је
глас
„
незнаног
знанца
“
—
њеног
браце
.
Сад
јој
опет
јасно
звучаху
речи
његове
:
„
умри
,
али
не
дај
пољупца
без
љубави
!
“
—
Радо
бих
умрла
,
али
родитеље
увредити
—
то
је
страшно
!
шапутала
је
у
себи
.
—
Журите
се
!
Старији
веле
,
да
је
време
разлазу
—
викаше
им
Босиљка
.
Сутра
дан
одоше
гости
весело
и
задовољно
.
Даринка
је
истина
родитељима
кроз
плач
рекла
,
да
она
тога
човека
не
познаје
и
не
воли
.
Али
уз
све
то
би
уговорено
,
да
отац
и
син
кроз
кратко
време
опет
дођу
и
да
сврше
,
јер
господар
Рада
рече
ћерци
,
да
ће
љубав
временом
доћи
и
сама
.
Ту
отпоче
време
болова
и
патње
—
патње
невидовне
.
ВИИИ
.
Даринка
се
у
почетку
опирала
и
борила
а
најпосле
се
и
уморила
.
Као
женскиња
беше
она
навикнута
,
да
се
у
сваком
важнијем
чину
покорава
.
С
тога
се
и
сад
родитељској
вољи
покорила
.
Тешила
се
,
да
тиме
врши
дужност
—
свету
детинску
дужност
.
По
спољашњости
није
се
ни
сад
изменила
.
По
лицу
њезину
беше
и
сад
често
разливена
нека
мирноћа
,
или
сета
,
а
на
уснама
лепршао
се
скоро
весео
,
па
и
несташан
осмејак
.
А
како
беше
у
срцу
њезином
?
Срце
је
непровидном
завесом
застрто
.
Покушате
ли
,
да
завесу
дигнете
—
згрозићете
се
.
Та
и
сама
се
Даринка
грозила
осећаја
,
што
јој
срце
раздираху
,
те
је
осећала
одговорност
од
целога
света
па
и
од
себе
.
„
Све
је
превара
а
човек
варалица
“
,
мислила
је
.
„
Кажу
:
родитељска
је
љубав
истинска
.
Ох
не
!
Све
је
мање
више
превара
.
Да
није
тако
,
зар
се
не
би
више
обзирали
на
праву
срећу
своје
деце
!
“
Често
се
опет
због
те
сумње
истински
кајала
.
Тада
је
све
на
свету
извињавала
а
тек
себе
осуђивала
,
У
таквим
тренуцима
био
јој
је
и
живот
досадан
.
Што
је
млади
Душан
Стајић
више
похађао
своју
будућу
невесту
,
у
толико
га
се
она
све
више
грозила
.
Видела
је
,
да
је
он
љуби
,
али
је
осећала
,
да
ће
та
љубав
бити
исто
тако
кратка
,
као
што
је
сада
страсна
;
а
она
је
тежила
за
мирном
,
вечитом
љубави
;
није
хтела
пламен
,
већ
жеравицу
,
која
тиња
и
у
пепелу
,
у
старости
.
Неко
је
рекао
:
„
човек
зависи
од
околности
.
“
Тако
беше
и
с
Даринком
.
Она
је
видела
превару
у
своме
делању
.
Грозила
се
часа
,
када
ће
морати
пред
олтарем
пружити
руку
човеку
,
кога
не
љуби
.
Али
и
опет
не
имађаше
снаге
,
да
се
противи
.
Место
да
одлучно
стане
на
браник
за
слободу
свога
срца
и
живота
,
она
је
тек
уздисала
и
чекала
.
Шта
?
—
Помоћ
!
Она
је
чекала
помоћ
.
-
Но
ко
да
је
даде
,
кад
Бог
тек
преко
људи
помаже
?
А
ови
опет
хладни
и
себични
,
па
веле
:
„
Вараш
се
!
Ми
смо
старији
,
ми
боље
знамо
.
“
Теше
те
,
као
сит
гладна
приповетком
о
добром
ручку
.
Намећу
ти
своје
искуство
,
као
чивутин
своју
застарелу
робу
;
он
је
нуди
,
ма
да
је
сада
ни
сам
не
би
узео
...
.
Даринка
је
само
уздисала
а
није
делала
.
„
На
што
се
опирати
?
“
мишљаше
она
.
„
Родитеље
бих
тиме
увредила
а
мужа
по
вољи
ни
касније
нећу
наћи
.
“
Мислила
је
,
да
никога
не
воли
;
па
опет
,
кад
је
хтела
да
мисли
о
заручнику
своме
,
мислила
је
тек
о
давно
виђеном
странцу
—
браци
своме
.
„
Шта
је
мени
?
За
што
увек
на
њ
мислим
?
Та
он
се
за
цело
изменио
и
можда
и
оженио
—
да
,
оженио
!
“
...
Ту
би
уздахнула
и
не
знајући
зашто
.
Често
си
се
и
суза
помешала
са
уздахом
.
„
За
што
ми
је
рекао
оне
речи
?
“
Ту
се
опет
замислила
...
.
—
Не
,
он
ме
не
воли
.
Иначе
би
до
сада
дошао
...
Па
и
ту
уздахну
.
„
Али
ако
дође
?
Ех
!
Па
шта
марим
!
“
...
Ту
би
махнула
руком
преко
чела
,
да
отера
те
миле
и
немиле
мисли
.
—
Шта
ти
је
?
питала
је
чешће
и
Босиљка
.
—
Ништа
.
Па
је
почела
певукати
какву
песмицу
.
Али
и
у
њој
је
сањала
.
Њега
па
њега
видела
је
у
сну
и
на
јави
,
она
—
туђа
вереница
.
Кажу
:
„
Бесвесна
патња
није
патња
.
“
С
тога
и
она
не
знаде
,
да
пати
,
да
—
љуби
.
Даринка
је
сањала
.
А
знате
ли
,
шта
су
то
снови
—
снови
без
санка
?
Заборавити
на
остали
свет
,
утонути
у
мисли
,
па
гледати
пред
собом
оно
,
што
нам
не
достаје
...
варати
срце
и
душу
—
ета
,
то
су
ти
снови
,
снови
вилински
.
„
Превара
,
лудост
!
“
рећи
ће
реалисте
.
И
ја
се
слажем
с
њима
.
Но
опет
:
сан
је
сенка
живота
.
Сретан
ужива
у
самој
ствари
,
у
животу
.
А
патник
?
Ох
,
па
он
је
сретан
тек
у
сенци
,
том
варљивом
ал
чаробном
сну
!
За
то
си
ти
,
санче
,
једина
превара
,
коју
не
проклињем
!
...
Даринка
је
једнако
сањала
,
време
је
протицало
а
помоћи
ни
од
куда
!
Кад
нас
снађе
голема
несрећа
или
срећа
,
заборављамо
,
шта
смо
другима
замерали
и
од
њих
изискивали
,
те
падамо
у
исту
погрешку
,
уживајући
или
уздишући
.
Колико
је
пута
и
Даринка
осуђивала
сироту
невесту
,
што
по
вољи
родитеља
или
из
других
разлога
своју
руку
без
срца
пред
олтарем
даје
.
А
сад
је
ћутала
и
она
,
занета
несрећом
и
санком
.
Тако
су
текли
дани
,
а
она
никако
да
се
разбуди
и
освести
.
Једног
дана
добије
писмо
.
Намрштено
развије
завој
;
познала
је
рукопис
свога
заручника
.
„
Анђелу
и
душо
моја
!
“
гласио
је
натпис
.
Даринка
задрхта
.
„
Овај
ме
човек
искрено
љуби
“
,
мислила
је
она
.
„
Двојином
је
дакле
грех
,
што
морам
да
га
варам
.
“
И
с
грозничавим
нестрпљењем
настави
читање
.
—
Варалица
и
подлац
!
Мене
да
превари
!
—
викну
на
мах
па
згужва
писмо
и
баци
га
на
под
,
а
мало
пре
зажарени
образи
сада
јој
побледеше
.
Но
у
истом
тренутку
као
да
се
покаја
,
нагло
диже
писмо
а
од
једа
побледело
лице
наново
обли
румен
,
румен
стида
.
Да
видимо
,
што
се
тако
ражљутила
и
у
исти
мах
застидела
.
Писмо
је
гласило
:
„
Прекорно
твоје
писмо
,
душо
и
срећо
моја
,
примио
сам
.
Твоје
пребацивање
,
да
сам
те
варао
,
већма
ме
боли
,
него
сопствена
моја
несрећа
.
Да
си
ме
назвала
слабим
и
несрећним
створењем
,
које
са
породичних
непријатних
околности
није
кадро
своје
родитеље
да
увреди
,
у
томе
би
имала
право
.
Али
неверник
и
варалица
нисам
никада
био
,
нити
ћу
бити
.
Она
,
коју
морам
да
узмем
,
добиће
моју
руку
и
име
,
али
срце
ће
бити
увек
само
твоје
.
Даринка
ће
истина
бити
моја
жена
,
но
код
тебе
,
Јело
,
остаје
срце
,
душа
и
сва
срећа
моја
.
А
како
се
без
срца
живети
може
,
пресуди
сама
,
и
онда
реци
,
јесам
ли
заслужио
назив
неверника
?
!
Твој
до
гроба
Душан
Стајић
.
“
Даринка
је
из
овога
јасно
видила
,
да
јој
је
заручник
писма
променио
.
Њено
је
отправио
љубазници
,
а
оно
,
што
је
требала
љубазница
да
добије
,
приспело
је
у
њезине
руке
.
Познавала
је
исту
Јелицу
;
била
јој
је
другарица
,
а
много
се
бавила
код
тетке
у
К
.
,
где
је
био
и
Стајић
.
Из
тога
је
видила
подлост
карактера
његова
.
Знала
је
,
да
и
њу
њен
заручник
у
неку
руку
љуби
.
Видела
је
дакле
,
да
је
то
писмо
писао
,
да
обмане
сироту
Јелицу
.
Гадила
се
тог
његовог
поступка
,
исто
тако
,
као
што
се
љутила
,
што
је
и
њој
лагао
,
говорећи
јој
,
како
је
она
његова
прва
љубав
.
Но
у
исти
мах
севнула
јој
је
мисао
,
да
је
и
она
,
и
ако
не
својом
кривицом
,
хтела
њега
да
превари
,
дајући
му
руку
без
љубави
и
срца
.
То
беше
узрок
,
што
се
застидела
и
дигла
писмо
.
Оставила
је
писмо
на
сто
и
пришла
прозору
.
Дуго
је
ту
замишљено
стајала
и
гледала
.
Наједанпут
уздахну
а
у
очима
се
указаше
сузе
.
Да
јој
можда
није
жао
,
што
је
заручник
искрено
не
љуби
?
...
То
зацело
није
.
Али
у
души
јој
беше
некако
чудновато
.
—
Гади
се
туђих
мана
,
а
у
исти
мах
види
их
и
на
себи
...
„
Чудни
смо
ти
ми
људи
!
“
уздахну
у
мислима
;
мислимо
,
много
знамо
,
а
не
познајемо
ни
себе
;
вечито
смо
с
другима
незадовољни
,
а
такви
смо
и
сами
.
“
Прочитала
је
писмо
поново
,
али
извине
не
нађе
ни
себи
ни
њему
.
„
Јадна
ли
смо
створења
ми
женскиње
!
омаче
јој
се
тихо
са
усана
.
„
Кадре
смо
и
против
свог
уверења
делати
,
тек
да
не
увредимо
особе
,
које
нас
љубе
.
Но
ту
се
трже
.
„
Ко
ми
даде
права
да
по
себи
оцењујем
и
друге
?
Зар
не
вели
још
Јевросима
мајка
:
„
Ни
по
бабу
ни
по
стричевима
.
“
Узе
писмо
и
енергично
пође
из
собе
.
Видило
се
,
да
је
намерна
да
учини
одлучан
корак
.
На
вратих
је
предвари
Босиљка
са
Ружицом
.
—
Твој
заручник
се
помео
;
пише
ти
на
Јеличину
адресу
;
за
цело
је
у
јаком
послу
—
рече
Босиљка
,
ушавши
у
собу
,
па
јој
пружи
отворено
писмо
.
—
И
мени
на
њезину
.
Ево
,
па
читај
.
—
Ха
,
ха
,
ха
!
Тако
јој
и
треба
!
смејала
се
Босиљка
,
прочитавши
писмо
.
Ха
,
ха
,
ха
,
баш
је
тај
мој
шогор
паметно
и
досетљиво
чељаде
!
—
Страшне
ми
досетљивости
—
променути
писма
!
—
срдила
се
Даринка
.
Расејаност
је
то
и
више
ништа
.
Него
баш
хвала
случају
,
сада
смо
обе
спасене
!
Варалица
је
долијао
.
Хтео
је
нас
да
обмане
,
па
се
сам
ухватио
у
клопку
.
Тако
му
и
треба
!
Овим
је
бар
и
сироту
Јелицу
излечио
.
—
Брини
се
ти
само
о
другима
,
па
ћеш
добро
проћи
!
—
гунђала
је
Босиљка
.
Та
ваљда
јој
тек
нећеш
дати
и
ово
писмо
?
!
—
То
ми
је
дужност
!
—
Којешта
!
Због
једне
кокете
издати
свога
вереника
!
—
Он
није
више
мој
вереник
!
Овим
смо
раскрстили
за
увек
.
—
Даринка
!
викну
устрашено
Босиљка
.
Знаш
ли
ти
,
шта
говориш
?
Знаш
ли
,
да
сте
већ
и
прстеновани
и
да
је
то
очина
највећа
жеља
?
!
—
Знам
,
све
знам
!
но
знам
и
то
,
да
волијем
умрети
,
но
поћи
за
човека
,
који
ме
не
воли
а
уз
то
је
још
подлац
и
варалица
.
—
Од
куда
већ
изводиш
,
да
те
и
не
воли
?
—
Зар
ова
писма
нису
довољан
доказ
?
—
Ха
ха
!
Та
писма
су
баш
доказ
,
да
те
он
воли
и
да
је
паметан
човек
.
—
По
твоме
схваћању
!
—
примети
Даринка
.
—
Не
тек
по
моме
схваћању
,
већ
и
по
здравоме
разуму
—
рече
увређено
Босиљка
.
—
Здрав
и
практичан
разум
канда
није
једно
исто
,
—
смејала
се
тужно
Даринка
,
но
,
опазивши
сестрину
љутину
,
додаде
:
реци
ми
бар
,
по
чему
судиш
,
да
ме
воли
?
—
По
чему
?
—
Ти
си
лепша
и
богатија
од
Јелене
.
А
да
је
паметан
човек
,
доказ
је
писмо
,
што
га
је
Јелени
писао
.
Као
паметан
човек
није
хтео
на
њене
укоре
да
ћути
;
већ
јој
је
одговорио
,
тешећи
је
,
да
и
он
с
тога
растанка
пати
.
Тиме
је
њојзи
тугу
олакшао
а
себи
није
шкодио
.
А
што
је
писмо
случајно
измењено
,
то
је
непажња
,
а
никако
подлост
.
—
Право
велиш
.
То
зацело
није
подлост
;
јер
такви
људи
само
онда
друге
не
варају
,
кад
се
сами
преваре
,
—
рече
Даринка
иронично
.
Али
ја
и
опет
његову
љубав
радо
уступам
свакоме
.
Не
ћу
да
имам
мужа
,
који
ће
,
чим
види
другу
лепшу
и
богатију
,
мене
оставити
;
па
ма
да
сам
уверена
,
да
ће
он
тако
племенит
бити
,
да
ми
преваром
тугу
олакшава
!
...
—
Е
,
само
нек
се
он
с
тобом
венча
,
па
после
нека
гледи
шта
ће
!
Отерати
те
не
може
!
—
рече
мала
Ружица
,
чешљајући
своју
лутку
.
Обе
се
сестре
тргоше
.
Биле
су
заборавиле
,
да
је
ту
и
Ружица
.
Она
,
задубљена
у
својим
мислима
и
раду
,
баци
чешаљ
из
руку
,
па
љутито
ударивши
лутку
,
рече
:
—
Ето
,
и
ја
тебе
већ
не
волем
!
Сва
ти
се
коса
очупала
,
па
опет
,
док
се
ти
не
скрха
,
другу
неће
да
ми
купе
!
...
Даринка
и
Босиљка
прснуше
у
смех
,
а
Ружица
зачуђено
диже
главу
,
па
кад
виде
,
да
се
њој
смеју
,
застиђено
побеже
из
собе
.
Босиљка
је
на
то
весело
тапшала
рукама
,
па
најзад
рече
:
Видим
,
Даринка
,
и
ово
дете
практичније
мисли
,
него
ти
већ
одрасла
.
—
Практично
јесте
.
Али
ја
нисам
лутка
,
па
кад
би
ме
муж
,
као
Ружица
своју
лутку
,
најпре
чупао
,
а
после
због
очупане
косе
омрзнуо
,
мене
би
то
болело
...
—
Ради
како
знаш
;
само
пази
,
да
се
после
не
кајеш
,
рече
Босиљка
слегнувши
раменима
,
па
незадовољно
изиђе
из
собе
.
Али
и
њено
незадовољство
и
сви
родитељски
савети
и
укори
не
помогоше
.
Даринка
остаде
при
својој
одлуци
,
услед
чега
од
сватова
не
би
ништа
После
тога
долажаху
још
многи
.
Сад
се
тек
рашчуло
,
да
господар
Рада
има
ћерку
„
на
удају
“
и
да
ће
имати
„
поштен
мираз
“
.
Од
уста
до
уста
па
се
то
на
далеко
чуло
.
Неки
су
чак
тврдили
,
да
је
и
необично
лепа
.
Кад
је
Даринка
такву
пресуду
о
себи
чула
,
само
се
насмејала
и
помислила
:
„
Шта
не
ће
новац
учинити
“
!
Њеним
се
родитељима
многи
од
просилаца
њених
баш
и
допадали
.
У
таквим
случајевима
многа
је
ноћ
Даринку
прошла
у
сузама
.
„
Боже
“
!
уздисала
је
„
да
сам
сирота
надничарка
,
пре
бих
се
решила
.
Овако
морам
увек
да
сумњам
,
да
је
свуда
спекулација
.
Па
бар
да
се
мени
који
допада
!
Али
ни
један
“
!
...
И
ту
би
се
опет
замислила
.
Господар
Рада
поче
се
бринути
,
да
му
кћи
са
многа
одбијања
на
глас
не
изиђе
.
За
то
науми
да
покуша
и
последње
средство
.
Једног
дана
дозва
је
себи
,
па
јој
рече
,
да
је
проси
млади
бележник
из
*
.
Па
пошто
јој
је
рекао
,
да
је
младић
леп
,
научен
и
богат
,
поче
јој
разлагати
,
да
је
крајње
време
,
да
се
уда
;
материјалне
околности
окрећу
им
се
на
горе
,
а
уз
то
јој
и
сестре
дорашћују
,
те
им
је
на
путу
.
Даринка
је
мирно
оца
саслушала
.
Но
кад
он
помену
,
да
је
сестрама
на
путу
,
прса
јој
се
нагло
почеше
дизати
,
те
клече
пред
оца
,
и
гласом
,
који
се
тек
можда
из
гроба
може
чути
,
рече
—
Опрости
!
опрости
,
оче
!
А
нека
ми
и
сестре
опросте
.
Али
ја
нисам
на
то
помишљала
.
И
за
тим
изиде
нагло
из
собе
.
ИX
.
Господар
-Ради
беше
жао
,
што
је
то
морао
кћери
казати
.
Али
је
он
осећао
,
да
материјално
опада
.
Чивути
сваки
час
падаху
,
да
се
опет
још
боље
дигну
,
а
он
се
на
поштен
начин
не
могаше
са
њима
надметати
.
То
му
беше
одузело
вољу
за
рад
.
И
тако
његова
радња
опадаше
приметно
.
За
то
је
он
сад
хтео
да
види
бар
једну
кћер
удомљену
;
јер
многи
губитци
на
роби
јако
га
тиштаху
,
и
он
поче
и
телесно
побољевати
.
Даринчин
нагли
одлазак
из
собе
тумачио
је
он
на
добро
.
Држао
је
,
да
ће
му
кћи
савет
послушати
и
кроз
који
дан
изјавити
,
да
је
вољна
поћи
за
младога
бележника
.
Али
већ
три
дана
прође
а
она
још
ћуташе
.
За
све
то
време
ниси
на
њој
могао
опазити
никакве
промене
;
само
што
су
јој
очи
биле
већином
упрте
у
један
исти
предмет
,
као
код
свакога
,
који
што
важно
премишља
.
После
три
дана
уђе
она
оцу
у
собу
и
рече
:
Оче
,
три
дана
су
прошла
,
од
кад
си
ми
свој
савет
и
своје
мишљење
рекао
.
За
то
време
премишљала
сам
ја
о
твојим
речима
,
а
уједно
сам
испитивала
и
своје
срце
.
Па
ево
шта
сам
пронашла
.
Господар
Рада
пажљиво
слушаше
своју
кћер
.
Она
настави
:
Нашла
сам
,
оче
,
да
је
права
срећа
у
задовољству
.
То
је
,
оче
,
о
срећи
у
опште
,
а
брачна
срећа
држим
да
је
у
љубави
и
међусобном
слагању
мужа
и
жене
.
Немој
ми
замерити
,
што
ти
овако
слободно
говорим
—
рече
,
кад
на
лицу
очином
виде
знаке
негодовања
.
—
Та
ти
ми
,
оче
,
предлажеш
,
да
се
удам
,
па
држим
,
да
сам
и
ја
за
овај
говор
већ
дорасла
.
То
је
изговорила
стидљиво
,
наслонивши
своју
главу
на
очино
раме
,
па
онда
продужи
:
Твој
савет
,
оче
,
радо
бих
примила
,
али
и
ја
тежим
да
будем
сретна
,
а
сретна
ћу
бити
тек
онда
,
кад
пођем
за
човека
,
кога
бих
могла
волети
и
с
којим
се
могу
слагати
.
А
човек
,
кога
бих
могла
волети
,
још
нисам
до
сад
нашла
и
за
то
се
не
могу
још
ни
удати
.
—
Што
се
тиче
слагања
—
дода
брзо
—
ту
се
не
бојим
,
да
се
сложити
не
бих
могла
.
Женскиња
је
научена
да
попушта
.
Али
,
кад
се
попушта
човеку
,
кога
волимо
,
онда
се
то
не
осећа
,
но
кад
се
то
чини
човеку
кога
не
љубимо
,
онда
је
та
дужност
тешка
и
немила
.
—
Добро
,
дете
моје
,
али
то
не
може
увек
тако
остати
,
рече
господар
-Рада
,
гладећи
јој
косу
.
Удати
се
мораш
.
Нећу
ја
живети
до
века
.
—
Оче
,
не
говори
тако
!
рече
кћи
,
нежно
га
загрливши
.
То
су
страшне
мисли
.
Много
страшније
,
од
оних
којима
сам
се
ја
ово
три
дана
мучила
.
Ту
обоје
ућуташе
а
за
тим
кћи
молећивим
погледом
настави
:
—
Допусти
ми
,
оче
,
да
ти
своје
мисли
сасвим
слободно
могу
казати
.
—
Говори
,
дете
моје
!
рече
јој
отац
,
зачуђено
гледећи
је
.
После
мале
почивке
настави
кћи
:
—
Ти
,
оче
,
имаш
право
,
што
се
бринеш
за
будућност
моју
;
не
замерам
ти
ни
опомену
:
да
је
време
и
мојој
удадби
;
јер
ако
и
нисам
сестрама
на
путу
,
опет
има
неког
,
коме
сам
ако
не
на
сметњу
,
оно
предмет
празна
говора
.
А
то
је
,
оче
—
беспослен
свет
.
Сестрама
нисам
на
сметњи
.
То
добро
знам
;
јер
онај
,
који
истински
мене
заволи
,
не
може
волети
моје
сестре
.
А
тако
исто
и
обратно
.
Моје
сестре
опет
,
бар
држим
,
никада
неће
хтети
поћи
за
човека
,
који
воли
мене
,
а
не
њих
.
Из
овога
је
јасно
,
да
њима
никада
не
могу
бити
на
сметњи
,
већ
торокљивом
глупом
свету
,
који
место
да
се
брине
за
свој
јад
и
своје
мане
,
троши
и
оно
мало
памети
,
што
је
има
,
размишљајући
:
за
што
се
која
девојка
још
не
удаје
и
колико
је
у
кога
неудатих
кћери
?
Али
како
је
већина
света
—
у
овом
погледу
—
глупа
па
држи
,
да
је
боља
и
поштенија
она
девојка
,
која
се
рано
уда
,
ма
да
при
том
не
мисли
на
љубав
,
него
:
како
ће
код
мужа
више
свилених
хаљина
имати
,
угодно
живети
,
по
игранкама
и
позоришту
свагда
бити
.
Или
,
на
послетку
—
опрости
што
морам
тако
далеко
да
идем
!
—
како
ће
свота
мужа
варати
и
туђих
мужева
срца
себи
освајати
,
па
онда
уживати
или
се
смејати
.
Да
,
оче
,
кад
је
мишљење
већине
,
да
је
овака
удата
женскиња
поштенија
од
„
маторе
девојке
“
,
која
се
за
то
не
удаје
,
што
не
ће
себе
и
другога
да
вара
—
то
онда
то
мишљење
и
решава
.
С
тога
не
ћу
ни
ја
да
сматрам
мишљење
већине
као
погрешно
,
него
узимам
да
је
коректно
и
умесно
,
те
ћу
да
гледам
,
да
га
нико
о
мени
и
не
добије
.
Али
ради
своје
среће
и
мирне
савести
,
не
ћу
да
га
отклањам
удадбом
без
срца
,
удадбом
по
рачуну
,
већ
другим
средством
.
—
Хм
!
изусти
газда
-Рада
,
па
остави
лулу
.
Но
Даринка
се
не
даде
збунити
,
већ
настави
:
—
Ти
,
оче
,
за
цело
држиш
,
да
другог
средства
за
то
и
нема
,
но
ја
сам
за
ова
три
дана
много
премишљала
па
сам
га
нашла
.
Господар
Рада
узе
опет
лулу
.
—
Мислила
сам
—
настави
Даринка
,
осмељена
очиним
ћутањем
,
—
од
куд
то
,
да
остарелу
неудату
женскињу
свако
презире
,
а
неожењеног
старог
мушког
сви
поштују
као
и
друге
људе
?
Па
чуј
,
шта
сам
нашла
!
Нашла
сам
,
да
је
то
с
тога
,
што
сваки
мушки
осим
свога
позива
,
што
је
муж
у
кући
,
има
уз
то
позива
и
у
свету
.
И
тај
позив
,
што
га
има
мушки
ван
куће
,
узрок
је
,
што
га
и
онда
поштују
,
кад
првог
позива
нема
,
т
.
ј
.
и
кад
није
ожењен
;
женскиња
на
против
,
ако
није
удата
,
нема
никаква
ни
позива
и
зато
онда
и
јесте
нико
и
ништа
у
очима
света
.
Господар
Рада
пушташе
мирно
димове
а
ни
лице
му
не
показиваше
зловољу
,
те
Даринка
и
опет
настави
:
—
Падало
ми
још
на
ум
:
да
мушки
,
ако
неожењен
и
остари
,
опет
у
старости
поштовање
заслужује
,
а
већина
„
баба
девојака
“
бива
баш
са
своје
кривице
презрена
и
исмевана
.
То
ми
је
,
видиш
оче
,
дуго
била
загонетка
.
Готово
да
помислим
,
да
смо
ми
женскиње
већ
по
природи
горе
од
мушких
.
Али
није
тако
;
и
томе
је
узрок
,
што
немамо
никаква
позива
.
Ево
како
то
мислим
.
Нежењен
мушки
има
сваки
свој
позив
.
Њему
дакле
протиче
живот
у
озбиљном
раду
.
Ма
да
није
муж
,
опет
је
вредан
члан
друштва
,
у
којем
се
налази
,
а
као
такав
заслужује
уважење
,
које
му
се
и
одаје
.
Друкчије
је
код
женскиња
.
Ако
је
која
остарила
као
девојка
,
ма
да
је
у
младости
била
најплеменитија
,
у
старости
не
може
таква
бити
,
јер
—
—
Није
него
—
прекиде
је
господар
Рада
.
Ко
јој
то
брани
и
доцније
?
!
—
И
сама
сам
тако
судила
.
Али
почуј
ме
,
па
ћеш
се
уверити
,
да
смо
се
обоје
варали
.
Господар
-Радине
црте
узеше
опет
блажи
изглед
.
—
Да
чујем
,
рече
после
неколико
тренутака
.
Ма
да
напред
знадем
,
шта
хоћеш
да
ми
кажеш
.
—
Хтела
сам
рећи
—
настави
Даринка
плашљиво
—
да
„
баба
девојка
“
за
то
не
може
остати
и
у
старости
племенита
и
разборита
,
што
је
рад
,
који
пада
женскињи
у
део
,
истина
,
од
неизмерне
важности
по
људе
у
опште
,
али
је
по
њу
саму
тек
неки
део
тога
рада
од
користи
,
а
остало
је
тек
већма
заглупљује
.
Онај
део
женског
рада
,
који
развија
ум
,
а
срце
оплемењава
,
то
је
рад
,
што
га
има
да
врши
мати
и
домаћица
,
дакле
,
оне
жене
,
које
су
удате
.
Остали
,
и
ако
трудан
и
чемеран
посао
,
пада
у
део
женама
,
које
као
праље
,
шваље
,
куварице
,
собарице
и
друге
,
са
својих
руку
себи
хлеб
заслужују
.
А
у
те
жене
спада
,
оче
,
и
скоро
свака
„
баба
девојка
“
.
Шта
више
,
она
није
као
остале
шваље
и
њезине
друге
један
део
свога
века
провела
у
том
раду
,
што
затупљава
,
него
се
вечито
њиме
бавила
.
Па
кад
се
на
послетку
у
старости
њезиној
свету
највећој
мери
с
њоме
ругати
почео
,
зар
је
чудо
,
што
се
у
том
измученом
срцу
и
затупљеном
уму
утаманила
и
последња
клица
поноса
и
осећаја
?
!
—
Не
тужи
толико
!
Реци
укратко
шта
желиш
.
Видим
да
нешто
хоћеш
,
—
рече
нестрпљиво
господар
Рада
.
—
Још
један
тренутак
,
слатки
оче
!
замоли
кћи
па
онда
настави
:
—
Тако
пролазе
„
бабе
девојке
“
,
које
су
принуђене
с
руку
да
се
хране
;
а
богате
опет
вечито
проводе
век
свој
у
нераду
и
беспослици
;
а
вечита
беспослица
заглупиће
и
најпаметнијег
човека
.
Ту
се
спусти
пред
оца
на
колена
,
па
загрливши
га
,
стане
га
молити
:
—
Видиш
,
оче
,
ја
сам
о
свему
размишљала
па
те
сад
молим
,
испуни
ми
молбу
и
допусти
,
да
и
ја
,
као
мушки
,
изаберем
себи
позив
.
Тако
ћу
,
ако
не
нађем
човека
,
кога
бих
могла
волети
,
и
опет
остати
користан
члан
друштва
,
кога
свако
по
заслузи
и
штује
,
а
не
тек
проста
„
баба
девојка
“
,
коју
сви
ни
криви
ни
дужни
презиру
.
Господар
Рада
се
изви
из
загрљаја
њезина
па
нагло
поче
ходити
по
соби
.
Видило
се
,
да
је
узрујан
и
да
премишља
.
После
неколико
тренутака
обрте
се
опет
снужденој
Даринци
па
рече
:
—
Ти
си
,
ћерко
,
чудно
дете
!
Молиш
оно
,
што
нема
ни
смисла
.
Кад
си
ти
чула
,
да
је
девојка
за
друго
што
способна
била
,
него
за
жену
и
домаћицу
?
!
—
У
Америци
обављају
женскиње
све
занате
,
који
су
за
њих
.
А
има
их
и
правника
и
лекара
—
рече
тихо
кћи
.
—
То
је
у
Америци
,
а
не
код
нас
!
—
осече
се
господар
Рада
.
У
Русији
,
Швајцарској
,
Француској
и
другим
државама
је
тако
исто
.
Ето
већ
и
код
нас
у
Аустро-Угарској
учињен
је
почетак
—
дода
Даринка
тихо
и
плашљиво
.
—
Како
ти
о
томе
водиш
рачуна
!
загрми
господар
Рада
.
Кажем
ја
твојој
матери
,
да
су
проклете
књижурине
теби
завртиле
мозак
.
Ваљда
би
хтела
да
будеш
учитељица
,
па
да
после
служиш
у
каквој
селендри
за
три
стотине
форината
,
па
да
будеш
подлога
горима
од
себе
?
Зар
ти
не
знаш
,
дијете
,
да
данас
новац
говори
!
Можеш
бити
паметан
,
колико
хоћеш
,
ако
немаш
новаца
,
нос
у
футрол
па
ћути
;
они
су
и
паметнији
и
уваженији
,
чији
је
дубљи
џеп
,
па
ма
било
у
глави
место
мозга
плеве
.
Тако
то
данас
бива
.
Зар
сам
се
једанпут
због
тога
наљутио
па
и
насмејао
.
Ма
каквом
заврзану
клањају
се
до
земље
.
Е
,
ал
џеп
говори
!
Зато
се
сад
и
не
обзирем
на
свет
и
славу
,
већ
гледам
свога
посла
.
Био
сам
и
ја
одушевљен
за
народ
,
али
—
Господар
Рада
уздахну
и
ућута
.
Даринка
је
такође
ћутала
те
господар
Рада
опет
стаде
ходати
по
соби
.
Кад
је
неколико
пута
собу
премерио
,
поче
опет
:
—
О
,
ћерко
,
ћерко
,
детињасте
су
то
мисли
!
Зар
није
боље
,
да
се
удаш
и
да
постанеш
своја
госпођа
,
него
да
се
бориш
са
свакојаком
бедом
и
да
будеш
слушкиња
деци
и
општини
?
!
После
овога
готово
молећи
додаде
:
—
Послушај
ме
,
дете
моје
и
пођи
за
овог
момка
;
уз
његово
бележничко
звање
,
твој
мираз
и
добро
,
што
га
имаде
,
живећете
грофовски
.
А
уз
то
је
леп
,
млад
и
образован
човек
.
—
Радо
бих
,
али
не
могу
,
промуца
Даринка
.
—
Кад
не
можеш
,
не
ћу
те
силити
.
Али
ни
твоју
луду
жељу
испунити
не
могу
.
Ко
би
још
паметан
женско
дете
само
у
свет
отправио
!
И
с
тим
оде
из
собе
.
После
овога
почела
је
Даринка
слободније
дисати
.
Просилаца
је
имала
доста
,
али
је
родитељи
нису
силили
,
да
за
овог
или
оног
пође
;
оставили
су
јој
слободан
избор
;
а
она
је
све
из
реда
одбијала
.
Постала
је
скептичарка
па
није
ником
веровала
.
Чинило
јој
се
,
да
је
сваки
проси
тек
због
мираза
.
Вечито
јој
звучаху
у
души
речи
њеног
првог
младожење
:
„
за
нас
мушке
мираз
је
главна
,
а
жена
узгредна
ствар
“
.
А
ван
тога
је
још
једнако
сањала
о
странцу
,
кога
је
оно
некада
видила
у
шуми
.
У
њему
је
она
замишљала
скуп
свију
врлина
,
па
је
желила
тек
таква
мужа
.
Но
он
није
долазио
,
а
друге
мушке
мало
је
и
знала
;
све
га
је
замишљала
као
свог
првог
младожењу
,
те
се
клонила
сваког
познанства
.
Сваку
симпатичну
реч
од
стране
мушких
пресекла
је
као
на
пању
једним
јединим
погледом
и
онемогућила
свако
зближење
.
Кад
кад
се
због
тога
и
кајала
.
Но
у
истом
моменту
изишао
би
јој
пред
очи
њен
први
младожења
,
како
пред
њоме
клечи
,
а
у
исто
доба
љуби
и
Јелицу
,
те
је
опет
бивала
она
стара
.
Чешће
се
забринула
и
за
своју
будућност
.
Згрозила
се
,
кад
је
помислила
,
да
ће
можда
вечито
морати
остати
усамљена
.
С
тога
је
све
слободно
време
проводила
читајући
и
учећи
,
и
то
не
тек
из
склоности
,
већ
што
се
надала
,
да
ће
јој
родитељи
временом
попустити
и
молбу
испунити
.
У
тој
нади
утврђивало
је
и
то
,
што
су
јој
сад
мање
забрањивали
читање
.
Тако
прохуја
опет
доста
времена
.
X
.
Једног
топлог
јулског
дана
узрујали
се
и
узбунили
сви
газда
-Радини
суседи
—
дошао
газда
-Ради
странац
,
али
не
на
колих
или
кочијама
већ
баш
пешице
,
а
то
им
је
било
чудно
,
те
се
довијаху
,
ко
то
може
бити
.
Гост
закуца
на
вратих
и
на
домаћиново
„
слободно
!
“
уђе
у
собу
.
—
Јесам
ли
добро
упућен
?
Тражим
господара
Раду
Драгића
.
Је
ли
ово
његова
кућа
?
—
запита
.
—
На
служби
!
Ја
сам
тај
—
поклони
се
достојанствено
домаћин
.
А
ово
су
ми
жена
и
кћери
.
Младић
се
поклони
па
кад
је
хитрим
погледом
промотрио
све
особе
у
соби
,
поглед
му
заста
на
Даринци
.
И
тада
брзоплетно
рече
:
—
Ја
сам
Ненад
Босанчић
,
техничар
.
—
Ви
сте
Савкин
син
!
—
рече
радосно
госпођа
.
—
Добро
нам
дошли
!
Шта
ради
мати
?
-
Ја
сам
већ
давно
сироче
без
оца
и
мајке
—-
рече
тужно
Ненад
.
—
Али
као
дете
слушао
сам
од
ње
о
вама
,
па
дођох
,
поштована
госпођо
,
да
познам
најбољу
пријатељицу
своје
мајке
.
—
Добро
ми
дошли
,
рано
моја
!
Али
она
—
о
,
сирота
,
баш
као
да
је
гледим
!
била
ми
је
најбоља
друга
—
рече
сузним
очима
госпођа
.
—
Мани
се
,
жено
,
туге
.
Боље
понуди
госта
да
седне
,
па
питај
,
је
ли
гладан
или
жедан
—
примети
муж
.
—
Гладан
нисам
.
Него
бих
молио
чашу
воде
—
рече
гост
,
скинувши
с
рамена
свој
прашни
јесењи
капут
и
оставивши
шешир
.
Даринка
је
за
све
то
време
више
личила
каквом
кипу
,
него
живом
створу
.
Кад
гост
замоли
воде
,
употреби
она
прилику
те
оде
из
собе
.
Како
ли
се
чудно
осећала
!
Тај
здепасти
и
по
спољашности
више
неугледни
странац
,
у
суром
прашном
капуту
и
широкој
обући
,
не
беше
нико
други
,
до
њен
некадашњи
„
браца
“
,
њен
—
идеал
.
„
Чудно
!
тако
се
изменути
!
“
мишљаше
она
„
Па
где
му
је
онај
благи
поглед
?
Баш
сам
ја
луда
!
Таква
мужа
желити
...
ту
се
засмеја
.
—
Хвала
лепо
!
Само
ми
то
треба
!
“
Требало
је
унети
воду
,
али
она
не
могаше
.
Била
је
збуњена
;
осећала
се
рекла
би
каква
сеоска
шаљивчина
—
„
као
кад
оштри
зубе
на
печење
па
их
омасти
киселицом
.
“
На
послетку
умиривши
се
уђе
у
собу
.
Ненад
примивши
чашу
не
испије
одмах
,
већ
гледећи
у
Даринку
,
рече
:
—
Хвала
вам
,
сестрице
!
Ово
ће
ме
окрепити
;
јако
сам
уморан
.
Она
обори
очи
и
задрхта
—
био
је
то
исти
поглед
,
као
онај
некада
у
шуми
.
—
Ви
ћете
се
,
тетка
,
—
допустите
да
вас
тако
зовем
—
чудити
—
рече
Ненад
—
што
ја
госпођицу
сестрицом
називам
.
Али
ми
смо
стари
познаници
.
Ту
исприча
укратко
онај
догађај
у
шуми
.
—
Кад
је
тако
,
будите
као
прави
Србин
и
Српкиња
брат
и
сестра
и
реците
једно
другом
ти
,
као
и
онда
.
И
мени
је
код
Срба
,
па
још
старих
познаника
,
чудно
оно
туђински
ви
,
—
рече
смејући
се
госпођа
Ирина
,
а
господар
Рада
додаде
:
—
Сад
се
сећам
и
ја
,
да
ми
је
Даринка
једном
приликом
о
томе
приповедала
,
али
још
док
је
мала
била
.
—
Јесте
—
рече
Ненад
,
погледав
у
Даринку
,
—
тада
је
сестрица
била
дете
,
а
сад
—
—
Непослушна
кћи
—
доврши
господар
Рада
.
—
Непослушна
!
Како
то
?
—
Мани
се
тога
!
—
умеша
се
госпођа
Ирина
.
Па
окренувши
се
госту
,
рече
:
—
Тако
непослушан
син
за
цело
сте
били
и
ви
,
синко
,
онда
,
кад
сте
се
женили
.
За
цело
сте
ожењени
?
—
Нисам
—
рече
Ненад
не
дижући
очију
.
И
муж
и
жена
се
у
исти
мах
накашљаше
;
обоје
држаху
,
гост
им
је
ожењен
,
па
се
сад
стадоше
љутити
са
свог
претераног
гостољубља
;
особито
им
беше
немило
,
што
допустише
,
да
им
кћери
каже
ти
.
Али
као
добри
домаћини
не
дадоше
се
то
на
њима
види
.
—
Ни
сам
не
знам
,
од
куда
сам
закључивао
,
да
сте
већ
ожењени
—
смешио
се
домаћин
;
али
ово
ћу
за
цело
погодити
:
Ви
још
нисте
свршили
науке
па
хоћете
за
време
ферија
да
обиђете
своје
сроднике
?
—
Мој
чика
,
што
је
овде
становао
,
давно
је
умрьо
,
а
других
сродника
немам
.
Али
опет
сте
погодили
—
хоћу
да
обиђем
своје
познанике
?
С
тим
уста
и
узе
свој
шешир
.
—
Ви
као
да
сте
намерни
да
идете
?
Но
и
то
би
лепо
било
;
још
се
нисмо
ни
познали
!
—
рекоше
у
исти
мах
и
муж
и
жена
.
—
Имам
овде
да
походим
још
некога
па
онда
ћу
даље
—
рече
Ненад
тужно
.
—
Остани
код
нас
,
чико
!
молила
је
мала
Ружица
,
узимајући
му
шешир
из
руку
.
—
Да
,
останите
,
два
,
три
дана
,
колико
вам
је
воља
.
Рода
свога
немате
,
а
ја
сам
познавао
вашег
оца
;
у
раном
детињству
био
ми
је
и
друг
,
—
примети
домаћин
.
—
Останите
!
Останите
!
понављаше
и
домаћица
.
Ненад
се
устезаше
.
—
Што
ти
,
Даринка
,
ћутиш
?
Реци
браци
,
да
остане
!
—
смешио
се
домаћин
.
Даринку
обли
румен
.
—
Ваљда
не
решава
мој
позив
.
Ако
господин
усхте
,
остаће
и
без
њега
.
—
Не
господин
,
већ
браца
треба
да
ме
зовеш
;
право
вели
твој
отац
,
да
си
непослушна
.
Ово
је
изговорио
прекорним
тоном
,
као
сродник
или
старији
брат
,
а
не
младић
младој
девојци
.
Те
речи
растераше
сваку
сумњу
домаћина
и
домаћици
,
те
ни
пошто
не
хтедоше
допустити
да
им
гост
оде
.
Гост
се
опет
не
даде
дуго
молити
.
И
тако
мораде
Даринка
отићи
да
госту
спреми
засебну
собу
;
госпођа
Ирина
је
хтела
да
јој
гост
,
син
њезине
пријатељице
,
у
сваком
погледу
буде
лепо
дочекан
и
неузнемирен
.
Тај
дан
проведоше
у
пријатном
разговору
.
Госпођа
Ирина
се
сећала
,
како
је
добро
живела
с
Ненадовом
матером
,
па
му
је
о
томе
приповедала
,
а
и
сам
Ненад
беше
доста
разговоран
.
Причао
им
је
поједине
догађаје
из
свога
ђаковања
.
Често
је
по
неко
питање
управио
и
на
Даринку
.
Но
она
је
у
кратко
одговарала
;
била
је
расејана
и
збуњена
;
стидила
се
сама
себе
.
За
вечером
је
још
живље
текао
говор
;
ту
је
била
и
нека
Даринчина
тетка
и
теча
.
У
један
пут
зачу
се
на
улици
гајдаш
и
сватовско
подвикивање
.
Сви
потрчаше
прозору
;
само
Даринка
остаде
на
своме
месту
.
Вративши
се
од
прозора
запита
је
Ненад
:
—
Зар
ти
сестрице
не
ћеш
да
видиш
сватове
?
Или
можда
не
волиш
свирку
?
—
То
њу
не
занима
.
Да
су
на
тих
колих
књиге
поређане
,
прва
би
потрчала
—
рече
домаћин
,
строго
гледећи
своју
кћер
.
—
Занимају
њу
и
људи
;
само
су
ови
изузетак
—
рече
,
бајаги
у
обрану
Даринчину
тетка
.
—
Баш
јуче
ми
је
рекла
,
да
је
брак
ропство
,
а
венчање
окови
,
којима
се
то
ропство
и
законом
потврђује
.
Је
ли
тако
,
Даринка
?
—
Тетка
!
Ви
ме
нисте
разумели
!
Ја
то
нисам
рекла
,
за
брак
и
венчање
у
опште
—
рече
Даринка
,
више
као
одговор
на
родитељске
оштре
погледе
,
него
тетци
.
—
Знамо
,
знамо
ми
,
госпођице
,
да
ти
то
ниси
мислила
у
опште
,
—
рече
јетко
господар
Рада
,
—
него
за
оне
,
који
се
непознати
узимају
,
па
их
жалиш
и
презиреш
.
Ту
се
окрете
госту
и
настави
:
—
Видите
,
синко
,
моја
кћи
жели
сретне
људе
;
не
зна
она
,
да
су
ти
паметнији
од
ње
и
да
су
такви
окови
од
свиле
и
злата
.
—
Окови
остају
окови
!
А
што
су
тањи
и
сјајнији
,
гори
су
—
теже
се
раскидају
!
—
омаче
се
Даринци
са
усана
и
преко
њезине
воље
.
Одмах
се
тргла
и
погледала
у
земљу
.
—
Гле
,
гле
!
—
смешио
се
Ненад
.
Та
ти
си
мали
филозоф
!
Реч
филозоф
звучаше
Даринци
поругљиво
,
као
и
некада
лепа
,
те
хтеде
доста
опоро
да
му
одговори
,
али
погледавши
му
у
очи
,
порумени
и
ућута
.
Он
се
истина
смејао
,
но
тај
поглед
није
био
тумач
ни
пратилац
исмевања
.
XИ
.
Каже
се
:
Од
миле
руке
ни
бој
не
боле
.
Није
тако
.
Даринци
се
бар
чинило
,
да
се
од
миле
руке
бој
двојином
осећа
.
Те
вечери
пало
је
доста
заједљивих
речи
на
осетљиву
Даринчину
душу
те
су
је
тиштале
и
пекле
горе
него
ватра
.
Но
она
је
све
са
смешењем
и
стрпљењем
сносила
.
Дошавши
у
своју
собу
даде
одушке
своме
болу
,
те
је
дуго
,
дуго
плакала
.
Размишљала
је
о
свачему
,
те
је
тек
пред
зору
заспала
.
Но
и
сад
није
имала
мира
.
Тек
што
је
свела
очи
,
беше
пред
њом
њезин
браца
,
али
не
овај
,
што
у
другој
соби
сад
мирно
спава
,
већ
онај
некадашњи
,
давно
виђени
странац
.
С
њиме
је
сад
она
била
у
шуми
;
брала
је
цвеће
и
плела
венце
,
које
је
он
њојзи
на
главу
мећао
.
На
један
пут
погледа
па
виде
,
да
обоје
имају
крила
.
—
Хајде
да
летимо
!
—
рече
јој
он
.
Па
чврсто
загрљени
полетише
.
Али
сад
много
више
,
него
што
је
некад
онај
лептир
...
Тако
су
летили
донекле
;
кад
ал
—
о
Боже
!
—
њен
браца
остави
њу
па
се
у
своме
лету
вине
за
неком
голубицом
,
а
она
оставши
сама
јаукну
и
паде
—
крила
јој
се
беху
саломила
.
—
Да
луда
и
не
праведна
сна
!
—
рече
,
тарући
очи
.
—
Онај
мој
некадањи
браца
то
не
би
учинио
а
овог
странца
ја
не
волем
...
Ненад
напротив
спавао
је
те
ноћи
врло
добро
.
Сањао
је
о
својој
вереници
,
коју
је
у
даљини
оставио
.
Истина
Даринчине
црте
замењиваху
њено
лице
.
Али
је
тек
о
њој
сањао
...
Зар
је
имао
и
вереницу
?
Да
,
он
је
већ
од
године
дана
био
верен
.
Још
од
првог
састанка
Даринчиног
са
њиме
,
знамо
,
да
је
син
сиромашних
родитеља
и
да
се
као
сироче
учио
у
туђини
међу
туђим
народом
.
Да
се
тамо
незадовољно
осећао
,
сведоче
већ
његове
некадање
речи
,
које
је
Даринци
рекао
:
„
Идем
,
сестрице
,
у
туђину
да
учим
и
да
се
мучим
“
.
Но
и
то
незадовољство
брзо
престаде
.
Једнога
дана
упозна
се
тамо
са
неком
,
истина
туђинком
,
ал
лепом
девојком
.
Њих
се
двоје
заволеше
.
Па
кад
и
њени
родитељи
пристадоше
,
верише
се
они
и
пред
светом
.
Сад
су
само
чекали
,
да
Ненад
сврши
науке
па
да
се
вечитом
везом
вежу
.
Али
како
Србина
не
можеш
лако
расрбити
то
се
и
Ненад
не
могаше
одважити
,
да
вечито
у
туђини
остане
.
За
то
је
сад
дошао
у
свој
народ
,
да
посети
гробове
својих
родитеља
и
да
се
обазре
за
место
,
где
би
се
са
женом
могао
настанити
.
А
зар
се
Даринке
баш
никад
није
сећао
?
—
питаће
можда
когод
.
Првих
дана
,
кад
се
с
њоме
растао
!
—
био
би
на
то
питање
прави
одговор
.
Зашто
је
онда
рекао
детету
ону
изреку
?
На
то
је
теже
одговорити
.
Но
рекао
је
за
цело
с
тога
,
што
је
у
Даринци
видео
клицу
постојана
карактера
и
размишљања
,
па
како
је
и
сам
држао
,
да
женскиња
тек
са
истинском
љубави
према
своме
мужу
може
срећна
бити
,
хтео
је
Даринку
зарана
за
ту
мисао
да
приправи
.
Касније
,
кад
је
отишао
у
туђину
,
није
се
сећао
тог
мало
чудног
детета
.
И
тек
сад
,
кад
је
опет
међу
свој
народ
ступио
,
оживеше
у
њему
успомене
.
Па
дође
да
и
њу
види
.
Но
као
се
зачудио
,
кад
место
ружна
детета
нађе
лепушкато
девојче
,
и
то
са
назори
,
који
,
по
његовом
мишљењу
,
беху
веома
необични
за
младу
сеоску
девојку
.
Из
оно
мало
речи
што
их
је
Даринка
прошлог
дана
рекла
,
-
виде
он
,
да
су
јој
назори
слични
његовима
,
које
је
он
,
млад
и
ватрен
,
сматрао
за
најкоректније
.
И
зато
га
она
поче
интересовати
.
„
Из
овог
девојчета
моћи
ће
се
временом
ваљана
женскиња
дотерати
“
—
мишљаше
он
.
И
с
тога
је
њена
слика
замењивала
слику
његове
веренице
...
Кад
се
сутра
дан
Ненад
пробудио
беше
збуњен
и
са
собом
незадовољан
.
Но
и
опет
тврдо
науми
,
да
дотле
не
оде
,
док
Даринку
са
свим
не
позна
,
и
,
ако
је
могуће
,
у
њеном
мишљењу
још
боље
утврди
.
Хтео
је
,
—
не
пазећи
на
њене
околности
и
осетљиву
природу
—
из
ње
да
створи
челичан
карактер
и
свесну
,
па
ма
и
несретну
женскињу
.
Несретну
велим
за
то
,
што
и
сам
Ненад
,
да
је
метнуо
руку
на
срце
,
морао
би
признати
,
да
су
у
данашњим
околностима
свесне
и
тврдог
карактера
женскиње
—
бар
у
дубини
своје
душе
—
већином
несретне
.
Веран
својој
одлуци
,
згодном
приликом
већ
сутра
дан
отпоче
Ненад
свој
рад
.
—
Твоје
мишљење
,
сејо
,
—
рече
јој
,
кад
су
сами
остали
—
добро
је
,
но
то
још
није
доста
.
Треба
све
да
настојите
да
га
што
већма
распрострете
.
Даринка
га
зачуђено
погледа
.
Није
га
разумела
.
С
тога
рече
:
—
Све
да
настојимо
?
О
коме
ви
говорите
?
—
Опет
„
ви
“
лолице
мала
!
—
рече
он
па
онда
дода
:
Зар
ти
немаш
ни
једну
начелну
пријатељицу
?
—
Пријатељица
имадем
.
Да
ли
начелних
?
—
бог
би
знао
!
—
смешила
се
она
.
—
Чудно
!
Зар
ни
једна
не
мисли
као
ти
?
—
Ко
би
их
знао
!
—
беше
одговор
.
—
Ако
ико
,
оно
би
ти
требала
да
знадеш
!
—
Зашто
баш
ја
?
—
Што
је
познато
,
да
женскиња
пред
женскињом
слободније
изриче
своје
мисли
.
—
Разуме
се
,
али
о
оном
,
о
чему
мисли
—
примети
она
са
горком
иронијом
.
—
Ваљда
тек
неће
пресуђивати
,
о
чему
и
не
мисли
?
—
запита
Ненад
зачуђено
,
а
уз
то
је
мислио
:
„
И
ово
је
ћурка
!
Говори
у
ветар
!
“
Она
опет
,
баш
као
да
му
је
мисли
прозрела
,
први
пут
га
слободно
погледа
и
рече
:
—
Ти
се
зацело
чудиш
мом
одговору
.
Но
ја
знам
,
зашто
сам
то
рекла
.
Ти
,
браца
,
рече
:
ваљда
неће
пресуђивати
,
о
чему
не
мисле
.
Па
видиш
,
то
је
баш
узрок
,
што
не
знам
,
како
моје
другарице
мисле
.
—
Ха
!
Ха
!
—
смејао
се
он
.
—
Дакле
женскиње
ни
о
чему
не
мисле
!
—
Немој
се
смејати
!
Рђаво
си
ме
схватио
.
Ја
сам
то
мислила
овако
:
Већина
женскиња
—
а
међу
те
спадају
и
моје
пријатељице
—
кад
су
у
друштву
,
говоре
о
игранкама
,
позоришту
,
свирци
и
свему
другом
,
само
не
о
оном
,
о
чему
си
и
ти
случајно
синоћ
моје
мишљење
дознао
.
Зато
ти
и
рекох
,
да
о
оном
пресуђују
,
о
чему
мисле
.
Остали
разговори
у
женском
друштву
велика
су
реткост
.
А
о
чему
ко
говори
,
о
томе
му
и
мишљење
можеш
дознати
.
Али
немој
мислити
—
настави
поносито
—
да
женскиње
о
таквима
стварима
не
размишљају
.
Јест
,
браца
,
мисле
оне
,
само
што
су
те
мисли
скривене
у
дубини
душе
њихове
и
што
не
ће
да
их
кажу
.
—
То
не
појмим
.
За
што
их
не
би
казале
?
—
Чудно
јесте
,
али
је
тако
!
—
рече
Даринка
меким
и
тужним
гласом
.
—
Из
искуства
знадем
,
да
сам
често
и
сама
штошта
волела
жртвовати
,
него
казати
своје
право
мишљење
.
—
За
што
опет
то
?
—
За
што
?
—
насмеши
се
она
.
—
За
то
,
што
је
сујета
општа
мана
.
Ретки
су
људи
без
сујете
,
а
женскиња
је
тек
обичан
човек
;
и
она
воли
,
да
људи
о
њој
имају
добро
мишљење
.
За
то
често
и
крије
своје
мисли
.
—
Све
лепше
!
Зар
је
лаж
боља
од
истине
?
—
За
мене
није
.
Но
да
је
лаж
за
већину
лепша
и
боља
,
закључујем
отуда
,
што
ону
женскињу
,
особито
девојку
,
која
озбиљно
мисли
и
отворено
своје
мисли
казује
,
ретко
ко
цени
и
поштује
.
Напротив
,
лажан
стид
,
измајсторисана
најивност
и
детињасто
понашање
већини
се
допада
,
а
неки
је
чак
и
поштују
.
—
Вараш
се
,
сестрице
,
вараш
се
!
—
Може
бити
.
Али
допустићеш
,
да
у
томе
има
и
истине
.
Особито
мораш
допустити
—
рече
с
враголастим
осмехом
—
да
мушки
јако
воле
све
што
је
измајсторисано
и
неприродно
;
уз
то
,
већина
и
не
почиње
онде
волети
,
где
би
требало
да
поштује
.
Мана
,
недостатак
и
мајсторија
,
то
је
ваш
идејал
;
то
вас
веже
и
привлачи
,
а
никад
оно
,
што
је
природно
и
поштовања
достојно
.
—
Охо
,
сестрице
!
А
ко
има
више
мајсторије
у
понашању
и
иначе
него
женскиње
?
—
Истине
никад
не
поричем
.
Али
то
је
продукт
ваших
жеља
,
вашега
васпитања
и
последица
вашег
укуса
—
смејала
се
Даринка
.
—
Како
то
да
разумем
?
—
Ево
,
како
:
Женскиња
се
истина
јако
удалила
од
природе
у
понашању
своме
и
иначе
,
али
никако
с
тога
,
што
јој
се
тако
допада
и
што
воли
неприродност
,
него
тек
за
то
,
што
хоће
мушком
да
се
допадне
.
Она
сама
не
важи
у
друштву
ништа
,
него
тек
као
удата
добија
важност
поред
мужа
,
те
хтела
не
хтела
мора
да
се
труди
да
мушкога
задобије
оним
,
што
се
њему
допада
.
—
Дакле
ми
мушки
волемо
неприродност
?
!
—
Не
знам
,
браца
,
како
вам
је
у
срцу
,
али
по
делима
тако
бих
судила
.
Узимам
само
ово
:
Вичете
против
утезања
,
белила
,
руменила
и
зрачила
,
а
овамо
и
у
сну
и
на
јави
тек
о
тим
особинама
сањате
!
Шта
више
,
није
вам
доста
,
што
то
у
обичним
животу
поштујете
и
тражите
,
него
нас
тим
вашим
трулим
укусом
трујете
и
у
књижевности
,
у
списима
вашима
.
Бело
лице
,
рубин-усне
,
вране
обрве
вити
стас
;
и
то
све
у
најјачој
„
нианси
“
,
то
су
мађије
које
заносе
и
везују
ваше
„
јунаке
“
.
Баш
као
и
у
животу
...
Па
је
ли
онда
чудо
,
што
женскиња
пада
у
ту
погрешку
?
Једном
речи
:
мушком
се
допада
вила
и
лутка
,
а
женскиња
осећа
и
види
,
да
је
тек
човек
и
обична
жена
,
па
како
тек
уз
мушкога
у
друштву
нешто
важи
,
труди
се
,
да
се
ма
и
мајсторијом
приближи
вашем
идеалу
,
вашем
укусу
.
Ненад
је
гледаше
зачуђено
и
нетремице
.
Она
диже
главу
,
па
кад
га
виде
,
порумени
и
ућута
.
—
Добро
говориш
,
рече
он
;
но
крива
је
доста
и
женскиња
.
—
Како
се
узме
,
рече
она
,
не
дижући
очију
.
Но
мени
се
чини
,
да
би
и
женскиња
постала
друкчија
,
кад
би
мушки
били
„
мушкији
“
,
онакви
,
како
им
се
пристоји
.
Њихова
је
превласт
у
друштву
,
па
нека
се
сами
отресу
мана
,
нека
јој
покажу
пута
!
Овако
,
куд
год
се
јадница
окрене
,
види
тек
мушки
трули
укус
,
притворност
и
себичност
њихову
.
—-
Зар
да
смо
сви
баш
таки
?
смејао
се
Ненад
.
—
Нисте
.
Има
и
нешто
изузетка
,
а
остали
се
деле
на
две
групе
;
једнима
је
идеал
новац
а
другима
—
лутка
.
—
Ти
си
баш
ватрена
бранилица
жена
!
примети
јој
Ненад
.
—
Не
браним
ја
никога
;
само
кажем
истину
.
Свако
,
ко
буде
о
томе
размишљао
,
наћи
ће
,
да
су
све
женске
мане
,
сав
трулеж
друштва
,
тек
последица
мушких
мана
.
За
то
и
мислим
,
да
би
добро
било
најпре
отклонити
узрок
,
па
ће
последице
нестати
и
саме
.
Иначе
,
догод
то
не
буде
неће
се
ни
женскиња
изменути
.
Бадава
ћете
викати
:
„
Пропашћемо
!
Женскиња
је
пошла
странпутицом
!
“
Бадава
ће
те
доказивати
,
да
нисмо
као
што
треба
да
смо
,
излечити
нас
нећете
,
све
док
се
сами
не
опаметите
и
не
излечите
.
А
дотле
ће
женскиња
ако
не
отворено
рећи
,
оно
увек
у
себи
мислити
:
„
Врачу
,
излечи
се
најпре
сам
!
“
А
то
ће
рећи
:
опросите
се
најпре
својих
мана
,
па
ће
с
њима
нестати
и
наших
!
Ту
уђе
у
собу
господар
Рада
,
те
прекидоше
ту
тему
.
Згодна
прилика
за
њу
не
даде
се
још
за
дуго
;
Даринка
је
избегавала
прилику
,
да
на
само
буде
с
Ненадом
,
а
он
ту
тему
ради
њезина
мира
не
хтеде
пред
родитељима
настављати
.
Разговарали
се
од
то
доба
тек
о
обичним
стварима
.
Али
се
њему
чињаше
да
је
свака
Даринчина
реч
сродна
његовом
мишљењу
.
Допадала
му
се
њезина
искреност
и
слободно
исказивање
мисли
,
у
таквој
мери
да
је
бивало
тренутака
,
кад
му
је
било
чисто
тешко
,
што
она
ћути
или
није
у
соби
.
А
она
?
Она
га
се
све
више
клонила
.
Свака
његова
реч
,
сви
појмови
његови
,
што
их
је
случајно
или
хотимице
,
на
само
или
пред
другима
изрекао
,
њојзи
се
чињаху
,
као
да
су
потекли
из
њене
душе
.
Једном
речи
:
свака
његова
реч
била
је
већ
њезина
мисао
.
С
тога
се
чисто
страшила
,
да
се
с
њиме
разговара
.
Та
сродност
назора
и
мисли
учинила
је
,
те
сад
више
није
видела
његову
неугледну
спољашност
,
него
тек
срце
и
душу
и
онај
благи
поглед
,
којим
је
он
њу
,
али
само
њу
погледао
.
Па
се
бојала
,
да
јој
Ненад
не
постане
оно
,
што
јој
некада
био
њен
„
браца
“
...
XИИ
.
Ненад
је
више
пута
опазио
,
да
га
Даринка
избегава
,
па
се
и
сам
довијао
.
Али
место
да
у
зачетку
уништи
ту
клицу
у
срцу
њезином
,
он
је
још
подрањиво
;
био
је
мушкарац
а
као
такав
и
сујетан
;
годило
му
је
,
да
она
стече
о
њему
добро
мишљење
,
боље
,
но
што
је
у
ствари
заслуживао
...
Ревносно
се
старао
,
да
она
за
то
кратко
време
увиди
све
његове
боље
стране
.
Често
је
с
тога
и
сам
бивао
у
опасности
;
Даринка
је
тада
бивала
и
сама
слободнија
,
те
је
и
он
њу
боље
упознао
,
а
сваки
,
па
и
најгори
човек
има
и
добрих
страна
,
које
се
по
неком
могу
допасти
.
И
он
је
често
бивао
узрујан
.
Но
његово
је
срце
имало
добар
штит
;
било
је
већ
испуњено
љубављу
према
његовој
вереници
.
Том
љубављу
стишао
је
брзо
своје
узбуркане
осећаје
.
Тада
би
,
смешећи
се
,
помислио
:
„
Оваку
девојку
поучавати
,
значи
,
излагати
се
опасности
!
“
Па
би
онда
опет
сањао
о
својој
лепој
будућности
и
својој
вереници
.
Да
је
опасно
имати
таква
ученика
,
често
је
,
врло
често
помишљао
,
но
да
је
још
опасније
бити
ученик
у
таква
учитеља
,
то
је
јасно
видео
,
али
није
о
томе
мислио
.
Дан
по
дан
,
па
прохуја
две
недеље
.
Господар
Рада
никако
да
пусти
госта
.
Допале
му
се
његове
приповетке
из
ђачког
живота
,
а
хтео
је
сам
да
га
одвезе
у
Р
.
Ненадовој
некој
својти
из
далека
,
па
никако
да
доспе
.
—
Скоро
ћу
на
пут
,
рече
једнога
дана
Ненад
сестрама
,
кад
се
саме
десише
у
соби
.
—
У
град
кад
хоћеш
а
из
града
кад
пусте
!
смешила
се
Босиљка
,
а
Даринка
задрхта
и
тихо
уздахну
.
Ненад
је
погледа
.
—
Што
си
тако
бледа
?
Теби
је
канда
позлило
?
—
запита
је
после
неколио
тренутака
.
—
Није
.
Па
устаде
и
оде
из
собе
.
Ненад
је
дуго
гледао
у
врата
,
кроз
која
је
она
изишла
.
После
уздахнувши
изиде
и
он
из
собе
.
Кад
је
ушао
у
своју
собу
,
очи
му
беху
сузне
.
Сео
је
и
узео
књигу
,
али
је
брзо
бацио
и
немарно
стао
ходити
по
соби
.
„
Хоћу
ли
јој
казати
?
“
питаше
се
.
„
Не
нећу
.
На
што
?
Кад
одем
,
заборавиће
ме
и
без
тога
.
“
„
Умиривши
се
,
оде
да
потражи
домаћина
;
није
се
тога
дана
с
њиме
разговарао
.
Од
то
се
доба
клонила
Даринка
свога
госта
са
свим
.
Но
он
је
ипак
једаред
затече
саму
и
плачну
.
—
Што
плачеш
запита
је
са
саучешћем
.
Она
дуго
избегаваше
прави
одговор
.
На
послетку
му
рече
:
—
Иште
ме
неки
трговац
из
Т
...
—
Па
што
да
плачеш
?
рече
он
сувопарно
.
Она
га
само
погледа
,
а
преко
усана
јој
се
и
нехотице
оте
:
Умри
,
ал
не
дај
пољупца
без
љубави
!
—
рекао
си
ми
некада
ти
,
а
сада
ме
питаш
,
што
плачем
,
што
тог
човека
не
волим
.
Ненада
заболеше
ове
речи
,
те
енергично
рече
:
„
Док
је
мене
,
тога
бити
неће
!
“
Она
га
погледа
као
озебао
сунце
,
а
он
уздахну
и
обори
очи
,
па
тихо
додаде
:
Гледаћу
да
твога
оца
одвратим
од
тога
.
Даринка
није
чула
његове
последње
речи
,
него
се
питала
:
„
Док
је
њега
“
—
зашто
то
?
Па
за
што
је
онда
управо
и
дошао
?
!
.
.
Човек
обично
верује
оно
,
што
жели
,
те
и
њојзи
озари
лице
зрачак
среће
,
но
тек
за
тренутак
.
„
Говори
тек
обичаја
ради
“
,
помислила
је
за
тим
;
иначе
не
би
онако
сувопарно
рекао
:
На
што
да
плачеш
?
кад
знаде
...
Употребила
је
сву
своју
снагу
и
вештину
,
погледала
га
равнодушно
и
отпочела
онда
весело
разговор
.
То
је
тражио
од
ње
женски
понос
.
Па
брзо
по
томе
оде
Ненад
.
При
растанку
запита
сузних
очију
:
—
Сејо
моја
,
шта
мислиш
за
даље
?
—
Шта
?
!
осмехну
се
чудним
осмехом
она
.
Па
блеђа
од
мртваца
,
ал
сталним
гласом
додаде
:
—
Бог
би
знао
,
шта
од
човека
не
може
постати
!
Кад
је
пошао
,
гледала
је
за
њим
без
суза
у
очима
и
она
.
Он
се
осврну
,
и
погледи
им
се
сретоше
.
Да
ли
га
је
тај
поглед
болео
?
Није
ни
сам
знао
.
Ту
ноћ
провела
је
без
плача
,
али
и
без
сна
.
Чинило
јој
се
да
су
јој
сви
осећаји
изумрли
.
Али
после
две
године
,
кад
је
чула
,
да
се
Ненад
оженио
,
из
љубави
оженио
,
грозно
се
заплакала
.
Био
је
то
последњи
плач
—
плач
детињства
.
XИИИ
.
Боже
мој
,
како
ли
је
варљив
овај
свет
!
Погледај
га
погледом
површним
—
све
само
задовољство
рај
и
дивота
!
А
загледај
боље
и
дубље
,
згрозићеш
се
.
Свуда
јад
,
туга
и
невоља
;
само
што
је
осмех
на
лицу
завеса
јада
и
туге
,
а
звук
веселе
песме
често
јаук
измучена
ал
поносита
срца
.
Ал
опет
,
свет
је
прави
рај
;
све
је
то
у
лепом
облику
.
Па
зато
,
уживајмо
!
...
Образину
тога
раја
прозрела
је
Даринка
доста
рано
.
А
сад
дође
време
,
да
и
сама
ужива
те
рајске
милине
.
Господар
-
Радино
богатство
поче
нагло
опадати
.
Фирме
,
у
којих
је
пазаривао
,
почеше
једна
за
другом
падати
,
те
мораде
кредитирану
робу
пре
времена
исплатити
.
Роба
му
је
остала
али
се
Чивути
и
други
странци
трговци
у
месту
намножише
,
те
почеше
по
чивутском
начину
трговати
лошијом
,
тек
на
око
робом
,
и
сваки
час
надати
,
да
се
после
још
боље
подигну
;
те
он
никако
не
могаше
на
поштен
начин
с
њима
конкурисати
.
Он
је
трговао
поштено
,
ваљаном
и
солидном
робом
,
а
они
преваром
и
шареним
,
углачаним
олошем
,
па
како
уз
то
Србин
радије
помаже
туђина
,
но
свога
,
остаде
господар
-Ради
тек
неки
део
досадашњих
муштерија
,
остаде
му
тек
разборитији
део
сељана
.
Остало
оде
све
„
добросрдачном
“
и
љубазном
Волфу
и
њему
подобнима
.
—
Хо
,
мај
!
баш
су
ти
то
људи
,
ти
Чивути
,
каже
наш
сељак
;
само
потпиши
векелу
,
па
памука
и
јеснана
колко
гођ
хоћеш
!
Господар
Рада
беше
међу
тим
заклети
непријатељ
сваком
кајишарењу
,
те
му
је
и
то
много
шкодило
.
Где
је
било
изгледа
да
се
може
платити
,
радо
је
кредитирао
и
без
обвезе
,
а
где
би
се
после
морале
продавати
непокретности
зарад
наплате
,
није
ни
давао
.
Није
хтео
да
буде
тек
практичан
трговац
,
него
и
поштен
човек
...
.
Осим
те
трговачке
незгоде
,
дође
и
несрећа
.
—
Ватра
!
Ватра
!
повикаше
једног
дана
,
при
највећој
олуштини
сељани
.
За
неколико
часова
оде
пола
села
а
с
њиме
и
грдна
трговина
газда
-Радина
.
Све
његове
куће
,
магазини
и
остале
стаје
биле
су
сада
згориште
,
није
му
ништа
остало
,
до
једна
кућица
у
другој
половини
села
,
виноград
,
неколико
ланаца
ораће
земље
и
нешто
готова
новца
,
што
га
је
тада
имао
.
То
је
довело
газда
-
Раду
,
ако
не
до
просијачке
палице
,
оно
до
имена
сиромашна
човека
.
Зло
је
било
и
то
,
што
је
,
као
добар
човек
,
био
јемац
у
оближњој
варошкој
штедионици
двојици
својих
суседа
,
који
су
приликом
пожара
постали
прави
просјаци
.
С
тога
газда
Рада
продаде
виноград
и
земљу
.
А
његови
дужници
одрицаху
скоро
сви
да
су
му
дужни
;
дознали
су
,
да
су
му
сви
папири
и
књиге
погорели
.
То
је
био
грдан
удар
по
господара
Раду
и
његову
жену
,
па
како
су
од
дуже
времена
и
онако
били
слаба
здравља
,
поболеше
се
,
те
их
за
кратко
време
нестаде
једно
за
другим
са
света
,
не
оставивши
својој
деци
ништа
више
до
поштено
име
и
неколико
стотина
у
новцу
.
Какав
је
то
био
ударац
по
Даринку
и
сестре
њезине
,
може
замислити
тек
онај
,
ко
је
слично
препатио
;
то
не
може
човек
описати
.
У
почетку
су
мислиле
сиротице
:
срце
ће
им
препући
.
Али
човек
је
каткад
тврђи
од
камена
,
те
и
њима
не
би
ништа
.
Девојке
хтедоше
да
остану
у
кући
својој
,
па
да
радом
хлеб
свој
заслужују
.
То
им
не
допустише
рођаци
.
„
Света
ради
“
,
рекоше
они
,
„
није
лепо
,
да
девојке
саме
у
кући
живе
.
Поделите
се
код
нас
рођака
,
новац
ћемо
дати
под
интерес
,
а
и
кућа
ће
вам
тада
доносити
прихода
.
“
И
тако
Даринку
узе
једна
,
а
остале
сестре
друга
тетка
,
обе
сестре
од
тетке
газда
-Радине
.
Али
их
је
он
за
живота
у
свачему
помагао
,
те
се
сад
смиловаше
.
У
почетку
беше
им
свима
добро
;
рођаци
се
сећали
доброчинства
и
помагања
њихових
родитеља
,
но
кад
то
заборавише
,
трпиле
су
сиротице
свашта
.
Да
од
њих
оду
,
то
им
рођаци
„
света
ради
“
не
хтедоше
допустити
,
него
се
трудише
да
их
удадбом
што
пре
скину
с
врата
.
Јаднице
!
Шта
су
сад
тек
трпиле
!
Никада
никоме
нису
ништа
натруниле
,
па
опет
им
се
сви
светише
.
„
Тако
им
треба
!
“
рекоше
једни
.
„
Нико
им
није
био
раван
.
Да
видимо
,
за
кога
ће
сад
поћи
!
“
„
Нек
сад
одбијају
бележнике
и
адвокате
!
Нико
им
није
био
добар
;
чекају
бароне
!
“
светили
се
други
,
тако
,
да
су
јаднице
често
и
чуле
.
Све
то
сносиле
су
оне
стрпљиво
,
све
дотле
,
док
им
рођаци
не
поменуше
удадбу
.
Тада
се
и
оне
сетише
своје
будућности
,
те
запиташе
!
—
За
кога
?
—
Ето
и
чизмар
Јова
и
ћурчија
Мија
узеће
вас
радо
ма
коју
.
А
Ружица
је
и
онако
још
дете
—
рекоше
им
рођаци
.
Босиљка
дрхташе
од
једа
,
па
сузним
очума
погледа
Даринку
,
која
мирно
рече
:
—
Ја
сам
те
људе
видила
тек
једанпут
на
улици
.
Но
баш
кад
би
се
хтеле
удати
и
онако
,
тек
да
се
удомимо
,
опет
нису
ти
људи
за
нас
.
—
А
,
молим
те
,
за
што
да
нису
?
—
примети
тетка
у
угушеној
срџби
—
Још
да
се
радујеш
,
што
вас
ишту
.
Ко
би
узео
девојку
без
новца
?
!
—
Док
сам
богата
била
,
нисам
хтела
себи
мужа
куповати
—
рече
Даринка
тужно
ал
одважно
.
Сад
опет
,
кад
сам
сирота
,
не
ћу
своје
срце
да
продајем
.
А
вама
држим
да
нисмо
на
досади
,
јер
се
хранимо
и
издржавамо
са
својих
руку
и
прихода
од
оно
мало
новца
.
Ако
ли
смо
вам
на
досади
,
реците
,
па
ћемо
отићи
.
—
Ала
си
напрасита
!
—
карала
је
тетка
,
привидно
нежним
гласом
.
—
Ја
се
за
вас
бринем
,
а
ти
се
још
љутиш
!
—
Жао
ми
је
,
што
вам
савет
не
можемо
примити
.
А
на
бризи
вазда
ћу
вам
бити
благодарна
—
рече
Даринка
сузним
очима
и
нежно
загрли
тетку
.
—
Тебе
је
то
увредило
—
говораше
сад
са
искреним
сажаљењем
тетка
.
—
Ал
помисли
:
људи
су
то
паметни
и
у
добром
стању
а
ви
сте
сироте
девојке
.
Шта
боље
можете
чекати
?
!
—
Знам
ја
,
тетка
,
све
то
.
Но
опет
волим
умрети
,
но
поћи
за
таква
човека
.
—
Нису
они
хрђави
.
Паметни
су
то
људи
—
умеша
се
сад
и
теча
—
ал
ти
ваљда
нећеш
,
што
су
занатлије
?
—
Не
,
течо
.
То
никако
није
узрок
Баш
на
против
:
поштена
раденика
ја
врло
уважавам
.
Али
...
—
Шта
,
али
?
—
прекиде
је
тетка
.
—
Хтела
сам
рећи
—
настави
Даринка
,
—
да
се
не
бих
могле
сложити
са
човеком
,
који
нема
ни
онај
ступањ
образовања
,
што
ми
имамо
.
—
Није
тако
,
рано
моја
!
—
поучи
тетка
.
—
Ми
жене
треба
увек
да
смо
изображеније
од
наших
мужева
,
ако
хоћемо
да
у
старости
њима
равне
будемо
.
Муж
,
рано
моја
,
и
кад
је
ожењен
,
опет
је
вечито
са
светом
,
па
се
у
њему
целог
свог
века
учи
и
развија
.
А
ми
сироте
жене
,
кад
се
удамо
,
завучемо
се
у
собу
и
кујну
,
па
ту
вечито
ринтај
и
ради
.
А
богме
код
огњишта
и
с
метлом
и
перушком
у
руци
заборавимо
и
своје
име
,
а
камо
ли
друго
што
!
Кад
сам
ја
била
девојка
,
не
би
се
са
твојим
течом
у
образовању
ни
мерила
,
а
сад
богме
,
добијем
често
од
њега
:
„
ћурка
“
и
„
простакуша
“
.
Даринка
је
не
верујући
вртила
главом
,
а
остали
прснуше
у
смех
.
Исмејавали
су
сироту
тетку
.
А
ко
зна
,
можда
је
баш
она
имала
право
!
...
Теча
,
код
кога
је
Даринка
становала
,
био
је
надзорник
добра
неке
старе
пострадале
грофовске
породице
.
Грофовска
породица
Станишића
беше
некад
српске
горе
лист
и
веома
богата
,
а
сад
помађарена
и
према
својој
титули
веома
сиромашна
.
Цела
породица
састојала
се
из
матере
т
.
ј
.
старе
грофице
,
младог
грофа
Ивана
Станишића
или
сина
,
и
ћерке
,
још
врло
младе
контесе
.
Стара
грофица
живела
је
обично
са
својом
децом
у
некој
оближњој
варошици
управу
целог
свог
добра
,
које
се
састојало
из
две
до
три
стотине
јутара
земље
,
оставила
је
Даринчином
течи
,
који
је
становао
са
својом
маленом
унуком
Иванком
—
посрмчетом
његовог
јединца
—
и
својом
старом
женом
у
пољани
на
грофичином
лепо
уређеном
салашу
.
Сад
,
као
што
знамо
,
становала
је
код
њих
и
Даринка
.
Салаш
тај
није
био
далеко
од
села
.
Зато
Даринка
не
хтеде
лењовати
,
већ
нађе
у
селу
да
поучава
децу
из
бољих
породица
француском
језику
и
свирци
.
Свако
јутро
ишла
је
у
село
,
а
пред
вече
се
враћала
.
И
тако
се
могла
лепо
издржавати
а
да
заоставштину
родитељску
не
крњи
.
XИВ
.
Једног
лепог
мајског
јутра
устаде
Даринка
раније
него
обично
,
па
пољубивши
Иванку
,
коју
је
веома
била
заволела
,
јави
се
тетци
и
упути
се
у
село
.
Хтела
је
својим
раним
доласком
да
изненади
своје
ученице
.
Сунце
се
тада
тек
почело
спремати
да
својим
зрацима
покупи
росне
капљице
,
што
се
као
бисер
сијаху
по
трави
,
а
вредне
шеве
будиле
су
уморне
раденике
.
Даринка
,
идући
пољем
,
чудно
се
осећала
.
Први
пут
после
смрти
својих
родитеља
беше
тако
расположена
.
Посматрајући
зелену
непрегледну
равницу
и
излазак
сунца
,
срце
јој
се
у
грудима
поче
ширити
.
У
том
тренутку
чињаше
јој
се
,
да
јој
је
спао
са
срца
тешки
камен
,
који
га
је
одавна
немилосрдно
тиштао
.
Заборавила
је
све
јаде
своје
;
само
је
видила
природу
,
па
је
у
њој
уживала
.
Тако
раздраганој
паде
јој
у
очи
китњаст
џбун
дивних
пољских
ружа
.
Джбун
беше
подалеко
,
но
она
,
прикупивши
хаљину
,
детињском
радошћу
потрчи
њему
.
Кад
му
већ
стиже
,
виде
,
да
је
од
њега
дели
дубок
јендек
,
пун
воде
.
Она
скиде
свој
велики
сломљени
шешир
,
што
јој
је
у
трчању
спао
и
о
траци
на
врату
висио
,
па
га
стаде
намештати
.
Уз
то
,
гледећи
у
руже
,
рече
:
—
Баш
штета
!
—
Заиста
,
грдна
би
штета
била
,
да
се
тако
дивне
ножице
бадава
уросе
!
—
зачу
се
крупан
,
ал
пријатан
мушки
глас
.
Даринка
се
трже
и
спусти
хаљину
.
Кад
погледа
,
виде
млада
човека
у
ловачком
оделу
и
с
пушком
о
рамену
,
где
,
прескочивши
јендек
,
бере
руже
.
Даринка
се
обрте
и
хтеде
поћи
.
Но
он
,
опазивши
њену
намеру
,
замоли
је
:
—
Молим
вас
,
госпођице
,
останите
!
Руже
су
ваше
.
—
Онога
су
,
ко
их
је
узорао
—
рече
полазећи
и
збуњено
Даринка
.
По
опису
течином
познала
је
у
томе
човеку
младога
грофа
Станишића
,
на
чијем
је
добру
и
она
сад
становала
.
—
Једним
скоком
стиже
је
гроф
,
грацијозно
јој
пружи
руже
и
рече
:
—
Ваљда
ми
нећете
част
одрећи
...
.
И
ако
нису
баш
лепе
.
Грацијозно
држање
ружа
и
салонска
позитура
,
у
коју
се
сад
беше
гроф
ставио
,
чудно
се
разликовала
од
његовог
ловачког
простог
одела
.
С
тога
не
могаше
Даринка
а
да
се
не
насмеје
.
Прими
руже
па
рече
својим
природним
гласом
,
у
којем
је
звучно
смех
:
—
За
ваш
укус
нису
најлепше
,
те
би
их
можда
и
бацили
.
Зато
их
примам
.
Али
што
се
части
тиче
,
сумњам
да
је
за
велику
господа
част
,
кад
сирота
девојка
прими
од
њих
руже
,
које
би
они
бацили
,
а
њој
се
баш
са
њихове
простоте
и
допадају
.
Све
ово
изговорила
је
веселим
,
природним
,
али
и
ироничним
смешењем
.
Гроф
,
гледећи
тај
весели
осмеј
,
нађе
,
да
је
Даринка
врло
лепа
,
лепша
и
од
самих
ружа
,
шта
их
је
у
руци
држала
.
И
како
је
био
навикнут
да
мисли
,
е
је
лепо
цвеће
само
за
грешна
прса
и
руке
богаташке
,
мишљаше
тако
и
о
Даринци
.
Но
ту
се
јако
преварио
.
Даринка
,
метнувши
руже
за
свој
широки
шешир
,
лако
се
поклони
,
па
брзим
корацима
пође
у
село
.
—
Допустите
ми
,
госпођице
,
да
Вас
пратим
,
замоли
гроф
.
—
Хвала
!
Ја
сам
сирота
девојка
,
а
лакеји
—
како
ли
се
та
врста
људи
зове
—
само
су
за
велике
госпе
и
госпођице
.
Него
ако
вам
се
допада
и
баш
имате
посла
у
селу
,
можете
са
мном
у
друштву
.
Гроф
се
угризе
за
усну
,
но
не
рече
ништа
.
Даринка
оде
радосно
својим
путем
.
Била
је
сретна
,
што
је
грофа
тако
осрамотила
.
За
живота
својих
родитеља
можда
би
се
свог
садашњег
поступка
и
стидила
,
но
сада
није
о
томе
премишљала
.
Сада
је
и
она
била
сирота
и
сиромашна
те
се
у
њој
пробудио
онај
осећај
поноса
и
мржње
,
који
је
у
сиротиње
према
богатима
.
Некада
би
се
на
грофово
понашање
само
смејала
,
но
сада
је
била
и
огорчена
.
Он
је
био
гроф
.
А
то
име
довољно
је
било
,
да
о
њему
рђаво
мисли
и
да
га
мрзи
.
„
Безобразница
!
Ја
њен
лакеј
!
“
мишљаше
гроф
,
гледећи
за
њоме
.
—
Скупо
ћеш
ту
реч
платити
!
—
Али
ту
се
сети
да
јој
ни
имена
не
зна
,
па
како
да
јој
се
освети
?
Хтео
је
да
трчи
за
њом
,
па
да
јој
покаже
,
кога
је
увредила
.
Но
то
му
опет
грофовско
достојанство
не
допушташе
...
.
Кад
је
на
послетку
изгубио
из
вида
,
пође
и
он
на
свој
салаш
.
„
Проклета
девојчура
!
“
настави
.
„
Како
сам
јутрос
весело
пошао
!
Па
ако
сад
још
и
газдинство
у
добром
реду
не
нађем
...
Ту
поче
брже
корачати
,
но
и
опет
се
не
могаше
отрести
немилих
мисли
:
„
Само
да
ми
је
знати
,
чија
је
!
“
довијао
се
.
„
Глупа
није
а
и
лепа
је
...
То
као
да
је
ублажило
његову
сржбу
према
Даринци
.
Сад
је
поче
извињавати
.
„
То
сам
и
заслужио
!
“
карао
се
сад
.
„
Као
непознат
нисам
требао
трпати
којекакве
фразе
.
Тако
је
.
Она
има
право
.
Мој
говор
није
био
уместан
.
Но
зар
је
она
боља
од
бароница
и
грофица
?
!
“
...
Ту
поче
гроф
брже
корачати
.
Но
све
бадава
!
После
неколико
тренутака
беше
му
Даринка
и
опет
на
уму
:
„
Како
се
лепо
смеје
!
Па
какав
јој
је
стас
!
Па
рука
,
а
не
носи
пи
рукавице
!
Шта
је
грофица
X
.
према
њој
?
!
“
...
Таким
мислима
заузет
,
стиже
на
своје
добро
.
Мати
његова
,
стара
грофица
,
беше
већ
тамо
те
се
увелико
договарала
са
својим
настојником
.
Кад
је
пред
вече
стара
грофица
понудила
сина
,
да
се
с
њоме
на
кочијама
дома
врати
,
изјави
он
,
да
ће
остати
још
који
дан
на
салашу
.
Хтео
је
да
распита
за
Даринку
.
Кад
је
грофица
отишла
,
оде
и
он
у
своју
собу
,
у
собу
,
што
беше
одређена
за
„
госпоштину
“
,
кад
на
своје
добро
дође
.
Ушавши
у
собу
,
наслони
се
на
прозор
и
замишљено
стане
гледати
у
даљину
.
Мислио
је
,
како
би
дознао
,
ко
је
то
девојче
,
што
се
усуди
да
њега
исмеје
—
њега
,
за
чијим
погледом
жуђаше
многа
контеса
и
грофица
!
XВ
.
Мећу
тим
је
Даринка
дошла
из
села
.
На
лицу
њезину
не
беше
јутрошње
раздраганости
,
а
ни
пређашњег
тужног
изледа
.
Била
је
замишљена
,
али
ни
тужна
ни
весела
;
свака
цртица
лица
њезина
изражаваше
сад
тек
душевно
спокојство
и
тиху
ал
челичну
сталност
карактера
њезина
.
Туга
за
родитељи
,
брига
,
сиротиња
,
и
презирање
богатих
познаника
,
измучила
је
душу
и
срце
њезино
;
измучила
их
,
али
их
није
саломила
;
у
њеној
се
души
налазио
још
увек
по
који
кутић
,
у
којем
беху
смештене
и
успомене
,
успомене
на
некадашњег
„
брацу
“
њезиног
.
Она
је
јасно
видила
,
да
је
он
никад
није
волео
;
али
је
он
није
ни
уверавао
о
својој
љубави
и
за
то
га
она
није
са
свим
заборавила
.
Међу
молитвама
њезиним
за
све
несрећне
била
је
придодата
и
једна
за
срећне
;
међу
срећнима
био
је
и
њезин
„
браца
“
!
...
То
тешко
и
загонетно
стање
срца
њезина
трајало
је
све
до
данас
.
Јутрос
,
кад
се
са
грофом
растала
,
журним
корацима
отишла
је
у
село
.
На
почетку
улице
,
што
води
кући
неке
њезине
богате
ученице
,
искрсну
ова
пред
њу
.
—
Добро
,
што
сте
дошли
!
—
рече
дете
,
радосно
је
обргрливши
око
паса
.
—
Данас
не
ћемо
учити
.
Но
мама
вели
,
и
ви
морате
с
нама
у
виноград
;
имамо
гостију
,
па
ћемо
се
тамо
веселити
.
Девојке
су
још
јуче
отишле
,
да
беру
трешње
.
—
Ако
ми
обећаш
,
да
ћеш
надокнадити
оно
,
што
ћемо
данас
пропустити
,
ићи
ћу
рече
она
,
пољубивши
дете
.
—
Хоћу
!
хоћу
!
Само
хајдемо
брже
!
—
кликну
дете
,
скакућући
поред
ње
.
Кад
стигоше
кући
,
нађоше
домаћина
и
домаћицу
у
ходнику
.
Они
је
љубазно
предусретоше
и
одмах
умолише
,
да
иде
с
њима
у
виноград
.
Она
би
се
била
најрадије
дома
вратила
,
али
им
не
могаше
одрећи
.
Кад
су
у
собу
ушли
,
приказаше
јој
међу
осталим
гостима
и
младога
мерника
,
Ненада
Босанчића
са
женом
.
Даринка
задрхта
,
па
се
наслони
на
гласовир
;
мал
те
није
пала
.
Кад
је
пружила
своју
као
лед
хладну
руку
младој
госпи
Ненадовој
,
гледаше
јој
ова
,
испитујући
,
готово
безобразно
,
у
очи
,
па
насмешивши
се
рече
:
—
Мило
ми
је
.
Ненад
ми
је
о
вама
причао
.
Ово
је
изговорила
немачки
;
српски
још
није
умела
.
После
неколико
тренутака
погледа
Даринци
у
лице
,
па
с
осмехом
,
који
Српкиња
подражавати
не
уме
,
примети
:
—
Ви
сте
лепа
млада
девојка
,
а
ја
сам
мислила
...
—
Јесте
,
пресече
Даринка
,
ја
и
ваш
господин
муж
стари
смо
познаници
.
На
уснама
Немичиним
опет
се
указа
пређашњи
осмех
.
Даринци
се
стиште
срце
.
„
Казао
јој
,
да
сам
га
волела
“
,
мишљаше
,
па
за
тренутак
обори
очи
.
Но
одмах
их
за
тим
диже
па
поносито
погледа
у
туђинку
.
Гледала
је
погледом
,
којим
гледа
невин
оптуженик
своје
судије
...
.
Туђинка
збуњено
обори
очи
а
Даринка
,
оштро
и
поносито
мерећи
је
,
мишљаше
:
„
Знам
,
шта
мислиш
!
Али
то
је
ваша
туђиначка
особина
;
ви
се
свакоме
вешате
о
врат
,
с
љубављу
и
без
ње
...
Треба
да
знаш
,
да
сам
ја
Српкиња
.
А
права
се
Српкиња
тако
понаша
,
да
се
своје
љубави
не
мора
стидити
.
“
За
тим
,
уврђена
неправедном
сумњом
туђинке
,
умеша
се
у
разговор
с
другим
гостима
.
Ненад
је
крадимице
посматрао
Даринку
,
која
се
,
измучена
тугом
и
бригом
и
сиромаштвом
,
већ
мало
погубила
;
била
је
блеђа
и
слабија
.
Њему
је
познато
било
стање
,
у
којем
се
она
са
сестрама
налази
.
Али
он
је
сада
безбрижно
и
у
изобиљу
живео
па
заборавио
,
да
брига
и
сиромаштво
троше
човека
,
те
је
ту
промену
приписивао
њезиној
љубави
према
њему
.
„
А
можда
је
гризе
и
помисао
,
да
је
знадем
да
ме
љуби
“
,
мислио
је
за
тим
.
Био
је
,
као
и
већина
,
навикнут
да
мисли
,
е
се
женскиње
и
најчистијих
својих
осећаја
мора
стидити
,
дочим
се
мушки
и
грешном
љубављу
често
поносе
...
После
једног
сата
стигоше
и
виноград
;
хтели
су
тамо
да
доручкују
.
За
мало
па
се
отпоче
жив
разговор
.
Женскиње
су
говориле
о
кујни
,
дому
,
домазлуку
,
поврћу
,
воћу
и
моди
,
па
и
о
—
картању
.
Тада
то
беше
у
Српкиња
још
новина
...
Мушки
опет
претресаху
разна
питања
и
разне
људе
,
те
неки
политизираху
овако
,
неки
онако
;
али
се
на
послетку
опет
сложише
,
те
у
име
слоге
налише
поново
чаше
.
Чаша
их
је
увек
збратимила
...
Даринка
је
говорила
са
женскима
,
али
је
слушала
мушке
;
хтела
је
да
чује
Ненадово
мишљење
.
Кад
год
му
је
чула
глас
,
задрхтала
је
,
но
кад
му
је
разабрала
мисли
,
зачудила
се
.
Између
њезиног
и
његовог
мишљења
била
је
сада
грдна
провала
—
неједнакост
.
Ниједна
његова
реч
,
ниједна
његова
пресуда
није
се
слагала
с
њезини
назори
,
њезиним
судом
.
„
Боже
мој
,
како
се
човек
мења
!
“
уздахнула
је
.
„
Или
га
можда
нисам
ни
познавала
.
“
Ту
јој
паде
поглед
на
Ненадову
жену
.
„
Да
није
можда
она
узрок
тој
промени
?
Не
,
жена
увек
усваја
мужевље
назоре
а
муж
женине
никада
или
врло
ретко
.
“
Опет
јој
је
поглед
пао
на
Ненада
;
мерила
је
сваки
његов
покрет
.
Он
наједаред
диже
очи
и
погледи
им
се
сретоше
.
Застиђено
обори
она
очи
.
„
Погодио
сам
!
Стиди
се
,
“
мислио
је
он
.
„
Сирото
девојче
,
морам
је
умирити
!
“
Даном
приликом
отпоче
с
њоме
разговор
.
Хотимице
је
избегавао
све
,
што
би
је
на
прошлост
подсетило
и
растужило
.
Она
опет
,
увређена
сумњом
његове
жене
,
одговарала
му
је
хладно
и
укратко
и
на
оно
,
што
је
желио
знати
.
„
Један
доказ
више
,
да
јој
је
немило
,
што
јој
тајну
знадем
“
,
мишљаше
он
.
Кад
се
друштво
по
винограду
разишло
,
нађе
се
он
опет
уз
Даринку
.
Деца
потрчаше
за
лептиром
,
те
они
остадоше
сами
.
Идући
уз
њу
,
ухвати
је
нагло
за
руке
и
погледа
у
очи
.
Она
задрхта
и
обори
очи
.
—
Сестрице
!
рече
нежно
он
.
—
Мани
ме
!
Па
извивши
своје
руке
из
његових
,
наглим
корацима
оде
од
њега
.
Пошла
је
деци
.
Али
деца
вијаху
лептира
све
даље
,
а
она
се
онда
спусти
на
једну
клупу
.
Сиротица
!
Сетила
се
своје
прошлости
и
то
јој
је
натерало
сузе
на
очи
.
Да
их
Ненад
не
види
,
отишла
је
од
њега
.
Но
он
убрза
кораке
и
за
часак
се
створи
пред
њоме
.
—
Што
бегаш
од
мене
?
Та
мени
је
све
познато
!
...
Даринка
ћуташе
.
—
Сестрице
!
рече
он
гласом
,
који
је
до
срца
продирао
.
Она
му
хтеде
нешто
рећи
,
но
срце
јој
се
стегну
и
глас
је
издаде
.
Сиротица
!
Поглед
и
реч
„
сестрице
“
,
његовим
гласом
изречена
,
хтеде
да
оживи
последњу
клицу
љубави
,
што
се
већ
почела
сушити
.
На
срећу
седе
Ненад
уз
њу
,
па
узевши
њену
дрхтаву
руку
,
нежно
је
стиште
и
рече
:
—
Не
ћу
да
те
питам
за
узрок
твојих
суза
,
јер
знадем
...
Заћута
и
чисто
са
задовољством
стаде
гледати
њезине
сузе
.
—
Ја
сам
истина
твоју
љубав
увидео
,
но
ти
не
треба
с
тога
да
се
гризеш
или
стидиш
.
За
њу
,
буди
уверена
,
нико
други
неће
дознати
.
Она
се
трже
.
Суза
,
што
јој
беше
у
оку
,
није
канула
,
већ
се
тако
следила
.
Тим
сузно-леденим
погледом
гледала
га
је
за
тренутак
.
Он
порумени
,
а
она
поносито
,
ал
једва
чујно
рече
:
—
То
није
никакав
грех
.
Баш
да
се
и
дозна
.
Шта
ми
је
до
тога
!
—
Неће
се
,
неће
дознати
!
—
увераваше
он
.
—
За
то
не
ти
,
већ
ни
једна
не
треба
да
се
каје
,
што
је
мене
љубила
.
Разумеш
ли
,
сестрице
,
ни
једна
...
.
—
Ни
једна
!
понови
Даринка
његове
речи
некаквим
чудним
тоном
,
па
уморено
наслони
главу
на
наслон
од
клупе
.
Тако
наслоњена
стаде
гледати
озбиљно
,
испитујући
.
Он
је
међу
тим
и
даље
говорио
.
Шта
?
—
то
она
није
знала
;
у
њезиним
грудима
дешавао
се
за
то
време
преврат
,
а
очи
јој
беху
удубљене
у
посматрање
.
Није
могла
да
верује
,
да
је
то
њен
некадашњи
браца
.
—
Јесте
,
сестрице
—
рече
он
после
мале
почивке
.
—
Тако
је
то
!
За
то
не
треба
нимало
да
се
гризеш
и
своје
љубави
стидиш
.
—
Моја
љубав
била
је
невина
и
чиста
.
А
што
је
поникла
,
нисам
ја
крива
.
Томе
су
криве
биле
околности
моје
,
а
можда
...
можда
и
ти
сам
—
рече
поносито
.
—
Не
срди
се
!
изазвао
си
ме
.
Не
преговарам
ти
и
не
кривим
те
ни
у
чему
.
Ниси
ме
никад
ни
увераво
да
ме
волиш
;
али
метни
руку
на
срце
и
признај
,
да
си
могао
бити
искренији
...
Глас
јој
је
бивао
све
снажнији
,
тако
,
да
се
Ненад
почео
страшити
да
ће
ко
чути
.
Но
опет
је
ћутао
и
задивљено
гледао
девојче
,
које
увиђа
погрешке
оног
,
кога
љуби
...
Тако
је
он
мислио
,
а
она
тише
настави
:
—
Чега
бих
се
имала
стидити
?
Моја
је
љубав
била
чиста
.
Ти
то
најбоље
знадеш
.
Кад
си
увидио
,
да
те
волим
ваљда
су
увидио
и
како
...
Јесте
,
ја
сам
те
љубила
,
али
не
као
човека
,
већ
као
неко
више
биће
;
љубила
сам
те
као
скуп
свих
врлина
...
.
Но
јесам
ли
се
у
теби
преварила
,
пресуди
сам
.
Тешко
је
уздахнула
и
за
тим
још
поноситије
додала
:
—
Не
,
не
треба
да
се
бринеш
;
ње
се
ја
нисам
стидила
ни
онда
,
кад
је
постојала
.
Разумеш
ли
,
браца
?
Ни
кад
је
постојала
!
Устала
је
и
пошла
пред
децу
,
која
се
са
ухваћеним
лептиром
весело
враћаху
.
—
Чудна
природа
!
уздахну
Ненад
па
оде
својој
жени
.
Кад
се
пред
вече
Даринка
праштала
од
друштва
,
стисну
јој
и
Ненад
руку
и
тужно
и
дубоко
уздахну
.
Смешећи
се
погледала
га
је
она
,
и
не
вративши
ми
стисак
руке
.
У
његовом
срцу
поникла
је
тек
сад
клица
сажаљења
,
кад
се
у
њезином
сасушила
клица
—
љубави
.
Није
се
дакле
у
себи
преварила
,
кад
је
некада
рекла
,
да
сажалења
тражити
неће
.
Кад
се
Даринка
на
своме
путу
сама
видила
,
седе
на
траву
те
плакаше
дуго
,
дуго
.
Сад
није
плакла
,
као
некад
,
за
изгубљеном
љубављу
,
него
што
се
осећала
још
усамљенија
.
До
сада
је
држала
,
да
има
на
свету
бар
још
један
човек
,
који
је
разуме
и
који
је
као
она
.
А
сад
,
кад
је
остала
са
свим
усамљена
;
и
Ненад
није
више
мислио
као
она
.
„
За
мене
нема
више
ни
љубави
ни
пријатеља
!
“
уздахнула
је
и
опет
се
заплакала
.
Плакала
је
,
али
са
сваком
сузом
беше
јој
срцу
лакше
а
у
души
ведрије
.
Кад
се
упитала
и
пошла
,
мир
јој
се
сијао
на
лицу
—
била
је
од
своје
љубави
према
Ненаду
излечена
.
Љубав
је
као
ватра
.
Док
јој
дајеш
горива
,
она
пламти
,
престанеш
ли
давати
,
она
згара
оно
,
што
има
,
па
кад
и
тога
нестане
,
остаје
тек
пепео
,
који
ветар
временом
са
свим
разнесе
.
Љубавно
гориво
долази
од
особе
,
коју
љубимо
.
Код
неких
је
то
гориво
:
бело
лице
,
чарне
очи
,
бисер-зуби
и
остале
спољашне
особине
,
а
код
неких
су
то
душевне
врлине
.
Нестане
ли
тога
горива
у
љубљених
особа
,
то
нам
га
не
могу
ни
дати
те
наша
љубав
мора
да
престане
.
Па
ако
нам
је
љубав
чиста
,
истинска
,
а
карактер
постојан
,
она
згара
оно
,
што
је
примила
,
све
дотле
,
док
све
не
претвори
у
пепео
,
у
успомену
.
Није
ли
љубав
довољно
јака
,
онда
се
то
гориво
не
претвара
у
пепео
,
него
остаје
угљен
,
који
,
и
кад
се
исхлади
,
опет
може
,
да
плане
,
само
не
ватром
љубави
,
већ
ватром
злобе
и
мржње
.
Гориво
за
Даринчину
љубав
беху
душевне
врлине
.
Ненад
је
тога
до
сад
довољно
имао
,
но
данас
не
нађе
њена
љубав
ни
мрве
потребна
горива
,
а
како
јој
је
љубав
била
чиста
,
то
остаде
тек
успомена
,
тек
пепео
.
Ненадове
речи
:
„
не
ти
,
већ
ни
једна
“
са
свим
су
то
гориво
уништиле
и
њену
љубав
угасиле
.
„
То
ли
је
она
племенитост
!
мишљаше
она
.
„
Хоће
да
ми
даде
познати
,
да
су
га
и
друге
волеле
.
Па
баш
да
је
и
тако
;
зар
морам
и
ја
знати
?
Зар
то
није
крајња
сујета
?
Јесте
,
лептир
је
он
као
и
други
!
“
...
Сад
је
мирно
оцењивала
све
његове
поступке
,
све
његове
данашње
речи
,
те
нађе
,
да
он
и
не
заслужује
,
да
га
она
љуби
...
„
Немам
више
браце
!
“
уздахнула
је
.
„
Ово
је
човек
,
кога
не
познајем
.
“
Па
се
мирним
срцем
и
брзим
корацима
упути
кући
.
XВИ
.
Кад
је
Даринка
дома
приспела
,
беше
већ
сумрак
.
Тетка
не
беше
у
соби
те
Даринка
оде
у
кујну
.
—
Добро
,
кад
си
дошла
.
Ту
је
господин
,
па
ми
мораш
помоћи
око
вечере
—
рече
јој
тетка
још
с
врата
.
—
Какав
господин
?
—
Па
наш
господин
,
млади
гроф
.
—
А
,
тако
!
рече
Даринка
,
припасујући
кујнску
кецељу
—
господин
лакеј
...
Несташан
осмех
прелети
јој
преко
лица
;
сетила
се
грофове
грацијозне
позитуре
.
—
Зар
ти
не
знаш
,
шта
та
реч
значи
?
—
чудила
се
простодушна
старица
.
—
Знам
,
тетка
!
Али
тај
ми
господин
јутрос
даде
пољских
ружа
.
Па
се
„
њихова
милост
“
још
хтеде
понизити
,
да
ме
у
село
отпрати
.
Тетка
пљесну
рукама
:
—
Иди
не
говори
!
Он
теби
дао
ружа
?
—
Још
како
дивних
,
ал
хајдмо
на
посао
!
—
рече
Даринка
.
Шта
ћемо
за
вечеру
?
Печење
чујем
да
већ
цврчи
.
—
Не
,
душо
!
Иди
ти
у
собу
па
се
лепо
обуци
и
дотерај
.
Ја
ћу
већ
наћи
,
ко
ће
ми
помоћи
.
—
На
што
то
?
чудила
се
Даринка
.
Мало
пре
се
радовасте
,
што
сам
дошла
.
Само
се
ти
лепо
намести
и
буди
паметна
;
није
то
првина
,
да
богаташ
узме
сироту
девојку
.
—
Ха
!
ха
!
смејала
се
Даринка
па
у
шали
рече
:
—
Баш
да
ме
заволи
,
шта
би
вам
то
користило
?
Зар
ви
мислите
да
би
„
милостива
грофица
“
познавала
сироту
тетку
?
—
Ју
,
тужној
мени
,
може
то
и
бити
!
рече
старка
са
сузним
очима
,
више
од
црна
лука
,
него
од
жалости
.
Даринка
у
смех
,
па
загрли
тетку
и
рече
:
—
Може
,
тетице
,
све
то
бити
,
него
дајте
да
вам
помогнем
.
Кад
будем
грофица
не
ћу
хтети
;
не
ће
се
пристојати
.
Али
тетка
за
главу
не
хтеде
допустити
да
јој
помаже
у
кујни
,
него
је
отправи
у
собу
,
да
сто
намешта
.
—
Е
,
тетка
,
и
то
није
за
грофице
...
—
Знам
,
рано
,
знам
.
Ал
слушкиња
мора
да
помаже
овде
мени
,
а
рада
сам
да
је
све
у
реду
—
рече
старка
,
преврћући
печење
.
—
Добро
вече
,
госпођо
!
—
зачу
се
сад
мушки
глас
.
—
Милостиви
господин
!
—
прошапута
тетка
,
а
Даринка
погледа
на
врата
.
Извините
,
госпођо
,
што
вас
узнемирујем
!
—
рече
гроф
,
дубоко
се
поклонивши
.
Дуго
ми
је
време
,
те
дођох
раније
.
Даринка
се
осмехну
—
онај
дубоки
поклон
тицао
се
ње
а
не
тетке
.
—
Милостиви
господин
нам
је
увек
добро
дошао
.
Изволите
унутра
!
—
рече
тетка
гласом
,
којим
служитељи
говоре
са
својом
госпоштином
.
„
Ваша
милост
!
“
понављаше
угушеним
смехом
у
себи
Даринка
—
а
видела
је
на
лицу
„
њихове
милости
“
необично
изненађење
.
Тетка
широм
отвори
собња
врата
,
да
би
„
њихова
милост
“
узурније
могла
ући
.
За
тим
рече
Даринци
:
—
Гледај
,
рано
,
запали
обе
лампе
.
—
Немојте
мене
ради
трудити
госпођицу
кћер
;
још
је
видно
—
рече
гроф
,
ком
се
тек
сад
језик
одрешио
.
—
Пали
само
,
рано
моја
!
рече
тетка
.
Па
,
обрнувши
се
„
њиховој
милости
“
,
примети
:
—
Даринка
није
моја
кћи
.
—
Онда
вам
је
поштована
госпођица
рођака
?
„
Хо
,
хо
!
сад
сам
„
поштована
“
,
насмеја
се
она
у
себи
,
метнувши
лампу
на
сто
.
Па
пре
но
што
је
тетка
„
њиховој
милости
“
одговорити
могла
,
рече
:
—
Ја
,
тетка
,
идем
у
кујну
а
ви
разговарајте
милостивог
господина
.
Чули
сте
,
да
му
је
дуго
време
.
Реч
милостивог
тако
је
нагласила
,
да
је
гроф
сав
кипио
од
љутине
.
На
срећу
беше
упаљена
лампа
,
те
виде
Даринчин
вити
стас
и
малену
руку
,
те
гледећи
за
њом
само
уздахну
:
„
Дивно
девојче
!
Такав
стас
нема
ни
кнегиња
X
“
.
Добра
старка
забављаше
„
њихову
милост
“
,
како
је
најбоље
умела
.
Но
њему
као
да
и
опет
беше
дуго
време
;
непрестано
је
гледао
у
врата
,
што
воде
у
кујну
.
Напослетку
стаде
се
тужити
на
данашњу
несносну
запару
.
Добра
старка
устаде
и
отвори
прозор
.
Гроф
на
то
примети
,
да
би
боље
било
,
да
је
отворила
врата
...
—
Из
кујне
долази
мирис
од
јела
.
Но
опет
му
учини
по
вољи
.
—
Тетка
,
шта
то
радите
?
рече
Даринка
,
да
је
гроф
могао
чути
—
овај
мирис
шкоди
великој
господи
...
—
Милостиви
господин
ми
је
рекао
,
да
би
боље
било
,
да
отворим
врата
.
—
А
,
тако
!
А
ја
сам
мислила
,
да
господа
имају
нежније
живце
од
нас
куварица
...
—
Лакше
!
Чуће
!
—
шапне
јој
тетка
.
Гроф
се
беше
задубио
у
посматрање
неке
слике
,
но
и
опет
се
угризе
за
усну
,
мислећи
:
„
Баш
сам
бенак
!
Сад
је
приметила
шта
сам
хтео
“
.
Дође
и
теча
.
Мало
после
рече
Даринка
,
да
је
вечера
на
столу
.
За
вечером
разговараше
се
гроф
са
својим
настојником
.
Кад
му
настојник
примети
,
да
ће
ове
године
шеница
касно
бити
свежена
из
узрока
,
што
су
сељани
,
које
је
он
са
госпођом
грофицом
погодио
на
ту
цељ
,
веома
сиромашни
те
немају
довољно
коња
и
волова
—
лупи
он
песницом
о
сто
и
викну
:
—
Нисте
требали
погађати
те
псе
.
Даринка
се
трже
и
испусти
кашику
,
која
звечећи
паде
на
тањир
.
—
Опростите
,
госпођице
,
разжљутили
ме
ти
пси
,
—
извињаваше
се
гроф
.
Она
га
само
погледа
.
—
Госпођица
не
појми
моју
љутњу
;
она
је
женскиња
.
Ми
мушки
тек
знамо
,
какав
је
то
јед
,
кад
млађи
не
врше
своју
дужност
.
Женскиње
су
у
томе
сретније
—
рече
гроф
.
—
Варате
се
,
господине
грофе
!
рече
одважно
она
.
Не
стоји
,
да
би
вас
сви
мушки
појмили
,
а
не
допуштам
ни
да
су
женскиње
у
томе
сретније
.
Теча
је
оштро
погледа
а
гроф
запита
брзоплетно
:
—
Волео
бих
чути
и
узрок
?
—
Узрок
је
прост
.
Нису
сви
мушки
грофови
и
барони
.
А
ни
женскиње
нису
све
богате
и
по
томе
безбрижне
.
Све
то
изговорила
је
природним
смешењем
,
што
је
врло
доликовало
њеном
лицу
,
које
је
још
од
кујнске
ватре
било
зажарено
.
„
Да
дивних
зуба
и
румених
усана
!
“
помисли
гроф
,
па
место
обране
поче
неки
весели
разговор
;
допали
му
се
зуби
,
па
је
хтео
што
дуже
да
их
гледа
...
—-
Гле
,
заборавио
сам
милостивом
господину
казати
,
да
овде
на
салашу
влада
нека
болест
,
па
сироти
људи
пропадају
без
лекарске
помоћи
—
рече
после
тога
надзорник
.
—
Зар
да
им
плаћам
и
доктора
?
!
За
те
гадове
и
јесте
доктор
.
Нека
не
ждеру
толико
,
па
се
неће
поболети
!
—
Не
долази
свака
болест
од
ждерања
,
—
умеша
се
Даринка
а
са
лица
јој
нестаде
осмеха
.
—
Како
човек
мора
често
и
пред
женскињом
да
је
груб
!
извињаваше
се
гроф
.
—
Али
ме
ти
обешењаци
баш
раздражили
.
Хтели
би
лекара
!
Баш
као
да
сам
ја
Ротшилд
а
не
Станишић
!
—
Наравно
да
то
дражи
—
примети
тетка
,
тек
да
се
не
ћути
.
—
Хвала
вам
,
госпођо
!
А
надам
се
,
да
ће
ме
и
госпођица
извинити
.
—
Ја
да
извиним
?
—
насмеја
се
Даринка
.
Далеко
сам
од
тога
,
да
ту
увреду
узмем
на
себе
!
Сирота
сам
до
душе
и
ја
,
али
на
срећу
нисам
ваш
поданик
...
—
Госпођице
!
—
викну
чисто
уплашено
гроф
.
—
Нисте
ме
разумели
.
—
Варате
се
,
господине
грофе
!
Добро
сам
вас
ја
разумела
.
Знам
ја
,
да
је
у
племићким
очима
сиромах
раденик
гори
од
животиње
и
,
као
што
изволисте
рећи
—
гад
.
—
Госпођице
и
опет
вам
велим
:
нисте
ме
разумели
!
—
Госпођица
вас
можда
не
би
разумела
,
високородни
господине
грофе
—
рече
она
с
тужном
иронијом
.
—
Али
ја
,
сирота
раденица
,
добро
сам
схватила
смисао
ваших
речи
;
јер
у
сирота
раденика
нема
богатства
,
али
има
увиђавности
;
нема
гордости
,
али
има
поноса
;
нема
титула
,
али
има
достојанственијег
назива
,
назива
—
прави
човек
.
—
Ха
!
Дакле
господа
нису
људи
?
—
викну
гроф
,
дошавши
у
ватру
.
Даринка
диже
свој
поглед
,
па
мирно
и
отворено
гледећи
грофу
у
очи
,
рече
:
—
Ваше
грофовско
високородије
изволело
је
мало
пре
поштене
људе
и
своје
служитеље
назвати
гадовима
,
а
ја
,
сирота
девојка
далеко
сам
од
тога
,
да
људима
човечанско
право
одричем
.
Ја
само
велим
:
раденик
има
назив
прави
човек
,
као
и
господа
своје
титуле
.
Уз
то
сам
још
,
господине
грофе
,
додала
,
да
је
по
моме
схваћању
тај
назив
достојанственији
.
—
Ви
,
госпођице
,
мислите
—
рече
гроф
,
умеривши
глас
,
да
и
сиромах
има
поноса
,
племенитости
и
поштења
?
Ту
се
јако
варате
.
Он
је
човек
.
То
признајем
.
Али
никад
човек
од
речи
и
карактера
.
За
комад
бољег
хлеба
постаће
исто
тако
непоштен
,
као
што
је
пре
поштен
био
.
И
најпоштенији
није
сталан
у
поштењу
.
Њега
не
руководи
поштење
и
убеђење
,
већ
корист
.
—
Боље
реците
:
глад
и
нужда
—
уздахну
она
.
—
Па
ни
ту
не
би
имали
право
;
такви
су
људи
код
сиротиње
изузетак
.
—
Нема
изузетка
!
—
викну
гроф
.
—
Сиротиња
је
сва
таква
.
Новац
је
за
њих
неодољива
привлачна
снага
,
као
и
у
опште
за
све
људе
.
Тек
њиме
постаје
човек
поштен
,
уважен
,
сретан
и
љубљен
.
—
Љубљен
?
!
прошапута
Даринка
,
па
се
загледа
у
прозор
.
Не
,
љубав
се
никада
купити
не
може
!
—
дода
за
тим
тихо
,
више
за
себе
него
за
остале
.
Гроф
се
трже
и
ућута
.
„
Како
оно
рече
?
Љубав
се
купити
не
може
!
“
—
смејао
се
гроф
,
кад
је
у
своју
собу
ушао
.
„
Ха
,
ха
,
ха
,
тичице
моја
!
све
је
,
све
за
новац
!
Покушаћу
ја
то
и
с
тобом
...
Сео
је
и
дао
се
у
мисли
.
„
Али
,
као
да
није
баш
обичнога
кова
“
мислио
је
.
„
Тешко
ће
ићи
.
Образована
је
и
врашки
поносита
!
Па
онда
,
што
се
онако
замислила
,
кад
рече
,
да
се
љубав
купити
не
може
?
Можда
већ
љуби
?
Можда
...
“
Уздах
му
је
прекинуо
мисли
,
те
устаде
и
нагло
стане
ходити
по
соби
.
„
Ех
,
којешта
!
“
застаде
у
један
мах
;
„
зар
ја
нисам
гроф
,
леп
млад
и
богат
?
!
Већ
то
је
доста
за
њу
сироту
раденицу
.
Увенуће
и
тај
цвет
на
мојим
грудима
...
Познајем
ја
понос
сиромашних
девојака
;
за
свилу
и
кадифу
жртвоваће
све
!
“
Па
умирен
,
као
да
му
је
Даринка
већ
у
џепу
,
леже
и
заспа
.
—
Ово
ћу
лето
провести
на
пољу
код
вас
—
рече
сутра
дан
гроф
своме
надзорнику
.
—
Наредио
сам
,
да
ми
се
из
вароши
донесе
намештај
још
за
две
собе
.
А
ви
замолите
вашу
госпођу
у
моје
име
,
да
води
надзор
над
млађима
,
који
ће
ради
тога
и
мени
на
послугу
доћи
.
Старац
се
поклони
и
оде
.
Сирота
Даринка
није
ни
слутила
,
каква
јој
опасност
прети
,
па
је
баш
у
тај
мах
мирно
корачала
путем
у
село
.
XВИИ
.
Гроф
је
сада
живео
са
својим
надзорником
под
једним
кровом
;
учтиво
се
понашао
и
ретко
им
је
долазио
.
Али
се
за
то
увек
„
случајно
“
срео
са
Даринком
,
кад
је
она
ишла
у
село
или
кад
се
враћала
из
њега
.
Сад
као
господар
свога
добра
није
молио
за
допуштење
,
него
се
и
без
дозволе
њојзи
придружио
и
до
куће
је
допратио
.
Та
они
становаху
под
једним
кровом
,
па
ко
би
му
то
могао
замерити
?
!
Даринка
је
избегавала
разговор
и
укратко
је
одговарала
на
његова
питања
или
примедбе
.
Али
кад
се
десило
,
да
је
морала
говорити
,
исказивала
је
своје
мисли
слободно
и
отворено
.
„
Нека
не
мисли
,
да
се
сироти
људи
боје
богаташа
и
племића
“
,
мислила
је
при
томе
.
Дешавало
се
,
да
је
долазила
у
ватру
,
бранећи
све
,
што
је
слабије
и
извињујући
слабе
стране
сељака
и
сиротиње
.
И
тада
је
изгледала
врло
дивно
.
Тада
јој
се
враћала
лицу
и
очима
ватра
младости
бујне
,
која
се
у
борби
живота
прерано
почела
губити
.
Истина
речи
њезиних
а
још
више
одушевљење
и
ватра
у
очима
јој
и
румен
на
свежем
лицу
,
редовно
беху
победиоци
грофови
.
—
Изгубио
сам
мегдан
!
Анђео
увек
побеђује
—
рече
једном
приликом
,
ватрено
је
гледећи
.
Она
га
оштро
погледа
дугим
хладним
погледом
.
—
Што
ме
тако
гледате
?
настави
он
узрујано
.
Јесте
,
ви
сте
госпођице
анђео
хранитељ
свега
што
је
немоћно
и
слабо
.
Па
вас
преклињем
,
будите
и
мој
!
—
Не
ругајте
се
,
грофе
!
—
Имена
ми
,
не
ругам
се
,
већ
вас
и
опет
преклињем
и
молим
:
будите
и
мој
хранитељ
!
—
Ваше
име
и
богатство
за
вас
су
бољи
хранитељи
;
—
рече
она
,
па
се
уз
пут
приже
и
узабра
леп
пољски
цвет
.
—
Леп
цвет
,
примети
он
.
—
Обичан
.
Па
га
придену
себи
на
груди
.
—
Ви
се
,
госпођице
,
канда
срдите
?
—
Немам
узрока
.
—
Ако
хоћете
да
вам
верујем
,
дајте
ми
тај
цвет
!
—
До
воље
вам
стоји
веровати
или
не
.
—
Анђелу
дај
ми
души
мира
,
дај
ми
тај
цвет
!
кликну
гроф
у
заносу
,
па
се
склопљеним
рукама
спусти
на
колена
.
Даринка
упрепашћено
уступи
један
корак
,
па
узрујано
викне
:
—
Грофе
,
маните
се
комедије
;
то
је
гадно
и
вашег
имена
недостојно
!
Шта
ће
ваша
чељад
о
мени
да
мисли
,
ако
вас
тако
опази
?
Или
ако
вам
је
мало
стало
до
гласа
сироте
девојке
,
чувајте
бар
свој
понос
!
—
Шта
је
стало
до
мене
и
поноса
мога
?
рече
он
загушеним
гласом
.
—
Да
.
Тако
је
!
—
настави
Даринка
.
—
Ко
вас
овде
може
видети
?
Сироти
људи
.
Е
,
па
шта
вас
је
брига
!
Да
је
овде
каква
висока
дама
,
грофица
,
бароница
или
тако
што
не
би
сте
клекли
преда
ме
.
Тада
би
било
„
испод
грофовског
достојанства
“
и
погледати
овакву
„
простакињу
“
и
сироту
девојку
.
—
Ви
сте
без
срца
,
промуца
он
,
па
посрамљено
устаде
.
—
Можда
,
но
биће
да
се
варате
,
сметала
се
она
.
Ето
ми
је
жао
и
ваших
лепих
чакшира
.
Све
сте
их
озеленили
.
А
знам
да
су
биле
скупе
;
два
месеца
учитељске
плате
.
Је
л
те
,
да
је
тако
?
Фине
су
,
све
се
сијају
.
Ал
’
ко
вам
је
крив
;
нисте
требали
без
нужде
клечати
.
Или
кад
вам
се
већ
прохтело
да
се
угледате
на
јунаке
у
роману
,
требали
сте
имати
на
уму
,
да
ово
није
позорница
,
већ
пољана
са
бујном
травом
,
па
сте
требали
под
колена
прострти
мараму
...
Њему
јурну
крв
у
лице
.
Изгледало
је
,
као
да
ће
јој
нешто
опоро
рећи
,
али
кад
је
погледа
,
па
виде
,
да
се
она
са
свим
безазлено
смеје
,
засмеја
се
и
он
.
—
Не
могу
на
вас
да
се
срдим
,
рече
једнако
смејући
се
.
—
И
не
смете
;
ја
говорим
тек
истину
!
—
Не
с
тога
,
упаде
јој
он
у
реч
,
већ
што
је
у
вама
.
—
Заћутао
је
.
—
Бог
и
ђаво
!
смејала
се
она
.
Јел
те
,
да
сте
то
хтели
рећи
?
То
је
обично
мушки
израз
,
кад
нам
се
диве
и
кад
не
.
Врло
виспрено
од
њих
;
којој
се
не
допада
Бог
,
допашће
се
његов
противник
;
успех
је
тим
начином
свакако
сигуран
;
само
знајте
,
господине
грофе
,
да
ласкање
никоме
не
доликује
,
а
најмање
богатом
племићу
.
Оставите
ме
с
миром
.
Ја
сам
сирота
девојка
.
А
кад
вам
се
баш
допало
да
окушате
,
имате
ли
и
те
способности
,
оставите
то
за
даме
и
салоне
.
Тамо
је
тако
што
мање
ружно
;
природније
је
.
Овде
тиме
само
кварите
неокужени
сеоски
ваздух
...
—
Ви
ми
,
дакле
,
не
верујете
?
Реците
ми
,
како
да
вас
уверим
?
—
Никако
.
На
што
трошите
речи
у
ветар
?
Боље
ми
кажите
,
колико
је
сати
?
Нисам
погледала
на
сат
,
кад
сам
се
од
куће
кренула
.
—
Баш
сте
без
срца
,
рече
он
вадећи
свој
сахат
.
—
За
вас
то
не
би
требало
да
је
новина
,
смешила
се
она
.
—
За
што
баш
за
мене
!
—
За
што
?
За
то
што
сам
ја
сирота
девојка
.
А
као
што
знате
,
сиротиња
,
по
вашем
мишљењу
,
нема
поштења
,
нема
поноса
ни
осећаја
;
па
је
природно
,
да
нема
ни
срца
.
—
О
госпођице
,
кад
ће
мо
се
ми
разумети
?
—
Да
човек
човека
разуме
,
природно
је
.
Али
да
сирота
девојка
разуме
благородна
господина
,
који
је
уз
то
тврдо
уверен
,
да
у
његовим
жилама
тече
друкчија
крв
,
то
је
неприродно
.
И
за
то
вам
грофе
,
велим
:
Никада
!
Гроф
беше
оставио
сахат
,
па
покривши
лице
рукама
,
тако
слушаше
.
Кад
је
довршила
,
дубоко
се
поклонио
и
журним
је
корацима
пошао
другим
путем
у
село
.
Шта
ли
се
у
том
тренутку
збивало
у
души
његовој
?
Ко
ће
то
да
зна
!
Каже
се
,
да
је
женско
срце
непојмљиво
,
а
ја
бих
рекла
,
да
то
важи
за
срце
у
опште
.
Даринка
је
проникла
грофово
срце
.
Видела
је
,
да
је
он
не
љуби
,
него
да
је
то
све
мушки
маневар
,
којим
се
лакомислене
девојке
,
а
често
баш
и
добра
осетљива
срца
на
лепак
наводе
.
Поглед
по
свету
и
туђе
искуство
показало
јој
то
.
Далеко
је
од
ње
било
,
да
му
поверује
.
За
то
је
била
са
свим
равнодушна
према
иначе
лепој
,
симпатичној
појави
његовој
и
образованом
богатом
човеку
.
Уз
то
је
још
видела
,
да
га
баш
њезино
постојанство
,
понос
и
хладно
понашање
све
више
дражи
,
те
бојећи
се
,
да
временом
из
тога
и
љубав
не
проклија
у
срцу
човека
,
кога
не
љуби
и
који
јој
није
прилика
,
избегавала
га
је
још
више
.
Та
спекулација
беше
рђава
.
Грофу
је
она
заиста
била
симпатична
,
па
кад
виде
,
да
га
хотимице
избегава
,
поче
жудити
за
њом
.
„
Она
је
заиста
ретка
женска
појава
!
Толико
разборитости
,
поноса
и
лепоте
заједно
спојено
,
тешко
је
наћи
“
,
мислио
је
гроф
;
„
па
ако
и
није
племићке
крви
и
за
грофицу
рођена
,
љубавца
бар
сме
бити
“
.
Од
то
доба
пратио
је
сваки
њезин
корак
Арговим
очима
.
Она
је
то
осећала
па
је
удешавала
свој
ход
у
село
тако
,
како
се
с
грофом
насамо
није
могла
састати
.
Но
после
неког
времена
увреба
он
прилику
,
те
је
на
путу
нађе
саму
.
—
Госпођице
,
рече
дрхтавим
гласом
,
одавна
тражим
прилику
,
да
вам
кажем
што
ми
срце
тишти
и
—
—
Шта
се
може
тицати
патња
срца
моје
особе
,
која
,
као
што
рекосте
,
нема
срца
—
прекиде
га
у
речи
она
,
гласом
,
који
је
требало
да
изрази
ледени
понос
,
али
је
упливом
његова
ватреног
погледа
и
болног
му
лица
,
изразио
сажаљење
.
—
Јесте
,
госпођице
,
настави
он
,
не
пазећи
на
њене
речи
;
ја
патим
неизмерно
.
А
од
те
патње
можете
ме
избавити
тек
ви
.
—
Ја
вас
,
господине
грофе
,
не
разумем
.
—
Разумете
ме
!
викне
гроф
,
ухвативши
је
за
обе
руке
.
Ја
вас
љубим
,
неизмерно
љубим
!
—
Али
ја
вас
не
љубим
!
викну
она
и
уступи
корак
натраг
.
Гроф
је
зачуђено
погледа
,
па
онда
срдито
викну
:
—
Не
,
девојко
;
то
није
истина
.
Та
знаш
ли
ти
,
ко
сам
ја
?
!
—
Знам
врло
добро
—
богат
човек
и
племић
,
рече
она
,
оштро
га
мерећи
.
—
О
,
давно
ја
знадем
,
да
је
у
вашим
очима
неопростив
грех
носити
име
племића
,
рече
тужно
гроф
;
али
ја
се
свога
племена
не
стидим
;
сви
у
њему
беху
поштени
људи
.
—
Није
тако
господине
грофе
,
ви
ме
нисте
разумели
.
Није
код
мене
грех
име
племић
;
нисте
ви
криви
што
вам
је
случај
тај
придев
поклонио
,
него
је
код
мене
грех
не
знати
,
да
се
ваљано
женскиње
новцем
купити
не
да
,
и
да
је
богатством
и
својом
титулом
најмање
може
задобити
човек
,
који
је
искрено
не
љуби
.
То
је
рекла
мирно
и
достојанствено
,
па
поносито
пође
од
њега
.
—
Анђелу
!
тако
ме
оставити
не
смеш
!
викне
страсно
гроф
.
Дај
ми
бар
разјашњења
,
реци
ми
:
од
куда
изводиш
,
да
те
не
љубим
искрено
?
Даринка
застаде
.
—
Хоћете
разјашњења
?
Добро
,
чујте
и
то
:
Ви
сте
господине
грофе
,
племић
,
а
ја
тек
обична
сирота
девојка
.
Па
кад
би
ви
мене
заиста
љубили
,
кад
би
вам
намера
била
озбиљна
и
поштена
,
ви
ми
не
би
овде
,
у
самоћи
,
досађивали
својим
љубавним
изјавама
,
него
би
отворено
,
пред
светом
,
пред
мојим
течом
и
тетком
рекли
:
„
Ја
вас
,
госпођице
,
љубим
,
па
ако
и
ви
љубави
према
мени
осећате
,
примите
моје
име
заједно
са
руком
и
срцем
,
које
је
сад
и
увек
само
ваше
“
.
То
је
видете
,
господине
грофе
,
у
овом
случају
примерено
и
поштено
.
Ви
то
нисте
рекли
,
и
за
то
вам
не
верујем
.
Све
то
изговорила
је
у
љутини
и
брзоплетно
,
(
па
се
лако
поклони
и
брзо
оде
.
Лукава
женскиња
!
“
мишљаше
гроф
,
„
није
задовољна
мојом
љубављу
,
хоће
и
моје
име
.
Наравно
,
лепо
је
бити
грофица
.
“
Тако
је
мислио
,
али
кад
се
Даринка
више
дана
не
даде
видети
и
кад
чу
,
да
је
намерна
од
свога
тече
отићи
,
претвори
се
симпатија
у
страст
.
„
Одлази
.
Презире
ме
;
не
,
то
не
сме
бити
!
Зар
сам
то
заслужио
?
Баш
да
се
уда
,
зар
би
боље
живела
,
него
код
мене
?
Каприц
девојачки
,
ал
скупо
ће
га
платити
!
“
Ту
поче
хиљаду
планова
ковати
,
како
да
се
освети
Даринци
.
„
Тако
,
то
је
добро
.
“
смислио
је
на
послетку
.
„
Понудићу
јој
своју
руку
,
па
кад
пристане
,
кад
цео
свет
дозна
да
је
моја
,
онда
ћу
је
оставити
.
Јесте
,
то
је
праведна
освета
.
Кад
не
ће
да
цвета
на
мојим
грудима
,
нека
увене
усамљена
у
срамоти
.
Тада
ће
видети
ко
сам
ја
;
моја
ће
бити
по
што
,
по
то
!
“
После
дугог
чекања
,
виде
је
једног
дана
у
врту
.
На
ватрених
крилих
освете
дошао
је
до
ње
.
Даринка
је
радила
на
клупи
под
једним
великим
орахом
.
До
ње
је
седела
мала
Иванка
и
плела
венац
од
свежег
цвећа
.
На
Даринчином
лицу
беше
разливена
тиха
туга
и
замишљен
израз
.
Размишљала
је
о
непријатном
положају
своме
;
тешко
јој
беше
отићи
од
тетке
и
тече
свога
,
а
то
је
сад
изискивала
од
ње
дужност
према
њима
.
Иначе
,
ако
се
грофу
прохте
да
и
даље
тера
комедију
,
тера
свој
ћеф
,
она
ће
постати
груба
,
а
писаће
и
старој
грофици
,
да
је
узме
у
заштиту
.
То
ће
наравно
грофа
огорчити
и
против
оних
двоје
старих
.
За
то
је
држала
,
да
је
паметније
да
од
њих
оде
.
Гроф
лагано
уђе
у
врт
,
па
се
склони
за
оближње
дрво
.
Иза
тог
дрвета
гледао
је
замишљено
Даринку
.
—
Венац
је
готов
!
кликне
дете
,
па
га
радосно
метне
Даринци
на
главу
,
пре
но
што
је
ова
могла
то
спречити
.
Даринка
га
хтеде
скинути
.
Немој
,
тета
!
молило
је
дете
,
немој
да
га
скинеш
!
—
Хајде
нећу
!
рече
она
па
се
приже
и
пољуби
дете
.
Дете
се
измаче
,
па
је
са
стране
стане
гледати
.
Даринка
се
осмехну
.
—
Ух
,
како
су
лепа
!
Јел
’
да
ћеш
га
увек
носити
?
тапшало
је
дете
ручицама
.
Гроф
уздахну
.
Заборавио
беше
на
освету
па
се
задубио
у
посматрање
.
Даринка
му
изгледаше
под
тим
венцем
дивна
и
много
лепша
но
иначе
.
Зраци
сунчани
падали
су
кроз
лиснато
зеленило
Даринци
на
главу
,
те
јој
се
бледомрка
коса
сијала
као
злато
,
а
свеже
боје
цветног
венца
даваху
јој
лицу
необичну
свежину
,
а
ведрим
очима
нежност
,
која
је
кадра
била
очарати
.
—
Носићу
га
,
али
код
куће
;
а
сад
га
скини
!
рече
Даринка
детету
,
пригнувши
главу
.
—
Држи
га
још
!
молило
је
опет
дете
те
Даринка
ћутећи
настави
свој
рад
.
„
Ала
је
дивна
!
уздахну
опет
гроф
.
“
Она
ће
и
опет
победити
;
тако
нисам
љубио
још
ни
једну
женскињу
“
.
Већ
хтеде
да
се
врати
и
да
своју
осветничку
намеру
напусти
.
Али
његова
увређена
аристократска
крв
не
даде
му
мира
.
„
Покушај
“
,
шапутала
му
је
она
.
„
Она
је
сирота
девојка
;
не
може
те
одбити
а
ти
је
љубиш
,
па
шта
би
јој
фалило
?
!
“
Нагло
је
изашао
пред
њу
.
Даринку
обли
румен
,
па
застиђено
здера
венац
са
своје
главе
.
—
Госпођице
,
надам
се
,
да
ме
бар
сад
одбити
нећете
.
Нудим
вам
не
тек
своје
срце
већ
и
руку
,
име
и
цео
живот
свој
.
Клекао
је
пред
њу
,
те
је
гледаше
молећивим
искреним
погледом
.
Даринка
задрхта
,
те
за
часак
ћуташе
збуњено
.
Речи
,
што
их
је
гроф
изговорио
,
биле
су
по
рачуну
од
пре
смишљене
но
поглед
је
долазио
од
срца
;
он
је
био
искрен
.
То
је
Даринку
збунило
.
Зато
је
за
часак
ћутала
.
—
Примате
ли
моју
понуду
?
питао
је
он
нестрпљиво
,
ухвативши
је
за
обе
руке
.
—
Не
примам
!
рече
одлучно
она
,
истргнувши
своје
руке
из
његових
усијаних
руку
.
Гроф
стојаше
немо
,
укочено
,
као
кип
.
Тек
после
неколико
тренутака
прошапута
,
тихо
уздахнувши
:
„
Не
прима
!
“
Па
се
наслони
на
оближње
дрво
,
то
је
тако
укочено
гледао
у
Даринку
.
—
Шта
вам
је
,
господине
?
Вама
је
позлило
?
запита
устрашено
она
.
—
С
богом
,
госпођице
!
прошапута
на
то
гроф
па
оде
из
баште
.
Два
дана
после
тога
одселио
се
гроф
натраг
у
варош
.
XВИИИ
.
Гроф
је
отишао
,
—
рече
тога
вечера
теча
.
Каже
,
има
у
вароши
нужна
посла
.
Место
њега
долазиће
од
сада
стара
грофица
.
Даринка
је
ћутала
,
у
себи
мислећи
:
„
Тако
је
требао
давно
чинити
.
Тамо
је
за
њега
,
а
не
овде
,
где
нема
друге
забаве
,
ван
да
смишља
како
ће
обманути
сироте
девојке
.
Прохујало
је
више
месеца
.
Даринка
беше
скоро
заборавила
„
аферу
“
са
грофом
,
кад
јој
једног
јутра
радосно
предаде
теча
писмо
,
грофовим
грбом
запечаћено
.
—
Од
кога
је
?
запита
она
.
—
Гроф
је
синоћ
био
овде
.
Ти
ниси
била
код
куће
,
па
ме
молио
да
ти
предам
ово
писмо
.
Даринка
отвори
писмо
и
читаше
:
Велештована
госпођице
!
Нема
женскиње
коју
богатство
и
узвишен
положај
у
друштву
заслепити
неће
,
мислио
сам
ја
,
све
док
ви
не
одбисте
моју
руку
и
грофовско
име
,
коју
—
нећу
да
тајим
—
тада
нисам
озбиљно
мислио
вама
пружити
.
Но
тај
догађај
изменио
је
моје
мисли
,
моје
назоре
.
Донде
сам
ја
љубио
само
вашу
спољашност
,
на
што
ме
је
још
већма
дражило
ваше
поносито
понашање
према
мени
.
О
,
та
дотле
сам
био
слеп
код
очију
!
Био
сам
занесен
грешник
који
мишљаше
,
да
нам
се
на
женскињи
тек
спољашност
допасти
може
,
а
све
остало
да
је
на
њој
излишно
.
Но
сада
видим
,
како
сам
се
варао
;
јер
осећам
,
да
без
вас
,
госпођице
,
никада
потпуно
сретан
не
могу
бити
,
ма
да
сам
видео
а
видим
и
данас
лепших
од
вас
и
у
сталежу
мени
равних
женскиња
.
Оне
су
лепе
,
богате
и
са
титулом
,
али
шта
вреди
,
кад
их
не
поштујем
,
као
вас
!
Њима
ме
је
привлачила
љуска
,
а
вама
језгро
;
у
њима
сам
љубио
спољашност
и
недостатке
човечје
,
а
у
вама
љубим
поред
спољашности
и
врлине
.
Без
вас
,
госпођице
нећу
да
речем
,
да
не
могу
живети
.
То
тврде
тек
сањалачке
природе
или
варалице
.
Али
потпуно
сретан
никад
не
ћу
бити
.
За
то
,
госпођице
,
ако
ме
љубите
,
али
не
—
ако
ме
не
мрзите
,
пружите
своју
анђелску
руку
мени
грешном
јаднику
,
па
да
постанем
праведан
и
сретан
.
Моја
мати
неће
о
овоме
да
чује
.
Она
ми
прети
,
да
ће
ме
тада
искључити
из
наследства
.
Али
шта
ми
је
стало
до
тога
?
Знања
имадем
,
па
ћу
радити
и
тебе
,
т
.
ј
.
нас
усрећити
.
За
то
те
преклињем
:
дај
ми
своју
руку
,
па
се
не
бој
ничега
!
Та
за
тебе
радити
,
анђелу
мој
,
била
би
тек
права
срећа
.
Доле
је
стајао
грофовљев
потпис
.
Даринка
је
читала
и
читала
то
писмо
.
Да
ли
је
превара
,
да
ли
је
истина
што
јој
гроф
каже
?
Шта
да
ради
?
Гроф
јој
нуди
своју
руку
,
а
она
је
сирота
девојка
...
уверава
,
да
је
воли
—
узрока
има
,
да
му
верује
;
па
зар
не
би
тиме
кад
тад
помогла
својим
сестрама
?
Немирно
је
ходила
по
соби
;
сва
је
дрхтала
а
образи
су
јој
горели
.
„
А
да
ли
ти
њега
љубиш
?
Да
ли
с
мирном
савешћу
смеш
примити
ту
понуду
,
ту
жртву
његову
?
“
суну
јој
на
мах
кроз
главу
.
Загонетан
осмех
прелети
јој
преко
лица
.
Отишла
је
до
прозора
и
наслонила
се
на
њ
.
Гледала
је
кроза
њ
без
циља
.
Дан
је
био
из
јутра
леп
,
ведар
,
а
сад
виде
облаке
,
које
тераше
ветар
тамо
амо
по
небу
.
—
Као
мој
живот
,
шапутала
је
Даринка
.
Тек
,
што
ми
је
свануло
,
па
се
опет
облачи
.
Затим
је
отишла
од
прозора
и
плакала
дуго
,
дуго
.
Тога
дана
није
ишла
у
село
;
била
је
врло
замишљена
,
а
целе
ноћи
спавала
врло
мало
.
Сутра
дан
седе
за
сто
и
поче
писати
.
Перо
је
летило
по
хартији
;
писала
је
о
ономе
,
о
чему
је
дуго
и
озбиљно
размишљала
.
Писмо
је
гласило
:
Високородни
господине
грофе
!
Признајем
да
је
ваша
понуда
са
материјалног
гледишта
,
за
мене
,
сироту
девојку
,
ретка
срећа
,
за
коју
би
можда
друга
искрено
Богу
благодарила
.
Али
ја
,
која
сам
свикла
да
увек
следујем
савету
свога
срца
,
својој
свести
и
своме
разуму
,
не
могу
се
томе
радовати
,
нити
примити
вашу
понуду
—
срце
,
савест
и
разум
вели
ми
:
Не
примај
,
јер
га
не
љубиш
!
Ви
ћете
се
можда
чудити
:
како
може
бити
,
да
сирота
и
од
света
можда
презрена
девојка
не
љуби
лепа
,
млада
,
уважена
и
богата
племића
?
На
то
чуђење
могу
вам
само
одговорити
,
да
ја
љубав
не
бркам
са
наклоношћу
.
Код
мене
су
то
два
појма
.
И
за
то
одбијам
вашу
уважену
понуду
.
Ја
ћу
се
удати
тек
из
праве
истинске
љубави
;
а
у
своме
срцу
—
које
сам
ово
два
дана
доста
испитивала
—
не
осећам
у
довољној
количини
онога
жара
,
којим
бих
кадра
била
све
—
до
свог
поштеног
имена
—
жртвовати
за
вас
.
Ја
вас
,
господине
,
истина
уважавам
;
врло
сте
ми
и
симпатични
постали
,
од
кад
сте
се
почели
лечити
од
својих
аристократских
назора
и
предрасуда
,
али
вас
не
љубим
.
Не
срдите
се
на
мене
!
Промислите
,
да
сам
искрена
;
друга
би
можда
угушила
глас
своје
савести
и
примила
вашу
понуду
не
осећајући
љубави
према
вама
,
али
ја
господине
грофе
,
не
ћу
и
не
могу
.
Што
се
тиче
ваше
љубави
према
мени
,
могу
вам
рећи
,
да
се
њоме
обмањујете
ви
сами
.
Ту
љубав
изазвао
је
у
срцу
вашем
мој
понос
према
мушкима
.
Но
тај
би
се
,
кад
бих
ја
постала
ваша
жена
,
морао
изменити
,
ако
не
у
љубав
,
оно
пријатељску
наклоност
према
вама
А
чим
би
се
то
десило
,
нестало
би
и
ваше
љубави
према
мени
.
Па
онда
:
моји
и
ваши
назори
не
слажу
се
ни
мало
.
Ви
сте
чедо
аристокрације
а
ја
дете
народа
,
а
то
и
јесте
она
грдна
провалија
,
што
дели
моје
и
ваше
назоре
,
а
с
њима
и
срца
наша
.
Ви
ћете
можда
рећи
,
да
сте
се
сада
изменили
.
Узимам
дакле
,
да
је
тако
,
али
и
опет
налазим
,
да
би
ваше
љубави
морало
нестати
чим
би
вас
—
као
што
велите
—
мати
из
наследства
искључила
.
У
том
случају
морали
би
ви
мене
ради
више
радити
и
теже
живети
;
многу
угодност
морали
би
жртвовати
.
У
почетку
не
би
то
осећали
,
али
доцније
,
кад
би
и
моје
мане
,
моје
слабе
стране
упознали
—
ја
сам
човек
,
а
људи
су
погрешиви
—
зар
би
једанпут
за
богатством
уздахнули
?
!
У
кратко
:
време
би
учинило
од
љубави
пријатељство
,
а
уверење
ваше
,
да
сте
мене
ради
угодности
лишени
,
потресло
би
и
пријатељство
.
Често
,
врло
често
,
верујте
ми
,
гледали
би
ви
у
мени
виновницу
ваше
бриге
и
вашега
труда
,
а
чим
би
то
било
нестало
би
и
ваше
љубави
и
пријатељства
према
мени
.
Још
би
,
осим
тога
и
у
свом
досадашњем
друштву
због
мене
хладније
примани
били
;
те
би
на
послетку
нашли
:
да
ја
вашу
жртву
нисам
заслужила
.
И
међу
нама
би
настао
раздор
и
неслога
.
За
то
,
господине
,
послушајте
глас
разума
,
па
ме
заборавите
и
будите
сретни
,
као
што
вам
то
искрено
жели
Даринка
.
После
неколико
дана
добила
је
од
њега
овај
одговор
:
Госпођице
!
!
Ваше
је
писмо
најбољи
доказ
да
ме
не
љубите
.
Свака
реч
у
њему
излив
је
хладна
разума
а
не
срца
,
ма
да
сам
уверен
,
да
и
у
вашим
грудима
бије
топло
срце
.
Ја
истина
не
заслужујем
да
ме
ви
љубите
.
Али
да
не
заслужујем
презрење
,
показаће
—
будућност
.
Остајте
срећни
па
се
у
срећи
сетите
и
вашег
поштовача
Ивана
.
Писму
је
било
додато
ојш
ово
:
Ако
вам
кадгод
устреба
помоћи
—
на
шта
ја
са
грозом
помишљам
—
сетите
се
,
да
ћете
у
мени
увек
наћи
искрена
пријатеља
.
„
То
је
у
првом
заносу
.
Доцније
ће
све
прећи
!
“
уздахну
Даринка
,
кад
је
прочитала
то
писмо
.
После
неколико
дана
дође
гроф
да
прегледа
рачуне
и
књиге
свога
надзорника
.
Даринка
не
беше
дома
,
а
теча
јој
касније
рече
,
да
је
гроф
против
материне
воље
отпутовао
,
да
слуша
медицину
,
но
да
му
је
мати
и
опет
одредила
три
хиљаде
форината
годишње
.
—
Тамо
је
лако
учити
!
—
насмеја
се
Даринка
,
но
на
мах
заћута
;
сетила
се
грофових
речи
:
„
будућност
ће
показати
,
да
презрење
не
заслужујем
.
“
Уздахнула
је
и
изишла
у
врт
.
Села
је
на
клупу
и
замишљено
гледала
у
дрво
на
које
се
оно
наслонио
гроф
,
кад
је
она
одбила
његову
понуду
,
његову
руку
.
„
Ја
га
не
љубим
,
“
то
осећам
шапутала
је
;
—
„
али
он
—
зна
што
да
иде
учити
,
кад
му
није
нужно
?
На
што
му
то
кад
и
онако
може
живети
?
“
Такве
су
мисли
мучиле
Даринку
,
док
год
не
дођоше
друге
важније
,
које
се
тицаху
непосредно
ње
саме
.
Босиљка
јој
писаше
,
да
не
може
више
сносити
погрде
и
понижења
рођака
.
Она
је
молила
,
да
опет
живе
у
својој
кућици
,
што
им
је
заостала
.
„
Радићемо
,
па
ма
се
само
хлебом
храниле
,
“
завршила
је
Босиљка
своје
писмо
.
Даринка
је
послуша
и
оде
,
и
ако
с
тешким
срцем
.
Рада
се
није
плашила
,
али
јој
тешко
беше
живети
у
свом
родном
месту
у
кућици
,
у
којој
становаше
некад
најјаднија
сиротиња
,
коју
је
њен
отац
из
милости
бесплатно
примао
.
Тамо
су
живеле
од
ручног
рада
,
и
од
интереса
,
што
им
је
доносио
новац
,
који
им
је
заостао
,
а
добила
је
и
неколико
деце
да
их
поучава
у
страним
језицима
.
XИX
.
—
Сад
се
—
рече
једног
дана
Даринка
својим
сестрама
,
рачунајући
своју
малу
сермију
—
не
морам
бринути
,
да
ће
ме
ко
због
новаца
искати
.
И
чизмару
Мији
је
неколико
стотина
незнатна
свота
.
Све
три
се
слатко
насмејаше
.
А
Даринци
даде
то
повода
да
размишља
.
„
Сиромаштво
је
добар
штит
од
просилаца
,
којима
је
мамац
мираз
“
,
мислила
је
;
„
али
је
ли
оно
уједно
штит
и
од
сопствене
слабости
?
Не
,
није
!
Сад
сам
се
извукла
из
искушења
;
одбила
сам
и
грофа
кад
га
не
љубим
.
Али
хоћу
ли
кад
наћи
човека
кога
бих
заволела
?
Па
кад
остарим
,
шта
онда
?
А
ко
ми
јемчи
,
да
нећу
временом
малаксати
и
под
бременом
сиромаштва
угушити
глас
свога
срца
и
савести
,
те
пасти
ономе
у
руке
,
ко
их
први
рашири
да
ме
прими
.
Какав
ли
ће
то
живот
бити
?
Ох
Боже
!
Ја
се
грозим
,
мене
је
страх
,
кад
на
то
помислим
!
Али
шта
да
радим
да
себи
самосталну
егзистенцију
осигурам
?
“
Тако
се
бринула
,
док
јој
случај
није
притекао
у
помоћ
.
Од
неког
старог
пријатеља
њезиних
родитеља
,
који
је
још
у
добром
стању
био
,
а
њих
није
заборавио
,
дознала
је
,
да
је
у
*
основана
државна
учитељска
школа
,
и
то
за
учитељице
без
разлике
вере
и
народности
.
„
То
је
за
мене
!
“
мишљаше
она
,
па
га
одмах
замоли
,
да
својим
упливом
изради
,
да
и
она
у
исту
школу
буде
примљена
.
—
То
ће
,
дете
моје
,
тешко
ићи
,
рече
он
;
ти
си
Српкиња
...
.
Него
да
на
ту
цељ
добијеш
припомоћ
,
то
ти
могу
израдити
.
Даринка
уздахну
.
—
Не
уздиши
,
сестро
,
прихвати
Босиљка
;
употреби
на
оно
,
што
ти
не
достаје
,
употреби
свој
новац
.
—
То
не
ће
достати
.
Три
године
морам
тамо
провести
,
а
П
.
је
велика
варош
;
скупо
је
у
њој
живети
.
—
Не
брини
се
,
што
не
достане
,
слаћу
ти
ја
од
свота
рада
.
—
Од
чега
ће
те
ви
онда
живети
?
—
Док
су
ове
руке
и
срце
здраво
,
не
бојим
се
глади
,
смејала
се
Босиљка
,
наказујући
своје
лепе
,
ал
снажне
руке
.
—
Босиљка
има
право
—
примети
стари
господин
.
(
Петровић
му
било
име
)
;
на
тај
начин
,
кад
ти
постанеш
учитељица
,
биће
вам
свима
бар
у
неколико
егзистенција
осигурана
.
Даринка
опет
уздахну
.
Сетила
се
оних
силних
учитеља
,
што
у
старости
готово
од
глади
умиру
.
А
да
свету
запушимо
уста
,
настави
стари
Петровић
,
издајте
ову
кућицу
под
најам
,
па
се
док
Даринка
буде
тамо
,
склоните
у
мој
дом
.
Једну
собу
уступам
вад
радо
.
Сузним
очима
захвалише
они
староме
добротвору
,
па
се
преселише
још
тога
дана
у
његов
пространи
дом
.
Стара
госпа
његова
примила
их
је
материнском
нежношћу
и
једва
их
је
дочекала
.
XX
.
После
неколико
недеља
а
почетком
школске
године
слушала
је
Даринка
први
пут
предавање
професора
приправничке
школе
у
П
.
Сиротица
,
гутала
је
сваку
њихову
реч
.
А
мислила
је
да
слуша
анђеле
и
да
је
у
рају
.
То
су
њене
сопствене
речи
,
што
их
је
писала
сестрама
.
Јадница
,
није
се
сетила
да
у
рају
имаде
и
змија
,
те
да
људи
у
њему
бивају
сретни
тек
после
смрти
,
а
за
живота
,
док
за
знањем
теже
,
бивају
проклети
;
па
излазе
из
њега
сузама
у
очима
и
клетвом
у
срцу
.
Како
је
у
заводу
живела
,
види
се
најбоље
из
неких
писама
што
их
је
писала
сестрама
,
поглавито
Босиљци
,
за
те
три
године
.
Прво
писмо
:
П
.
25
фебруар
године
*
Миле
моје
!
.
.
.
Сад
да
вам
рекнем
коју
и
о
мом
школском
животу
.
Писмо
ће
бити
подуже
,
но
то
ништа
не
чини
.
Сад
сам
мало
доспешнија
и
вољна
за
разговор
с
вама
.
Учење
ми
не
иде
тешко
.
Све
схваћам
брзо
,
а
и
памтење
ми
је
,
као
што
знате
,
добро
.
Али
и
опет
нисам
задовољна
ни
са
собом
ни
са
професорском
оценом
.
Пре
неки
дан
нам
прочитали
класе
за
први
семестар
.
На
себе
ми
је
не
право
,
што
се
лако
збуним
,
те
не
могу
да
се
изразим
онако
како
хоћу
,
и
да
кажем
оно
,
што
сам
научила
.
Са
професорима
опет
нисам
задовољна
,
што
ми
дадоше
баш
из
оних
предмета
лошију
оцену
,
у
којима
осећам
да
сам
снажнија
.
Нико
себе
не
може
оценити
;
но
ја
осећам
колико
знадем
,
а
видим
,
шта
знају
остале
моје
другарице
,
те
ми
се
све
чини
,
да
нимало
нисам
лошија
од
оних
,
које
су
боље
оцењене
.
Шта
више
—
знам
да
ћеш
се
смејати
!
неки
пут
ми
се
учини
,
да
ја
имам
више
знања
од
тих
претпостављених
:
само
што
су
оне
оштрије
на
језику
,
те
све
одмах
изверглају
,
онако
,
као
на
телеграму
.
А
код
мене
је
то
друкчије
.
Много
ми
смета
бољој
оцени
и
то
,
што
сам
до
сада
била
самоука
.
Своје
знање
стекла
сам
понајвише
читањем
и
размишљањем
о
томе
.
На
то
сам
се
тако
свикла
да
ми
је
сад
механизам
врло
тешко
усвојити
;
а
људи
су
,
секо
,
каткад
ћудљиви
,
па
ма
се
звали
и
професори
.
Најмилији
им
је
онај
назив
и
баш
оне
речи
,
које
су
они
употребили
.
Деси
ли
се
да
случајно
узмеш
други
израз
,
те
не
рекнеш
шија
него
врат
,
отићи
ће
ти
сав
труд
и
сва
мука
под
купус
.
Господа
професори
ће
наћи
:
да
ниси
довољно
учила
,
или
да
омаловажаваш
њихове
изразе
и
начин
предавања
.
Ја
нећу
своје
ђаке
никад
мучити
тим
педантским
јогунством
.
Допуштам
,
да
„
тек
онолико
знамо
,
колико
у
памети
имамо
“
.
Али
:
„
кад
желудац
враћа
јело
онако
како
га
је
примио
,
знак
је
,
да
га
није
сварио
“
...
Но
сад
,
кад
није
иначе
,
и
ја
ћу
за
њима
шат
будем
боље
среће
.
Поздравите
старе
наше
добротворе
,
па
остајте
здраво
Даринци
вашој
.
Друго
Даринчино
писмо
о
томе
:
П
...
16
.
маја
*
године
.
Драга
секо
!
Чудно
ти
је
,
што
сам
у
својим
писмима
кратка
,
што
ти
јављам
тек
оно
,
што
је
баш
нужно
;
а
тебе
интересује
свака
ситница
о
мени
и
девојачком
ђаковању
у
опште
.
За
то
ћу
овом
приликом
да
ти
учиним
по
жељи
.
Почећу
са
собом
;
знаш
да
је
кошуља
телу
најближа
...
Ја
сам
ушла
у
такт
,
„
бубам
“
па
„
верклам
“
да
све
зврји
.
Дабогме
да
најпре
помислим
о
ствари
,
коју
учим
.
Тако
ми
треба
више
времена
но
обичним
„
бубачинама
“
;
али
ја
не
учим
само
зарад
добре
оцене
,
него
ради
сопственог
образовања
и
оног
светог
позива
,
који
хоћу
на
себе
да
примим
.
Рећи
ћеш
,
да
ме
је
опет
спопала
„
идеална
грозница
“
,
док
се
ти
тамо
код
куће
мораш
да
мучиш
,
да
набавиш
све
потребе
за
вас
и
мене
.
„
Лако
је
после
идеалисати
!
А
сад
трбухом
за
хлебом
!
Па
ради
онако
,
како
је
најлакше
заслужити
добру
сведоџбу
“
.
Осећам
да
ми
тако
светујеш
ти
.
Но
,
секо
моја
,
зар
ја
нисам
могла
имати
удобнија
живота
од
учитељског
?
Али
ја
нисам
хтела
да
радим
против
своје
савести
девојачке
,
а
сад
нећу
да
радим
против
дужности
учитељске
,
ма
због
те
дужности
добила
на
папиру
и
лошију
сведоџбу
о
своме
знању
.
Папир
нека
говори
шта
хоће
,
а
ја
ћу
се
трудити
и
од
сад
,
да
постанем
у
сваком
погледу
достојна
онога
позива
,
којег
се
ни
сам
Спаситељ
није
стидео
.
Ја
управо
не
знам
,
шта
би
се
од
мене
више
и
могло
тражити
?
Поштујем
своје
претпостављене
свим
видљивим
знацима
поштовања
.
Пре
бих
одгризла
језик
свој
него
што
бих
се
рђаво
изразила
пред
киме
о
својим
наставницима
.
А
како
они
изгледају
у
мојим
мислима
,
то
је
тајна
,
коју
само
теби
одајем
.
Доста
сам
о
томе
ћутала
и
пред
тобом
.
За
то
не
замери
!
Ја
их
дакле
и
у
души
поштујем
,
али
тек
онолико
,
колико
заслужују
.
Знаш
,
да
је
поштовање
деликатна
ствар
,
деликатнија
и
од
саме
љубави
.
Оно
се
не
да
ни
за
тренутак
изнудити
или
преварити
.
За
то
и
велим
:
све
се
на
свету
може
купити
,
а
поштовање
се
тек
може
заслужити
!
Да
ме
криво
не
разумеш
,
рећи
ћу
ти
још
,
да
су
наша
господа
професори
научени
и
иначе
поштени
људи
,
али
су
према
нама
,
својим
ђацима
,
често
врло
пристрасни
и
партајични
.
А
то
не
би
требало
да
буде
.
И
деца
виде
и
осећају
пристрасност
и
неправду
а
како
не
би
ми
—
одрасле
девојке
?
!
Они
су
партајични
па
крај
!
У
нечијем
оку
виде
трун
,
а
у
нечијем
не
виде
ни
балвана
.
Трун
ваде
уз
највећу
ларму
,
а
на
балван
се
невино
осмејкују
,
да
га
не
би
приметиле
друге
оштрије
,
али
за
оцену
непозване
очи
.
Да
ли
они
то
чине
хотимице
,
или
онако
неосетно
—
не
могу
још
да
пресудИм
.
Доста
да
је
тако
,
и
да
то
увиђају
„
претпостављене
“
и
„
непретпостављене
“
ученице
њихове
.
—
Зар
су
баш
сви
једнаки
?
приметићеш
можда
.
—
Сви
!
Но
неки
мање
,
неки
јаче
,
био
би
одговор
на
то
.
Ти
знаш
,
секо
,
да
и
наше
бабе
веле
:
„
у
какво
се
коло
ухватиш
,
онако
мораш
играти
“
.
Па
тако
и
они
;
угледају
се
један
на
другога
!
Што
ми
се
учини
,
да
нису
толико
они
криви
тој
партајичности
према
ђацима
,
колико
околина
,
којом
су
код
куће
и
у
друштву
своме
окружени
.
Ако
ко
хоће
да
буде
праведан
судија
,
не
сма
се
поводити
ни
за
ким
,
него
бодрим
оком
све
сам
пратити
,
па
се
не
осврћати
ни
на
кумство
ни
на
пријатељство
,
него
судити
свима
суд
праведан
.
Ко
тако
не
ради
,
не
сме
и
не
може
очекивати
од
својих
ученика
љубав
и
поштовање
,
а
још
мање
се
сме
дичити
именом
,
које
је
носио
и
сам
Богочовек
,
наш
Спаситељ
.
Што
се
мене
тиче
,
још
је
по
старом
.
Учим
и
радим
као
црв
и
владам
се
уљудно
,
по
пропису
и
савести
својој
.
Ни
с
ким
немам
размирице
;
чувам
се
и
сенке
своје
,
па
опет
не
могу
да
стечем
симпатију
својих
наставника
.
Чисто
бих
хтела
да
им
жељу
у
очима
прочитам
,
па
опет
ме
не
гледају
као
остале
;
пецкају
ме
,
где
год
могу
.
То
ми
је
,
видиш
,
загонетка
.
Ја
до
душе
нисам
никад
била
мачкасте
ни
пузавачке
,
улизичке
природе
,
али
нисам
груба
и
неуљудна
.
Па
за
што
да
сам
те
среће
?
!
Још
никад
нисам
добила
пријатељске
речи
од
њих
,
него
увек
такве
,
као
да
сам
најгора
или
њихова
противница
.
То
ме
боле
,
боле
ме
до
дна
душе
моје
.
Али
—
шта
могу
.
Држаћеш
,
да
ја
то
тек
уображавам
.
И
ја
често
тако
мислим
,
но
чуј
,
шта
ми
се
десило
баш
јуче
.
Биле
смо
све
на
окупу
.
Један
од
господе
професора
испитивао
нас
из
свога
предмета
.
Наједанпут
му
се
прохте
да
дође
до
скамије
,
у
којој
сам
ја
седела
.
До
мене
,
на
крају
,
седела
је
случајно
једна
од
„
претпостављених
“
приправница
.
Пред
њом
је
лежала
моја
писана
студија
.
Предмет
смо
имале
прошлог
часа
,
а
она
је
искала
од
мене
,
да
га
препише
.
Господин
професор
узе
ту
студију
.
—
Леп
рукопис
!
примети
,
разгледајући
је
.
—
За
цело
је
ваша
?
—
Није
.
То
је
рукопис
госпођице
Даринке
.
Хрр
!
И
моја
студија
одлети
на
други
крај
скамије
,
а
господин
професор
оде
до
своје
катедре
.
Хтела
сам
да
се
тешим
,
да
је
случајно
књижицу
мало
јаче
спустио
а
она
сама
отишла
до
другог
краја
скамије
.
Но
после
часа
,
стојасмо
у
лицејском
ходнику
.
На
једанпут
ми
приступи
једна
другарица
,
па
смешећи
се
рече
:
—
Где
вам
је
та
студија
,
што
вам
је
гледао
господин
професор
?
—
Ево
је
у
мене
!
истаче
се
„
претпостављена
“
приправница
.
Она
је
узе
па
је
озбиљно
стаде
мирисати
са
свију
страна
.
—
Шта
си
је
узела
њушкати
?
примети
јој
једна
другарица
.
—
Хоћу
да
видим
,
на
шта
мирише
,
кад
је
тако
ударила
у
нос
господину
професору
!
...
Ходник
се
затресао
од
нашег
смеха
.
Нашег
,
велим
,
драга
секо
,
јер
сам
се
и
ја
морала
смејати
и
ако
ми
је
то
разјаснило
,
да
је
професор
студију
хотимице
одфрљио
чак
на
други
крај
скамије
.
—
На
шта
мирише
?
питаху
је
неке
,
кад
смо
се
сите
насмејале
.
—
То
је
лако
погодити
—
на
српски
народни
понос
,
примети
враголасто
она
.
—
Варате
се
,
драга
госпођице
,
господин
нема
ништа
против
народног
поноса
.
Он
поштује
све
народности
,
рече
једна
„
предпостављена
“
,
за
коју
се
шушкало
,
да
је
у
милости
код
господе
наставника
због
свог
изврсног
—
денунцирања
.
—
Па
реците
нам
бар
ви
,
шта
га
је
тако
немило
текнуло
?
запита
једна
моја
интимнија
друга
.
Она
се
окрете
на
једној
нози
па
значајно
рече
:
питајте
оног
,
чија
је
студија
.
Ја
то
не
знам
.
-
Кад
не
знате
,
што
бубате
као
путо
о
лотру
!
Излети
мени
из
уста
.
Била
сам
јако
љутита
.
Ја
нити
сам
кад
год
вређала
вас
нити
господина
професора
.
—
Не
љути
се
,
Даринка
!
блажила
ме
друга
другарица
.
Ми
знамо
тебе
а
знамо
и
госпођицу
.
А
госпођица
нам
мора
казати
,
шта
има
против
тебе
.
Можда
си
је
кад
год
нехотице
увредила
?
Или
те
је
можда
ко
код
ње
оцрнио
.
Она
треба
то
да
нам
каже
.
Иначе
је
—
Није
могла
свршити
.
Моја
противница
је
прекинула
:
—
Није
она
мене
увредила
.
Ја
нисам
ништа
против
ње
.
Још
је
добро
и
не
знам
.
Али
шта
могу
,
кад
се
господину
професору
не
допадају
њезине
идеје
.
—
Идеје
!
Ха
!
ха
!
ха
!
Од
куда
ви
знате
,
какве
су
њене
идеје
?
Сами
кажете
,
да
је
и
не
знате
како
ваља
.
—
Па
то
се
види
.
По
чему
,
госпођице
?
И
какве
су
то
идеје
?
загрмим
ја
.
Једва
сам
дошла
к
себи
од
чуда
.
Она
се
сплела
.
—
Говорите
,
шта
имате
!
Поштен
се
човек
не
стиди
својих
мисли
.
—
Па
,
па
,
муцала
је
она
,
зар
то
не
казује
ваша
вечито
црна
хаљина
,
па
коса
...
—
Ха
!
ха
!
то
ме
баш
весели
?
Али
,
шта
каже
моја
несрећна
хаљина
?
—
Па
слободњачке
идеје
:
жељу
за
женском
еманципацијом
и
комунизам
.
—
Комунизам
;
госпођице
,
баш
сте
...
!
Зар
и
ношња
човека
?
Али
ја
не
ћу
с
вама
да
се
препирем
.
Верујте
и
мислите
о
мени
,
заједно
с
оним
,
кога
сте
обманули
,
како
хоћете
.
А
моје
идеје
,
моја
је
ствар
.
Њих
се
ја
никад
стидети
нећу
.
А
вас
се
ни
мало
не
тиче
ни
моја
ношња
.
Хаљину
носим
црну
,
што
тако
могу
сама
да
је
пребојадишем
и
што
ми
доликује
.
Ко
вама
,
на
пример
,
замера
,
што
волете
боје
,
које
дрече
,
и
што
натрпате
на
себе
хиљаду
боја
?
А
коса
?
—
Шта
се
то
кога
тиче
?
Тако
волим
,
па
тако
је
носим
;
вас
,
а
ни
господина
професора
,
још
нисам
звала
да
ми
је
режете
или
да
ме
очешљате
!
Тако
сам
ја
њој
одрезала
,
секо
моја
,
чисто
српски
и
сеоски
,
без
сваког
варошког
пренемагања
.
Она
је
још
нешто
муцала
.
Шта
?
—
не
умем
ти
казати
.
Доста
је
,
што
сам
и
ово
запамтила
;
била
сам
јако
огорчена
.
Него
ја
сам
ваздан
развела
,
а
табак
већ
пун
.
Ако
наставим
,
биће
дебело
писмо
,
те
ће
кога
преварити
да
су
—
банке
.
За
то
се
стрпи
,
док
опет
не
доспем
.
Љуби
вас
ваша
Даринка
.
Писму
је
било
додато
:
Чисто
се
кајем
,
што
сам
ти
ово
писала
.
Али
не
брини
се
!
Знаш
да
сам
ја
стрпљива
,
па
ћу
издржати
ма
се
„
трње
врло
на
мени
“
!
Треће
писмо
:
Драга
секо
!
Хтела
сам
да
наставим
своје
причање
о
овдашњим
школским
приликама
.
То
сам
ти
обећала
,
али
из
твога
писма
провирује
нека
,
и
ако
скривена
,
брига
о
мени
.
За
то
ћу
најпре
да
те
умирим
,
а
после
ћу
испунити
своје
обећање
.
Питаш
:
шта
је
комунизам
?
Да
си
ми
нешто
професор
,
сад
бих
добила
четири
,
јер
сад
се
и
сама
замислила
,
кад
сам
ти
питање
прочитала
.
„
Комунизам
је
—
комунизам
“
,
могла
бих
ти
рећи
ја
.
А
од
других
сам
чула
,
да
су
комунистичке
и
социјалистичке
идеје
слободњачке
противдржавне
идеје
.
Комунисте
и
социјалисте
,
веле
,
хоће
да
руше
државу
,
народност
и
породицу
.
Да
ли
је
тако
,
не
знам
.
А
нећу
ни
да
распитујем
.
Доста
ми
је
мојих
студија
.
Једва
доспем
да
ти
напишем
по
које
опширније
писмо
.
А
ти
,
која
ме
знаш
,
најбоље
можеш
осудити
,
могу
ли
се
ја
слагати
с
начелом
за
које
се
вели
да
хоће
да
руши
народност
и
породицу
?
Ја
немам
,
секо
моја
,
других
идеја
,
до
идеја
поштене
женскиње
и
Српкиње
.
Умри
,
али
не
дај
пољупца
без
љубави
!
То
је
моја
девојачка
лозинка
.
Тој
идеји
остаћу
ја
вазда
верна
,
као
што
ћу
увек
бити
тек
права
Српкиња
.
Уз
то
ћу
се
целог
живота
свог
строго
придржавати
Спаситељевих
речи
:
„
Што
ниси
себи
рад
,
не
чини
другоме
“
!
Сад
сам
ти
очитала
свој
символ
вере
.
У
њему
можеш
видети
све
назоре
,
све
идеје
моје
.
Па
сада
,
секо
моја
,
када
ми
видиш
срце
и
душу
као
у
огледалу
,
као
на
длану
,
буди
мирна
и
знај
,
да
мене
нико
не
може
завести
ма
искушење
било
како
јако
,
ма
како
ружичасто
.
Ја
та
начела
,
као
што
ти
рекох
,
нисам
ни
проучавала
.
Не
знам
,
шта
хоће
социјалисте
и
комунисте
.
За
то
нећу
против
њих
да
вичем
.
Нећу
да
се
плећем
у
оно
,
што
није
мој
посао
и
што
не
разумем
.
„
Па
од
куда
сумња
на
тебе
“
?
мислиш
ти
.
А
ја
бих
ти
радо
на
то
одговорила
,
кад
бих
знала
.
И
ја
се
,
секо
моја
,
бочим
с
тим
питањем
.
И
мени
је
то
нејасно
те
ми
и
нехотице
пада
поглед
на
моју
—
црну
хаљину
.
Кажу
,
да
социјалисткиње
носе
црно
одело
и
кратку
косу
.
Но
опет
сумњам
,
да
је
мојој
недаћи
ношња
крива
.
Јер
ако
је
проклета
улизица
уз
своју
дугу
косу
дуга
језика
и
кратке
памети
,
господин
професор
би
требало
да
је
бољи
психолог
.
Образован
је
човек
.
А
учитељ
треба
да
прозре
душу
својих
ученика
.
Или
ако
не
уме
да
прозре
,
он
нека
се
не
затрчава
,
него
нека
крије
сумњу
своју
на
дну
своје
душе
,
док
се
о
истини
не
увери
.
До
који
дан
писаћу
ти
опет
.
Сад
немам
каде
.
Чека
ме
читаво
брдо
студија
.
Боже
мој
,
каквих
студија
ту
нема
!
Све
су
до
душе
корисне
.
Ја
их
радо
и
учим
.
Али
колико
пута
морам
у
души
својој
да
се
насмејем
,
кад
по
нека
од
нас
добије
,
на
пример
из
логике
,
одлично
,
а
у
обичном
животу
,
у
пракси
,
сачувај
ме
Боже
логике
—
њезине
!
Здраво
остајте
вашој
Даринци
.
Четврто
писмо
:
Драга
секо
!
Дигла
си
хуку
,
срдиш
се
на
професоре
моје
.
Да
ти
је
у
власти
ти
би
их
још
суспендовала
...
А
денунцијанткињу
?
Шта
би
с
њом
?
...
Разумем
,
осећам
,
твоје
огорчење
.
Али
шта
да
радим
?
!
Да
идем
ваљда
да
се
правдам
наставницима
,
које
никад
нисам
увредила
?
Не
,
то
не
могу
.
Моја
је
савест
чиста
;
учим
све
што
се
предаје
а
,
осећам
и
да
напредујем
.
Па
шта
ћеш
више
?
Понос
ми
друго
не
допушта
.
Уљудна
и
скромна
бићу
са
сваким
,
али
пузати
нећу
ни
пред
ким
!
Пасти
ваљда
нећу
.
Толико
увиђавности
,
толико
савести
ваљда
ће
тек
имати
.
А
с
оном
пудлицом
?
Шта
ћу
с
њом
?
да
је
позовем
на
двобој
,
шта
ли
?
Чула
си
њезине
назоре
.
Па
шта
можеш
с
таквом
лисицом
и
умним
богаљем
?
Да
сам
мушко
,
па
да
одобравам
двобоје
,
опет
не
бих
каљала
руке
с
таким
олошем
женским
и
изметом
педагошким
.
Зар
она
говори
и
ради
из
уверења
?
Не
,
секо
моја
,
зна
она
и
сама
,
да
је
на
кривоме
пута
,
али
злобна
и
себична
,
као
и
остале
њојзи
подобне
,
па
је
метнула
образ
под
ноге
,
да
бајаги
покаже
како
је
она
боља
од
других
и
како
је
одана
својим
учитељима
.
Све
је
то
секо
моја
,
за
рад
боље
оцене
професорске
,
за
рад
бољег
комадића
хлеба
.
Такве
пудле
такви
зузавци
врло
су
лукави
;
брзо
проникну
срце
и
слабе
стране
оних
,
од
којих
зависе
,
па
онда
по
томе
удешавају
и
кефкање
и
лајање
своје
.
А
покушаш
ли
им
дати
маснији
залогај
,
залајаће
,
насрнуће
свом
снагом
на
пређашњег
господара
свог
...
Сав
рад
таквих
карактера
,
или
некарактера
врзе
се
и
управља
по
хлебу
...
То
није
права
псећа
природа
,
али
је
природа
његовог
брата
вука
и
његове
тете
лије
.
Па
је
ли
вредно
,
је
ли
штета
трошити
речи
о
човеку
расе
њихове
?
Ја
их
презирем
,
ја
их
се
гадим
;
и
то
нека
је
сва
освета
моја
.
Друго
за
сад
не
могу
.
„
Бог
не
плаћа
сваке
суботе
“
,
вели
наш
народ
,
а
има
и
право
.
Врлина
много
пати
,
но
победа
је
извесна
.
За
то
ћу
да
трпим
;
па
шта
буде
!
Трпен
је
увек
спасен
.
Него
и
опет
ти
велим
:
више
је
крива
околина
,
него
наши
наставници
.
Они
су
криви
тек
у
толико
,
што
свакоме
поверују
.
Доста
им
је
,
да
по
неку
од
нас
омрзну
или
заволе
тек
због
добре
или
рђаве
препоруке
,
ове
или
оне
уважене
особе
.
Симпатија
и
несимпатија
,
секо
моја
,
игра
и
овде
велику
улогу
.
Да
тога
нема
,
било
би
друкчије
,
овако
:
буди
ти
звезда
дамица
опет
нећеш
никад
видети
зоре
,
нити
затрептати
на
ономе
небу
,
које
ти
по
праву
припада
,
ако
те
је
само
који
професор
случајно
први
пут
погледао
кроз
црне
наочари
,
што
их
је
добио
од
ког
пријатеља
свог
,
или
које
је
тога
дана
купио
и
сам
,
а
тек
са
тренутне
—
зловоље
своје
.
Јесте
,
секо
моја
,
тако
је
то
;
црно
стакло
показује
све
саме
црне
предмете
а
ружичасто
румене
...
За
то
ти
и
велим
:
Благо
оној
,
за
коју
се
с
више
страна
шаљу
господи
професорима
ружичаста
стаклад
.
Стаклад
су
то
,
наочари
су
то
,
секо
моја
,
но
шта
ћемо
,
кад
је
кроз
њих
лакше
гледати
...
Што
би
се
сами
мучили
,
испитивањем
и
оцењивањем
природе
и
карактера
,
овог
или
оног
ђака
свог
,
кад
за
то
имамо
своје
„
пријатеље
“
и
награђене
и
ненаграђене
—
денунцијанте
!
Још
је
мана
,
која
шкоди
и
нама
и
професорима
,
што
се
кад
кад
и
сувише
боје
зла
,
а
добро
не
познају
,
те
и
они
често
врло
често
„
чупају
место
кукоља
пшеницу
“
.
Због
тих
мана
завлачи
се
обично
њима
под
крило
по
неки
кобац
,
па
се
отуда
безобразно
залеће
на
голубове
,
па
и
соколове
;
неке
од
њих
уништи
и
надјача
,
а
неке
,
снажније
,
осетљивије
и
енергичније
,
безобразним
својим
нападајима
огорчи
и
на
гнездо
своје
и
тиме
отера
у
—
туђе
јато
.
А
кобац
?
Шта
бива
после
с
њим
?
питаћеш
можда
ти
.
—
Он
остаје
под
крилом
оним
,
докле
му
је
потребно
.
А
кад
се
оснажи
и
угоји
,
одлети
и
он
испод
крила
,
које
се
отрцало
,
ослабило
,
држећи
њега
под
окриљем
својим
.
Угојени
кобац
хоће
да
промени
и
ћуд
своју
;
допадне
му
се
после
перје
соколово
,
које
уме
кад
кад
и
да
накалами
;
а
да
се
заборави
његово
порекло
,
његова
ћуд
,
кога
да
окриви
,
него
крило
,
које
га
је
—
гојило
...
Вешто
,
кобачки
напада
сад
скривено
,
потајно
,
у
виду
голубова
и
соколова
на
некадашње
добротворе
своје
,
на
оно
крило
,
које
је
ослабило
—
због
њега
.
Ево
то
је
,
секо
моја
,
кобачка
ћуд
,
а
то
је
и
плата
свакоме
крилу
,
које
их
држи
.
Нејасно
ми
је
само
то
:
како
да
се
баш
копци
удостојавају
милости
професорске
,
а
соколови
врло
ретко
?
Но
има
срдаца
,
у
којима
је
све
узвишено
,
само
је
улазак
низак
;
ко
хоће
унутра
мора
или
лукавством
,
или
—
пузећки
.
Па
биће
да
је
и
овде
тај
обичај
.
Ја
нисам
горда
,
али
ни
пузавачке
ни
мачије
природе
нема
ни
мрве
у
мени
.
Ти
то
добро
знаш
,
па
се
онда
не
чуди
,
што
не
могу
да
стечем
симпатију
срдаца
таквих
.
Држаћеш
,
да
сам
само
ја
те
„
зле
среће
“
.
Наопако
,
да
је
тако
!
Шта
би
народ
,
за
који
се
спремамо
?
Зар
да
добије
све
саме
улизице
и
копце
?
!
...
Не
,
секо
моја
,
има
нас
доста
оваквих
;
само
страдамо
,
нека
више
нека
мање
;
какве
је
која
природе
и
—
среће
.
Ја
ћутећки
сносим
недаћу
своју
.
Но
да
чујеш
друге
,
како
грде
,
како
се
жале
на
неправду
и
партаичност
наставника
наших
!
Па
да
сам
доспешнија
,
као
што
нисам
,
да
ти
још
наведем
и
догађаје
,
из
којих
ми
приправнице
,
кад
кад
и
сасвим
случајно
,
дознајемо
,
за
што
је
која
лошије
или
боље
оцењена
,
сита
би
се
насмејала
.
Догађаји
су
ти
често
и
озбиљне
природе
и
још
од
озбиљније
последице
,
али
понајвише
драже
на
смех
.
Да
ти
наведем
бар
неке
.
Прошлог
семестра
добила
једна
од
осетљивијих
и
озбиљнијих
другарица
,
други
степен
из
владања
.
То
је
страшно
огорчило
на
неправду
наших
наставника
,
те
се
поболела
.
Ја
сам
је
тешила
а
она
ми
кроз
плач
рече
:
—
Добила
сам
други
степен
из
владања
зато
што
нисам
због
прозеблих
ногу
увек
могла
ићи
у
цркву
;
трговачка
сам
кћи
па
ми
то
заостало
из
детињства
;
чим
је
јача
зима
,
отекну
ми
ноге
,
а
обућар
ми
начинио
тешњу
обућу
.
Два
пара
немам
,
сиромашна
сам
.
И
за
то
сам
сад
тако
оцењена
,
за
то
сам
—
неморална
.
—
Па
то
нико
не
каже
.
Добили
сте
похвално
а
има
још
и
нижих
степена
.
—
Јесте
.
Али
има
и
виших
.
Има
примерно
,
па
што
да
ја
добијем
похвално
,
а
она
,
она
примерно
?
!
Ја
бих
се
стидила
да
сам
њеног
владања
,
па
сад
...
Сад
она
боља
од
мене
!
Опет
је
почела
плакати
.
—
Кога
то
мислите
?
Рекла
ми
је
име
дотичне
приправнице
.
—
Па
то
је
добра
девојка
.
—
Добра
.
Наравно
да
је
добра
,
али
ја
сам
боља
,
бар
боља
у
погледу
владања
.
Ја
немам
никаква
познанства
с
мушкима
.
Дабогме
да
љубав
није
грех
,
али
ако
је
искрена
,
невина
и
права
.
А
она
?
Зар
она
љуби
?
Не
,
она
тера
само
ћеф
.
То
сведочи
,
што
прима
поклоне
и
писма
,
час
од
једног
час
од
другог
.
То
није
по
нашем
закону
слободно
,
па
опет
она
чини
и
нико
јој
не
замера
.
Да
богме
;
ја
овде
немам
никога
,
ко
би
ми
као
њој
преко
познаника
и
својте
господе
професора
извојевао
или
испросио
одличне
класе
и
примерно
владање
.
—
Па
можда
и
заслужује
,
рекла
бих
ја
;
девојка
је
то
отресита
и
врло
пријатна
.
—
Не
поричем
.
Да
није
отресита
,
не
би
била
у
тој
мери
лукава
;
рачуна
она
врло
добро
;
добра
је
доза
лукавства
у
њојзи
.
Док
је
не
познаш
,
док
јој
не
похваташ
крајеве
,
даћеш
главу
своју
за
њу
;
сјајна
ти
је
и
чиста
као
мајска
росица
;
поштење
,
доброта
,
племенитост
и
љубазност
вири
из
сваке
речи
,
сваког
погледа
и
покрета
њезиног
.
Дуго
сам
и
ја
била
према
њојзи
слепа
;
видила
сам
тек
њен
безазлени
поглед
и
пријатност
у
сваком
погледу
,
а
сад
видим
да
је
и
вас
преварила
.
—
Ја
је
много
не
познајем
,
но
увек
је
љубазна
и
учтива
према
мени
,
приметила
сам
ја
.
—
Разуме
се
.
Такве
су
све
улизице
.
Пуна
им
је
торба
ласкавих
осмеха
за
свакога
.
Зар
сам
се
једанпут
чудила
,
како
је
пријатна
с
оним
особама
,
за
које
ми
је
рекла
,
да
их
не
може
да
трпи
и
да
мрзи
.
Ружно
је
бити
неучтив
.
Учтивост
је
дужност
сваког
уљудног
и
образованог
човека
,
но
неискреност
и
ласкање
последице
су
непоштења
и
слаба
,
гадна
карактера
.
Ја
бар
не
могу
да
замислим
поштен
карактер
са
таквим
особинама
.
Да
вам
само
наведем
неколико
случајева
из
доба
,
кад
сам
још
била
интимнија
с
њоме
.
Сад
више
немам
воље
да
се
држим
са
њоме
и
њојзи
подобнима
.
Сад
ми
је
почела
причати
како
је
волела
ту
госпођицу
Јулчу
(
Мађарица
је
из
пештанске
околине
)
.
Та
њезина
оданост
је
учинила
,
да
је
тај
привидно
безазлени
и
љубазни
створ
чешће
био
мање
предострожан
пред
њом
,
те
се
показао
у
правом
свом
облику
,
држећи
ваљда
,
да
је
она
сувише
безазлена
да
то
може
увидети
.
Дуго
и
много
ми
је
о
њој
причала
,
те
ти
не
могу
све
по
реду
.
Доста
,
да
сам
из
тога
увидела
у
Јулчи
оно
,
што
је
заиста
и
била
;
увидела
сам
лак
карактер
и
препредену
улизицу
,
често
и
денунцијанткињу
својих
другарица
.
Њу
је
пак
огорчило
највећма
то
,
што
јој
господа
учитељи
дадоше
примерно
владање
,
а
овамо
другима
,
достојнијима
дадоше
нижу
класу
.
—
Да
је
не
знам
,
рече
она
,
не
би
ми
жао
било
,
а
овако
,
болеће
ме
то
докле
год
будем
памтила
шта
сам
све
видела
.
После
ми
је
почела
причати
,
како
је
„
примерна
“
и
лептирасте
природе
.
Час
с
једним
час
са
другим
мушкима
—
обично
гимназистама
—
има
интимније
одношаје
.
Примала
је
писма
и
поклоне
од
свакога
,
ко
јој
се
приближи
,
а
приближити
јој
се
смео
свако
;
сама
је
изазивала
ту
неискусну
дечурлију
.
Погледај
кад
год
хоћеш
,
њу
ћеш
у
ваншколском
добу
наћи
у
каквом
дућану
,
где
је
лепих
трговачких
спомоћника
,
или
на
каквом
ћошку
,
да
,
бајаги
случајно
,
дочека
каквог
гиздавца
.
Разуме
се
,
рече
она
,
да
то
сваком
пада
у
очи
,
ко
је
позван
,
или
ко
хоће
кога
озбиљно
да
позна
,
па
је
неопростиво
,
кад
баш
то
превиђају
господа
професори
.
Они
су
у
првом
реду
позвани
да
то
увиде
.
Држим
,
да
имам
право
,
јер
кад
је
грех
због
болести
не
ићи
у
цркву
онда
,
кад
се
не
може
,
још
већи
је
грех
,
у
цркви
читати
љубавна
писма
иди
веџбати
се
у
брзом
читању
какве
студије
,
која
се
није
научила
због
ћеретања
са
великом
и
малом
господом
гимназистама
.
—
Разуме
се
,
приметила
сам
,
смејући
се
с
њоме
заједно
.
Да
ти
разјасним
и
тај
наш
смех
.
Приправнице
,
обично
те
врсте
,
ретко
науче
студије
оних
професора
,
у
којих
су
„
на
доброј
нози
“
,
него
се
извеџбају
у
брзом
читању
„
из
далека
“
.
Наслоне
после
студију
на
леђа
другарици
која
пред
њима
седи
,
па
онда
—
„
све
крешу
“
.
Разуме
се
,
да
то
не
може
свака
,
већ
тек
оне
,
у
којима
имају
господа
професори
—
поверења
...
Још
ми
је
као
тајну
причала
(
јер
неће
да
се
даље
чује
)
како
је
баш
она
видела
опет
неку
„
примерну
“
загрљену
с
мушкарцем
.
„
Љубе
се
“
!
извињава
их
она
и
трудила
се
да
опет
добро
мишљење
о
њој
добије
,
но
случај
је
хтео
,
да
увиди
,
како
„
примерна
“
извине
не
заслужује
.
Десило
се
овако
:
Једног
вечера
била
је
на
вечери
са
својом
газдарицом
код
неке
рођаке
газдаричине
.
Та
приправница
станује
ван
лицеума
,
но
у
кући
,
коју
је
управа
препоручила
.
На
вечери
је
било
више
друштва
,
младог
и
старијег
,
мушког
и
женског
,
па
међу
њима
и
другарица
,
коју
је
видела
пре
неки
дан
загрљену
с
гимназистом
.
После
вечере
дође
домаћичино
дете
,
најмлађи
синчић
,
па
искало
од
сестре
,
која
је
седела
до
ње
,
воћа
са
стола
.
Девојка
му
дала
,
и
онда
га
одвела
у
другу
собу
,
но
на
вратих
га
бубнула
у
ребра
,
да
нико
не
спази
,
тако
„
сестрински
“
,
да
је
дете
јаукнуло
;
но
сестра
се
извинила
,
да
му
је
повредила
чир
на
рамену
...
Њу
је
то
врло
немило
дирнуло
.
После
почео
на
несрећу
неко
тако
„
милозвучно
“
певати
,
да
јој
било
несносно
слушати
.
Да
избегне
непријатност
,
бар
за
тренутак
,
понудила
се
младој
домаћици
да
јој
помогне
спремити
собу
за
играње
.
После
неколико
тренутака
изашла
домаћица
да
нешто
донесе
.
Понела
са
собом
и
свећу
,
извинивши
се
љубазно
да
ће
одмах
доћи
.
Кроз
отворена
врата
собе
у
којој
се
вечерало
,
допирала
је
светлост
и
у
ту
собу
.
Домаћица
остала
подуже
,
а
њој
се
досадило
чекати
,
па
стала
на
врата
друге
побочне
собе
,
која
беху
отворена
,
па
се
загледала
у
прозор
,
кроз
који
сијаше
месец
врло
дивно
.
Дуго
је
тако
гледала
,
кад
неешто
шушну
близу
ње
.
Погледа
око
себе
,
и
спази
на
канабету
две
прилике
.
Погледавши
даље
виде
„
примерну
“
другарицу
,
како
седи
на
канабету
,
а
за
њени
леђи
лежи
дете
.
Њој
се
бар
тако
учинило
,
јер
се
другарица
играше
косом
његовом
.
Држала
је
,
да
је
то
мали
Пишта
,
дете
,
што
га
је
сестра
онако
одгурнула
.
Пошла
је
у
собу
.
„
Примерна
“
се
на
то
трже
и
престаде
се
играти
косом
детињом
.
—
Држала
сам
,
да
си
у
соби
остала
;
а
гле
ти
овде
!
рекла
је
па
пришла
канабету
и
пружила
руку
,
да
дете
помилује
.
Но
у
истом
моменту
диже
се
„
дете
“
са
канабета
,
и
гле
чуда
,
то
не
беше
мали
Пишта
,
већ
неки
одрастао
али
голобрад
трговачки
помоћник
.
Хтела
је
вриснути
,
но
глас
јој
остао
у
грлу
.
Је
ли
што
рекла
,
не
зна
,
само
је
одјурила
у
другу
собу
,
у
коју
беше
баш
тада
ступила
домаћица
са
свећом
.
Доцније
се
догодило
,
да
је
отишла
у
трговину
у
којој
беше
тај
помоћник
.
Питао
је
враголасто
,
шта
јој
ради
другарица
.
Њезин
одговор
је
био
прилично
оштар
.
А
он
јој
тада
,
извињавајући
се
,
рече
:
—
Добро
сам
видео
,
да
сте
се
збунили
,
али
видите
,
каквих
има
женскиња
,
па
још
будућих
—
учитељица
...
—
Па
шта
се
онда
љутите
,
приметила
сам
ја
.
Добро
видите
,
да
то
увиђају
и
други
.
Не
треба
своју
оцену
тако
к
срцу
да
узимате
.
—
Да
сте
боље
о
томе
размишљали
,
не
би
тако
рекли
.
Друга
је
оцена
из
науке
а
друго
је
из
владања
,
јер
кад
такве
имају
„
примерно
“
,
шта
ће
свет
о
лошије
оцењенима
да
мисли
.
У
сведоџби
се
неће
рећи
,
за
што
смо
добиле
нижи
степен
владања
,
те
се
даје
мислити
по
вољи
.
—
Да
то
знају
господа
професори
,
зацело
је
не
би
тако
оценили
,
приметила
сам
ја
.
—
Пристрасна
нисам
никад
била
,
па
ћу
и
то
допустити
,
рече
она
на
то
:
но
шта
вајди
и
та
извина
,
кад
ће
једном
,
кад
у
народ
ступе
,
баш
ти
олош
карактери
да
заузму
најбоља
места
—
сведоџбе
на
папиру
играју
свуда
важну
улогу
.
Њих
ће
изабрати
онде
,
где
се
даје
што
радити
,
а
друге
,
достојније
,
добиће
,
због
лошије
сведоџбе
,
најгоре
буџачиће
на
свету
,
у
којима
се
ни
живети
ни
радити
не
да
;
последње
ће
у
муци
тешкој
малаксати
и
пропасти
пре
времена
,
а
прве
ће
нам
убијати
у
народу
и
девојачки
и
учитељски
углед
.
Пето
писмо
:
Драга
секо
!
Питаш
,
у
свом
последњем
писму
,
како
могу
бранити
своје
професоре
,
кад
је
јасно
,
да
су
они
често
врло
криви
.
Дилетантима
психолошким
називаш
их
ти
.
Љутиш
се
већма
него
ја
и
све
остале
другарице
моје
,
што
не
спадају
у
рабош
„
претпостављених
“
.
Па
с
тога
почуј
још
и
ово
:
Познати
праву
вредност
ђака
најтежа
је
ствар
.
Дилетанти
су
ту
често
и
најбољи
педагози
и
психолози
.
Далеко
бих
отишла
,
кад
бих
ти
хтела
доказивати
,
за
што
је
то
тако
.
Доста
,
да
је
то
факт
,
који
се
порећи
не
да
.
Разуме
се
,
да
ја
овде
не
мислим
само
вредност
карактера
,
него
и
друго
;
све
знање
,
што
ђак
овде
добија
,
није
тако
огромно
,
да
га
ијоле
разборитија
не
би
могла
савладати
,
т
.
ј
.
за
онај
тренутак
присвојити
и
професоре
задовољити
;
него
треба
прозрети
,
докле
ће
то
знање
у
које
остати
,
и
хоће
ли
га
она
умети
достојно
и
на
корист
свога
позива
употребљавати
;
јер
је
то
знање
,
секо
моја
,
често
као
она
наша
трешња
,
на
коју
смо
се
ја
и
ти
у
детињству
јако
љутиле
:
довек
пуна
лепа
цвета
и
рода
,
да
се
гране
поломе
,
али
чим
почне
зрети
,
она
—
црвљива
.
Држим
,
да
си
ме
разумела
,
те
ћеш
ласно
увидети
да
су
учитељи
често
,
врло
често
у
врло
тешком
положају
,
особито
учитељ
одраслих
девојака
.
Јер
секо
моја
,
као
што
се
за
неке
шаљу
професорима
ружичаста
стаклад
,
тако
и
друге
добијају
,
такођер
са
стране
,
тамна
и
црна
.
Професори
су
у
опште
окружени
денунцијантима
,
а
професори
младих
девојака
двојином
;
особито
ако
су
то
људи
поводљиви
и
научени
сваком
да
се
клањају
,
ко
је
и
од
најмањег
уплива
у
томе
месту
или
животу
.
А
како
ружичаста
или
црна
стаклад
на
такве
људе
упливишу
,
лако
је
појмити
.
Особито
кад
ти
додам
,
да
је
ту
сплеткаша
и
протектора
у
сукњама
и
иначе
.
Допало
се
на
пример
каквој
госпођи
,
како
се
по
нека
приправница
умилно
смеши
,
кад
јој
из
далека
довиче
:
Љубим
руке
,
милостива
!
или
кад
је
са
страхопоштовањем
пољуби
у
обе
руке
.
Њој
се
то
допада
,
па
онда
удри
хвали
ту
приправницу
,
бајаги
случајно
,
пред
каквом
госпођом
професорком
или
својтом
професорском
.
Госпођа
професорка
опет
има
обичај
,
да
разговара
свога
мужа
о
оном
,
што
њега
занима
,
а
то
је
:
школа
и
његови
ученици
,
па
му
приповеда
,
случајно
и
хотимице
,
како
је
ова
приправница
љупка
,
како
је
она
горда
,
како
ову
госпе
хвале
;
како
ону
куде
;
а
кад
и
кад
му
,
онако
случајно
,
искаже
и
своје
,
наравно
,
најмеродавније
,
мишљење
.
Једне
је
похвалила
,
друге
је
покудила
;
хвалила
је
оне
које
су
чак
и
њојзи
,
професорки
,
благодарне
за
труд
мужа
њезина
,
па
јој
донеле
на
дар
лепе
чарапе
,
ћилимче
или
друге
ствари
.
Похвалила
је
још
и
оне
,
које
јој
се
из
далека
клањају
,
па
ма
где
она
била
,
а
тако
исто
и
деци
њезиној
.
Неће
она
да
помисли
,
да
би
јој
се
свака
јавила
кад
би
је
познала
и
кад
би
је
у
опште
познавала
.
П
.
је
велика
варош
,
па
како
ће
страна
приправница
знати
,
које
су
„
даме
“
својта
професорска
,
кад
им
то
на
челу
не
пише
.
Ја
сам
се
једанпут
јавила
некој
„
дами
“
,
што
је
стојала
пред
станом
једног
професора
;
држала
сам
да
је
каква
својта
,
а
кад
тамо
,
оно
била
собарица
породице
,
што
је
становала
у
другом
одељењу
куће
,
и
то
женскиња
врло
сумњива
карактера
.
Па
сад
питам
:
јесмо
ли
ми
дужне
због
ћефа
професорске
својте
и
због
неких
грађанака
клањати
се
и
особама
,
које
нашег
поздрава
не
заслужују
?
Дужне
писмо
,
али
,
као
што
видим
,
ако
се
зарана
,
још
овде
у
заводу
,
не
свикнемо
пузавачком
и
улизичком
понашању
,
неће
се
за
нас
наћи
ни
једно
ружичасто
стакло
“
...
Држим
,
да
сад
видиш
,
како
утичу
на
господу
професоре
ружичаста
и
тамна
стаклад
;
јер
сваки
муж
верује
својој
жени
,
сваки
човек
воле
своју
својту
,
а
скоро
сваки
званичник
полаже
много
на
мишљење
„
одличних
грађана
“
...
Још
да
ти
кажем
понајчешће
примере
за
тамна
,
црна
стакла
,
па
ћеш
онда
видети
све
наше
приправничке
јаде
и
незгоде
.
Прошла
,
на
пример
,
приправница
уз
какву
кућу
,
у
којој
станује
каква
у
месту
уважена
,
и
уз
то
частољубива
госпођа
.
Приправница
то
не
зна
,
а
баш
и
да
знаде
,
задубила
се
у
мисли
па
није
опазила
госпођу
на
прозору
те
јој
се
није
јавила
.
Госпођа
узела
то
као
„
фумиговање
“
,
те
стала
оговарати
приправницу
,
где
год
је
доспела
,
или
се
потужила
чак
самоме
професору
,
који
после
натакао
„
црне
наочари
“
,
па
тешко
приправници
!
...
Дешава
се
чешће
,
да
по
који
„
штуцер
“
—
било
стар
,
било
млад
,
године
се
ту
не
узимају
у
обзир
—
из
вишег
и
нижег
сталежа
,
како
кад
,
добије
вољу
,
да
се
„
пошали
“
с
којом
приправницом
,
узимајући
на
се
облик
заљубљена
човека
,
па
наиђе
на
девојачко
,
чисто
,
поносито
срце
,
чији
се
понос
сав
збије
у
прсте
,
па
се
пришије
„
штуцеру
“
на
образ
,
тако
јако
да
се
трагови
морају
лечити
—
оловном
водом
...
Таквим
даром
обдарени
штуцер
,
не
хвали
се
ником
,
али
маснице
у
срцу
не
лечи
оловна
вода
...
Њих
лечи
тек
—
освета
...
Па
и
за
тај
случај
најбоље
су
средство
девојачки
професори
.
Њима
треба
тек
нешто
шушнути
,
нешто
наговестити
или
двосмислено
се
осмехнути
,
па
освета
готова
.
Приправница
ће
горе
проћи
због
те
једне
ћушке
,
него
да
је
дотичног
пољубила
небројено
пута
...
„
Дјејство
“
такво
има
и
опор
,
оштар
поглед
у
приправница
.
Због
таквог
погледа
можеш
лако
добити
од
којег
„
штуцера
“
„
нахтмузику
“
,
а
то
је
довољна
освета
,
јер
по
нашем
закону
то
није
слободно
.
Још
ти
може
донети
рђаву
оцену
и
симпатија
каквог
младог
ваљаног
човека
,
за
којег
мисле
госпође
мамице
,
да
би
био
добра
партија
за
њихове
ћерке
.
„
Гле
те
учене
пеке
!
Зар
да
нам
га
отме
испред
носа
“
?
умствују
оне
,
и
онда
тешко
оној
,
према
којој
су
увиделе
,
да
има
дотични
и
најмање
симпатије
.
Лако
ћеш
овде
нагрбусити
и
онда
,
ако
не
станујеш
у
лицеуму
,
него
у
приватној
кући
,
особито
ако
уредно
плаћаш
за
храну
и
станарину
,
па
се
то
на
твоју
несрећу
рашчује
.
Јер
овде
управа
одређује
,
где
се
стан
може
узети
,
па
оне
,
које
те
желе
у
стан
узети
,
неће
поштедити
ни
твој
чисти
неокаљани
девојачки
глас
,
само
да
до
своје
цељи
дођу
,
и
да
те
изваде
из
куће
,
у
којој
си
дотле
била
.
Њима
је
главно
,
да
те
добију
,
а
што
ће
отуда
изаћи
,
девета
је
брига
свакој
шпекуланткињи
и
сплеткашици
од
заната
.
По
овоме
дакле
видиш
,
да
је
тешко
бити
одраслима
праведан
и
непристрасан
учитељ
,
па
ћеш
појмити
моју
досадашњу
уздржљивост
.
Ја
осећам
притисак
и
неправду
,
али
видим
,
од
куда
потиче
,
па
уздишем
,
али
—
не
кунем
...
Све
што
од
Бога
желим
,
само
је
здравље
нама
презренима
,
а
њима
дуг
живот
,
те
да
једном
увиде
,
кога
су
у
недрима
гајили
а
кога
су
одбацили
као
кукољ
или
олош
.
Друге
освете
ја
не
тражим
и
не
желим
.
До
који
дан
писаћу
ти
опет
.
Сад
је
већ
касно
а
хоћу
мало
и
да
читам
.
У
оној
ствари
владај
се
онако
,
како
сам
ти
у
првом
делу
писма
рекла
.
Друго
ти
не
умем
световати
.
Пази
на
Ружицу
.
Настој
да
што
више
чита
,
кад
год
има
слободна
времена
,
али
пазите
и
на
здравље
своје
.
Новац
за
овај
месец
послао
ми
је
теча
.
Ја
сам
му
већ
захвалила
,
а
ти
се
не
брини
.
Писала
сам
и
нашим
старим
добротворима
.
Љуби
вас
по
сто
пута
ваша
сестра
Даринка
.
Да
саопштимо
овде
и
Даринчино
писмо
Босиљци
о
одношају
и
расположењу
које
влада
у
заводу
међу
другарицама
.
Ево
га
од
речи
до
речи
:
Драга
сестро
!
Доспела
сам
,
да
ти
по
жељи
рекнем
коју
и
о
одношају
,
што
влада
овде
међу
другарицама
;
па
ако
доспем
,
чућеш
у
овом
писму
и
оно
,
што
одавна
желиш
,
т
.
ј
.
,
шта
сад
мислим
о
женском
ђаковању
,
управо
учитељствовању
девојачком
.
Ја
сам
,
секо
,
с
великим
одушевљењем
дошла
амо
.
Држала
сам
,
да
сам
ступила
у
рај
,
у
коме
ћу
наћи
много
анђела
,
који
ће
са
мном
заједно
градити
зграду
среће
народне
,
али
како
сам
се
грдно
преварила
!
Место
воље
за
рад
,
слоге
и
љубави
према
позиву
своме
нађох
овде
,
код
многих
другарица
сујету
,
завист
,
злобу
и
гордост
.
Или
,
ако
не
то
,
оно
огорчење
због
неправде
и
патње
,
и
услед
тога
малаксалост
како
физичку
тако
и
душевну
.
Прве
презиру
друге
,
а
друге
пате
и
уздишу
због
првих
.
Мален
је
број
,
секо
моја
,
оних
,
што
су
дошле
амо
свесне
своје
намере
или
из
љубави
према
позиву
томе
.
Добрих
ђака
и
научених
женскиња
биће
нас
доста
,
али
добрих
учитељица
мало
,
врло
мало
.
Срце
ме
боли
,
кад
на
то
помислим
,
али
истине
ради
морам
да
признам
.
Немој
сејо
,
речи
ове
криво
да
тумачиш
;
немој
да
мислиш
,
да
женскиње
није
способно
за
учитељицу
.
Ја
хоћу
овим
само
да
ти
кажем
,
да
ће
за
то
бити
мало
добрих
учитељица
,
што
је
за
учитељски
тешки
позив
нужна
јака
воља
и
љубав
к
њему
.
А
у
наш
завод
примају
се
већином
девојчице
од
четрнаест
до
шеснаест
година
,
а
како
женскиње
нема
за
науку
и
самосталну
ексистенцију
друга
отворена
поља
,
то
све
јуре
из
моде
и
нужде
у
учитељиште
.
Друкчије
би
то
било
,
кад
би
женскиње
имало
и
друга
поља
за
самосталност
,
и
кад
би
се
у
учитељиште
примале
девојке
почевши
тек
од
деветнаест
или
двадесет
година
.
„
Зар
се
и
године
смеју
узимати
за
мерило
сталне
воље
човечје
“
?
осећам
,
да
питаш
ти
.
С
тога
ћу
ти
рећи
,
да
би
се
овде
и
на
то
обзирати
требало
;
јер
уз
околности
у
којима
се
женскиње
сада
налази
,
ретка
је
девојка
,
управо
нема
је
,
која
би
већ
у
петнајстој
својој
години
из
љубави
према
човечанству
или
своме
народу
у
учитељиште
ступила
.
Већина
се
у
тим
годинама
одаје
томе
позиву
по
родитељској
вољи
.
Или
ако
не
с
тога
,
оно
за
то
,
што
мисле
,
да
ће
као
учитељице
у
будућности
удобније
живети
или
—
бољу
партију
добити
;
а
има
их
и
таквих
,
којима
је
природа
лако
памтење
и
оштар
разум
у
обилној
мери
подарила
,
па
како
су
због
тога
већ
у
основној
школи
хваљене
,
долазе
и
амо
,
да
се
и
даље
те
хвале
науживају
и
уживоту
као
учитељице
прославе
...
Но
кад
,
секо
моја
,
каква
и
најодличнија
приправница
из
школе
у
живот
ступи
и
постане
учитељица
,
онда
тек
види
,
како
је
насела
и
како
је
и
себе
и
друге
грозно
преварила
;
јер
ће
можда
баш
она
,
што
је
тежила
за
узурнијим
,
сад
добити
какво
село
са
триста
форината
плате
.
Варош
ће
пасти
у
део
тек
свакој
двадесетој
или
можда
и
педесетој
.
А
уз
то
ће
упасти
у
школу
са
три
до
четири
разреда
са
више
од
сто
занемарене
и
запуштене
сеоске
деце
.
Како
ће
она
ту
децу
настављати
и
васпитати
,
нећу
да
испитујем
,
но
да
ће
учитељицама
те
врсте
школа
брзо
омрзнути
,
лако
је
замислити
.
Ово
не
важи
само
за
женске
него
и
за
мушке
,
који
само
с
тога
неће
на
занат
,
кад
сврше
грађанске
или
ниже
реалне
и
гимназијске
школе
,
што
мисле
да
ће
као
учитељи
лакше
живети
и
можда
славе
стећи
...
По
мишљењу
моме
неће
боље
проћи
ни
она
,
што
се
у
учитељском
животу
мисли
прославити
.
Јер
она
знања
,
што
их
ми
овде
у
препарандији
можемо
стећи
,
и
што
ћемо
их
деци
давати
,
нису
тако
огромна
,
да
се
когод
са
њих
може
прославити
,
тако
,
да
се
то
надалеко
рашчује
,
па
кад
се
и
општина
на
добар
рад
и
успех
такве
учитељице
свикне
,
пропало
је
сво
уживање
и
сва
слава
њезина
.
Такве
ће
учитељице
услед
тога
и
нехотице
школу
запустити
,
а
како
је
женскиње
већма
оговарању
изложено
него
мушки
,
говориће
се
о
њој
свашта
;
а
многа
ће
заборавити
и
свој
понос
те
постати
улизица
оних
,
који
су
у
месту
од
уплива
а
на
рачун
мањег
рада
у
школи
или
хвале
њихове
.
А
чим
то
буде
,
пашће
учитељички
добар
глас
у
опште
доста
јако
,
а
специјално
она
изгубиће
у
доброј
околини
свој
углед
са
свим
а
у
рђавој
тешко
њој
—
то
ће
јој
донети
моралну
пропаст
.
Добро
знадем
,
да
ћеш
се
после
овога
јако
забринути
;
љути
ћеш
се
,
што
ме
ниси
од
учитељствовања
одвратила
.
Али
не
брини
се
,
секо
моја
;
ја
знам
,
шта
ме
чека
и
шта
хоћу
.
Дошла
сам
овамо
,
да
се
спремим
за
оно
,
што
ће
ми
донети
тежак
,
трудан
,
али
поштен
живот
,
који
ће
ме
спасти
од
мени
најстрашнијега
,
од
брака
без
љубави
.
Па
реци
:
зар
ми
није
то
довољна
награда
?
Поштен
опстанак
биће
ми
осигуран
,
ако
не
нађем
човека
,
кога
бих
могла
љубити
и
који
би
ме
љубио
исто
тако
,
а
нуз
то
могу
нешто
користити
и
своме
народу
и
човечанству
,
које
ми
такођер
много
задовољства
доноси
.
Па
онда
немој
ти
ове
моје
речи
сувише
црно
узимати
;
то
је
тек
моја
слутња
;
ко
зна
да
се
нећу
можда
преварити
.
Јер
кад
по
свету
погледамо
,
опажамо
и
код
мушких
при
бирању
позива
исту
појаву
.
Ретко
се
ко
лаћа
позива
каква
из
љубави
и
воље
према
њему
.
Обично
га
при
томе
руководи
:
нужда
,
родитељско
и
старатељско
наговарање
,
или
таштина
и
славољубље
.
Зар
је
један
на
пример
отишао
у
калуђере
,
не
што
воли
да
служи
Богу
,
и
што
га
срце
за
тим
усамљеним
животом
и
чином
вуче
,
већ
што
жели
да
буде
:
игуман
,
архимадрит
,
епископ
или
патријарх
,
па
да
буде
богат
и
први
?
!
Па
помисли
,
колико
њих
постају
лекари
,
адвокати
,
трговци
,
занатлије
,
свештеници
,
бележници
и
друго
,
а
све
без
праве
воље
и
способности
!
Па
опет
за
то
друштво
није
пропало
;
јер
већина
после
„
пружи
врат
“
,
па
савесно
отправља
своју
дужност
,
и
ако
често
,
врло
често
са
киселим
лицем
.
Многима
се
опет
и
тај
наметнути
позив
допадне
,
те
га
после
целог
века
вољно
и
задовољно
отправљају
.
Учитељски
позив
би
дакле
морао
бити
најтежи
на
свету
,
кад
би
се
са
тако
малих
и
обичних
погрешака
тако
јако
и
грозно
људима
светио
!
...
Дабогме
да
је
ово
двосмислено
речено
,
и
зато
нека
ти
на
утеху
служи
,
што
имаде
још
једна
врста
учитељица
,
које
ако
не
виде
,
оно
бар
назиру
,
да
учитељева
слава
,
учитељево
уживање
и
награда
није
од
овога
света
...
Јесте
,
секо
моја
,
знају
те
,
да
се
учитељева
права
заслуга
опажа
тек
у
врлинама
људи
,
који
некад
беху
ученици
његови
.
Редак
је
учитељ
,
који
дочека
,
да
својим
очима
види
зрео
плод
труда
свога
,
а
још
ређи
је
онај
,
коме
се
призна
заслуга
та
.
Једна
од
другарица
таквих
причала
ми
баш
јуче
,
како
код
њих
на
селу
свет
учитељски
заслугу
цени
.
Ако
дете
ништа
незна
и
ако
је
рђаво
,
криви
се
учитељ
,
а
ако
је
добро
,
или
ако
напредује
,
одмах
:
„
има
дете
добру
главу
“
.
Па
кад
ко
то
знаде
,
сумњам
да
је
дошао
у
учитељиште
,
да
се
после
учитељујући
наужива
и
прослави
.
Другарицу
такву
довела
је
амо
племенитија
жеља
,
довела
је
жеља
,
да
науком
себе
из
чаме
извуче
и
да
после
помаже
народу
своме
онде
,
где
највише
помоћи
треба
.
Дабогме
да
је
број
ових
за
сада
незнатан
,
но
ја
се
надам
да
ће
се
умножити
.
Броју
овом
треба
додати
и
оне
женскиње
,
што
долазе
амо
,
да
постану
самосталне
,
те
да
своје
срце
и
живот
осигурају
од
брачних
веза
,
које
се
не
свезују
из
поштовања
или
љубави
,
већ
из
шпекулације
и
рачуна
.
Те
учитељице
већином
су
и
доба
првих
девојачких
снова
,
т
.
ј
.
своју
седамнаесту
годину
у
родитељском
дому
провеле
,
па
знају
,
шта
хоће
,
а
уз
то
су
и
сувише
поносите
да
своју
дужност
пренебригну
или
да
свој
учитељски
и
девојачки
глас
окаљају
.
Јесте
,
секо
моја
,
таква
женскиња
ако
по
несрећи
доспе
у
рђаву
околину
па
падне
у
искушење
,
умеће
себе
победити
и
пре
умрети
,
него
свој
девојачки
и
учитељички
глас
оцрнити
.
С
тога
се
не
брини
за
мене
.
Ти
знаш
да
је
мени
прошло
седамнаест
година
,
па
ако
ме
нећеш
рачунати
у
прве
,
рачунај
ме
у
друге
,
а
као
благодарност
за
то
писаћу
ти
други
пут
,
кад
опет
доспем
,
и
о
свом
слагању
са
другарицама
.
Сад
немам
каде
,
посла
имам
и
сувише
;
почела
сам
неки
вез
за
испит
.
Добро
знадем
,
да
тиме
нећу
добити
бољу
оцену
из
ручног
рада
;
то
добијају
оне
,
које
умеју
по
сто
пута
дневно
да
кажу
:
„
љубим
руку
,
милостива
“
!
и
које
знају
много
варошких
новости
.
Ја
их
не
знам
,
па
с
тога
се
и
не
надам
најбољем
,
но
шта
марим
за
оцену
?
Ја
се
не
трудим
за
њу
.
Доста
ми
је
уверење
,
да
ја
знам
радити
,
ако
не
боље
оно
као
и
све
остале
...
Доста
би
јадно
изгледало
наше
знање
,
кад
би
се
ми
тек
у
препарандији
училе
домазлуку
:
кувати
,
шити
,
кројити
,
кућу
водити
и
штедети
.
Не
научи
ни
једна
у
препарандији
,
бар
не
у
оној
мери
,
која
је
ваљаној
домаћици
потребна
!
Да
се
то
научи
,
треба
не
само
ваљане
теорије
,
већ
и
праксе
,
требају
мајчини
напутци
и
мајчине
руке
.
Па
и
то
је
,
видиш
,
један
разлог
више
,
да
девојка
треба
тек
у
деветнаестој
или
двадесетој
години
да
ступи
у
учитељиште
.
Иначе
никад
нећемо
имати
ваљаних
учитељица
,
а
још
мање
и
домаћица
.
Младо
се
дрво
савија
,
а
којој
се
кујна
не
омили
до
деветнаесте
године
,
неће
ни
довека
.
Учити
на
против
може
увек
.
Дабогме
да
неће
бити
код
старих
приправница
оног
детињског
„
веркловања
“
,
што
неки
зову
„
лако
учење
“
,
али
оно
што
се
научи
,
биће
темељно
и
—
корисно
.
Девет
је
сати
,
па
да
ме
није
откуцај
сетио
,
да
имам
до
десет
још
штошта
да
свршим
,
ко
зна
како
бих
ти
још
отегла
.
Једина
ми
је
забава
,
кад
говорим
с
тобом
.
Друге
ме
неби
ни
разумеле
или
би
ми
речи
тумачиле
као
—
неискреност
.
Љуби
вас
ваша
Даринка
.
Мећу
тим
је
опет
доста
времена
прошло
док
је
Даринка
сестрама
,
и
то
нарочито
Босиљци
,
међу
осталим
и
ово
писала
:
Ја
се
са
свима
другарицама
добро
живим
,
и
ако
увиђам
да
ме
ретко
која
искрено
воли
.
Добро
знадем
и
зашто
је
то
;
ја
често
кажем
и
нехотице
истину
у
очи
.
После
се
кајем
,
али
—
доцне
.
Дабогме
да
то
није
грех
,
али
истина
ретко
коме
мирише
,
ласкање
је
свагда
пријатније
,
па
често
и
онима
,
којима
је
правда
и
истина
вечито
на
устих
.
Допадају
им
се
речи
те
,
као
празан
звук
али
кад
доказати
треба
да
љубе
истину
,
друкчије
се
лице
показује
.
Још
кад
се
та
истина
других
тиче
,
добро
је
,
али
ако
се
дотакнемо
њихових
дела
и
назора
,
тешко
теби
!
Неке
су
ме
крстиле
„
сањалицом
“
,
неке
„
еманципованом
“
,
а
да
се
нашла
нека
која
ме
је
код
претпостављених
чак
и
као
комунисткињу
оцрнила
,
причала
сам
ти
још
пре
.
Бог
нека
је
за
то
пита
!
А
сањалица
и
еманципована
сам
с
тога
,
што
не
тајим
своје
идеје
,
своје
жеље
и
што
сам
се
усудила
да
браним
једну
другарицу
,
која
је
имала
и
сувише
слабих
страна
,
али
опет
није
заслужила
,
да
се
неке
од
њих
каменом
на
њу
бацати
могу
.
Она
је
грешила
са
ограничености
своје
и
укорењених
навика
,
а
оне
греше
из
—
мудрости
и
лукавства
...
Још
сам
добила
назив
тај
код
неких
и
зато
,
што
сам
рекла
,
да
ја
не
учим
ради
оцене
на
папиру
,
па
да
се
и
оне
окану
злобе
и
тричавих
размирица
,
него
да
својски
уче
и
помажу
једна
другој
.
Разуме
се
,
да
ме
то
боли
,
јако
боли
,
али
шта
знам
?
Друкчије
није
.
Покушавала
сам
већ
свашта
,
па
никако
да
стечем
сталне
симпатије
код
њих
.
Док
употребљавам
„
правила
етикеције
“
те
одобравам
,
да
је
нешто
црно
,
што
видим
да
је
бело
,
пријатељских
осмеха
и
слатких
речи
доста
,
али
чим
хоћу
да
употребим
искреност
,
која
доликује
правом
пријатељству
и
свесним
женскињама
,
оде
пријатељство
у
недођин
.
Лако
је
могуће
да
је
ту
и
моје
кривице
;
можда
не
умем
да
нађем
начин
,
који
би
требало
узети
.
Али
било
шта
било
,
доста
да
је
тако
;
све
ме
поштују
—
нека
и
против
воље
,
—
што
јасно
видим
,
али
искрено
ме
не
љуби
ни
једна
.
За
то
ми
јесте
овде
несносно
живети
.
Једва
чекам
да
свршим
па
да
се
опростим
тамнице
ове
,
у
којој
ме
са
свих
страна
лед
бије
.
Но
некад
ми
је
тако
тешко
,
да
се
бојим
да
нећу
истрајати
да
ћу
се
поболети
;
особито
кад
ми
се
још
деси
каква
,
било
хотимична
,
било
нехотимична
неправда
.
Добро
се
сећам
детињства
свога
,
и
тада
ми
је
требало
,
баш
као
и
неким
биљкама
,
много
,
много
топлоте
.
Добри
наши
родитељи
увидели
су
то
,
па
сте
ми
је
сви
слали
у
обилној
мери
,
и
ја
сам
се
и
сувише
свикла
на
жарке
зраке
љубави
ваше
,
те
ми
је
сад
хладно
и
сувише
хладно
,
баш
као
оној
тропској
биљци
,
која
се
већ
одрасла
пренесе
на
хладни
север
.
Доста
пута
се
и
забринем
због
неудесне
природе
своје
;
свет
је
препун
притворности
и
неправде
;
ја
је
одмах
увидим
те
ме
то
тишти
и
боли
јаче
,
него
многе
друге
.
Па
шта
ћу
јадна
радити
,
кад
у
живот
ступим
,
кад
добијем
какво
село
,
у
ком
ће
ме
можда
осим
тих
порока
сретати
још
и
незнање
и
глупост
?
!
Још
је
срећа
,
што
се
овде
на
мене
нешто
и
сувише
изузели
те
ћу
дотле
по
свој
прилици
—
огуглати
...
Још
се
тешим
и
тиме
,
што
ће
ме
моја
школска
деца
морати
волети
.
Да
ће
тако
бити
,
стојим
ти
добра
!
Дечје
је
срце
чист
листак
.
Што
напишеш
у
то
,
то
ћеш
и
читати
.
Ја
ћу
писати
љубав
,
љубав
ће
ми
се
и
вратити
.
Док
су
деца
тако
ће
бити
,
кад
одрасту
—
Бог
им
а
душа
им
!
Ја
ћу
довека
с
љубављу
вршити
своју
дужност
,
па
шта
буде
!
Друго
се
не
сме
тражити
од
обична
погрешна
човека
.
Је
ли
,
да
је
тако
?
Да
нешто
могу
да
ми
завире
у
срце
и
душу
,
они
од
којих
зависи
сва
будућност
моја
,
како
би
друкчије
изгледало
ово
писмо
моје
,
али
они
верују
притворним
улизицама
својим
,
па
је
на
мени
„
љага
“
,
коју
у
њиховим
очима
ништа
спрати
не
може
.
Али
зашто
те
бацам
у
бригу
?
Још
се
може
све
на
добро
окренути
;
Бог
је
добар
,
а
и
људи
ваљда
нису
сасвим
слепи
.
Поздрави
старе
наше
добротворе
,
па
остајте
здраво
вашој
Даринци
.
Наскоро
по
овом
писму
Даринчином
умре
им
стари
добротвор
њихов
.
Жена
се
његова
одсели
својој
кћери
у
оближњу
варош
.
Босиљка
је
јавила
Даринци
тај
глас
,
са
додатком
,
да
се
с
тога
морале
у
своју
кућицу
уселити
те
ће
опет
мучније
живети
.
То
беше
по
Даринку
нов
ударац
,
те
у
борби
живота
заборави
она
на
све
друго
,
осим
на
своју
науку
.
Ретко
је
писала
сестрама
и
о
оном
,
што
се
тицаше
непосредно
њих
самих
.
Писма
њена
била
су
сада
утеха
њима
.
Храбрила
их
је
и
уливала
им
наде
на
бољу
заједничку
будућност
,
и
ако
је
јасно
видела
,
какав
ће
јој
бити
крај
у
учитељишту
.
Добро
је
знала
,
да
јој
сведоџба
неће
бити
сјајна
.
Ни
један
професор
није
јој
био
пријатељ
,
а
шта
то
значи
,
знаће
они
,
који
су
били
у
сличном
положају
.
Приденули
јој
онај
придев
,
који
професори
нису
трпили
.
А
она
поносита
и
осетљива
те
изгледаше
необична
.
Још
је
уз
то
мучила
брига
за
сестрама
,
напор
у
раду
,
и
неправедно
сумњичење
учитеља
њезиних
,
те
поче
побољевати
.
Постала
је
нервозна
,
па
не
могаше
више
одговарати
,
као
пре
,
особито
у
оним
студијама
,
где
је
требало
брзо
дати
одговор
.
Дешавало
се
,
да
се
по
некад
збунила
баш
и
онда
,
кад
је
мислила
да
ће
најбоље
одговорити
.
Једила
се
због
тога
и
сувише
,
а
све
то
утврђивало
је
учитеље
њезине
,
да
верују
денунцијантима
,
улизицама
и
сплеткашицама
.
Прохујала
је
и
трећа
година
ђаковања
њезина
.
Положила
је
учитељски
испит
,
па
метнувши
у
џеп
своју
доста
осакаћену
сведоџбу
баш
у
оним
предметима
,
у
којима
је
врло
добра
била
,
вратила
се
сестрама
.
Кад
опет
угледа
своје
село
,
срце
јој
од
туге
хтеде
пући
.
Пре
три
године
,
пошла
је
у
учитељиште
,
топећи
се
од
радости
а
сад
такав
повратак
!
Потрошила
је
сав
свој
део
што
јој
је
од
оца
остао
,
па
ако
сад
не
добије
место
,
зар
да
живи
од
сестринске
милости
?
Дабогме
да
то
неће
чинити
.
Радиће
и
она
па
ће
заслуживати
.
Раду
је
вична
била
.
Али
за
што
је
онда
трошила
новац
и
мучила
себе
и
сестре
своје
?
Девет
стотина
потрошила
је
у
П
.
за
време
бављења
свога
,
па
зар
није
могла
с
том
свотом
радити
и
живети
и
без
учитељског
позива
?
После
се
умирила
.
Пало
јој
на
ум
,
да
се
она
неће
да
удаје
без
љубави
;
матору
девојку
данас
свако
презире
,
а
учитељица
ће
доцније
,
кад
остари
,
бар
у
томе
бити
боље
среће
...
После
тих
мисли
било
јој
је
лакше
,
а
ван
тога
имала
је
још
зрачак
наде
за
бољу
будућност
,
имала
је
у
џепу
своју
,
и
ако
осакаћену
и
неверну
сведоџбу
.
Код
куће
се
брзо
опоравила
.
Сестре
јој
ни
једном
речи
нису
дале
познати
,
да
им
је
неправо
,
што
није
боље
прошла
.
Чим
се
отворило
неколико
стечајева
,
искала
се
и
она
.
То
је
могла
чинити
с
тога
,
што
се
у
заводу
,
на
срећу
,
предавао
и
њен
матерњи
језик
а
имала
је
часова
и
за
веронауку
.
У
почетку
није
била
сретна
.
Свагда
су
јој
молебнице
враћане
с
додатком
:
„
Друга
је
особа
изабрана
“
.
„
Како
су
ме
неправедно
оценили
и
сведоџбу
ми
осакатили
,
зар
се
могу
другоме
и
надати
?
!
“
уздисала
је
у
тренутцима
таквим
.
И
тада
јој
се
појавиле
сузе
у
очима
а
у
срцу
клетва
,
клетва
на
оне
,
који
беху
узрок
срећи
њезиној
.
Прошла
је
година
дана
.
Пет
молбеница
беше
без
успеха
отправила
,
а
последњу
беше
послала
у
оближњу
варошицу
,
па
недељу
дана
пре
оног
бурног
вечера
,
кад
смо
њу
и
њезине
сестре
упознали
.
Дознали
смо
,
ко
су
и
шта
су
те
женскиње
,
па
де
да
се
вратимо
опет
њима
!
XXИ
.
Сунце
је
продирало
кроз
завесе
у
собу
,
кад
се
сутра
дан
Даринка
пробудила
.
Добро
се
осећала
те
с
детињском
лакошћу
скочи
са
постеље
.
Сестре
јој
не
беху
у
соби
.
„
Изишле
у
врт
“
,
мишљаше
она
па
се
брзо
обуче
и
пође
к
њима
.
Кад
је
на
поље
ступила
,
не
беше
ни
трага
од
ноћашње
буре
.
Небо
се
осмејкивало
,
као
плаве
очице
одојчета
кад
га
расплакано
мајка
узме
на
руке
своје
,
а
покидано
лишће
по
врту
и
дворишту
беше
почишћено
,
те
се
трагови
буре
видили
још
само
на
покиханом
дрвећу
и
по
гранама
.
„
Баш
као
успомене
“
!
уздахну
Даринка
па
се
упути
сестрама
,
које
пођоше
њојзи
.
У
томе
кврцнуше
врата
на
дворишту
и
унутра
уђе
чича
Сретен
,
сеоски
писмоноша
.
—
О
,
фрајле
!
—
повиче
још
с
врата
.
—
Је
л
’
устала
госпођица
?
—
Ево
ме
,
чича-
Сретене
,
рече
Даринка
,
па
се
упути
старцу
.
Знала
је
,
да
чича
Сретен
зове
све
сеоске
госпођице
„
фрајлама
“
,
а
само
њој
даје
тај
назив
на
српском
језику
.
—
Добројтро
,
госпођице
!
назове
јој
чича
Сретен
,
пруживши
јој
писмо
.
Имајте
опростити
,
још
јуче
је
стигло
,
ал
ја
се
,
као
човек
,
задржао
мало
код
грк-Совре
;
пили
тамо
алвалук
;
знате
,
он
продаје
и
ракију
,
а
кишбиров
прод’о
краву
Јоци
Пробиславићу
.
Леп
новац
—
36
форинти
!
А
у
том
ме
ухватила
и
она
олуштина
.
Имајте
опростити
!
Све
поштени
људи
.
А
ја
сам
вам
га
,
ето
,
опет
доно
.
—
Нема
замерке
,
чича
,
ал
причекај
,
да
ти
донесем
твоју
заслугу
,
рече
Даринка
,
гледећи
адресу
.
—
Фала
,
фала
,
госпођице
!
Ди
би
ја
што
од
вас
примио
?
Зар
ме
нисте
ви
доста
угледали
?
Јест
’
,
памти
чича
све
то
.
Па
с
богом
остајте
,
и
дај
боже
,
да
вас
то
писмо
обрадује
!
Леп
је
неки
рукопис
;
ал
има
и
писама
к’о
и
људи
:
на
уснама
мед
у
срцу
јед
.
Па
не
дај
боже
да
је
тако
.
Знате
,
синоћ
,
док
је
трајало
оно
чудо
,
једнако
сам
га
гледо
,
метно
сам
га
на
астал
;
торба
ми
била
покисла
,
па
шта
ми
није
падало
на
памет
!
Лепо
сам
ја
сумиро
,
само
да
оће
то
бити
.
Ал
и’те
читајте
;
ено
фрајле
не
мож
’
да
вас
дочекаду
?
Даринка
беше
међу
тим
писмо
отворила
па
сад
стаде
читати
:
Поштована
госпођице
!
Извините
,
што
вам
се
и
непознат
јављам
;
то
је
жеља
ујака
мога
,
код
кога
сам
у
гостима
.
Ви
сте
изволели
компетовати
за
место
овдашње
учитељице
,
а
уз
то
се
још
писмом
обратити
и
њему
,
председнику
црквеношколске
општене
.
И
он
ми
је
наложио
—
пошто
сам
не
може
да
доспе
—
да
вам
јавим
,
да
ће
све
могуће
учинити
,
да
избор
ваш
осигура
,
јер
се
нада
,
да
сте
ви
тога
најдостојнији
.
Допала
му
се
ваша
искреност
у
писму
и
смерна
слобода
у
молбеници
;
па
ако
вас
лично
не
познаје
,
претпоставља
,
да
ћете
ви
бити
најспособнија
за
оно
што
нашем
народу
највише
треба
и
недостаје
.
-Дакле
уздајте
се
у
увиђавност
овдашњих
грађана
и
у
мога
ујака
;
а
колико
ми
је
у
снази
,
радићу
у
корист
вашу
и
ја
!
Па
ако
срећа
и
Бог
даде
—
победићемо
!
Само
ми
је
жао
,
што
вас
нећу
лично
познати
.
Други
дан
по
избору
учитељице
,
по
избору
вашем
,
одлазим
на
своје
определење
.
С
поздравом
од
ујака
,
а
,
ако
примите
,
и
мојим
,
ваш
непознати
,
али
искрени
поштовач
.
Незнанко
Незнанковић
.
Даринка
зачуђено
,
збуњено
,
преврташе
писмо
.
Дакле
има
људи
,
који
су
јој
готови
помоћи
,
који
верују
у
праву
вредност
њезину
?
Дрхтала
је
од
узбуђења
а
образи
су
јој
пламтили
.
—
Ко
ти
пише
?
запита
Босиљка
.
—
Председник
црквено-школске
општине
из
Д
.
јавља
,
да
ће
се
заузети
за
мој
избор
.
Ја
се
радујем
,
али
једно
ми
је
нејасно
;
пише
место
њега
његов
сестрић
.
Потписао
се
Незнанко
Незнанковић
,
а
то
ми
изгледа
сумњиво
.
Лако
је
могуће
,
да
је
лакрдија
.
—
Незнанковић
!
викну
радосно
Босиљка
;
познајем
га
.
Дај
,
да
видим
шта
пише
.
—
Поштен
је
то
младић
,
рече
,
прочитавши
писмо
.
Ствар
ти
је
у
добрим
рукама
.
Него
седи
,
да
ти
приповедим
,
како
сам
га
ја
познала
.
Пре
две
године
,
помагала
сам
једне
недеље
стрини
кувати
ручак
.
Слушкиња
јој
беше
отишла
дома
,
на
два
дана
,
а
чика
нас
позвао
на
ручак
.
Ја
замесила
питу
,
а
стрина
чисти
јабуке
.
Ружицу
је
отправила
у
цркву
.
На
дворишту
на
једанпут
радосно
зацика
Адонис
.
Знаш
га
ти
.
Паметно
беше
псето
то
.
„
Погледај
ћерко
,
ко
је
“
,
рече
ми
стрина
и
ја
истрчим
у
ходник
.
Кад
тамо
,
оно
чика
и
још
неки
странац
.
Хтела
сам
да
побегнем
,
док
ме
није
спазио
.
Али
чика
—
знаш
,
какав
је
био
—
опазио
ме
па
виче
:
„
Не
беж
’
,
ћерко
!
Није
срамота
радити
.
Већ
смо
те
видели
,
па
која
ти
вајда
.
Хвала
богу
,
у
кошуљи
си
;
ниси
гола
.
Да
се
твоја
прабаба
утезала
у
ваше
мидере
,
тешко
да
би
ти
таква
била
“
.
Па
онда
стаде
на
врата
тако
,
да
сам
морала
остати
у
ходнику
,
а
чисто
да
пропаднем
у
земљу
;
била
сам
и
сувише
разузурена
а
да
стојим
пред
мушким
.
—
Па
што
си
радила
тако
сувише
комотна
?
рече
Даринка
.
И
у
кујни
могао
те
ма
ко
тако
наћи
.
—
Није
то
мој
обичај
;
ал
у
стрининој
кујни
као
у
паклу
,
а
она
ме
напала
,
да
се
потпуно
раскомотим
.
Да
нисам
учинила
,
рекла
би
по
своме
обичају
,
да
са
„
пуцкредла
“
или
чак
и
јогунаста
.
Стара
жена
,
без
деце
,
па
јој
тешко
удесити
.
После
је
чика
приказао
странца
као
стринина
рођака
Незнанка
Незнанковића
.
Рекао
је
,
да
је
свршио
права
,
но
да
сада
студира
медицину
.
Угледан
је
то
младић
,
тако
твога
доба
.
—
Вараш
се
упаде
Ружица
,
старији
је
бар
с
пет
година
.
—
Ја
сам
држала
,
да
је
још
млађи
од
ње
.
Најпосле
не
пише
му
на
челу
;
него
је
симпатична
појава
,
црних
очију
,
а
канда
и
црне
косе
.
—
Чини
ти
се
,
примети
опет
Ружица
.
Била
си
збуњена
,
па
га
ниси
ни
гледала
.
Сад
га
замишљаш
себи
по
вољи
.
А
он
има
плаве
очи
и
смеђу
косу
.
—
Дабогме
,
вараш
се
ти
.
Ако
му
нису
очи
црне
,
оне
су
граорасте
.
Ваљда
нисам
—
—
Све
једно
,
прекиде
Даринка
.
Шта
ми
је
стало
до
боје
очију
и
до
година
његових
.
Није
он
удавача
ни
ја
младожења
,
па
да
тражим
лепу
младу
лучицу
...
.
—
Ти
све
једно
те
једно
,
рече
Босиљка
.
—
Зар
није
тако
?
осмехну
се
Даринка
.
Пријатељство
не
разбира
за
године
и
боју
очију
.
Него
и
опет
хоћу
нешто
да
знам
.
Реците
ми
:
је
ли
му
израз
очију
лукав
и
подмукао
,
или
је
искрен
и
слободан
?
По
томе
могу
знати
,
хоћемо
ли
бити
пријатељи
.
—
По
изразу
хоћеш
ти
људе
да
познаш
,
смешила
се
Босиљка
.
Зар
не
може
и
он
бити
измајсторисан
,
као
што
ти
обично
велиш
,
па
шта
онда
?
—
Наравно
.
Али
ја
то
познајем
,
а
зацело
и
ви
.
—
Рекла
бих
,
да
му
је
израз
очију
овејано
поштење
,
баш
као
и
назори
му
.
У
многоме
су
налик
на
твоје
...
—
На
моје
?
!
—
смешила
се
и
Даринка
.
Е
,
онда
је
он
у
твојим
очима
особењак
.
Али
кад
си
му
брже
и
назоре
дознала
?
—
За
ручком
је
чика
—
као
обично
„
весео
“
—
причао
о
теби
,
о
својој
„
узор
девојци
“
и
сувише
китњасто
,
а
он
слуша
и
одобрава
,
као
да
је
еванђеље
...
—
Мани
се
шале
!
рече
замишљено
Даринка
.
Мени
је
много
стало
да
дознам
,
какав
је
то
карактер
.
Ко
зна
,
какве
себичне
цељи
хоће
да
постигну
мојим
избором
и
он
и
ујак
му
?
Хоће
можда
да
ме
обвежу
,
те
да
после
морам
играти
по
њиховом
такту
и
служити
им
као
ћуприја
за
себичне
им
намере
?
Хвала
на
таквом
избору
!
—
По
чему
судиш
?
—
Чика
је
био
напит
те
му
сувише
искрено
и
много
о
теби
причао
.
Показао
му
твоју
слику
.
Он
је
све
пажљиво
,
скоро
изненађено
слушао
,
одобравао
је
твој
одлазак
у
препарандију
и
хвалио
твоје
мишљење
,
да
тек
онај
брак
може
бити
сретан
,
који
се
не
склапа
из
рачуна
,
него
из
узајамног
поштовања
и
љубави
.
„
Да
тако
све
женскиње
чине
,
мање
би
било
несреће
на
свету
“
рекао
је
он
.
Даринку
обли
румен
.
Дакле
је
у
свету
још
мушких
,
који
тако
суде
?
-
мислила
је
.
—
Од
куда
он
знаде
,
како
ја
мислим
?
запита
за
тим
.
—
Рекао
му
чика
.
(
Причао
му
,
како
си
због
тога
одбила
многе
младожење
а
на
послетку
и
грофа
.
Дотле
нисам
знала
,
да
је
чики
и
то
познато
било
.
По
свој
прилици
је
теча
нагађао
,
па
му
причао
.
Пре
но
што
се
одселили
у
Ј
.
,
био
је
,
као
што
сам
ти
писала
,
код
нас
,
па
њих
двојица
до
поноћи
провели
у
приповедању
.
Друкчије
не
умем
ствар
да
разјасним
.
Даринка
уздахну
.
—
Лако
је
могуће
,
рече
за
тим
,
гледећи
потпис
писма
.
Зар
ме
је
грофица
штедила
;
зар
ме
је
она
умела
појмити
?
Добро
знадем
,
да
се
пронашло
свашта
.
Па
и
он
—
к’о
сви
мушки
!
—
До
сад
нисам
ништа
чула
,
примети
Босиљка
.
Бог
им
а
душа
им
!
Али
да
је
Незнанковић
поштен
човек
,
стојим
ти
добра
.
Човек
је
то
од
карактера
а
уз
то
велик
родољуб
.
И
научен
је
.
Свршио
је
права
,
по
да
би
био
,
као
што
он
вели
,
независнији
,
одао
се
пре
неколико
година
на
медицину
.
Скоро
ће
свршити
;
стрина
ми
је
то
приповедала
.
Родом
је
из
неког
села
.
Родитељи
му
нису
баш
богати
,
али
то
им
је
једино
дете
,
па
га
лепо
изучили
;
а
ужива
и
штипендију
.
Даринка
се
осмехну
.
Што
се
мислиш
?
питаше
Ружица
.
—
Пало
ми
на
ум
,
да
је
у
нас
Срба
штипендија
као
блата
.
Лако
их
је
заслужити
.
Примају
их
и
звани
и
незвани
.
Не
ћу
тиме
да
сумњичим
вашег
Незнанковића
;
још
га
не
познајем
.
Али
да
би
тај
новац
,
издан
на
друге
цељи
,
нашем
народу
више
користио
,
то
стоји
.
У
томе
кврцнуше
врата
на
дворишту
.
—
Млекарица
,
рече
Даринка
те
све
три
одоше
у
кућу
.
Две
недеље
по
овом
добила
је
Даринка
писмо
,
у
којем
јој
се
јавља
,
да
је
изабрана
за
учитељицу
у
Д
.
Преселила
се
са
сестрама
онамо
.
Д
.
јој
се
врло
допало
.
Кућицу
у
месту
свога
роћења
продала
је
а
новац
дала
у
оближњу
штедионицу
.
—
Сад
имате
свака
по
пет
стотина
,
рекла
је
сестрама
.
Ја
вам
још
дугујем
,
али
за
то
морате
још
причекати
;
плата
ми
не
износи
ни
четири
стотине
,
а
треба
нам
од
ње
живети
.
Што
ви
заслужите
,
остављајте
себи
на
страну
.
Прве
посете
,
што
их
је
учинила
„
бољим
“
мештанским
породицама
и
онима
,
од
којих
је
зависила
,
нису
у
њој
оставиле
пријатна
утиска
.
Ретко
је
нашла
коју
породицу
у
којој
се
није
,
онако
„
случајно
“
,
хтело
казати
,
како
су
тек
они
својим
заузимањем
израдили
избор
њезин
.
Још
јој
се
хтело
наговестити
,
како
је
данас
учитељица
много
,
премного
,
те
да
је
за
њу
срећа
,
што
је
добила
њихово
место
.
Једини
председник
,
ујак
Незнанковићев
,
беше
у
томе
правилу
изузетак
,
али
он
се
још
првих
месеца
њезина
учитељевања
одселио
из
Д
.
Човек
беше
трговац
,
а
у
Д
.
Чивута
и
сувише
,
те
је
потражио
згоднију
позицију
за
своју
поштену
трговину
.
Утисак
,
што
је
у
самој
језгри
,
у
маси
народа
добила
,
био
је
бољи
и
на
рад
ју
је
одушевљавао
.
Али
се
њој
чинило
,
да
је
тај
народ
и
сувише
поводљив
,
и
сувише
запуштен
,
те
да
ће
јој
лако
данас
викати
:
„
Осана
“
!
а
сутра
„
расини
“
!
Била
је
дакле
у
своме
делању
предосторожна
.
Добро
је
пазила
,
шта
ће
радити
,
а
још
више
,
с
ким
ће
се
дружити
.
„
Право
је
имао
гроф
,
кад
је
некад
рекао
,
да
се
сирома
човек
највише
поводи
за
комадићем
бољег
хлеба
,
мислила
је
чешће
она
.
„
Да
је
тако
,
имам
већ
довољна
доказа
“
.
И
тада
је
удвојеном
снагом
радила
на
васпитању
поверене
јој
дечице
,
једине
,
као
што
је
она
мислила
,
узданице
народа
свога
.
Прохујала
је
година
дана
учитељствовања
њезина
.
За
то
време
стекла
је
у
Д
.
лепа
гласа
.
Свако
је
хвалио
,
па
и
највеће
лармаџије
и
смутљивци
,
нову
учитељицу
,
и
ако
је
многима
било
загонетно
,
па
и
неправо
,
што
с
ни
једном
породицом
не
ступа
у
интимније
познанство
.
Деца
су
је
волела
као
мајку
,
као
старију
сестру
своју
,
те
јој
чешће
доносила
и
по
неки
мањи
дарак
,
који
су
у
родитеља
измолила
,
али
она
га
је
већином
,
својим
даром
,
што
га
је
дала
детету
,
исплатила
.
Поступком
таквим
показала
је
на
брзо
становништву
,
да
не
жуди
за
туђом
милошћу
и
да
учитељ
и
поред
свог
сиромаштва
не
мора
бити
,
као
што
су
они
дотле
држали
,
чанколиза
и
просијак
.
Била
је
загонетна
многима
,
но
поштовање
,
оно
право
поштовање
,
које
се
нехотице
покреће
и
у
срцу
непријатеља
наших
,
све
је
више
крчило
себи
пута
.
—
Девојка
та
,
рекао
је
нови
председник
—
њезин
пре
тога
противник
,
—
с
тога
,
што
беше
противник
бившега
противника
—
врло
је
загонетна
.
Изгледа
слаба
и
немоћна
,
да
је
свака
неприлика
,
сваки
поветарац
сатрти
и
савити
може
,
али
покушај
,
па
ћеш
видети
;
држи
се
као
храст
;
пре
ћеш
је
сломити
но
савити
!
Да
нисам
председник
,
не
бих
веровао
.
Овако
се
чисто
застидим
сам
себе
.
Показује
се
и
одаје
ми
поштовање
,
као
да
сам
јој
пријатељ
,
а
знам
да
знаде
...
Права
је
то
загонетка
,
али
загонетка
,
коју
не
смеш
много
ни
да
решаваш
;
увек
ти
се
чини
,
да
ниси
за
то
дорастао
...
Даринка
је
међу
тим
савесно
вршила
своју
дужност
,
а
ван
школе
је
била
блага
,
учтива
,
предусретљива
у
сваком
свом
делању
.
Је
ли
само
могла
,
помогла
је
свакоме
,
било
саветом
или
иначе
,
али
нико
се
није
могао
похвалити
,
да
је
учитељицу
обвезао
,
било
поклоном
каквим
,
било
гозбом
или
другим
чиме
.
Приход
јој
је
био
мален
,
но
она
је
волела
и
оскудицу
трпити
,
него
бити
коме
обвезана
или
дужна
.
Чешће
је
ова
или
она
породица
позивала
себи
на
ручак
,
вечеру
или
ужину
,
но
она
је
увек
учтиво
такве
прилике
избећи
умела
.
Ретко
је
ко
видео
учитељицу
и
на
чијој
ужини
,
ма
да
су
те
у
последње
доба
код
женског
интелигентнијег
света
јако
у
моди
.
„
Сад
не
могу
.
Доћи
ћу
вам
други
пут
“
,
рекла
је
обично
на
позиве
те
,
и
онда
одужила
своју
посету
,
кад
није
било
доба
јелу
.
Једног
дана
карале
је
сестре
због
тога
.
Био
дан
одмора
,
па
све
три
беху
доспешне
.
—
Хајдмо
госпођи
Христићки
—
рекла
Босиљка
.
—
Данас
држи
ужину
,
а
позвала
нас
.
Добро
знадем
,
да
ће
бити
сва
интелигенција
на
окупу
.
-
Ићи
ћемо
ми
њима
други
пут
,
кад
не
буде
време
јелу
,
рече
Даринка
прихвативши
се
ручног
рада
.
—
А
за
што
не
би
сад
?
смешила
се
Ружица
.
Зар
није
лепше
бити
чашћен
него
не
почашћен
?
Ја
те
заиста
не
разумем
.
Друге
једва
чекају
да
их
ко
позове
,
а
ти
избегаваш
.
Пре
неколико
дана
разговарала
сам
се
и
с
Босиљком
.
Је
ли
Босиљка
?
И
ја
и
она
те
ту
не
појмимо
.
Помисли
само
,
колико
би
ту
могла
заштедити
!
Да
не
чујеш
,
шта
ти
пишу
твоје
колегинице
,
не
би
ми
чудо
било
;
ал
и
од
пре
ти
и
госпођица
Јана
пише
,
да
с
ти
ручкови
,
свечари
и
гозбама
уштеди
леп
новчић
.
—
На
част
јој
уштеда
!
Добро
знадем
шта
би
из
тога
потекло
;
проиграла
би
свој
углед
,
а
ја
сам
и
поносита
за
гозбе
и
позиве
тих
високих
госпођа
.
Познајем
назоре
те
врсте
женскиња
,
па
нећу
да
чујем
,
како
се
за
моји
леђи
шапуће
:
„
Драга
моја
,
шта
мислите
о
учитељици
?
Позвала
сам
и
њу
,
и
ако
не
спада
у
наш
циркл
.
Да
богме
да
је
то
голотиња
.
Да
није
тако
,
зар
би
ишла
да
учи
?
Али
баш
за
то
—
нека
се
наједе
.
А
уме
се
и
наћи
,
те
држим
да
ми
не
ћете
замерити
?
Поверавамо
јој
своју
децу
па
морамо
мало
гледати
и
кроз
прсте
...
—
Ала
си
ти
чудна
!
смејала
се
Босиљка
.
Дабогме
:
да
има
и
таквих
„
дама
“
,
као
што
ти
црташ
,
али
има
и
које
познају
праву
вредност
и
достојанство
човека
.
Зар
ми
нисмо
биле
богате
па
јесмо
ли
тако
мислиле
?
—
Допуштам
да
има
изузетака
,
рече
на
то
Даринка
,
али
ја
их
још
не
знам
.
Док
их
познам
,
„
чинићу
употребе
од
добре
воље
њихове
“
.
Па
и
онда
ћу
ретко
примати
позиве
те
.
Плата
учитељска
не
допушта
ни
гозбе
,
разумем
гозбе
,
какве
су
сад
у
моди
.
Једна
ужина
изнесе
по
два
три
дана
заслуге
.
Па
од
куда
то
.
—
А
ко
иште
да
ти
њима
враћаш
?
примети
Ружица
.
Добро
знају
оне
,
да
би
ти
онда
натезала
.
—
Зар
ти
мислиш
,
да
те
„
имућне
милостиве
“
никада
не
натежу
?
Хој
,
хој
,
бива
то
врло
често
,
смејала
се
Даринка
.
Да
можеш
само
завирити
у
„
породичне
тајне
“
у
мужевљев
џеп
и
приход
и
расход
,
видела
би
,
шта
нам
оне
кажу
...
—
Шта
те
се
тиче
?
Да
им
није
по
вољи
,
не
би
те
звале
.
—
Србин
каже
секо
моја
:
„
Кад
поједеш
туђу
коку
,
свежи
одмах
своју
“
!
Јесте
,
секо
,
то
је
лепо
и
право
;
а
ко
тако
не
ради
,
нека
се
не
срди
,
ако
га
ко
назове
чанколизом
.
По
схваћању
после
таке
су
чанколизе
паразити
оних
животиња
,
које
неће
да
се
почешу
и
отребе
тога
гада
,
само
с
тога
,
што
хоће
бајаги
да
покажу
своју
снагу
и
издржљивост
.
Све
се
и
на
то
смејале
те
онда
отпочеше
другу
тему
.
Другом
приликом
почела
је
опет
Босиљка
:
—
Данас
те
троје
звали
на
светац
,
па
кад
нећеш
да
имаш
посла
с
господом
и
дамама
,
а
ти
иди
више
занатлијским
и
ратарским
породицама
.
Првима
би
то
било
уживање
а
другима
част
.
—
Ја
их
никад
нисам
избегавала
.
Похађали
смо
већ
толике
;
само
нећу
да
идем
по
свечарих
и
сватових
,
а
нећу
ни
иначе
праг
да
им
обијам
.
Свака
породица
,
особито
женски
чланови
,
имају
у
својој
кући
посла
,
доста
пута
онаква
,
који
се
нерадо
обавља
у
присуству
других
,
па
те
честе
посете
морају
бити
досадне
.
Учитељица
то
увек
треба
да
има
на
уму
,
да
не
крстари
много
по
месту
.
Разуме
се
,
да
и
за
такве
поступке
има
извине
.
Зажели
се
разговора
с
одраслима
,
вечито
је
са
децом
;
но
ретки
су
,
који
ће
то
умети
схватити
и
разумети
.
На
учитељици
се
свака
пегица
јасније
види
,
него
на
другом
женскињу
.
С
тога
ја
и
нећу
да
се
прихватим
правца
,
који
узеше
неке
моје
друге
.
—
Али
мени
се
чини
,
да
је
ближи
додир
с
људима
,
баш
учитељичка
дужност
,
протествовала
је
Босиљка
.
У
нашем
народу
је
много
заблуде
,
много
незнања
,
па
ко
ће
исправљати
,
кад
учиетљица
не
ће
.
—
Зар
ја
кажем
да
скрстимо
руке
?
рече
Даринка
.
Рђаво
ме
разумеш
ако
то
мислиш
.
Ја
само
хоћу
да
речем
,
да
се
сувише
не
истичемо
поуком
својом
.
Још
смо
ми
новина
у
народу
нашем
.
Још
ми
нисмо
стекле
довољно
поверења
,
довољно
популарности
,
па
пре
свега
треба
да
чувамо
свој
девојачки
глас
,
свој
учитељски
углед
,
који
истицањем
поуке
ван
школе
и
деце
лако
можемо
изгубити
.
Поука
ван
школе
за
сад
је
приступачна
само
мушком
учитељству
,
а
нама
ће
бити
тек
можда
после
две
или
три
десетине
година
.
Да
вам
ово
докажем
,
требало
би
више
говорити
,
а
ја
сад
немам
ни
воље
ни
времена
.
Доста
,
да
вам
кажем
,
да
је
то
за
нас
убитачно
,
а
за
народ
штетно
,
ма
да
нам
неки
баш
то
препоручују
.
Поље
је
наше
,
за
сад
школа
,
пример
и
—
перо
.
Даном
приликом
можемо
и
у
породици
живом
речи
поучити
,
али
узети
на
се
облик
неке
мисионарке
па
се
истицати
,
нема
смисла
.
Наш
народ
,
а
богме
ни
многи
други
,
још
није
дорастао
за
промену
ту
,
а
преврати
су
у
опште
штетни
а
овде
двојином
.
Па
сад
,
драге
моје
,
немојте
се
срдити
на
мене
нити
ме
наговарати
,
да
одступим
од
уверења
свог
.
Сву
своју
снагу
,
сав
свој
живот
жртвоваћу
позиву
свом
;
дужност
ми
је
то
,
али
у
лудо
,
детињасто
трошити
речи
и
свој
глас
излагати
опасности
а
на
штету
своју
и
народа
свог
нећу
никада
.
Сестре
су
заћутале
те
је
на
томе
и
остало
.
XXИИ
.
Једног
празничног
дана
оде
Даринка
с
Босиљком
у
цркву
.
Кад
су
изашли
из
ње
,
пође
с
њима
неколико
жена
из
краја
тог
.
Мећу
њима
беше
једна
прија
,
већ
постара
жена
из
неког
банатског
повећег
села
.
Приказаше
је
одмах
по
своме
начину
,
те
Даринка
мишљаше
,
да
је
у
реду
,
да
рекне
коју
с
њом
.
—
Имате
ли
и
ви
,
мамо
,
женску
школу
?
—
Имамо
.
Па
имамо
и
учитељицу
,
госпођицу
,
тако
младу
,
к’о
ви
;
само
је
већма
у
месу
.
Једра
је
баш
здраво
.
Далеко
смо
од
школе
,
чак
на
другом
крају
,
ал
она
дође
,
чим
пусти
децу
.
Иде
она
свуда
.
А
ми
имали
нике
дгуње
.
Боже
,
крупне
,
па
жуте
,
к’о
смиљ
,
а
њој
се
допале
,
па
мало
који
дан
ето
ти
је
!
Па
нам
ту
приповеда
,
приповеда
,
како
треба
ово
,
како
оно
.
Другдаш
се
и
смркне
,
понда
ту
и
вечера
.
Е
,
добро
она
код
нас
,
добро
богме
.
Извештила
се
па
ретко
кад
вечера
код
куће
а
већ
о
свечарих
,
то
се
зна
,
сви
је
зову
.
Понда
јој
и
жене
шиљу
.
Дође
ти
,
па
фали
ово
,
приповеда
оно
;
а
није
ти
образ
к’о
опанак
,
да
не
видиш
куд
навија
и
да
јој
не
пошљеш
.
Но
није
ништа
криво
;
ал
већ
не
ваља
ни
што
она
ради
.
Знате
,
по
кад
и
кад
и
замркне
,
понда
морамо
да
је
пратимо
;
а
ми
паори
кажемо
:
момку
је
срамота
за
петом
а
девојки
на
челу
.
Па
би
требало
да
боље
пази
,
ма
да
није
ништа
за
криво
.
У
том
ће
упасти
једна
мештанка
:
—
Ју
,
Боже
!
па
тако
приповеда
и
моја
Лела
,
кад
је
била
,
о
светом
Игњатији
.
Каже
и
њина
тако
.
Добро
учи
децу
,
ал
’
чим
пусти
децу
:
хајд
у
село
!
Добра
девојка
;
и
насмију
се
с
њоме
.
Дође
,
па
ондак
све
учи
и
показује
,
већ
им
досади
.
А
већ
знаду
за
што
.
Прико
пута
варошка
кућа
,
па
само
да
прође
,
да
је
виду
писари
и
натарош
.
Пондак
знаш
,
друго
,
имају
,
к’о
свака
газдачка
кућа
,
по
две
краве
на
ведрици
.
Добре
млекоше
,
чудо
добре
;
млека
к’о
воде
.
Још
кад
их
ране
с
цвеклом
,
а
имају
,
како
не
би
имали
!
Пондак
млеко
,
не
треба
слађе
.
Послали
и
њој
николко
пута
;
иде
им
девојчица
у
школу
.
А
њој
се
допало
,
пондак
све
их
учи
,
како
се
музе
крава
у
накрст
а
не
успоредо
,
к’о
да
они
то
не
знају
.
После
јој
пошљу
и
сира
и
другог
белог
смока
.
Сиромашна
је
,
па
је
жале
.
Душа
ваља
,
сад
је
одевена
.
Прави
сваки
час
нову
хаљину
.
Добија
од
људи
много
поклона
па
јој
је
лако
,
каже
Лела
;
луди
људи
,
па
шиљу
.
Што
јесте
јесте
,
много
се
и
мучи
;
но
,
нема
приговора
,
ал
,
каже
Лела
,
пре
није
имала
.
Па
за
то
јој
и
чудо
на
наше
девојке
.
Довек
су
јој
лепо
одевене
,
довек
јој
чудо
,
што
носе
свилу
и
атлаз
,
а
,
каже
,
сиромашке
су
.
Дабогме
,
каже
Лела
,
да
су
сиромашке
,
ал
није
њој
то
,
већер
што
нема
она
тако
руво
.
Ди
се
она
може
држати
с
паоркињама
,
па
још
с
газдачким
,
кад
је
они
плаћају
?
!
Пре
баш
,
каже
Лела
,
изврз’о
се
ништо
председник
на
њу
.
Паор
човек
и
газда
,
ал
имају
две
пртаје
у
селу
,
једна
једног
попе
,
а
друга
другог
.
Понак
,
све
им
се
чини
,
да
не
држи
шњима
,
већер
с
оном
другом
пртајом
;
па
садекана
,
чим
она
једној
пртаји
назове
лепо
„
помоз
бог
“
!
,
оман
режи
на
њу
она
друга
.
Па
,
каже
Лела
,
не
зна
сирота
ди
ће
;
а
придседник
се
за
то
извр’зо
на
њу
,
па
јој
не
да
плаћу
;
каже
:
немају
новца
.
А
она
,
он’ак
шта
ће
,
не
мож
’
жива
у
гроб
,
а
тужила
је
већер
и
тужила
,
па
ништа
.
Дође
тамо
ники
господин
,
не
знам
,
како
каже
Лела
,
да
га
зову
,
момак
:
браћо
,
ово
,
браћо
оно
!
јопет
ништа
.
Ди
ће
и
он
да
изиђе
шњима
на
крај
,
кад
они
оман
:
не
треба
нам
ни
црква
ни
школа
.
Јако
изишла
та
врашка
мода
,
с
том
новом
вером
,
а
тешка
времена
,
и
људи
амишни
,
па
оман
прете
да
ће
у
нововерце
;
само
да
им
не
спомињу
плаћу
.
Данас
волеш
дати
крајцару
у
бирц
,
него
у
цркву
,
отимају
се
само
за
цркву
,
кад
се
бирају
тутори
,
а
за
друго
,
маре
они
!
...
Јако
је
дошло
тако
време
.
Дације
млого
,
па
не
мариш
ни
за
што
,
каже
Лела
.
—
Придикује
њима
по
кад
и
кад
попа
,
да
ће
им
нестати
цркве
и
школе
,
ако
ћеду
се
увек
протеривати
,
већ
да
буду
сложни
на
свако
добро
,
па
да
се
брину
за
своју
децу
,
цркву
и
школу
,
а
људи
се
само
гуркају
и
смеју
;
кажу
:
„
што
се
господари
протеривају
“
!
...
Понак
,
изиђи
шњима
на
крај
!
Јако
не
мож
’
,
каже
Лела
,
тамо
код
њих
с
паором
.
Људи
су
,
каже
Лела
,
здраво
велике
пркосџије
;
но
,
већ
к’о
и
код
нас
,
сваки
би
тео
да
је
први
.
Па
каже
Лела
,
неће
да
плаћају
ни
на
школу
.
Довек
морају
учитељи
најпре
да
ишту
по
сто
пута
.
Да
им
начине
тако
какву
школу
,
за
коју
се
ништа
не
плаћа
,
добро
би
им
пало
.
Па
зато
једни
и
волу
,
што
ће
,
каже
,
да
будну
код
њих
нике
школе
,
па
да
царство
плаћа
.
Њина
учитељка
,
већер
,
та
госпођица
,
каже
,
да
то
није
истина
ал
људи
јој
не
верују
.
Њој
,
каже
,
чудо
то
;
боји
се
да
неће
после
царство
њу
изабрати
,
већ
ће
им
послати
другу
,
бољу
;
да
царство
бира
,
дабоме
,
да
неће
бирати
,
к’о
ми
прости
људи
.
Другачија
ће
та
бити
,
каже
Лела
.
Даринка
хтеде
нешто
приметити
,
но
Босиљка
јој
неприметно
шану
:
—
Ћути
!
Друкчије
им
нећеш
дознати
право
мишљење
.
Даринка
се
осмехну
,
као
да
се
нечем
досетила
,
па
ће
онда
упитати
:
—
А
шта
вели
сека
Лела
,
хоће
ли
њихова
учитељица
да
иде
тако
по
свечарих
?
—
Иде
,
још
здраво
,
и
по
свечарих
и
свадбама
,
и
дигод
је
зову
.
Па
ђаволска
Лела
,
смије
се
,
па
каже
:
боље
би
било
да
не
иде
.
Док
су
људи
трезни
,
њој
чест
и
поштење
,
а
после
,
ко
ће
им
метнути
копчу
на
уста
?
Избаце
свашта
.
Па
кад
се
једанпут
пијани
придњом
окураже
,
после
трезни
одма
нису
к’о
пре
;
брљају
јој
под
нос
и
оно
што
није
.
Па
,
каже
Лела
,
нађе
се
по
ди
који
враголан
,
па
у
очи
мислиш
:
Бог
зна
како
је
слушају
и
чествују
,
а
гуркају
се
и
намигивају
.
Ди
ћеш
ти
да
добро
прођеш
,
кад
се
помешаш
с
твојом
неприликом
?
Но
,
и
ми
паори
смо
људи
.
Други
уме
лепо
и
да
ти
да
чест
,
ал
тек
,
тек
,
госпођа
треба
да
је
госпођа
,
а
не
с
тобом
,
к’а
са
својом
другом
.
Ионак
,
она
је
још
девојка
,
а
ни
наше
девојке
не
иду
на
светац
.
А
ђаволски
момци
,
баш
кад
је
она
на
свадби
,
онак
ћаскају
.
Домаћин
дабогме
чува
да
је
не
увреди
,
ал
ди
ћеш
ти
с
момци
?
!
Па
,
каже
Лела
,
онак
боље
,
да
седи
кући
,
и
да
чува
њену
децу
и
школу
.
Да
је
звезда
Даница
,
јопет
ће
,
да
простите
,
за
њом
сваки
по
што
год
да
рекне
.
Па
како
ће
онак
и
деца
да
је
чествују
?
Почели
је
и
певати
.
Ја
кажем
,
то
је
ружно
;
није
ни
она
калуђерица
.
Девојка
је
и
она
.
Досади
јој
се
и
код
куће
.
Пре
,
каже
Лела
,
ишла
увек
код
попадије
.
После
рекла
попадија
,
—
зато
,
што
је
више
ишла
код
натарошевице
—
да
само
дође
код
ње
,
да
се
наједе
.
Њој
то
било
здраво
чудо
,
па
рекла
прија-Јули
,
свекрви
моје
Леле
,
попадија
ти
казала
,
да
идем
код
ње
да
заштедим
ручак
и
вечеру
а
није
ти
казала
,
кол’ко
сам
ја
њој
ишла
и
везла
?
!
После
,
каже
Лела
,
био
још
већи
ђаво
;
попа
уз’о
на
њу
зуб
па
јако
каже
и
он
,
да
им
госпођица
не
ваља
.
Па
и
натарошевица
почела
ништо
ружно
с
њом
—
сад
се
тек
удала
одскоро
—
па
каже
,
да
она
долази
због
натароша
.
Добио
,
вели
,
на
њу
вољу
,
што
је
учена
,
а
она
сваки
час
ту
.
Понак
,
каже
Лела
,
имају
нико
певачко
друштво
.
Док
она
није
дошла
,
нису
имали
.
Па
и
гркиња
Сара
нема
је
у
вољи
,
каже
оће
да
залуди
њеног
сина
а
она
је
неће
.
Добија
девојку
с
десет
иљада
.
Понак
има
ту
и
момака
И
девојака
,
па
и
паорских
.
Једнима
је
још
чудо
,
што
и
њих
нису
примили
,
него
тек
николко
њих
,
понак
износе
за
њом
свашта
.
Дабогме
да
лажу
,
ал
једна
лаж
данас
више
вреди
нег
десет
истина
.
Па
каже
Лела
,
боље
би
било
да
седи
с
миром
.
Другачије
би
је
онак
чествовали
.
Душа
ваља
,
каже
Лела
,
доста
може
да
уштеди
зато
,
што
свуд
иде
и
што
јој
људи
шиљу
,
ал
шта
јој
асне
,
кад
је
,
да
простите
,
ни
у
шта
не
зарезују
.
Па
јако
,
каже
,
људи
кажу
,
боље
да
су
бирали
учитеља
него
госпођицу
,
учитељку
,
како
ли
тамо
зову
.
Ја
опет
кажем
оним
матерама
:
па
ни
учитељи
нису
свеци
.
А
ето
,
ко
може
за
нашом
шта
казати
?
А
он
мени
:
јо
,
наша
ваљда
неће
да
се
удаје
.
Другачије
неби
се
ни
она
ваљда
затукла
у
собу
.
Добро
је
кад
може
.
Ја
другдаш
тако
станем
па
гледим
за
њом
,
кад
узме
књигу
па
иде
у
шетњу
на
излаз
.
Другдаш
ми
је
и
жао
,
па
ми
чисто
чудо
,
што
тако
паметна
девојка
оће
да
будне
калуђерка
.
Другојачије
није
,
каже
он
,
ето
,
кад
је
ко
болестан
у
кући
,
онак
ти
дође
јел
поручи
,
шта
ћеш
да
радиш
,
а
на
светац
и
у
сватове
ретко
,
врло
ретко
.
Ја
га
онак
пцујем
,
а
он
каже
није
за
зло
;
само
би
вас
већма
волели
људи
,
кад
би
се
мало
шњима
и
нашалили
.
А
ја
њему
каза
:
јест
’
,
понак
да
прође
,
к’о
и
она
што
је
код
Леле
!
Добро
је
,
само
кад
може
тако
!
Знаш
,
има
људи
безобразних
,
док
им
пружиш
прст
,
оћеду
одмах
сву
шаку
.
Него
,
рано
,
оћете
л
’
се
ви
удати
?
Знаш
’
не
би
?
Лепа
сте
и
паметна
девојка
а
ваљда
вас
и
ишту
?
Даринка
се
с
тешком
муком
одржала
да
у
смех
не
прсне
;
све
бабе
беху
чисто
зинуле
да
чују
њезин
одговор
.
—
Док
удам
сестре
,
биће
и
то
,
рекла
је
,
да
им
још
боље
радозналост
надражи
.
—
Дабогме
,
док
вам
дође
суђени
—
рече
баба
;
чисто
се
извињавајући
;
приметила
је
Даринчин
осмех
,
па
се
застидила
.
Дођоше
у
томе
до
школе
те
се
растадоше
.
Дошавши
до
вратница
својих
,
обрте
се
Даринка
,
па
кад
виде
,
да
су
бабе
одмакле
,
рече
значајно
својој
сестри
:
—
Држим
,
да
си
довољно
чула
,
из
уста
самога
народа
?
Па
сад
суди
:
да
ли
сам
имала
право
?
Босиљка
не
рече
ништа
.
При
ручку
је
Босиљка
мало
говорила
,
док
у
један
пут
не
спусти
виљушку
,
па
уздахнувши
погледа
у
старију
сестру
и
рече
:
Богме
је
учитељички
положај
врло
тежак
!
—
Као
у
опште
сваке
ваљане
,
али
сиромашне
девојке
,
рече
тихо
Даринка
,
па
и
опет
заћута
.
После
ручка
оде
Даринка
одмах
у
малени
свој
вртић
и
не
помогавши
сестрама
спремити
смо
,
као
што
је
дотле
чинила
.
Села
је
у
хлад
једне
воћке
,
па
се
замислила
.
Био
је
то
тежак
тренутак
учитељичког
јој
живота
.
Народу
,
узданици
народа
нужније
је
васпитање
од
саме
науке
,
а
руке
свезане
!
Уз
то
беше
дан
пре
добила
циркулар
од
више
школске
власти
,
у
којем
се
учитељима
налаже
,
да
се
строго
имају
придржавати
наредбе
,
по
којој
деца
свршетком
трећег
разреда
морају
знати
и
мађарски
говорити
.
Па
поред
сеоског
нередовног
похађања
школе
,
поред
домаће
запуштености
дечије
и
поред
осталих
прописаних
предмета
,
ко
ће
то
да
свлада
?
!
Да
образује
папагаје
?
Да
напусти
васпитање
?
Не
,
то
не
може
!
Али
—
шта
да
ради
?
Дуго
се
мислила
.
Дуго
је
тражила
згодна
начина
,
док
је
није
и
вече
ухватило
при
том
ребусу
...
XXИИИ
.
Прошло
је
две
године
Даринчина
учитељевања
у
Д
.
Једнога
дана
дође
јој
посета
из
места
роћења
њезина
.
Дођоше
јој
два
млада
човека
.
Једноме
беше
име
Љубинко
Вернић
,
а
другоме
Јован
Добрић
;
први
беше
трговац
а
други
учитељ
.
Даринка
их
је
знала
врло
мало
.
Дошли
су
и
настанили
се
у
оно
место
за
време
ђаковања
њезина
.
Босиљка
и
Ружица
су
их
добро
познавале
;
Вернић
беше
неки
рођак
старом
„
чики
“
њиховом
,
а
Добрић
син
неке
пријатељице
„
стринине
“
још
из
времена
девојаштва
њезина
.
И
један
и
други
долазили
су
у
кућу
старим
добротворима
,
те
се
и
с
девојкама
поближе
познали
.
Сад
је
после
неког
околишења
просио
од
Даринке
,
као
старије
сестре
,
Вернић
Ружицу
,
а
Добрић
Босиљку
.
Даринка
им
рече
,
да
ће
им
дати
одговора
,
док
се
са
сестрама
разговори
.
Сад
нису
дома
;
отишле
беху
у
оближњу
варошицу
„
стрини
“
у
походе
.
Младићи
одоше
задовољни
.
Добро
су
знали
,
да
их
девојке
неће
одбити
.
Поштени
и
уважени
беху
то
младићи
,
а
наклоност
се
не
да
лако
сакрити
.
Кад
сестре
приспеше
дома
,
рече
им
Даринка
,
ко
их
проси
.
Сестре
се
загледаше
.
—
Јесам
ли
ти
казала
?
примети
најивно
Ружица
гледећи
у
Босиљку
.
Добро
сам
ја
знала
,
да
они
то
мисле
.
Добро
сам
ја
знала
,
да
један
воле
тебе
а
други
мене
.
Да
,
они
су
баш
долазили
због
чикиних
кошница
!
Ал
’
ти
кажеш
,
не
треба
мушкима
веровати
!
...
Кад
је
то
изговорила
,
тргла
се
чисто
и
поруменила
до
ушију
.
—
Другого
ми
коментара
не
треба
,
осмехну
се
Даринка
;
Ружица
је
са
собом
на
чисто
!
А
шта
велиш
ти
,
Босиљка
?
—
Ја
?
Ја
немам
ништа
против
тога
.
Добрић
је
добар
човек
,
добар
и
поштен
.
Но
шта
ћеш
после
ти
сама
?
Пала
је
сестри
око
врата
па
стала
плакати
.
Даринци
грунуше
дотле
задржане
сузе
,
али
их
брзо
убриса
.
—
Један
пут
мора
бити
,
рече
са
усиљеном
мирноћом
.
До
века
не
можете
код
мене
остати
.
Па
кад
осећате
наклоности
,
нећу
срећи
да
вам
сметам
.
Писаћу
им
још
вечерас
.
Држим
,
да
ћете
бити
сретне
.
Добри
су
,
као
што
чујем
,
људи
,
добри
,
образовани
и
честити
.
Дабогме
да
нису
обгати
,
али
онда
би
морали
сви
учитељи
и
сиромашнији
људи
остати
нежењени
.
Доста
је
кад
се
узајмно
поштујете
и
волете
.
Друго
није
за
брак
ни
потребно
;
јад
,
сиромаштво
и
свака
несрећа
лакше
се
сноси
у
пријатељском
друштву
.
Дуже
није
могла
издржати
;
сузе
јој
грунуле
,
те
брзо
изиде
из
собе
.
До
сада
је
била
сретна
у
друштву
својих
сестара
,
а
сад
јој
је
ваљало
окушати
и
самоћу
.
Дерала
је
табак
за
табаком
,
док
је
будућим
шогорима
написала
одговор
;
увек
је
био
сузама
орошен
и
измрчен
.
Једва
на
послетку
би
и
писмо
готово
.
Хтела
га
је
прочитати
,
али
место
својих
сопствених
мисли
,
играше
јој
пред
очима
тек
само
грозна
реч
:
сама
!
Послала
је
одговор
и
трудила
се
,
да
сестре
опреми
према
могућству
и
потреби
њиховој
.
Посао
тај
разагнао
јој
је
црне
мисли
и
тугу
њезину
.
Привидно
је
изгледала
мирна
и
весела
,
али
у
души
беше
друкчије
.
Да
се
уда
и
она
?
Доста
њих
је
искали
још
и
сад
.
Добри
и
ваљани
људи
су
то
,
али
—
зар
без
наклоности
,
без
љубави
?
...
Да
умем
бар
да
замислим
живот
такав
!
Да
то
умем
,
па
—
«
Почела
је
о
томе
да
мисли
,
но
је
већ
после
неколико
тренутака
закључила
:
„
Не
могу
;
боље
и
самоћа
,
него
то
“
!
Падало
јој
на
памет
,
да
је
то
можда
с
тога
,
што
љуби
,
што
је
можда
љубила
Ненада
?
„
Љубила
“
?
Хм
!
И
ту
се
смејала
сопственој
мисли
.
„
Да
сам
га
љубила
,
љубила
бих
га
и
сад
.
Он
још
живи
,
још
је
онај
исти
.
А
ја
?
Чини
ми
се
све
као
сан
,
као
магла
,
кроз
коју
нисам
могла
добро
видети
.
Поштовала
сам
у
њему
оно
,
чега
он
никад
имао
није
.
Да
га
је
имао
,
зар
би
се
тако
брзо
разуверила
?
Дете
сам
била
,
и
то
је
све
.
Да
,
дете
“
!
Дешавало
се
да
су
је
сестре
нашле
плачну
.
—
Па
ако
ћеш
ти
тако
,
шалила
се
Босиљка
,
онда
морам
рећи
Добрићу
,
да
нађе
и
теби
младожењу
,
па
нека
буду
троструки
сватови
.
Двоструки
су
већ
и
тако
.
Даринка
се
зловољно
насмешила
,
трудећи
се
,
да
буде
весела
,
да
својом
тугом
не
квари
добру
вељу
и
срећу
сестрама
.
По
некад
се
опет
уз
сестре
развеселила
,
па
и
нехотице
почела
себи
да
ствара
нов
идејал
.
И
тада
јој
се
показала
сјајна
,
симпатична
и
узвишена
слика
;
блистала
јој
се
као
нека
звезда
,
али
је
ишчезнула
брзо
,
као
метеор
,
те
није
имала
јасна
појма
о
њој
.
„
Да
луда
посла
“
!
мислила
је
тада
;
„
допада
ми
се
,
што
је
далеко
од
мене
.
Допада
ми
се
,
што
ми
је
помогао
.
Замишљам
га
по
своме
ћефу
по
своме
уображењу
,
а
ко
зна
,
какав
је
и
он
?
Даљина
нас
увек
вара
.
Хвале
га
његови
пријатељи
.
Друго
од
њих
не
могу
ни
чути
.
Друкчија
су
можда
дела
његова
.
Дела
?
—
Да
боме
дела
;
али
зар
није
доказ
да
тако
и
дела
,
као
што
они
веле
,
мој
избор
овде
у
месту
.
Јели
тражио
од
мене
хвале
,
је
ли
се
надао
чему
?
Помогао
ми
из
уверења
,
да
ће
тиме
народу
дати
добру
учитељицу
.
Други
нису
тако
чинили
,
нису
толико
радили
,
па
колико
сам
пута
већ
осетила
њихову
хвалу
,
њихову
тежњу
за
превлашћу
нада
мном
,
над
уверењем
мојим
?
Поштен
је
човек
,
то
је
јасно
.
Али
шта
ме
се
то
тиче
?
Не
тичем
се
више
ни
ја
њега
.
Да
није
давно
заборавио
на
мене
,
зар
ми
не
би
писао
“
?
Доцније
се
смејала
својим
мислима
.
„
Да
ми
пише
?
Ха
,
ха
,
баш
сам
смешна
.
Нисам
ни
ја
њему
захвалила
.
Па
онда
,
зар
га
нисам
мало
пре
баш
због
тога
делила
од
других
обичних
себичњака
.
Друкчији
је
он
,
то
је
извесно
.
Да
ли
знаде
,
да
су
мештани
са
мном
задовољни
,
да
сам
му
поверење
оправдала
?
...
Пренула
се
из
мисли
и
поруменила
.
После
је
уздахнула
,
сетивши
се
усамљене
будућности
своје
,
и
потражила
је
утехе
у
школском
и
домаћем
послу
.
Посла
беше
доста
те
брзо
прођоше
два
месеца
и
дође
заказани
дан
сватова
.
Да
не
би
сав
посао
на
њу
пао
,
замолише
јој
сестре
„
стрину
“
,
да
заступа
при
том
чину
место
домаћице
.
Даринка
се
беше
дотле
већ
свикла
на
судбу
своју
,
те
весела
придеваше
и
она
невестама
венце
.
Наједанпут
зазврјаше
кола
на
дворишту
.
Даринка
оде
прозору
а
за
њом
и
стрина
.
—
Незнанко
,
мој
Незнанко
!
пљесну
стрина
рукама
;
ко
би
се
то
надао
?
А
пише
он
мени
да
ће
скоро
доћи
.
Сад
ме
,
видиш
,
није
нашао
код
куће
па
дошао
и
он
.
Даринка
се
загледала
у
странца
,
што
је
силазио
с
кола
,
па
и
неосетно
прошапута
:
Чудно
!
На
длаку
онакав
,
каквог
сам
га
ја
замишљала
.
—
А
шта
ти
имаш
да
га
замишљаш
?
осмехну
се
враголаста
стрина
,
па
је
лако
зврцну
по
носу
и
истрча
пред
свог
милог
госта
.
Даринка
се
трже
и
порумени
.
Добро
је
стрина
приметила
:
шта
има
она
о
њему
да
мисли
?
Али
је
она
ипак
често
мислила
,
особито
од
кад
су
јој
сестре
испрошене
.
Румен
с
лица
не
хтеде
још
ни
онда
,
кад
јој
је
стрина
приказала
новога
госта
,
свога
рођака
доктора
Незнанка
Незнанковића
.
Гост
јој
се
извињавао
,
што
је
дошао
и
непозван
.
Рад
је
био
да
што
пре
види
стрину
,
а
и
своје
пријице
,
госпођицу
Босиљку
и
Ружицу
.
Док
је
чика
живио
,
упознао
се
са
њима
.
Даринка
је
била
необично
збуњена
,
прво
,
што
јој
је
стрина
истину
приметила
,
друго
,
што
је
доктор
Незнанковић
јако
био
сличан
и
по
спољашности
њезином
замишљеном
идејалу
.
С
тога
јој
добро
дође
кумовска
журба
на
венчање
.
Свати
се
спремише
за
полазак
у
цркву
,
па
док
се
сестре
с
Даринком
,
стрином
и
са
осталима
праштале
и
по
обичају
љубиле
,
дотле
се
Незнанковић
пресвукао
,
те
мољаше
Даринку
да
с
њиме
до
цркве
иде
.
—
Жао
ме
је
,
рече
она
,
али
ја
морам
дома
остати
.
Другога
нема
,
на
кога
бих
се
могла
ослонити
.
—
А
да
што
сам
ја
ту
?
осече
се
стрина
.
—
За
вас
је
и
без
тога
и
сувише
посла
,
ласкала
јој
Даринка
.
—
Имам
ја
доста
помагачица
,
а
наћи
ћу
и
више
;
само
ти
иди
!
наваљиваше
стрина
.
—
Нисам
ни
обучена
за
тај
чин
,
бранила
се
Даринка
.
—
Шта
ниси
!
Доле
ту
кецељу
!
Па
шта
ти
фали
?
рече
љутито
стрина
.
Зар
ти
не
знаш
оно
:
ко
не
воли
замерити
неће
,
ко
не
воли
ни
гледати
неће
?
—
Право
вели
стрина
,
примети
и
Незнанковић
.
Хаљина
вам
та
врло
доликује
,
ако
је
и
домаћа
.
Даринка
ћутећи
отпаса
кецељу
и
прими
његову
руку
,
те
пођоше
и
они
.
Дуго
су
ћутали
обоје
,
док
она
не
поче
:
—
Ја
сам
вам
,
господине
,
јако
захвална
.
—
И
ја
вама
,
прекиде
он
,
па
је
погледа
,
и
погледи
им
се
сусретоше
;
„
Лепша
је
,
него
на
слици
“
!
мишљаше
он
;
„
поглед
му
је
поштен
“
!
мислила
је
она
,
па
оборивши
очи
заћуташе
обоје
.
Дођоше
и
до
цркве
.
По
свршеном
чину
,
кренуше
се
сви
натраг
.
Сви
су
ћеретали
,
само
су
Даринка
и
Незнанковић
ћутећи
ишли
.
Док
сад
он
не
отпоче
:
—
Ви
се
,
госпођице
,
за
цело
чудите
мојој
примедби
,
да
сам
вам
и
ја
захвалан
?
Али
ви
сте
оправдали
поверење
мога
ујака
,
поверење
моје
;
показали
сте
да
сте
добра
,
савесна
учитељица
,
верна
и
истрајна
кћи
народа
свога
.
Па
зар
да
вам
не
будем
на
томе
захвалан
?
Она
га
погледа
дугим
погледом
,
као
да
хоће
да
проникне
,
да
ли
и
мисли
тако
,
као
што
говори
.
—
А
од
куда
ви
то
можете
знати
?
Можда
се
и
варате
.
И
друга
би
то
исто
чинила
.
—
Допуштам
,
рече
он
с
обореним
погледом
.
Али
ја
то
не
знам
.
У
другима
нисам
имао
таког
поверења
,
па
ме
нису
могле
ни
преварити
.
Сад
је
дошао
ред
да
она
обори
очи
.
Рука
је
њезина
на
његовој
мишици
лако
задрхтала
а
она
чу
,
како
му
у
том
тренутку
срце
поче
наглије
бити
.
И
опет
је
настала
дуга
пауза
.
—
Реците
ми
,
господине
,
искрено
,
по
чему
сте
ви
судили
,
да
више
вредим
од
своје
учитељичке
сведоџбе
?
—
По
чему
?
рече
он
па
је
погледа
.
Хоћете
да
будем
искрен
?
Добро
,
ја
ћу
бити
.
Али
онда
не
смете
узети
,
да
је
то
мушка
.
—
—
Застао
је
.
—
Галантерија
,
доврши
она
.
—
Како
хоћете
;
само
не
сумњајте
у
моју
искреност
,
моје
пријатељство
.
—
Нећу
.
И
ако
слабо
мушкима
верујем
.
—
По
каткад
је
то
врло
добра
навика
.
Али
не
увек
.
Док
човека
не
познамо
,
то
је
врло
корисно
.
Доцније
бива
то
неповерење
штетно
.
И
ја
не
верујем
сваком
женскињу
.
Но
да
вам
дадем
одговор
на
ваше
питање
.
Ја
,
госпођице
,
познајем
вашу
прошлост
,
познајем
ваше
назоре
.
Чуо
сам
од
покојног
чике
.
Па
држим
,
да
која
девојка
неће
да
прода
своју
руку
,
своје
срце
за
углед
у
друштву
,
за
сјајан
положај
и
богатство
,
та
мора
бити
и
добра
учитељица
.
—
Лако
сте
се
могли
и
ту
преварити
,
рече
Даринка
,
а
глас
јој
је
дрхтао
.
Зар
вреди
што
чврста
воља
,
кад
нема
спреме
,
нема
способности
ни
дара
?
Он
је
изненађено
погледа
.
—
Ја
сам
имао
и
за
то
гаранције
,
рече
по
том
одлучно
.
У
вашој
оцени
има
неке
противности
,
неке
контрадикције
,
како
ли
да
се
изразим
?
Познато
је
,
да
се
француски
језик
у
учитељишту
предаје
у
врло
малој
мери
,
а
ви
имате
из
тог
предмета
довољну
оцену
;
а
ја
сам
из
поуздана
извора
дознао
,
да
сте
још
пре
одласка
у
учитељиште
више
знали
,
но
што
се
тамо
предаје
.
И
из
матерњег
језика
имате
лошију
оцену
,
него
оне
ваше
колегинице
,
које
су
и
у
својој
молбеници
учинили
крупне
граматичке
и
друге
погрешке
.
Још
има
и
других
предмета
,
из
којих
сам
ја
увидео
да
сте
лошије
оцењени
,
но
што
вам
је
знање
.
Па
онда
,
и
из
владања
имате
други
степен
,
а
ту
сам
уверен
—
—
Хвала
вам
!
рече
Даринка
узрујано
.
Друго
ме
толико
и
не
боли
,
али
то
ће
ме
довека
тиштати
.
—
Појмим
,
госпођице
,
али
треба
примити
срцу
.
Доказали
сте
већ
довољно
,
да
сте
боље
заслужили
.
Друге
вам
сатисфакције
не
треба
.
Доста
је
у
нас
учитеља
и
учитељица
„
препоручених
“
и
„
примерних
“
,
па
ко
им
то
види
,
ко
верује
?
Папир
може
говорити
по
вољи
;
дела
пресуђују
и
говоре
.
Даринка
уздахну
.
—
Дабоме
,
да
је
људи
,
који
много
полажу
на
сведоџбе
на
папиру
.
Другог
изласка
на
послетку
и
не
могу
имати
;
почетнику
не
можеш
дела
видети
...
Доцније
је
то
друкчије
.
Даје
се
то
видети
.
Ја
сам
,
на
пример
,
споредио
вашу
пропратницу
,
ваше
писмо
,
са
писмом
ваше
колегинице
,
која
узгред
речено
,
беше
за
вас
опасна
ривалкиња
.
Имала
је
„
препоруку
“
,
„
примерно
владање
“
и
из
сваког
појединог
предмета
одличну
оцену
.
Али
ја
сам
брзо
увидео
,
да
не
може
бити
баш
све
тако
.
Да
је
у
ње
било
мало
више
здраве
логике
у
глави
а
не
тек
на
папиру
,
било
би
мало
више
скромности
у
хвалисању
и
позивању
на
своју
„
одличну
оцену
“
а
више
поноса
у
молби
.
Да
нисам
видео
својим
очима
,
не
бих
веровао
,
да
свесна
женскиња
тако
може
схваћати
ствар
,
и
тако
се
понизити
,
да
апелује
на
милост
и
општине
,
на
сиромаштво
свога
оца
и
на
многу
браћу
и
сестре
...
Даринка
се
осмехну
.
—
Није
она
томе
крива
.
Друго
је
томе
узрок
.
Да
нас
не
примају
већ
од
четрнаест
година
у
завод
,
да
околина
не
угушује
понос
наш
још
за
време
ђаковања
,
друкчије
би
било
.
А
крив
је
много
и
наш
женски
положај
.
Из
моде
и
нужде
врви
све
у
учитељиште
.
Друга
поља
немамо
.
Да
је
мање
свршених
учитељица
а
више
отворених
места
,
било
би
друкчије
.
Приспеше
дома
,
те
се
разговор
прекиде
.
После
ручка
кренуше
се
весели
свати
дома
.
Даринка
је
на
глас
јецала
,
кад
се
праштала
са
сестрама
.
Дуго
се
уздржавала
,
па
сад
више
није
могла
.
Дође
и
Незнанковић
да
се
опрости
.
—
Госпођице
,
рече
он
,
појмим
расположење
ваше
.
Али
сетите
се
,
да
су
вам
сестре
близу
.
Долазиће
вам
често
.
Долазиће
вам
и
стрина
.
Ја
то
добро
знадем
.
Добра
је
то
душа
.
Она
вас
воли
,
као
и
—
као
и
сви
ваши
пријатељи
.
Држао
је
њезину
руку
у
својој
.
Даринка
се
није
сетила
да
је
извуче
.
Још
му
је
лаки
стисак
и
вратила
.
Чинило
јој
се
то
сасвим
природно
;
чинило
јој
се
,
да
је
тај
човек
најискренији
пријатељ
њезин
,
да
га
је
увек
познавала
,
само
што
беше
до
сада
од
ње
удаљен
.
Разиђоше
се
и
остали
гости
.
После
неколико
дана
оде
и
стрина
.
Даринка
сад
остаде
са
свим
сама
.
Празнину
ту
јако
је
осећала
,
али
и
опет
остаде
она
стара
.
Дужност
своју
вршила
је
с
љубављу
,
савесно
и
тачно
,
али
ни
од
својих
назора
,
свога
уверења
није
уступила
ни
за
длаку
.
Поносна
,
девојачки
и
учитељички
поносна
,
била
је
и
сад
.
Истину
и
правду
бранила
је
колико
је
год
могла
а
неправду
мрзила
свом
душом
својом
.
Патила
се
с
тога
много
.
Патња
је
највернија
другарица
сваке
учитељице
,
природе
и
карактера
њезина
.
Поштовали
је
многи
па
и
они
,
који
су
је
мрзили
,
којима
је
била
трн
у
оку
,
а
љубили
је
тек
они
,
којима
је
видљиво
помагала
,
а
то
беше
крајња
сиротиња
,
болесници
и
деца
њезина
.
Другима
је
била
и
остала
светла
загонетка
.
Друкчије
није
могло
да
буде
.
Људи
,
или
боље
већина
људи
,
воле
,
да
и
у
учитељици
има
сиграчку
,
има
лутку
или
роба
;
воле
,
да
им
се
ласка
и
удвара
,
а
она
то
није
хтела
,
није
умела
.
Да
је
то
хтела
,
да
је
умела
,
лакше
би
живела
,
али
права
поштовања
,
праве
љубави
било
би
још
мање
...
„
Лажне
љубави
лажна
поштовања
,
мени
не
треба
“
!
мислила
је
она
;
„
наша
срећа
није
од
овога
света
!
...
С
тога
је
и
остала
она
стара
...
XXИВ
.
Две
су
године
у
велико
прошле
од
сватова
Даринчиних
сестара
.
Једног
лепог
мајског
јутра
искупио
се
силан
свет
пред
и
око
Д-ске
цркве
.
Сватови
беху
у
њој
,
те
свет
чекаше
да
изађу
.
—
Ево
их
!
викну
неко
из
скупљене
светине
.
—
Чији
су
то
сватови
?
питаше
други
глас
.
—
Наше
учитељице
,
беше
одговор
.
—
Да
ми
је
само
знати
,
кога
је
та
изабрала
?
!
—
рече
опет
неко
.
—
Не
знам
баш
шта
је
,
ал
за
цело
је
поштен
и
—
—
Сирома
ђаво
,
к’о
и
она
—
доврши
нека
шаљивчина
.
Сви
се
смејаше
досетци
овој
.
—
Ево
невесте
!
—
повикаше
опет
,
а
на
црквених
се
вратих
указа
Даринка
и
—
Незнанковић
.
За
њима
је
ишао
кум
,
стари
сват
,
девер
и
још
неколико
свата
.
—
Пондак
да
не
пукнеш
од
чуда
?
гунђао
из
светине
неки
бркајлија
.
—
Шта
се
ти
,
чико
,
срдиш
?
запита
га
неко
девојче
.
—
Та
ето
,
синко
,
кад
сам
ја
лане
тео
да
дам
моју
Анку
за
оног
богатог
Србијанца
,
та
се
помодуша
највише
попела
на
моју
главу
и
Анки
држала
страну
.
Па
јако
пошла
и
она
за
момка
из
света
.
Право
кажу
:
дуга
кика
кратка
памет
!
Пи
!
—
Промрмљао
је
нешто
кроз
зубе
.
—
Хо
!
—
хо
!
браца
брзаче
,
умеша
се
нека
снаша
.
Право
кажу
,
да
сте
ви
људи
на
зло
брзи
;
пцујете
а
не
знате
за
што
.
Зар
ти
не
видиш
,
да
је
то
онај
господин
,
што
је
пре
четири
године
био
код
нас
на
светац
и
што
је
тебика
и
оном
мом
онолико
наручив’о
,
да
бирате
госпођицу
Даринку
?
Леп
си
ми
ти
одборник
!
—
Хо
мај
!
А
ја
га
нисам
одмах
позн’о
,
а
гле
,
баш
он
!
Ал
’
јопет
,
јопет
;
он
ми
баш
сам
каз’о
,
да
је
није
видео
,
ал
је
чуо
и
зна
,
да
је
здраво
ваљана
.
—
Па
то
је
доста
,
смешила
се
победоносно
снаша
;
господари
се
не
морају
видити
;
они
се
по
писму
распитују
.
—
Ју
,
свету
!
Свашта
да
чујеш
!
смејала
се
она
девојчица
,
пљеснувши
рукама
.
—
А
шта
се
ти
смијеш
?
осече
се
на
њу
снаша
.
—
Па
како
се
не
бих
смијала
,
кад
кажеш
,
да
се
господари
не
морају
видити
,
већ
се
по
писму
узимају
.
Да
би
још
то
било
!
Паоркиња
а
госпођа
,
то
је
све
једно
.
Ја
знам
,
да
госпођица
Даринка
тог
момка
добро
познаје
.
Био
је
он
и
у
сватове
фрајла
-
Босиљки
и
Ружици
.
Па
кажу
,
да
је
ники
род
Босиљкином
мужу
,
шта
ли
?
Добро
сам
још
ондак
видила
,
како
гледи
госпођицу
.
Чим
она
пође
по
соби
,
јел
’
куда
,
а
његове
очи
све
за
њом
.
Још
сам
мислила
:
гле
јако
,
допала
му
се
и
тако
необучена
,
а
друге
фрајле
накићене
,
текер
да
полете
.
—
Е
,
виш
—
девојка
најбоље
зна
!
осмехну
се
снаша
,
па
се
с
другима
загледа
у
сватове
.
На
вратима
Даринчина
стана
дочекаше
свате
Даринчине
удате
сестре
и
њихови
мужеви
.
По
обичају
се
ижљубише
с
невестом
и
младожењом
и
за
тим
сви
уђоше
у
собу
.
После
весела
ручка
разиђоше
се
сви
гости
заједно
с
Даринчиним
сестрама
и
шогори
.
Изашао
беше
и
младожења
.
Даринка
беше
сад
за
тренутак
сама
у
својој
соби
.
На
један
пут
се
отворише
врата
и
Незнанковић
ступи
у
собу
.
—
Наредио
сам
,
да
нам
за
сутра
нађу
кола
,
рече
,
пришавши
Даринци
и
метнувши
своју
руку
на
њезино
раме
.
Него
чуј
,
шта
је
ново
,
твој
некадашњи
идејал
добио
пре
неки
дан
и
трећега
сина
,
а
твој
несуђеник
,
гроф
,
венчава
се
баш
данас
.
Узима
кћер
богатога
грофа
Х
.
—
Заиста
?
!
узвикну
радосно
она
.
—
Тако
је
.
Али
опрости
,
што
сам
тако
гласно
говорио
!
Ти
си
ми
све
то
као
тајну
поверила
...
—
Муж
треба
потпуно
да
познаје
прошлост
женину
,
рече
она
,
па
га
погледа
погледом
,
који
дотле
ни
сама
познавала
није
.
Он
је
на
то
загрли
и
пољуби
у
чело
.
—
Ти
си
мој
„
браца
“
,
мој
„
идејал
“
,
мој
„
гроф
“
и
сва
срећа
моја
,
шапуташе
она
.
Па
одбивши
своје
руке
њему
око
врата
врати
му
пољубац
па
уморена
спусти
своју
главу
на
његове
груди
.
Срећа
је
уморила
;
осећала
је
,
да
је
он
истински
љуби
и
да
је
сама
први
пољубац
дала
тек
из
праве
и
чисте
љубави
.
Сутрадан
је
Даринка
отпутовала
са
својим
мужем
свекру
и
свекрви
у
госте
.
Тамо
је
наговорила
старца
и
старицу
да
се
преселе
к
њима
у
Срећнице
,
где
је
пре
неког
времена
Незнанковић
смештен
за
среског
лечника
.
Двоје
старих
заволеше
Даринку
од
часа
као
своје
рођено
дете
,
те
тако
и
учинише
.
Сад
живе
сви
сретно
и
задовољно
.
Срећа
им
је
на
чврстом
темељу
дигнута
,
те
је
изглед
да
се
неће
никада
срушити
.
Босиљка
и
Ружица
чешће
похађају
своју
сестру
,
а
и
она
њих
.
И
оне
су
сретне
и
задовољне
.
Стрина
је
остала
код
својих
рођака
,
али
је
много
бивала
код
својих
љубимица
Даринке
,
Босиљке
и
Ружице
.
Пре
кратког
времена
је
код
Даринке
и
умрла
.
Своје
прилично
имање
,
што
јој
од
мужа
остало
,
оставила
је
рођацима
,
у
којих
је
била
.
А
своје
огромно
имање
,
што
јој
доцније
,
после
удадбе
Даринчине
пало
у
дело
згодитком
неке
срећке
коју
је
још
њезин
муж
узео
,
оставила
је
по
наговору
Незнанковића
и
Даринке
„
Српској
Матици
“
,
али
не
на
штипендије
и
издавање
књига
,
већ
половину
,
петнаест
хиљада
форината
на
мировински
фонд
српских
учитеља
и
учитељица
,
а
другу
половину
на
издржавање
оних
српских
вероисповедних
народних
школа
у
епархији
,
где
је
она
била
,
којима
највише
прети
опасност
да
ће
изгубити
свој
верозаконски
карактер
,
и
на
припомоћ
за
зидање
школских
зграда
у
оним
српским
општинама
које
су
сиромашне
,
те
не
могу
сами
да
је
подигну
,
те
се
с
тога
читав
нараштај
заједно
с
учитељем
и
учитељицом
по
којекаквим
непримерним
собама
трује
прашином
и
поквареним
ваздухом
.
Хтела
је
да
се
сети
српских
забавишта
по
сиромашним
селима
,
поштених
и
ваљаних
Српкиња
удавача
,
ваљано
изучених
и
добрих
сиромашних
трговаца
,
занатлија
,
ратара
,
професорске
мировине
,
српских
књижевника
и
песника
и
још
многих
других
,
али
јој
Незнанковић
рече
,
да
тада
неће
бити
ни
једнима
ни
другима
,
а
ваљда
ће
се
наћи
још
кога
,
ко
ће
се
на
њу
угледати
.
Слава
честитој
покојници
и
вечан
јој
спомен
у
народу
српском
!
