БОРИСАВ
СТАНКОВИЋ
УВЕЛА
РУЖА
ДРУГО
ИЗДАЊЕ
БЕОГРАД
,
1912
КЊИЖАРА
С
.
Б
.
ЦВИЈАНОВИЋА
НОВА
ШТАМПАРИЈА
„
ДАВИДОВИЋ
“
,
ДЕЧАНСКА
14
УВЕЛА
РУЖА
И
.
„
—
Опет
сам
те
сневао
!
Како
жалим
што
сан
оде
,
те
и
ти
с
њиме
!
Како
бих
волео
да
то
не
беше
само
сан
,
сан
и
ништа
више
.
Али
хвала
и
сну
!
Слађе
је
сневати
него
ли
збиљу
гледати
,
и
гушити
се
од
наврелих
осећаја
,
успомена
и
тешка
,
хладна
самотна
живота
...
Да
,
слађи
је
сан
,
сан
детињства
и
младости
;
сан
старе
,
поцрнеле
и
чађу
испуњене
куће
са
великом
баштом
ограђеном
тарабом
и
пуном
цвећа
,
старих
шимширова
,
испуцаних
стабала
од
крушака
и
кајсија
,
с
густим
,
густим
џбуновима
и
грањем
;
сан
потока
што
поред
куће
тече
поред
високих
топола
,
младих
врба
,
брестова
и
меке
,
увек
влажне
траве
.
Па
сан
топлих
ноћи
кад
ветар
душе
и
лишће
креће
,
кад
месец
сија
а
из
обасјане
даљине
допире
звон
од
клепетуша
и
тиха
,
једнолика
пастирска
песма
у
„
дудук
“
;
сан
тамних
вечери
,
развалина
од
зидова
,
турских
конака
,
џамија
,
опалих
стреја
са
слепим
мишевима
,
вештицама
,
вампирима
и
„
сајбијама
"
...
Сан
младости
и
среће
!
Хајде
да
сневамо
:
Били
смо
комшије
.
Твоја
мајка
само
је
тебе
имала
,
моја
мајка
само
мене
.
Баште
наше
биле
су
раздвојене
потоком
,
преко
кога
се
прелазило
на
намештане
,
овеће
,
каменове
.
Твоја
мала
кућица
,
скоро
зидана
,
приземна
и
местимице
окречена
,
скривала
се
у
дну
баште
,
и
од
ње
се
видео
само
кров
са
новим
цреповима
.
Наша
кућа
била
је
стара
,
широка
,
сува
,
гломазна
,
и
заударала
је
на
чађ
.
Са
улице
била
је
ограђена
високим
зидом
.
Капија
је
била
велика
,
стара
,
са
порђалим
алкама
,
и
испод
ње
се
могаше
човек
провући
у
свако
доба
.
Испред
куће
био
је
стари
бунар
,
а
око
њега
наслагане
велике
плоче
испод
којих
је
отицала
устајала
,
црна
барица
,
по
којој
патке
цео
дан
батргаху
.
Више
бунара
била
је
винова
лоза
,
а
на
сред
дворишта
стари
дуд
„
шандуд
"
.
С
леве
стране
одмах
поток
,
а
иза
њега
ваша
башта
ограђена
заваљеним
и
испрекиданим
плотом
...
Је
ли
,
памтим
ли
добро
?
Ви
бесте
са
села
,
скори
досељеници
.
Продали
сте
у
селу
ваш
посед
и
дошли
у
варош
.
Отац
ти
и
старија
сестра
умрли
,
а
ти
с
мајком
остала
.
Нешто
од
непродатих
њива
у
селу
,
а
нешто
и
од
наднице
твоје
мајке
,
ви
две
живеле
сте
лепо
и
тихо
.
А
ти
си
била
увек
,
од
свију
комшијских
девојчица
најбоље
и
најлепше
обучена
.
Твоја
мајка
ишла
је
једнако
у
сељачком
оделу
,
али
тебе
је
китила
и
гиздала
као
најбогатију
.
Каква
си
била
тада
?
У
шалварицама
,
кратком
,
тесном
минтану
са
широким
рукавима
,
опасана
бошчицом
,
у
лаким
папучицама
и
повезане
главе
,
мила
си
ти
.
А
ход
ти
је
био
брз
и
лак
.
Како
да
те
не
памтим
кад
си
долазила
к
нама
?
Прелазиш
преко
потока
,
а
ручице
си
дигла
у
вис
.
Плаве
велике
очи
оборила
си
доле
,
и
ногом
бираш
на
који
ћеш
камен
стати
.
Твоја
уска
недра
и
још
тањи
пас
превијају
се
час
на
леву
,
час
на
десну
страну
.
На
твоје
бледе
,
дугуљасте
образе
избило
је
једва
приметно
руменило
,
а
бујне
ти
коврчасте
косице
пале
по
челу
и
око
ушију
.
Прелазиш
ти
,
гледаш
где
ћеш
да
ступиш
,
прво
опробаш
камен
да
ли
је
доста
сталан
,
па
онда
занихав
се
,
и
издигнувши
главу
,
лако
као
срна
,
скочиш
на
нашу
страну
.
—
Ах
!
Ево
ме
!
—
велиш
ступајући
преда
ме
—
шта
си
ме
звао
,
а
?
—
Мајка
те
зове
!
И
ти
не
гледећи
на
мене
,
брзо
,
превијајући
се
и
избацујући
из
шалвара
твоје
мале
ножице
у
белим
чарапама
,
отрчиш
матери
која
те
пошље
да
јој
нешто
купиш
у
чаршији
.
И
ти
си
увек
трчала
,
радовала
си
се
кад
би
те
моја
мајка
послала
зашта
,
и
као
да
си
се
тиме
н
поносила
.
А
имала
си
и
зашта
.
Јер
мучно
је
било
мојој
матери
приступити
.
Као
да
сад
и
њу
гледам
где
погурена
,
у
свиленој
антерији
,
повезана
црном
шамијом
и
то
тако
да
јој
се
само
нос
и
очи
виде
,
претура
по
својим
сандуцима
и
долапима
.
Вади
из
њих
стара
,
већ
плеснива
одела
,
скупоцена
,
али
пожутела
платна
,
и
свилене
тканине
које
су
почеле
већ
да
се
осипљу
.
Увек
је
чистила
златно
и
сребрно
посуђе
и
сваки
час
га
намештала
у
гостинској
соби
,
како
би
што
уочљивије
стајало
.
Цео
дан
је
проводила
у
гостинској
,
ониској
,
поцрнелој
соби
,
која
је
била
лепо
намештена
.
У
њој
је
било
нагомилано
све
наше
преостало
богатство
:
стари
персијски
ћилим
,
по
рафовима
велики
сахани
,
сребрни
зарфови
за
шоље
,
позлаћени
чираци
за
лојане
свеће
,
по
миндерлуцима
велики
јастуци
,
—
„
чупавци
“
...
Било
је
богатих
старих
икона
,
сребрно
кандило
;
златно
уоквирене
слике
Божјег
Суда
,
Јерусалима
,
Пећи
,
Раванице
,
и
то
почађале
,
плесниве
са
оштрим
,
првобитним
цртежима
.
И
све
то
нагомилано
,
стиснуто
у
малој
светлости
,
помешано
с
мирисом
од
сувих
дуња
,
грожђа
и
крушака
што
су
висиле
на
таваницама
и
издавајући
оштар
а
често
и
загушљив
задах
.
Увек
је
она
била
у
тој
соби
и
дотеривала
и
чистила
намештај
.
Само
ја
и
она
живели
смо
од
моје
масе
.
Отац
ми
је
био
умро
пошто
је
упропастио
готово
све
имање
на
разне
послове
који
му
никад
нису
полазили
за
руком
,
а
које
је
он
опет
предузимао
више
ради
света
,
да
се
не
каже
како
ништа
не
„
печали
"
,
већ
једе
готовину
.
Мати
ми
је
скоро
за
оцем
умрла
.
Зато
сам
бабу
звао
увек
мајком
.
Дакле
,
од
целе
некадашње
богате
и
знане
породице
само
смо
ми
били
остали
.
Она
је
ретко
ишла
другима
,
како
не
би
и
они
нама
долазили
и
видели
нашу
сиротињу
коју
је
већ
цео
свет
гледао
.
Али
ко
би
дошао
,
тај
је
био
угошћен
као
код
најбогатијег
,
јер
је
она
увек
набављала
најбољу
каву
и
ракију
за
госте
.
Била
је
поносна
и
повучена
.
У
целом
њеном
тихом
,
одмереном
понашању
истицала
се
нека
скривена
и
осетљива
достојанственост
.
Никад
њу
није
могао
ко
да
види
,
да
она
ради
какве
тешке
послове
.
Сем
плетива
и
шивења
ништа
друго
пред
осталима
није
узимала
да
ради
.
И
сви
су
се
чудили
како
ми
излазимо
на
крај
.
Говорили
су
да
она
има
читаве
бисаге
пара
,
које
је
узела
од
мог
прадеде
,
свога
свекра
,
кад
је
овај
умирао
.
Чак
су
ме
и
неки
запиткивали
,
да
ли
виђам
код
ње
старинске
велике
,
златне
паре
?
Од
тога
ништа
нисам
видео
.
Само
често
,
у
ноћи
,
тргнем
се
из
сна
,
пробуди
ме
светлост
свеће
.
И
ја
се
тада
дижем
и
гледам
,
где
се
она
скупила
,
на
леђа
бацила
стару
,
чохану
гуњу
;
нагнула
се
к
свећи
и
нешто
ради
.
Подвила
она
ноге
под
шалваре
,
коленима
притисла
платно
,
једном
га
руком
држи
затегнуто
и
палцем
притисла
шав
,
а
другом
шије
брзо
,
силно
...
Њене
суве
руке
само
лете
,
а
око
ње
разбацано
по
пет
,
шест
парова
готових
кошуља
.
Прозори
собе
ћилимом
застрти
,
да
се
с
поља
из
собе
светлост
не
види
.
Ја
је
гледам
,
чудим
се
и
питам
:
—
Нано
!
—
А
?
—
тргне
се
она
и
баца
рад
,
па
кад
види
да
сам
то
ја
,
она
опет
узима
.
—
Што
не
спаваш
?
—
А
што
ти
?
—
питам
је
.
—
Спавај
ти
чедо
,
спавај
.
Нана
је
спавала
,
па
сам
се
дигла
на
подранку
.
Рукама
пипам
око
себе
постељу
,
а
она
равна
.
_Ниси
ти
спавала
!
И
ја
ћу
да
се
дигнем
.
И
почнем
да
устајем
из
постеље
.
—
Не
,
не
!
Ех
,
што
си
бедан
!
вели
она
благо
.
Па
да
би
ме
умирила
,
оставља
рад
и
леже
са
мном
.
Ја
се
згурим
у
њен
скут
,
груди
јој
откријем
,
завучем
руке
у
њене
смежуране
,
топле
пазухе
,
и
тако
згурен
,
осећајући
на
челу
њен
дах
и
додир
топлих
јој
уста
,
полако
заспим
!
А
ти
?
Била
си
сваког
дана
код
нас
.
Твоја
мајка
,
идући
на
рад
,
увек
те
је
остављала
код
нас
да
не
трчиш
и
не
вијаш
се
по
улицама
и
чаршији
!
Ти
си
била
жива
,
брза
,
хитра
,
а
твоја
мати
повучена
,
сува
,
увек
се
склањала
и
била
у
бризи
.
Изгледа
да
је
ништа
не
интересује
,
да
ништа
не
види
и
гледа
до
само
свој
рад
:
окопавање
,
филизење
и
прашење
дувана
по
њивама
.
Ишла
је
и
она
брзо
са
прекрштеним
и
завученим
рукама
у
недра
и
то
погнуте
главе
,
уз
зид
,
по
крајевима
као
да
се
чега
бојала
и
склањала
с
пута
свакоме
.
Моја
мати
радо
вас
је
имала
.
Јер
једно
што
сте
нам
били
комшије
,
друго
што
од
познаника
и
родбине
нисте
имали
никога
,
зато
вас
је
она
призивала
и
дружила
се
с
вама
више
као
из
неког
сажаљења
,
и
мислећи
да
вам
даје
неку
милост
и
тиме
испуњава
своју
дужност
...
И
тако
ја
,
ти
,
оне
,
сви
ми
,
неосетно
зближисмо
се
и
постадосмо
једна
кућа
.
Ако
твоја
мати
што
добро
умеси
,
она
доноси
нама
.
И
,
то
не
би
изгледало
као
поклон
,
она
тихо
и
гледајући
понизно
у
матер
,
моли
је
:
—
Еве
,
'
аџике
,
да
видиш
.
Ја
га
истина
...
али
ти
знаш
боље
.
Обиђи
да
видиш
!
Мати
узима
,
једе
,
и
ма
да
је
изврсно
јело
,
она
опет
ставља
примедбе
,
како
би
то
изгледало
да
она
то
једе
само
из
доброте
,
те
тиме
да
твојој
матери
учини
по
вољи
,
милост
.
А
кад
ми
што
год
добро
скувамо
,
онда
мати
пошаље
,
по
мени
вама
.
—
На
,
однеси
им
.
Нека
окуси
Стана
,
јер
ме
је
дете
целог
дана
слушало
.
И
тако
ми
бесмо
сви
скупа
,
заједно
.
Колико
пута
ти
код
нас
,
играјући
се
,
уморна
у
нашој
топлој
соби
,
наслоњена
на
колена
моје
матере
,
заспиш
.
У
том
дође
са
рада
твоја
мати
.
Улази
она
тихо
,
понизно
,
са
прекрштеним
рукама
,
носећи
под
пазухом
остатак
од
свога
ручка
.
—
'
Бро
вече
!
—
вели
тихо
,
па
кад
те
види
заспалу
,
са
опуштеним
рукама
и
заваљеном
главом
на
материну
крилу
,
она
се
препадне
од
толике
твоје
смелости
,
па
прилази
и
узима
те
од
ње
.
—
Што
је
,
'
аџике
,
не
пустиш
на
земљу
него
је
држиш
?
Мало
ти
и
онако
досађује
,
па
још
и
ово
...
—
Нека
,
нека
—
прекида
је
мати
.
Нека
спава
.
Уморила
се
.
Седи
,
Марија
,
одмори
се
...
.
Седи
,
дома
нема
нико
да
те
чека
.
И
твоја
мајка
,
држећи
те
заспалу
на
крилу
,
подаље
уз
зид
седа
.
После
отпочну
разговори
.
Моја
мати
је
пита
код
кога
је
тога
дана
радила
и
на
чијој
њиви
.
После
јој
казује
од
кога
је
садашњи
газда
ту
њиву
купио
.
Онда
јој
набраја
некадашње
наше
њиве
,
чивлуке
,
винограде
;
казује
јој
колико
је
то
годишње
доносило
,
с
којим
се
имањем
граничило
,
на
који
је
начин
то
после
отишло
...
И
онда
,
занесе
се
,
па
отпочне
да
прича
свој
живот
,
места
и
градове
где
су
били
,
кад
су
ишли
на
хаџилук
с
дедом
...
Онда
набраја
,
казује
до
ситница
о
свима
садашњим
газдама
„
скоротечницима
“
:
шта
су
пре
они
били
,
код
ког
служили
,
из
ког
су
села
дошли
,
како
су
се
обогатили
...
Прича
она
,
а
твоја
мајка
слуша
је
жељно
,
клима
јој
у
повлад
,
а
на
лицу
јој
се
види
задовољство
што
моја
мати
то
њој
прича
и
говори
.
После
се
ти
пробудиш
и
онда
вечерамо
.
Твоја
мати
донесе
што
год
од
ваше
куће
,
а
и
с
оним
што
ми
имамо
,
вечерамо
заједно
.
После
вечере
ти
полијеш
све
,
скупиш
мрве
са
софре
,
а
мајка
ти
опере
судове
,
размести
собу
,
па
чак
нам
и
постељу
простре
.
Ја
и
ти
заспимо
,
а
оне
две
наставе
разговор
до
неко
доба
.
Па
знаш
ли
кад
дођу
задушнице
,
дан
мртвих
?
То
је
једини
дан
када
мати
намеси
и
спреми
,
као
никад
.
У
јутру
,
пошто
се
да
кокошкама
,
да
оне
прве
окусе
кувану
пшеницу
,
ја
онда
разносим
по
комшилуку
„
задушницу
“
.
Прво
доносим
вама
.
Мати
мете
у
чанак
пшеницу
,
поскурице
и
друго
:
ораје
,
кестење
,
трешње
.
Доносим
вама
,
а
ви
ми
у
мој
чанак
дајете
од
ваше
пшенице
и
поскурица
.
Кад
изредим
тако
све
куће
у
комшилуку
односећи
и
доносећи
,
онда
пробирам
што
је
најлепше
за
мене
.
Кад
дође
време
да
се
иде
на
гробље
,
твоја
мати
дође
,
и
да
не
би
изгледало
да
она
хоће
да
иде
у
друштву
с
њом
,
тражи
од
ње
што
год
да
јој
понесе
.
—
Хајде
,
'
аџике
.
Дај
ако
има
што
да
ти
понесем
.
—
Па
нема
ништа
Марија
.
Све
сам
послала
.
Али
хајдемо
,
можда
ће
ми
уз
пут
што
затребати
.
И
оне
одлазе
.
Улице
и
чаршију
закрчиле
жене
с
корпама
,
јелом
и
пићем
.
Око
њих
се
тискају
и
јуре
ка
гробљу
просјаци
,
Цигани
и
Циганке
,
носећи
велике
торбе
за
јело
и
тестије
за
пиће
.
Јуре
они
и
грабе
ко
ће
што
пре
и
лепше
и
боље
место
заузети
пред
портом
гробља
.
Ја
остајем
код
куће
,
чекам
тебе
да
дођеш
те
да
заједно
ручамо
,
као
што
смо
се
и
договорили
.
Ти
одлазиш
с
пуним
чанком
свачега
.
Затичеш
ме
где
дижем
заклопце
са
јела
и
од
сваког
по
нешто
узимам
.
—
Што
не
чекаш
?
велиш
ти
набурено
.
И
онда
узимаш
па
све
мећеш
у
сахане
,
ређаш
их
око
ватре
.
Ја
те
не
слушам
,
већ
једнако
узимам
и
једем
.
Ти
се
љутиш
.
—
Немој
.
Сад
ћемо
заједно
да
једемо
.
Ако
ли
не
?
—
нећу
ни
ја
!
Ево
,
чекај
!
—
Па
брзо
,
хитро
,
узимајући
тако
озбиљно
улогу
домаћице
,
доносиш
ти
пред
мене
велику
тепсију
.
Прво
на
њу
мећеш
поскурице
,
хлеб
,
па
онда
кашике
и
виљушке
(
а
оне
ће
бити
сасвим
непотребне
,
јер
ћемо
прстима
јести
)
.
И
да
би
све
то
изгледало
као
озбиљан
ручак
,
ти
ми
у
чашицу
дајеш
воде
место
ракије
.
И
тек
онда
доносиш
јела
,
али
највише
пшенице
с
орасима
и
шећером
.
Ја
сам
сео
,
прекрстио
ноге
и
пуним
уста
,
а
ти
само
трчкараш
,
доносиш
,
седаш
спроћу
мене
,
подвивши
колена
,
и
пробираш
што
је
најбоље
.
-
Ево
,
узми
!
велиш
ти
озбиљно
и
пружаш
ми
.
—
А
што
ти
не
једеш
?
питам
те
,
гурајући
оно
у
уста
што
ми
дајеш
.
—
Па
такав
је
ред
—
одговараш
ми
озбиљно
—
жена
мужу
треба
најбоље
да
да
...
Она
може
и
после
,
да
једе
,
што
остане
од
њега
.
И
за
тим
,
пошто
ја
напуним
све
џепове
орасима
и
кестеновима
,
ти
све
онда
дижеш
.
Опереш
сахане
да
се
не
би
познавало
.
Све
средиш
,
загасиш
ватру
на
огњишту
,
лепо
и
јако
поклопиш
судове
од
јела
да
не
би
могла
која
мачка
или
пас
што
да
узму
.
И
то
хитро
,
озбиљно
,
са
засуканим
рукавима
,
уздигнутим
шалварама
,
пазећи
да
се
не
упрљаш
,
ти
у
мах
све
то
свршиш
.
После
,
пошто
затворимо
кухинска
врата
,
држећи
се
за
руку
,
смејући
се
,
излетимо
напоље
,
у
башту
и
поток
,
да
нас
сунце
греје
,
запљускује
свежина
и
мирис
зеленила
...
.
Да
чекамо
,
док
се
наше
матере
,
исплакане
с
главобољом
,
врате
с
гробља
.
Је
ли
да
је
овако
било
?
ИИ
.
А
после
?
Моја
мајка
је
желела
да
ја
постанем
оно
што
мој
отац
није
био
,
да
повратим
изгубљено
имање
,
уздигнем
и
још
лепшим
сјајем
обасјам
већ
помрачено
наше
име
.
Шта
је
о
томе
она
знала
.
Она
је
само
сањала
о
некадашњем
богаству
,
сву
наду
полагала
на
мене
,
и
можда
баш
то
јој
је
и
давало
снаге
и
онолико
дугог
живота
.
Даде
ме
у
школу
.
Учио
сам
се
прилично
.
За
све
време
основне
школе
и
ниже
гимназије
није
било
ничега
необичног
.
А
и
тебе
мајка
уписа
у
школу
,
али
је
ти
и
не
доврши
.
После
си
учила
да
шијеш
и
кројиш
женско
одело
.
И
за
тим
се
опет
врати
кући
да
ту
останеш
.
Али
не
!
Ниси
била
ти
само
код
своје
куће
већ
и
код
наше
.
Шта
више
,
прво
би
наше
двориште
почистила
,
па
онда
ваше
;
прво
би
нама
извадила
из
бунара
воде
и
донела
,
па
онда
вама
.
За
Божић
,
Ускрс
,
по
читаве
дане
остајала
би
ти
код
нас
,
помажући
матери
.
А
твоја
мати
као
и
пре
.
У
вече
би
дошла
са
наднице
кући
,
а
у
јутру
,
рано
,
ишла
на
рад
.
То
је
падало
у
очи
комшијама
,
и
већ
почеше
износити
којекакве
ствари
,
а
наравно
да
сте
ви
у
томе
најгоре
пролазили
.
Подметало
вам
се
неко
улагивање
и
силом
гурање
,
код
нас
.
Колико
бих
пута
чуо
где
говоре
о
томе
и
то
као
са
неким
сажаљењем
помешаним
злурадошћу
:
—
Ех
,
улагују
се
.
Увиле
се
око
оне
старе
жене
,
па
јој
не
дају
да
мрдне
.
Али
'
аџика
је
,
'
аџика
!
Зар
ће
она
још
и
такве
да
гледа
?
Ето
,
знао
сам
ја
то
,
слушао
,
мислио
о
томе
,
али
сам
опет
ћутао
.
И
мати
се
томе
чинила
невешта
,
јер
је
била
уверена
о
немогућности
ма
какве
везе
,
а
опет
није
хтела
да
прекида
овај
наш
живот
.
Једно
,
што
вас
је
сажаљевала
,
а
друго
,
што
си
ти
служила
и
дворила
као
рођена
кћи
.
И
,
као
што
рекох
,
све
је
било
по
старом
.
Опет
смо
заједно
вечеравали
,
матере
су
се
разговарале
,
ти
си
што
год
шила
или
плела
,
а
ја
читао
.
Све
је
било
по
старом
и
дани
су
ишли
,
текли
једно
за
другим
брзо
,
неосетно
,
ти
наши
млади
дани
испуњени
срећом
и
безбрижношћу
.
Само
су
се
наше
куће
сваког
лета
све
више
угибале
и
губиле
у
зеленилу
.
Тополе
су
расле
и
ишле
у
вис
,
врбе
разграњавале
и
крхале
;
крушке
,
кајсије
,
вишње
и
дудови
све
више
дебљали
и
укрштавали
се
.
Поток
се
проширио
и
искривудао
.
Преко
његових
глатких
каменова
нахватала
се
нежна
,
мека
маховина
;
трава
постала
бујнија
и
тамнија
.
А
и
ми
смо
се
мењали
и
расли
.
Ја
и
ти
смо
опет
,
свакад
бивали
заједно
.
Али
ја
,
ах
ја
!
већ
почех
да
се
заносим
амбицијама
које
,
подстицане
успоменом
мога
„
високог
порекла
"
и
охолим
материним
поуздањем
у
мене
,
све
више
се
и
више
шираху
,
пружаху
чак
до
—
стид
ме
је
већ
!
...
Нашто
спомињати
све
оне
жеље
и
наде
,
оне
ране
,
убитачне
зрелости
,
којом
смо
се
чак
и
поносили
?
...
Ја
сам
само
то
знао
,
да
ти
ниси
за
мене
,
да
си
много
доле
,
ниско
,
ниско
!
И
да
је
чак
то
доста
од
нас
,
што
ти
допуштамо
да
си
код
нас
,
те
да
нас
служиш
,
да
ми
као
рођену
брату
угађаш
,
и
да
ме
гледајући
смешиш
се
благо
и
трудиш
да
погодиш
сваку
моју
жељу
,
сматрајући
се
срећном
ако
ми
је
испуниш
.
За
тебе
бејах
Бог
,
идол
и
најсветије
биће
.
Колико
пута
ме
затичеш
.
Замишљен
сам
,
љут
,
цепам
хартије
и
бацам
од
једа
књиге
.
Ти
долазиш
тихо
,
на
прстима
и
,
застајкујући
,
питаш
ме
.
—
Шта
ти
је
,
Којо
?
—
Ништа
.
—
Па
не
љути
се
,
што
?
А
у
твојим
плавим
и
чистим
очима
толико
је
искреног
саучешћа
и
туге
што
сам
ја
љут
,
да
ја
одмах
омекшам
и
отпочнем
да
се
с
тобом
шалим
и
разговарам
.
То
ме
је
убило
!
Као
што
рекох
,
по
комшилуку
почеше
већ
да
зуцкају
,
причају
о
нама
,
и
да
нас
,
и
ако
бесмо
још
деца
,
износе
зли
језици
.
Да
,
били
смо
деца
.
Али
не
!
Само
си
ти
била
дете
,
а
не
и
ја
.
Ја
сам
био
већ
зрео
.
Но
ти
беше
право
дете
.
Никад
нећу
заборавити
она
наша
миловања
којима
си
се
ти
подавала
безазлено
.
Али
и
томе
дође
крај
.
Сећаш
ли
се
тога
тренутка
?
Тек
што
сунце
да
зађе
.
Отворио
сам
оба
прозора
гостинске
собе
и
засео
те
читах
неки
роман
.
Светлост
је
долазила
кроз
прозоре
и
јасно
осветљавала
све
.
Одједном
уђе
и
ти
?
Стаде
до
мене
.
Левим
лактом
се
наслони
на
моје
раме
,
а
десном
руком
поче
прелиставати
књигу
коју
читах
.
—
Читаш
ли
?
—
питаш
ме
и
нагињеш
се
да
прочиташ
оно
,
што
читах
.
Случајно
ми
поглед
паде
на
твоју
руку
и
чисто
се
тргох
,
кад
је
видех
како
се
испунила
и
пролепшала
.
Загледах
даље
а
оно
облина
руку
ти
се
истицаше
доста
приметно
из
минтана
.
Погледах
ти
у
лице
и
тек
тада
видех
како
ти
је
оно
пуно
,
чисто
и
светло
;
како
ти
се
врат
очистио
од
маља
;
подбрадак
се
испунио
и
заокруглио
,
а
на
јагодицама
избила
једра
,
нежна
румен
.
После
и
рамена
ти
се
испунила
;
тесне
и
уске
груди
заокруглиле
се
и
издигле
;
пас
ти
постао
витак
и
обао
...
Из
целе
тебе
избијала
је
топлина
,
мекота
и
неки
чудан
,
опојан
мирис
,
који
никад
у
животу
више
не
осетих
.
—
Што
ме
гледаш
тако
?
—
упита
ме
ти
зачуђено
.
—
Тако
!
А
пламен
ми
обузе
бледе
и
суве
образе
.
Пружих
руку
,
обавих
је
око
твог
паса
,
ти
се
угну
и
слатко
насмеја
.
—
Немој
!
Туга
ми
је
!
Ноге
почеше
да
ми
дрхте
.
Јаче
те
к
себи
привлачих
,
ти
се
угибаше
,
подаваше
и
нагињаше
к
мени
,
шапћући
:
—
Па
шта
хоћеш
?
—
Ништа
!
привукох
те
силно
да
се
твоја
глава
наслони
на
моју
.
Целим
телом
беше
ти
наслоњена
на
мене
.
Стиснух
те
јаче
,
хтедох
да
окренем
главу
,
образи
нам
се
протрше
,
ти
осети
мој
врео
дах
и
уздрхта
,
клону
,
али
се
брзо
трже
и
скочи
.
—
Ух
!
—
Чекај
!
И
пођох
к
теби
.
Ти
ме
,
дигнувши
руке
,
гледаше
забезекнуто
и
широко
.
На
лицу
ти
беше
нека
чудна
,
топла
светлост
.
Очи
ти
беху
као
потамнеле
и
превукле
се
влажном
маглицом
.
Приђох
ти
,
али
ме
ти
силно
одгурну
и
крикну
.
—
Не
!
И
побеже
.
И
од
тада
се
ти
преобрази
.
Сам
ти
ход
постаде
опрезнији
и
мекши
.
Угибање
твоје
заобљене
снаге
постаде
топлије
и
страсније
;
лице
изразитије
,
уснице
ти
дођоше
руменије
а
при
крајевима
тамније
и
оштрије
...
Опет
смо
се
виђали
и
то
сваки
дан
.
Долазила
си
,
служила
нас
и
помагала
нам
,
али
више
ми
се
не
приближиваше
онако
смело
и
отворено
.
Избегавала
си
да
останемо
сами
,
као
да
си
осећала
неки
страх
од
мене
.
Нестаде
нашег
тепања
и
миловања
и
сета
се
често
спушташе
на
твоје
чело
.
Често
,
врло
често
затицах
те
где
си
,
чистећи
наше
двориште
,
стала
.
Наслонила
си
се
леђима
на
дирек
,
метла
ти
испала
из
руку
,
а
ти
оборивши
главу
,
тареш
чело
и
намешташ
косе
и
то
полако
,
мучно
.
Уста
ти
скупљена
више
на
плач
него
ли
на
осмех
.
—
Шта
ти
је
?
—
питам
те
задовољно
,
јер
знам
да
о
мени
мислиш
.
—
Ништа
!
—
одговараш
ти
,
и
узимаш
метлу
да
поновиш
чишћење
.
—
Да
не
мислиш
о
Николи
?
помињем
ја
твог
из
комшилука
,
најдрскијег
удварача
,
а
у
исто
време
и
највећег
опадача
.
Ти
би
се
тргла
.
Полако
би
подигла
своје
крупне
и
влажне
очи
.
У
њима
је
било
толико
прекора
и
туге
,
да
би
сваки
прочитао
твој
нем
и
болан
јаук
што
беше
у
њима
:
„
Што
ме
толико
мучиш
?
“
И
кад
би
ти
осетила
,
да
сам
ја
баш
то
исто
и
прочитао
,
оборила
би
брзо
поглед
и
,
зацрвенивши
се
,
рекла
би
:
—
Можеш
да
говориш
шта
хоћеш
!
Ето
тако
је
то
било
!
Знао
сам
ја
:
да
нећу
наћи
верније
,
истрајније
и
ропскије
љубави
од
твоје
;
знао
сам
,
да
би
ме
неговала
и
чувала
к’о
очњи
вид
...
Знао
сам
ја
све
то
,
па
ипак
?
.
.
Да
,
ти
ниси
била
богата
,
из
знане
куће
и
ниси
била
виша
од
мене
.
Пече
ме
!
Боли
!
Али
и
ја
нисам
свему
томе
био
крив
.
Јер
,
колико
пута
уморен
и
обузет
сумњом
да
можда
нећу
оно
бити
чему
тежим
,
колико
пута
,
кажем
ти
,
одрекао
бих
се
свега
.
И
да
онда
,
уз
тебе
,
љубљен
проспавам
свој
сан
.
И
да
у
тој
истој
,
сниској
,
гостинској
соби
,
под
жмиркавим
кандилом
и
почађалом
иконом
издахнем
као
што
су
и
моји
претци
...
Али
мати
?
Улази
она
тихо
,
поносно
.
Увек
обучена
чисто
,
са
белом
марамицом
око
врата
.
Седа
спроћу
мене
и
пита
ме
за
школу
,
за
другове
из
богатих
породица
.
Да
ли
се
и
они
уче
као
ја
?
После
,
како
јој
је
пре
неки
дан
тај
и
тај
трговац
казао
:
—
А
,
’
аџике
,
твој
унук
?
!
...
—
Па
,
шта
могу
ја
?
Дете
на
то
пошло
.
Друго
неће
ништа
...
Мучимо
се
—
одговорила
она
.
—
А
не
,
не
!
Добро
је
пошло
оно
.
Не
ометај
га
...
Познаје
се
чија
је
крв
!
рекао
би
трговац
.
И
тада
,
смешећи
се
,
тарући
задовољно
своје
суве
руке
,
отпочиње
да
прича
,
већ
толико
пута
казиван
,
свој
живот
,
а
изводи
порекло
наше
породице
,
описује
живот
и
навике
наших
предака
;
набраја
наша
велика
имања
,
градове
у
којима
су
били
и
трговали
,
лица
с
којима
су
стајали
у
пријатељству
,
као
:
паше
,
кајмакаме
,
владике
и
људе
за
народну
ствар
,
који
су
у
оно
страшно
време
долазили
и
налазили
помоћи
и
сигурна
склоништа
у
нашој
кући
.
—
Ех
,
не
знам
што
ме
чека
,
а
све
знам
што
прође
!
Не
гледај
ти
мене
чедо
.
Нана
је
твоја
стара
.
Наша
је
кућа
била
прва
.
Ми
смо
били
знани
,
поштовани
и
свуда
призвани
...
Сад
?
—
Бог
тако
рече
—
посрнусмо
мало
.
Хвала
му
.
Његова
воља
.
Али
хвала
му
што
ми
бар
тебе
остави
,
тебе
искру
,
чедо
моје
!
те
да
има
ко
ће
ми
очи
заклопити
.
И
да
могу
,
кад
на
онај
свет
одем
,
да
могу
,
сине
,
да
кажем
,
кад
ме
мој
човек
а
твој
деда
запита
:
„
Жено
,
кога
остави
тамо
.
Да
се
није
угасило
наше
огњиште
?
“
—
да
могу
тада
,
чедо
,
да
му
кажем
:
Ја
оставих
,
човече
,
нешто
веће
и
од
тебе
и
од
мене
.
Огњиште
се
наше
није
угасило
,
већ
се
још
више
распалило
и
раширило
...
И
сузе
,
кашаљ
—
почињу
да
је
гуше
.
Деде
сад
кажи
ми
тога
,
који
би
тад
на
тебе
мислио
?
Ко
би
смео
да
јој
каже
:
—
Нано
!
не
љути
се
,
али
ја
не
могу
толики
да
будем
.
Страх
ме
је
од
толиког
.
Не
могу
,
нано
,
страх
ме
је
!
...
Јесам
ли
ја
то
смео
?
Не
!
Загрејан
,
потресен
,
клицао
сам
:
„
Напред
!
“
И
пошао
сам
.
Знаш
ли
,
кад
се
спремах
да
идем
у
другу
варош
ради
веће
школе
?
Ти
пре
неколико
дана
ниси
избивала
од
нас
.
С
мајком
спремаш
ми
ствари
.
Чарапе
,
кошуље
,
пешкире
,
све
ситнице
,
читава
девојачка
опрема
,
за
час
прође
кроз
твоје
руке
и
наслага
се
у
мој
сандук
,
помеша
се
са
дуњама
,
јабукама
и
крушкама
,
које
си
ти
кришом
гурала
,
да
нико
не
види
.
А
кад
дође
дан
за
полазак
,
твоја
мати
дође
да
ми
пожели
срећна
пута
,
тебе
не
беше
.
—
А
Стана
?
...
—
упита
зачуђено
моја
мајка
.
Мајка
ти
се
збуни
,
поцрвене
.
И
,
онако
малена
,
она
се
још
згури
и
прошапта
:
—
Не
знам
'
аџике
.
Знаш
ти
њу
,
оде
тек
на
неку
страну
,
па
је
тамо
и
Бог
заборави
.
Али
ја
сам
осећао
,
знао
и
са
неком
сигурношћу
могао
бих
те
наћи
где
у
твојој
башти
,
под
дудом
у
трави
,
поклопљена
ничке
и
увијене
главе
у
твоју
„
бошчу
“
,
јецаш
и
плачеш
за
мном
!
ИИИ
.
Ах
!
—
Али
не
смем
да
пуштам
на
вољу
осећајима
.
Силом
их
задржавам
да
би
што
краће
исказао
оно
што
би
.
А
било
је
много
што-шта
,
што
се
не
може
тако
лако
казати
.
Доста
боли
и
ово
,
а
камо
ли
и
остало
.
Ја
сам
продужио
школу
.
Ступио
у
живот
,
у
бујан
,
необуздан
лет
,
за
који
мишљах
да
иде
по
васиони
,
а
оно
,
у
истини
,
кретао
се
по
обичној
,
свакидашњој
калдрми
.
Младост
!
Да
ли
је
ње
икада
било
код
мене
?
У
чему
је
била
она
?
Не
!
Ја
нисам
имао
младости
.
Ја
никад
не
осетих
чилост
духа
,
свежине
мисли
и
брз
,
топао
,
ток
крви
у
мени
.
Никад
ми
снага
не
заигра
од
здравља
и
бујности
.
Никад
се
не
осетих
тако
чио
,
свеж
,
лак
,
да
би
могао
да
се
утркујем
а
да
пода
мном
земља
тутњи
,
да
кличем
гледајући
у
сјајно
,
модро
небо
;
да
ме
опија
и
заноси
свеже
зеленило
и
да
ме
истински
раздрага
шевина
и
славујева
песма
из
луга
.
Славуја
чак
нисам
познавао
,
никад
га
нисам
видео
нити
бих
могао
да
разликујем
његову
песму
од
песме
обичног
коса
...
Зар
је
то
младост
?
Увек
сам
сув
,
изнемогав
и
блед
.
Чак
ми
је
бледоћа
и
годила
.
Мој
корак
беше
тром
,
немарљив
и
несигуран
.
Мој
поглед
или
мутан
или
грозничаво
светао
.
Имао
сам
врло
честу
главобољу
или
несвестицу
.
Па
и
само
учење
било
ми
је
мучно
,
тешко
,
неугодно
.
Кући
сам
долазио
сваког
распуста
.
Мати
ме
дочекиваше
сва
пресрећна
.
Само
би
јој
око
засузило
кад
би
ме
видела
бледа
и
испијена
.
У
вече
,
намештајући
ме
у
постељу
и
подмећући
јорган
и
јастуке
да
не
озебем
и
питајући
ме
шта
волим
да
ми
се
за
сутра
спреми
,
одлазила
би
говорећи
:
—
Спавај
,
чедо
,
одмори
се
.
Не
брини
и
не
учи
толико
.
Тешке
ли
су
те
ваше
науке
?
!
—
Тешке
,
нано
!
И
из
почетка
бивало
ми
је
време
бављења
код
куће
пријатно
.
Започињао
сам
неке
радове
,
учење
предмета
.
Поправљао
сам
се
.
Ти
си
опет
долазила
.
И
заједно
с
матером
трудиле
сте
се
да
ми
што
боља
и
укуснија
јела
зготовите
и
да
што
више
теја
и
лекова
приправите
.
Вас
две
ишле
сте
као
сенке
,
не
дишући
,
не
дајући
чак
ни
муви
да
зуји
.
И
једнако
сте
радиле
за
мене
,
гледале
,
слушале
мој
дах
и
погађале
из
ока
ми
жеље
.
С
тобом
сам
се
разговарао
врло
ретко
.
Више
пута
узимам
и
дирам
те
:
те
за
овога
,
те
за
онога
.
Како
сам
,
тобож
,
чуо
,
да
си
се
с
неким
састајала
и
да
си
му
што
поклонила
:
чарапе
или
мараму
.
Ти
се
запрепастиш
,
образи
ти
побледе
,
очи
засјаје
и
кршећи
руке
молиш
ме
,
кумиш
,
да
ти
кажем
онога
ко
ми
је
то
казао
:
—
Кажи
ми
,
кажи
,
жива
ти
мајка
твоја
!
Кажи
ми
га
,
па
да
му
на
сред
мале
главу
разбијем
.
—
Зар
си
ти
таква
?
—
питам
те
,
смејући
се
и
уживајући
у
твојој
муци
.
И
ти
не
престајеш
да
ме
молиш
.
Чак
и
сузе
ти
пођу
,
док
ти
ја
не
кажем
,
да
сам
се
шалио
.
Теби
лице
сине
радошћу
и
сва
срећна
велиш
ми
:
—
Молим
те
,
па
немој
други
пут
тако
да
се
шалиш
!
...
И
сви
су
говорили
да
ти
мене
чекаш
.
Неки
су
ме
чак
и
питали
.
Али
као
у
шали
и
као
сажаљевајући
те
.
—
Ама
,
она
,
Бога
ти
,
баш
тебе
и
никога
,
а
?
-
Ех
!
—
одговорио
бих
ја
и
окренуо
одмах
разговор
на
друго
.
Мрзело
ме
је
чак
о
томе
и
да
говорим
.
Ну
ово
бављење
кући
у
брзо
ми
је
постајало
досадно
.
Јер
кад
ми
ова
тишина
,
уредност
,
почиње
да
бива
монотоно
,
онда
бацам
све
и
једва
чекам
кад
ћу
да
одем
.
Ништа
ми
се
тада
не
допада
.
Јела
ми
постају
тешка
,
ти
и
мајка
досадне
са
вашим
вечитим
угађањем
и
дворењем
.
Као
да
ме
је
гушило
то
ваше
неговање
,
ти
ваши
мили
и
пуни
страхопоштовања
погледи
.
И
одлазио
сам
пре
времена
.
И
тада
сам
о
теби
ретко
разбирао
и
чуо
.
Сем
кад
си
писала
материна
писма
,
после
поздрава
од
свих
,
доле
,
на
дну
,
додавала
си
:
„
и
од
мене
“
.
То
је
било
све
.
Ниси
се
удала
.
Сви
су
знали
зашто
нећеш
и
више
ти
се
светили
него
што
су
те
сажаљевали
.
И
ја
сам
знао
,
али
сам
ћутао
.
Нисам
знао
шта
да
радим
.
Нисам
хтео
да
те
дам
другоме
,
да
ту
сву
своју
лепоту
,
милину
,
љубав
и
срећу
има
.
Било
ми
је
тешко
и
мучно
при
помисли
да
ће
те
други
грлити
,
и
љубити
;
да
ће
други
пити
љубави
из
тебе
,
тог
чистог
,
још
непротеклог
извора
...
А
овамо
?
Ох
да
није
било
те
твоје
слепе
преданости
,
поверења
и
љубави
,
ја
бих
знао
шта
да
радим
.
Али
ти
?
!
Нисам
те
сматрао
за
вишу
од
осталих
,
али
ипак
си
била
нешто
друго
,
нешто
,
што
ме
је
спречавало
да
поступим
као
и
са
осталима
.
Борио
сам
се
,
мучио
,
ломио
и
топио
гледајући
те
тако
лепу
,
красну
и
развијену
тек
у
процвату
.
Али
једног
дана
,
у
први
сумрак
,
кад
је
заходило
сунце
и
расипало
жарку
румен
,
а
хладовина
већ
предузимала
маха
над
жегом
;
кад
из
топле
земље
бије
сувота
и
драж
;
кад
зелено
и
чисто
модро
небо
срце
драга
и
пуни
га
опојним
,
раздраганим
миљем
—
тога
дана
изиђох
из
собе
саломљен
од
силне
ватре
и
узбуђења
.
Не
знам
шта
ми
је
било
.
Целог
тог
врелог
дана
лешкарио
сам
по
кревету
читајући
и
маштајући
.
Хладовине
истина
беше
доста
у
соби
,
али
ипак
беше
и
жеге
која
пробијаше
кроз
завесе
у
полутаму
...
Раскомоћен
,
у
овој
полутами
,
читајући
чини
ми
се
Мопасана
,
раздражен
,
узаврео
и
стискајући
вреле
усне
на
моје
голе
руке
,
ја
сам
дахћао
...
Упила
ми
се
беше
ти
у
памет
.
Твоја
једра
,
пуна
,
раскошна
снага
срце
ми
је
кидала
.
Гледах
те
,
изазивах
успомене
и
слике
некадашњег
миља
.
—
Шта
сад
да
не
?
...
—
узвикнух
и
скочих
.
—
Луд
сам
!
Будала
!
Што
патим
,
мучим
и
сатирем
себе
?
!
.
.
—
И
стварах
те
,
грљах
,
целивах
твоје
рујне
усне
и
опијах
се
од
мириса
твоје
косе
.
И
брзо
натукох
шешир
,
огрнух
капут
и
изиђох
из
куће
.
Из
ваше
баште
чујаше
се
удар
мотике
.
Пређох
преко
потока
и
стадох
иза
грања
да
те
видим
где
си
.
Али
ти
беше
испред
мене
,
близу
,
у
алеји
и
окопаваше
млади
лук
чистећи
га
од
траве
.
Сва
се
беше
предала
послу
.
На
главу
си
овлаш
бацила
белу
шамију
да
ти
сунце
не
пече
лице
.
Била
си
само
у
јелеку
и
шалварама
.
Кошуља
ти
се
на
грудима
беше
откопчала
и
заврнула
те
се
виђаше
мали
део
белих
ти
недра
.
Хтедох
дуже
да
останем
али
поче
пуцати
суво
и
труло
грање
под
мојим
ногама
.
—
Стано
!
—
викнух
.
Ти
се
трже
и
ослушну
.
—
Зове
ме
неко
?
—
упита
се
ти
и
брзо
руком
дохвати
кошуљу
на
грудима
.
—
Ја
те
зовем
—
рекох
јаче
и
изиђох
из
грања
.
—
Дођи
овамо
.
Ти
брзо
остави
рад
и
трчећи
,
кршећи
се
,
њихајући
лево
,
десно
,
прса
,
забацајући
лактове
,
дође
и
хтеде
проћи
поред
мене
,
мислећи
да
те
ја
зовем
ради
матере
.
Бог
зна
шта
сам
тада
осећао
.
Једва
сам
се
држао
на
ногама
кад
осетих
твоју
топлу
близину
.
Нокте
сам
утискивао
у
дланове
само
да
се
уздржим
.
—
Тета
ме
зове
?
—
и
хтеде
да
прођеш
.
—
Ја
те
зовем
,
ја
.
Стани
,
куда
ћеш
?
Ти
стаде
.
—
А
што
ти
?
—
упита
ме
зачуђено
.
Покајах
се
.
Дође
ми
тешко
и
неугодно
.
Хтедох
да
се
удаљим
,
али
нисам
могао
.
Ти
спази
ту
забуну
.
Досети
се
,
па
плану
,
уздрхта
и
наслонив
се
на
грану
од
вишње
,
шану
обамирући
од
плашње
и
среће
:
—
Па
шта
?
...
—
Ништа
—
рекох
—
звао
сам
те
.
И
онда
хладно
,
одсечно
,
гледајући
те
строго
наставих
:
—
Имам
нешто
да
ти
кажем
,
зато
дођи
после
вечере
овде
.
Чекаћу
те
.
Ти
дрхташе
.
Лице
ти
побледело
у
уснама
ни
капи
крви
не
беше
.
Гледаше
ме
погледом
којим
хтеде
у
дно
моје
душе
да
продреш
.
Бојала
си
се
.
Али
ја
сам
се
надао
томе
погледу
и
начиних
лице
тако
хладно
,
мирно
,
да
свака
сумња
одлете
.
—
Ако
могу
...
—
одговори
ти
збуњено
.
Ја
планух
.
—
Онда
не
долази
!
—
и
хтедох
да
се
удаљим
.
—
Не
,
не
...
доћи
ћу
.
Хоћу
!
И
ошинувши
ме
сјајним
,
срећним
погледом
отрча
заносећи
се
.
Вратих
се
.
Топих
се
и
нестајах
.
Бејах
луд
...
Вече
паде
.
Месечина
изиђе
.
Нисам
знао
како
сам
вечерао
.
Залогаји
ми
запираху
,
руке
дрхтаху
а
прсти
беху
ознојени
.
После
вечере
одмах
се
дигох
и
рекох
матери
да
ћу
ићи
у
кафану
,
па
полако
,
кријући
се
,
дођох
иза
куће
на
поток
.
Влага
потока
још
више
ме
дирну
.
Мека
,
сочна
трава
набујала
,
а
више
моје
главе
склопило
се
грање
и
лишће
.
Кроз
грање
пробија
месец
,
те
осветљује
тамнозелену
воду
која
полако
жубори
,
промиче
,
беласка
се
и
милећи
прелива
се
преко
глатких
каменчића
,
око
којих
се
нахватала
мека
,
зелена
маховина
.
Тек
по
који
цвркут
незаспале
тице
и
друго
ништа
.
Из
ваше
баште
ништа
се
није
чуло
.
Извалих
се
на
траву
.
Подузе
ме
свежина
.
Глава
ми
је
горела
,
руке
беху
све
у
зноју
а
срце
удараше
тако
силно
,
јако
,
да
сам
га
и
ја
чуо
.
Чекао
сам
те
.
Положио
сам
дланове
на
влажну
траву
и
премирах
од
слике
коју
стварах
.
Унапред
сам
решио
како
ће
бити
.
Како
ћу
да
те
метем
у
крило
,
раскопчам
ти
јелек
,
и
,
увив
моје
лице
твојом
косом
,
загњурим
га
у
твоја
бујна
,
топла
недра
,
и
осећам
додир
твоје
меке
,
нежне
,
топле
коже
,
и
сишем
,
сишем
...
Ђипих
.
Ухвати
ме
страх
.
Страх
неописан
и
неисказан
,
страх
од
нечега
што
се
у
мени
буђаше
и
свога
ме
поражаваше
...
Страх
од
ове
глуве
самоће
,
мртве
тишине
и
овог
тихог
жуборења
и
беласкања
воде
спрам
месечине
.
Седох
.
Дрхтао
сам
као
прут
.
Одједном
чух
лаки
шушањ
.
Знао
сам
да
си
то
ти
.
Хтедох
да
устанем
,
али
не
могах
.
Стиснух
само
јаче
песнице
у
траву
и
зауставих
дах
.
Шум
биваше
јачи
.
Одједном
плашљиво
,
тихо
,
окрећући
се
и
зазирући
од
свачега
,
дође
ти
њихајући
се
.
Пружи
ми
руку
,
врелу
и
сву
ознојену
.
—
Ево
ме
—
шану
плашљиво
и
врело
.
—
Ти
,
ти
,
ти
?
...
па
се
загрцну
,
паде
и
бризну
у
плач
.
—
Стано
?
!
—
тргох
се
уплашен
.
—
Ох
,
ох
!
—
грцаше
ти
,
плакаше
и
вијући
се
љубљаше
ми
руку
,
квасећи
је
сузама
.
Срце
ми
се
стеже
.
Само
вода
жубораше
и
месец
нас
местимице
осветљаваше
.
Ти
си
грцала
и
плакала
.
Ја
сам
стајао
као
укопан
.
Нисам
знао
шта
да
радим
.
Осећаји
ме
поплавили
.
Кад
се
прибрах
,
седох
до
тебе
,
подвих
моје
руке
под
тобом
,
једну
твоју
клонулу
,
топлу
и
пуну
руку
пребацих
преко
мога
рамена
,
и
привукох
те
,
посадих
у
крило
,
окренух
твоје
зажарено
и
уплакано
лице
спрам
мене
и
наслоних
га
на
мој
образ
...
—
Слатка
си
!
—
и
упих
моје
усне
у
твоје
усне
,
тако
дубоко
и
јако
...
—
Ох
!
—
тресеш
се
ти
.
—
Волим
те
!
—
Ох
...
—
Волим
те
!
—
О-о-х
!
...
и
једва
,
муком
одвајаш
твоје
усне
од
мојих
...
—
Волим
те
,
волим
...
волим
!
...
И
све
те
више
стисках
,
грљах
,
љубљах
...
И
пригрљену
,
потпуно
припијену
уза
ме
,
држах
те
,
осећах
ти
лаку
трзавицу
и
топлоту
тела
...
Ах
!
И
место
радости
,
среће
,
страсти
,
мене
луда
и
бедна
,
обузе
бескрајна
велика
,
тешка
туга
...
Сузе
ми
навреше
.
—
Да
ли
ће
икада
бити
душе
која
ће
ме
овако
волети
?
!
Озго
,
са
укрштаних
грана
густе
врбе
,
паде
капља
на
твој
образ
.
Ти
се
трже
уплашено
.
—
Не
бој
се
—
рекох
ти
,
шапћући
и
тронуто
—
то
врба
плаче
,
па
пада
на
тебе
...
Иди
!
—
И
брзо
те
опустих
и
устадох
.
—
Иди
,
времеје
!
—И
заиста
први
петли
певаху
.
—
Страх
ме
је
—
говораше
ти
унезверено
.
—
Ух
,
каква
сам
?
—
викну
уплашено
па
окренувши
се
од
мене
поче
дотеривати
у
ред
одело
и
косу
...
А
петли
певаху
,
хладовина
биваше
јача
и
жубор
,
беласкање
воде
спрам
месеца
одмицаше
и
губљаше
се
полако
.
Испратих
те
.
На
прелазу
у
вашу
башту
ти
заста
,
окрену
се
и
,
борећи
се
,
упита
ме
:
—
Нећеш
да
се
љутиш
?
—
Не
.
Шта
?
—
Још
колико
имаш
да
учиш
?
Да
знам
.
—
Још
мало
—
одговорих
ти
само
да
те
обрадујем
.
Ти
кликну
:
—
Е
па
то
је
...
—
и
оде
.
Вратих
се
,
легох
,
заклопих
очи
,
испружих
руке
и
обамирах
од
слатке
,
лаке
и
тајанствене
сете
и
туге
.
И
ти
—
не
дани
,
већ
ноћи
!
Ја
не
могу
више
.
Плачем
.
Узалуд
су
сузе
,
узалуд
је
све
!
Прошло
је
,
и
оде
!
Не
поврати
се
!
Шта
могу
сад
ја
,
до
само
сузе
?
!
...
Не
повратих
више
те
ноћи
кад
месечина
сја
,
кад
сенке
дрвећа
падају
и
шире
се
;
кад
се
брегови
и
виногради
губе
у
беличастој
магли
.
И
онда
,
када
ја
прелазим
преко
потока
,
идем
кроз
вашу
башту
,
долазим
пред
кућу
где
ви
,
у
сред
дворишта
,
на
простој
асури
,
ти
и
мајка
спавате
.
Ти
си
од
топлоте
збацила
покривач
,
руке
беле
,
пуне
,
забацила
више
главе
,
коса
око
тебе
у
нереду
а
прса
уздигнута
и
разголићена
...
Твоја
се
мајка
скупила
,
увила
,
покрила
главу
и
спава
...
Прилазим
на
прстима
.
Месечева
зрака
дрхти
.
Бојим
се
да
моја
сенка
не
падне
на
тебе
и
заносећи
се
,
сагињем
се
и
пуштам
на
твоје
влажне
,
вреле
,
рујне
и
полуотворене
усне
тих
,
лак
,
неосетан
пољубац
...
И
онда
полако
,
кријући
се
у
сенци
дрвећа
,
бежим
док
не
изиђем
из
ваше
баште
,
па
онда
запевам
:
Ој
вечери
,
ој
слатка
чекања
,
Ој
ви
ноћи
моји
бели
дани
!
...
Ох
,
па
знаш
ли
кад
те
тргне
из
сна
мој
пољубац
,
ти
се
пробудиш
,
брзо
се
сетиш
да
сам
то
ја
,
и
онда
сва
угрејана
,
у
полу
дремежу
,
врела
и
миришљава
,
ти
—
кад
те
пољубим
,
задржиш
мој
пољубац
.
—
Ти
си
...
—
протепаш
,
а
уснама
,
жмурећи
и
не
пуштајући
ме
тражиш
моје
око
!
Али
после
,
у
јутру
,
кад
се
пробудим
,
отресем
тих
ноћних
мађија
и
чари
;
дижем
се
незадовољан
,
натмурен
и
зловољан
.
Увиђао
сам
да
ово
не
може
остати
тајна
.
Страх
ме
је
било
да
ко
не
види
и
дозна
,
а
нарочито
моја
или
твоја
мати
.
Нисам
се
њих
,
лично
,
бојао
,
већ
нисам
хтео
да
изгубим
оно
поштовање
и
углед
који
имах
код
њих
а
особито
код
твоје
мајке
.
Говорио
сам
себи
и
убеђивао
да
ово
није
лепо
и
часно
од
мене
.
Куда
ће
нас
све
то
на
послетку
одвести
?
Јер
ти
одбијаш
просиоце
ради
мене
.
Чекаш
ме
.
Подајеш
ми
се
.
Верујеш
ми
као
свецу
,
и
сва
се
сјаш
од
среће
.
Певаш
целог
дана
,
да
се
ори
башта
,
поток
.
А
и
глас
ти
дошао
мекши
,
топлији
.
И
тада
сам
се
заклињао
да
те
више
нећу
ноћу
виђати
.
Зато
сам
дању
бивао
онако
поносит
.
Али
кад
падне
ноћ
,
кад
се
све
утиша
,
кад
месечина
бледа
,
мека
,
сјајна
,
чудна
,
обасја
све
,
моју
собу
,
кревет
,
мене
;
онда
,
као
у
бунилу
,
опет
устајем
и
долазим
к
теби
,
и
љубим
те
...
После
једне
такве
ноћи
,
кад
устадох
опет
бунован
и
зловољан
,
мати
ми
донесе
доручак
,
и
онда
седе
спроћу
мене
с
плетивом
.
Ја
мало
окусих
.
Нисам
могао
да
једем
.
Ти
ми
беше
једнако
у
памети
и
због
тога
још
више
се
једих
.
—
Што
не
једеш
?
—
упита
ме
.
—
Не
једе
ми
се
.
Мати
ме
погледа
.
Из
тог
њеног
погледа
видех
да
она
све
зна
.
—
Кад
ћеш
у
школу
?
упита
ме
кратко
.
—
Има
времена
.
Рано
је
.
—
Па
друге
године
и
пре
овога
времена
си
ишао
?
Ваљда
имаш
сада
мало
да
учиш
.
Свршаваш
већ
.
Погледах
је
зачуђено
.
Њено
смежурано
лице
беше
покривено
тамним
пегама
.
Стиснула
смежурана
уста
,
а
кроз
кожу
виде
се
десни
.
Тек
сада
спазих
да
јој
је
још
оно
старо
одело
,
али
већ
уласкано
.
Први
пут
,
испод
беле
марамице
око
врата
,
видех
јој
неопрану
кошуљу
.
Прсти
руку
јој
беху
помодрели
и
избодени
иглом
.
Као
да
ме
нечија
рука
ухвати
за
срце
и
стеже
га
јако
,
па
га
онда
опусти
те
да
се
што
више
рашири
и
разлије
горчином
.
—
Што
питаш
?
одговорих
туробно
.
—
Па
да
знам
,
синко
!
—
Кад
будем
свршио
,
знаћеш
.
—
Та
не
љути
се
одмах
.
Ти
се
од
неко
време
баш
...
—
и
застаде
.
Знао
сам
куда
је
циљала
.
То
ме
жацну
,
планух
и
скочих
љутито
.
—
Зар
сам
ја
крив
што
смо
ми
сиротиња
?
Ево
,
баш
кад
хоћеш
—
викнух
и
бацих
табаке
.
—
Баталићу
школу
.
Ето
свршио
сам
!
—
Не
,
не
...
не
бој
се
ти
,
чедо
.
Имамо
још
.
Дао
Бог
.
Не
љути
се
.
Ох
,
што
ја
проклета
?
...
Не
љути
се
ти
.
Знаш
,
кад
је
човек
стар
он
се
подетињи
.
Ово
навлаш
избегавање
,
и
изокретање
разговора
још
више
ме
испуни
гневом
и
једом
.
Седох
,
а
сав
се
тресох
од
неког
чудног
гнушања
,
неугодности
и
беса
који
је
у
мени
полако
кипио
и
ширио
се
.
Заћутасмо
обоје
.
Она
је
плела
.
У
соби
се
ништа
није
чуло
,
а
тако
и
с
поља
.
Јер
беше
радни
дан
па
сви
отишли
на
посао
.
Одједном
полако
,
тихо
,
као
увек
,
уђе
твоја
мати
али
некако
још
више
згурена
,
увучена
и
као
са
неком
плашњом
.
—
’
Бро
јутро
,
'
аџике
!
Радите
ли
?
И
пошто
њој
пољуби
руку
,
приђе
к
мени
.
—
А
како
си
ми
ти
?
—
упита
ме
рукујући
се
.
И
за
тим
,
идући
натрашке
,
седе
,
клекну
уз
зид
по
свом
обичају
и
узе
да
запиткује
матер
за
неко
платно
које
мисли
да
тка
за
тебе
.
И
онда
отпоче
да
казује
и
набраја
твоје
дарове
што
си
спремила
.
Говораше
она
,
а
сва
беше
уплашена
,
узбуђена
и
кришом
,
као
са
неким
страхом
бацала
је
кратке
,
тајанствене
и
плашљиве
погледе
час
на
мене
,
час
на
матер
.
Као
да
ишчекиваше
нешто
,
а
од
тога
се
плашила
,
дрхтала
и
застајкивала
у
говору
.
Погледах
матер
,
и
тргох
се
уплашено
,
јер
око
смежураних
уста
,
играше
јој
задовољан
,
једак
,
подсмех
.
—
Шта
хоће
и
чему
ово
?
—
питах
се
уплашено
јер
се
побојах
да
се
ови
увијени
,
нејасни
говори
не
односе
на
нас
.
Уплаших
се
и
дигох
да
изиђем
,
али
,
први
пут
тако
и
оштро
,
с
осмехом
,
заустави
ме
мати
.
—
Седи
.
Видиш
да
нема
никога
!
—
н
онда
хладним
,
охолим
,
пуним
неког
презривог
саучешћа
гласом
,
окрену
се
твојој
матери
која
се
још
више
згрчи
уз
зид
.
—
Ама
,
Марија
...
—
поче
она
—
хајде
кад
ћеш
већ
ту
твоју
да
удајеш
?
Зар
не
видиш
колика
је
и
каква
?
Зар
хоћеш
да
ти
неку
срамоту
метне
на
главу
?
А
,
ваљда
чекаш
некога
?
Твоја
мати
сагла
главу
,
рукама
стисла
колена
и
тако
нагнута
слуша
,
тресе
се
и
дрхти
.
Одједном
диже
главу
,
погледа
матер
,
па
је
опет
брзо
обори
,
зари
у
крило
и
бризну
у
плач
,
грцајући
:
—
'
Аџике
,
зар
то
?
Пун
страха
,
и
као
са
неким
гнушањем
,
окренем
се
од
матере
само
да
је
не
гледам
онако
хладну
,
нему
и
задовољну
.
—
Не
плачи
,
Марија
—
рече
она
,
а
у
њеном
гласу
осећаше
се
неко
саучешће
помешано
са
задовољством
.
—
Ја
тек
само
онако
рекох
,
да
знаш
—
и
то
„
да
знаш
“
нагласи
.
—
Знам
ја
све
,
'
аџике
—
поче
твоја
мајка
,
прибирајући
се
и
бришући
очи
шамијом
.
—
Ако
нисам
била
кума
и
старојковица
,
а
друго
све
знам
.
Али
,
што
ја
...
Ето
,
плаче
,
моли
:
„
Мајко
,
збори
она
,
немој
слатка
мајко
.
Зар
сам
ти
толико
скривила
,
те
то
хоћеш
...
Боље
мртву
у
ковчег
да
ме
испружиш
,
у
црн
повој
да
ме
повијеш
,
него
ли
то
...
А
ја
њу
само
'
аџике
,
њу
једну
,
то
дете
,
'
аџике
,
имам
,
па
?
!
“
...
И
опет
је
загуши
плач
.
Ја
сам
само
дрхтао
и
стрепио
.
—
А
јавља
ли
се
који
—
упита
је
мати
.
—
Јавља
се
.
Сваки
дан
.
Ево
баш
јутрос
опет
онај
Никола
послао
наводаџику
.
Вели
:
само
ако
хоће
,
па
одмах
,
до
вечер
,
испит
...
—
Момак
добар
?
...
—
Као
сваки
човек
.
Одслужио
војску
.
Нема
ни
он
никога
,
има
нешто
од
имања
и
ово
наше
што
је
,
па
...
Али
она
,
она
...
—
А
ти
хоћеш
?
—
Хоћу
—
дахну
она
силно
—
што
да
не
?
...
Кости
,
'
аџике
,
да
одморим
!
Расипа
се
по
пољу
...
Мати
се
диже
дотерујући
шамију
.
—
Хајдемо
—
рече
јој
—
чекај
ја
њу
да
...
Што
она
луда
и
бесна
мисли
?
!
И
одоше
.
Моја
мајка
високо
,
лако
,
поносито
а
твоја
згрчена
и
заносећи
се
...
Не
знам
шта
је
било
и
чиме
су
те
нагнали
да
пристанеш
,
само
на
материном
оку
спазих
још
не
осушену
велику
сузу
,
кад
се
врати
и
рече
:
—
Свршено
је
!
И
онда
брзо
однесе
ствари
:
чаше
,
шоље
,
сахане
код
вас
што
ће
требати
за
твој
испит
,
а
што
ви
нисте
имали
...
И
онда
настаде
трка
,
јурење
,
доношење
столова
,
клупа
,
столица
из
оближње
кафане
и
остале
потребе
из
сваке
куће
у
комшилуку
.
Све
се
слеже
.
Усклици
,
смех
,
разговор
разлегао
се
из
ваше
баште
коју
почеше
утапкивати
и
крчити
за
игре
...
Ја
?
Испрва
као
да
се
ослободих
,
дахнух
,
што
сам
те
скинуо
с
врата
,
али
ме
после
ухвати
страх
.
Бојао
сам
се
.
Поражен
мојим
кукавичлуком
дрхтао
сам
као
прут
.
Моја
мати
ни
речи
утешне
,
као
да
није
ништа
знала
.
Чисто
не
веровах
да
је
то
она
,
како
се
беше
занела
око
твог
спремања
...
И
паде
вече
,
опет
изиђе
месец
и
обасја
све
.
Опет
лишће
зашумори
,
хладовина
и
сенке
падоше
...
Људи
се
вратише
са
рада
,
стока
уведе
у
штале
,
за
тим
се
пресвукоше
и
дођоше
вама
на
весеље
и
„
радост
“
.
И
онда
,
крештав
,
јак
,
сув
глас
Циганке
Салче
запева
пред
твојим
прозором
кад
те
другарице
почеше
облачити
.
Дахире
,
ћеманета
зајечаше
,
уздигоше
се
и
почеше
пиштати
по
обасјаним
и
мирним
висинама
...
Ох
,
а
у
њима
као
да
беше
неке
демонске
,
страшне
насладе
и
задовољства
;
ситости
и
злураде
,
тајанствене
среће
што
ми
те
отеше
,
узеше
од
мене
...
Као
да
те
ти
гласови
понеше
са
собом
горе
,
у
те
висине
,
крештећи
и
пиштећи
...
светећи
се
мени
који
час
се
радовах
што
се
отресох
тебе
час
опет
дрхтах
и
плаках
силно
,
јако
,
кријући
се
да
ме
ко
не
спази
и
види
!
.
.
ИВ
.
Две
године
нисам
кући
долазио
.
Кад
треће
године
дођох
и
стигох
у
вече
,
опет
беше
месечина
,
опет
оно
бујно
зеленило
,
опет
тај
поток
,
тополе
и
врбе
ме
сретоше
.
Сетих
се
тебе
и
уплаших
.
Мати
отпоче
да
ми
прича
и
казује
све
промене
које
се
десиле
за
време
мога
осуства
:
ко
је
умро
,
пропао
,
продао
њиве
;
ко
се
оженио
и
удао
.
И
онда
за
тебе
:
—
Марија
умре
.
Бог
да
је
прости
—
рече
мати
и
погледа
ме
.
-Е
?
—
тргох
се
.
—
Мани
,
синко
!
—
одмахну
она
руком
.
—
Што
беше
,
ни
црном
Циганину
Господ
да
не
да
!
Умре
,
пресвисну
од
туге
кад
виде
-како
онај
бесник
бије
,
мучи
и
туче
њено
дете
.
А
лепо
поче
из
почетка
.
Он
миран
,
ради
.
Узе
,
отвори
дућан
,
напуни
га
еспапом
и
отпоче
да
ради
.
Али
га
ђаво
натера
те
се
мало
задужи
код
Доктора
...
А
он
,
знаш
га
,
жива
ватра
.
Кога
дочепа
у
своје
руке
тај
више
читав
не
изиђе
.
Мало
по
мало
преклопи
му
имање
.
И
дај
,
дај
,
исплаћуј
,
али
ко
ће
алу
да
засити
!
Продаде
им
све
њиве
и
винограде
.
Он
се
пропи
,
пропаде
,
—
узедоше
га
душмани
на
врат
!
Сад
је
кријумчар
.
По
недељу
дана
дома
не
долази
нити
што
доноси
...
Имају
једно
женско
детенце
,
али
и
оно
кржљаво
—
Бог
зна
да
ли
ће
да
остане
.
А
она
,
црница
,
да
је
само
видиш
,
синко
,
па
душа
да
ти
заплаче
,
иде
по
надницу
,
ради
дуван
,
те
себе
,
дете
и
кућу
држи
...
Ето
на
!
Из
чаршије
,
са
улице
,
допреше
гласови
песме
,
зурле
и
бубњеви
.
Изиђох
и
стадох
на
праг
од
кујне
.
Месец
беше
на
сред
неба
те
не
беше
великих
сенки
.
Ларма
,
песма
и
свирка
све
се
више
приближаваше
и
јечаше
.
Уздигох
се
на
прстима
да
што
год
спазим
,
али
од
уличног
високог
зида
не
могах
ништа
видети
.
По
некад
би
се
тек
уздигла
чија
капа
и
рука
.
Бубањ
и
зурле
све
су
јаче
пиштале
и
биле
,
те
са
промуклим
гласовима
и
великом
јачином
уздизале
су
се
и
распростирале
...
Низ
поље
иду
,
бабо
,
сејмени
Сејменску
песму
,
бабо
,
певаше
Хајдучку
главу
,
бабо
,
ношаше
!
—
Ха-ха-ха
!
.
.
—
чу
се
бесно
гроктање
и
за
тим
пуцањ
пушке
.
—
Унутра
!
—
викну
мати
бојећи
се
да
ми
се
што
год
не
деси
.
Уђох
,
стадох
.
Чудна
и
тешка
туга
обузе
ме
.
Мати
спремаше
вечеру
једнако
причајући
о
теби
.
Почесмо
вечерати
.
Вика
се
утиша
.
Одједном
кроз
рупу
на
собним
вратима
,
чу
се
твој
тих
,
дрхтав
глас
:
—
Тето
,
јеси
ли
ту
?
Нисам
могао
да
се
макнем
од
силна
осећања
неугодна
,
и
тешка
,
помешана
са
болом
и
саучешћем
.
Ти
отвори
брзо
врата
,
још
брже
их
затвори
за
собом
као
бојећи
се
чега
.
Па
одмах
,
уза
зид
,
држећи
у
крилу
повијено
детенце
,
седе
,
сува
,
бледа
и
испијена
.
На
теби
беше
поцепан
минтан
и
једно
велико
парче
откинуто
од
лакта
висило
је
;
кроз
шамију
провириваше
твоја
коса
занемарена
.
Била
си
у
прљавој
кошуљи
,
искрпљеним
шалварама
,
из
којих
вираху
твоје
,
од
силна
рада
развијене
,
пљоснате
стопале
са
испуцаним
прстима
.
Стресох
се
.
Мати
изиђе
за
тобом
да
затвори
кухинска
врата
.
—
Стано
?
—
Ти
?
!
—
викну
тако
силно
и
уплашено
,
да
се
препадох
.
Док
сам
жив
тај
узвик
слушаћу
.
Само
не
могу
да
га
опишем
,
како
у
њему
беше
нечега
и
престрашеног
,
и
болног
,
и
очајног
.
Беше
устала
.
Зверала
си
,
дрхтала
,
нијала
си
се
и
као
хтела
где
да
побегнеш
.
После
се
једва
прибра
,
постоја
мало
,
и
,
уздахнувши
силно
,
опет
седе
укочено
уз
зид
.
—
Ти
си
,
господине
?
—
шану
а
неки
нов
,
стран
,
понизан
,
учмао
и
безживотан
твој
глас
препаде
ме
.
У
њему
не
беше
ни
трага
о
каквом
осећању
,
топлини
и
болу
.
Као
да
си
ме
сад
први
пут
видела
у
животу
,
такав
беше
твој
глас
.
—
Ја
,
ја
!
А
ти
?
—
Ето
,
хвала
Господу
!
Мати
се
врати
из
кујне
где
беше
затворила
врата
за
тобом
.
—
Где
је
?
—
упита
ме
.
Па
кад
те
виде
уз
зид
,
оборене
главе
,
скупљене
,
згрчене
над
дететом
у
крилу
,
брзо
узе
дете
од
тебе
.
—
Што
си
ту
села
?
’
Оди
,
приђи
...
Што
се
бојиш
?
И
узе
те
за
руку
дижући
те
.
—
Нека
,
тето
,
нека
—
браниш
се
ти
—
и
онако
ти
много
досађујем
!
—
Хајде
,
хајде
!
...
И
остави
у
страну
дете
,
тебе
посади
за
вечеру
.
Ти
си
погнуте
главе
ишла
,
села
,
узела
залогај
,
али
тако
невешто
као
да
први
пут
једеш
.
Мајка
те
нуткаше
,
меташе
пред
тебе
јело
.
Ти
си
једнако
,
онако
погнута
,
ваљала
тај
залогај
у
устима
.
Узалуд
си
пробала
да
га
прогуташ
,
али
ниси
могла
.
После
бризну
у
плач
.
—
Тето
,
тето
!
—
Не
плачи
,
ћерко
!
Писано
је
!
—
Црно
писано
!
—
Не
хули
Господа
!
Ћути
,
чедо
,
ћути
,
синко
!
—
и
узе
твоју
главу
,
мету
је
на
крило
и
милујући
те
по
коси
,
тешила
те
је
и
утишавала
.
—
Ћути
,
ћути
...
Господа
имаш
,
ако
мајке
немаш
...
Ћути
,
чедо
моје
!
...
—
Нана
моја
!
И
њу
он
...
ох
!
...
—
грцаше
ти
.
—
А
зар
нам
је
зло
мислила
и
говорила
:
„
Николо
,
синко
,
немој
,
чедо
,
тако
!
Ви
сте
сами
,
никога
свога
немате
,
а
ево
Господ
вам
даде
ово
пиленце
,
овога
црва
...
па
немој
,
синко
!
...
“
А
он
само
удри
,
псуј
,
вичи
.
Мене
већ
што
...
али
узме
њу
,
па
је
тера
од
куће
зими
,
а
она
,
нана
моја
слатка
,
да
се
не
би
чуло
,
да
не
би
свет
после
то
...
ах
!
она
целу
ноћ
проведе
око
куће
,
кријући
се
да
је
ко
не
види
,
мрзне
се
и
,
тако
умре
!
Остави
ме
...
Одједном
се
чу
крхање
плота
,
пуцање
грања
и
глас
:
—
А
чекај
,
ћерко
мајчина
.
Ако
је
'
аџика
,
није
Бог
!
Чекај
ти
!
...
И
затим
рупи
у
двориште
,
подскакујући
с
ноге
за
ногу
,
мали
,
распасан
,
заносећи
се
,
твој
муж
,
Никола
.
Отпоче
да
лупа
на
кухинска
врата
.
Ти
си
се
скаменила
,
мати
мене
гледа
и
као
да
ме
погледом
моли
:
да
се
не
љутим
на
тебе
,
што
нас
он
узнемирава
.
Он
гурну
силно
врата
и
уђе
.
Ти
се
од
једном
диже
,
истрже
од
матере
и
излете
у
кујну
пред
њим
,
да
га
зауставиш
.
—
Не
,
Николо
!
Слатки
,
мили
Николо
,
не
улази
!
—
Молила
си
ти
,
сиротице
моја
,
јер
си
се
стидела
да
ја
њега
,
твога
мужа
,
видим
таквог
.
Молила
си
га
,
вила
се
око
њега
и
заустављала
га
.
—
Ја
!
Што
!
Ко
ми
што
може
!
А
ти
?
...
И
одгурнув
те
ногом
од
себе
уђе
он
к
нама
,
клатећи
се
и
заносећи
,
с
распасаним
појасима
,
извученим
минтанима
,
у
опанцима
и
високим
,
дебелим
чарапама
.
Око
појаса
беше
му
празан
„
реденик
“
од
куршума
,
а
до
њега
велики
,
касапски
нож
.
Његово
црно
,
меснато
и
подбухло
лице
,
са
водњикавим
очима
и
великим
устима
,
беше
тако
сурово
и
силно
,
да
се
човек
нехотице
окретао
од
њега
...
Уђе
он
заносећи
се
.
—
'
Аџике
мори
!
Што
?
—
али
се
брзо
трже
кад
ме
спази
,
скину
капу
и
погледа
ме
неодлучно
.
За
тим
баци
капу
,
насмеја
се
тупо
,
па
,
ширећи
руке
пође
ми
у
сусрет
.
—
А
ја
те
,
брате
Косто
...
—
па
опет
застаде
и
поче
упитно
и
као
зачуђено
гледати
час
у
мене
који
стајах
озбиљан
,
час
у
матер
.
—
Што
Николо
не
идеш
да
спаваш
?
—
рече
му
мати
мало
блаже
,
али
то
тако
,
као
да
има
једино
мени
да
захвали
,
што
га
и
сад
као
увек
не
грди
,
већ
моли
.
—
А
?
—
промуца
он
.
—
Идем
,
'
аџике
!
—
рече
нагло
и
хтеде
да
узме
дете
.
Саже
се
,
али
се
повађаше
.
Мати
му
истрже
дете
и
позва
те
,
да
га
ти
узмеш
.
Ти
уђе
,
брзо
узе
дете
,
не
гледајући
ни
у
кога
,
и
још
брже
изиђе
.
За
тобом
изиђе
и
он
ћутећи
и
поводећи
се
.
Изиђох
и
ја
за
вама
.
Узалуд
ме
мати
заустављаше
мимиком
.
Чим
се
он
виде
у
дворишту
,
окрену
се
,
и
кад
ме
не
спази
,
он
поскочи
,
дође
до
тебе
и
стисну
те
за
косе
.
—
Дом
!
—
викну
он
потмуло
и
гурну
те
тако
силно
да
ти
посрну
пригрливши
дете
и
у
мало
што
не
паде
.
—
Дом
!
Немаш
кућу
,
него
ли
код
оне
старе
вештице
си
?
...
А
,
а
?
...
И
опет
измахну
да
те
удари
по
глави
.
Ти
само
заклањаше
дете
и
тихо
,
преплашено
,
мољаше
га
.
—
Не
,
не
!
Немој
сад
,
овде
!
...
Чуће
!
...
—
Ко
,
ко
,
ко
?
...
Он
!
...
А
што
он
?
Што
је
он
?
И
њега
ћу
ја
...
А
ти
њега
,
њега
?
Чекај
,
ћерко
моја
,
кога
ћеш
ти
?
Њега
,
а
њега
?
—
и
онда
бесно
,
држећи
те
за
косе
,
поче
те
ударати
,
гурати
и
водити
кући
...
Слушам
како
сухо
грање
пуцка
,
гледам
где
месечина
сија
,
тишина
се
распростире
а
сув
,
некако
оштар
,
и
као
стар
ваздух
пуни
ми
груди
,
гуши
ме
и
натерује
на
кашаљ
...
И
ко
зна
докле
би
тако
стајао
,
да
ме
не
трже
неко
зврјање
чекрка
и
неки
тих
,
дубок
као
из
земље
глас
...
То
долажаше
из
ваше
куће
.
Нагох
се
,
приступих
и
отворих
очи
да
видим
...
И
видех
тебе
,
где
под
младом
кајсијом
,
на
сред
дворишта
,
погурена
„
моташ
цевке
"
спрам
месечине
а
једном
ногом
клатиш
корито
у
коме
спаваше
твоје
дете
.
И
тако
клатећи
се
,
нихајући
се
час
напред
,
час
назад
,
ти
—
или
певаше
или
плакаше
...
В
.
Беше
почетак
зиме
кад
на
глас
тешке
болести
моје
старе
мајке
опет
дођох
.
Из
гостинске
собе
виђаше
се
мала
светлост
.
Уђох
право
тамо
.
У
први
мах
не
могах
ништа
да
распознам
због
мале
светлости
,
паре
и
дима
дуванског
.
Тек
после
видех
пуну
собу
људи
и
жена
.
Они
беху
устали
,
помакли
се
и
начинили
ми
места
ћутећи
.
Ниједан
ми
се
од
њих
не
приближи
и
утеши
.
Бојали
су
се
.
Моје
господско
одело
,
хладно
,
укочено
држање
уздржаваше
их
.
На
поду
,
близу
зида
,
на
асуру
и
старом
покровцу
беше
бачен
јорган
,
а
из
њега
уздигнута
и
осветљена
са
стране
свећом
виђаше
се
сува
,
к’о
восак
жута
,
с
великим
челом
,
упијеним
образима
и
увученим
устима
тако
да
се
вилице
и
нос
у
мало
не
додириваху
—
људска
глава
.
То
беше
она
!
Кркљање
тупо
,
тешко
,
ретко
и
мучно
извијаше
се
из
њених
груди
које
се
и
не
мицаху
.
Кад
уђох
и
назвах
:
„
Добро
вече
“
!
то
кркљање
поста
јаче
и
претвори
се
као
у
неку
врсту
гласа
:
—
Кољ
...
.
љ
...
.
јо
!
Жене
се
згурише
и
прошапташе
:
—
Сирота
.
Чула
да
је
дошао
,
па
га
зове
.
Приђох
јој
ближе
.
Сагох
се
.
Узех
је
за
руку
суву
,
црну
,
хладну
,
и
принесох
је
устима
да
је
пољубим
.
Стресох
се
.
Чудно
и
тешко
и
неугодно
,
као
неки
страх
,
осећање
обузе
ме
кад
осетих
додир
те
суве
затегнуте
коже
на
костима
руке
.
Да
ли
то
беше
страх
од
смрти
?
Не
знам
.
Само
се
сећам
да
сам
дрхтао
као
прут
од
неког
страшног
осећања
.
У
том
се
једна
жена
диже
и
пође
вратима
погурено
.
—
Што
не
седиш
,
Стано
?
—
упиташе
те
.
—
Да
одем
до
куће
и
видим
дете
да
не
плаче
—
одговори
ти
затварајући
врата
.
У
том
једној
баби
која
беше
задремала
уз
мангал
жара
,
испаде
лула
из
зуба
.
Сви
се
насмејаше
.
Баба
се
трже
,
збуни
,
погледа
ме
плашљиво
и
понизно
.
Остале
,
као
да
би
је
оправдале
,
рекоше
ми
:
—
Две
ноћи
није
спавала
.
Чувала
је
,
па
сад
задремала
.
—
Иди
спавај
,
тетка
!
—
рекох
јој
благо
и
тронуто
.
—
А
не
трже
се
стидљиво
она
не
спава
ми
се
,
него
онако
...
Обећала
сам
јој
да
ћу
је
спремити
и
лепо
вежем
јој
„
чајку
“
како
је
она
везивала
...
Јер
ми
је
у
аманет
оставила
.
И
онда
се
сви
ослободише
.
Приђоше
ми
и
руковаше
се
.
Па
онда
отпочеше
—
да
би
ме
утешили
—
причати
како
је
последње
дане
провела
.
Како
се
није
подавала
болести
;
како
сама
,
ноћу
,
није
могла
да
наиђе
на
врата
собе
;
како
је
ложила
ватру
у
мангалу
место
у
пећи
;
како
је
хтела
да
падне
у
бунар
не
могући
да
се
врати
у
кућу
;
како
није
давала
да
ме
зову
,
бојећи
се
,
да
се
не
„
пометем
"
од
учења
;
како
ме
је
,
кад
је
почела
да
губи
језик
и
свест
,
овог
вечера
,
док
сам
ја
путовао
,
звала
:
„
Којо
,
Којо
,
хајде
брзо
“
...
И
како
је
тражила
моју
слику
,
гледала
дуго
,
дуго
и
плакала
!
У
том
поче
она
да
се
превија
и
грчи
.
Уста
јој
се
изгубише
у
грлу
,
врат
увуче
...
Сви
скочисмо
око
ње
.
Једна
баба
ми
приђе
и
благо
рече
:
—
Изиђи
,
сине
,
да
не
гледаш
.
—
А
што
?
—
Па
не
ваља
се
.
Млад
си
.
Изиђох
.
Она
издахну
.
Са
неком
свечаном
тугом
и
скрушеношћу
слушах
како
је
спремају
,
како
шуште
њене
старе
,
свилене
хаљине
које
беху
у
једном
завежљају
,
који
је
она
још
у
животу
спремила
за
своју
смрт
.
У
јутро
,
у
само
свануће
,
изиђох
.
Нисам
знао
где
да
идем
и
шта
да
радим
.
Једва
сам
чекао
да
прође
овај
дан
и
да
је
што
пре
сараним
,
свршим
,
јер
ми
је
било
тако
неугодно
.
Чак
сам
се
бојао
да
је
мртву
видим
,
већ
сам
кришом
бацао
поглед
кроз
прозор
у
гостинску
собу
у
којој
она
беше
спремна
да
је
види
свет
и
припали
јој
свећу
више
главе
.
Да
би
избегао
поздраве
и
изјаве
сажаљења
од
жена
и
људи
који
почеше
долазити
и
доносити
јој
свећу
,
зађох
иза
куће
,
у
поток
,
који
сад
беше
мучно
познати
.
Јер
он
беше
усахнуо
,
дрвеће
исечено
а
земља
гола
,
трошна
и
смрзнута
.
Погледах
ка
твојој
кући
из
које
се
још
ништа
не
виђаше
и
креташе
.
Само
,
она
ти
сад
беше
—
да
ли
се
мени
тако
учини
?
—
тако
мала
,
скучена
и
пропала
у
земљу
као
да
се
бојала
од
нечега
и
зато
скривала
.
Твоја
башта
и
двориште
бејаху
чисто
голи
.
Све
што
беше
код
тебе
:
у
башти
мало
дрвеће
;
са
улице
оронуо
зид
и
покривен
тулузином
и
прућем
место
црепова
;
на
мотци
,
пред
кућом
,
обешена
поњава
;
уз
зид
прислоњено
неколико
дрвета
;
мали
прозори
излепљени
хартијом
—
све
то
изгледаше
тако
мало
,
ситно
,
повучено
и
скривено
као
да
се
бојаше
чије
навале
и
као
да
сваком
говораше
:
„
Молимо
те
,
не
дирај
нас
.
Ми
никоме
не
сметамо
.
Ево
,
ако
хоћеш
,
још
ћемо
да
се
помакнемо
,
још
више
ћемо
да
се
сакријемо
и
склонимо
,
ако
смо
коме
на
сметњи
...
Све
ћемо
,
само
нас
не
дирај
и
остави
“
...
Из
свега
истицаше
се
твоја
рука
,
рука
женска
,
понизна
,
тиха
,
без
смелости
и
јачине
,
али
жилава
,
дурашна
и
истрајна
до
краја
живота
.
Одједном
се
ти
појави
из
куће
.
Брзо
остави
нешто
и
упути
се
капији
да
је
што
боље
притвориш
.
Затим
се
врати
.
На
главу
метну
неки
завежљај
,
ваљда
детиње
пелене
,
на
рамену
мотику
,
у
десну
руку
узе
дете
,
а
у
леву
неки
суд
,
чини
ми
се
с
јелом
,
и
упути
се
мени
,
пролазом
,
да
изиђеш
на
нашу
капију
.
Ја
сам
стајао
и
гледао
те
како
погнуте
главе
идеш
,
и
то
у
нанулама
,
на
ногама
чарапе
искрпљене
,
у
минтану
из
кога
је
вирио
памук
...
Дође
до
мене
,
спази
ме
,
и
место
:
„
Добро
јутро
"
ти
рече
:
—
Умре
тета
?
—
А
глас
ти
беше
тако
обичан
,
равнодушан
.
Лице
тамно
,
бледо
,
суво
и
,
поцрнело
од
летњег
сунца
,
не
издаваше
баш
никакав
осећај
.
—
Да
—
рекох
мрачно
.
—
А
зар
ти
нећеш
да
је
испратиш
?
—
Не
могу
,
Бога
ми
,
господине
—
поче
се
правдати
.
—
Имам
работу
.
Морам
њему
да
однесем
ручак
,
а
после
у
надницу
.
—
А
где
је
он
?
Ти
поче
да
муцаш
.
Беше
ти
непријатно
и
стидно
.
—
На
робији
—
одговори
тихо
.
—
Шта
?
—
Није
крив
,
господине
,
тако
ми
Господа
!
Обедише
га
.
Узедоше
на
душу
душмани
—
Бог
им
судио
!
А
он
?
ох
!
није
крив
!
Бранила
си
га
тако
живо
,
понизно
и
верно
да
нисам
знао
шта
да
мислим
.
Погледах
око
себе
,
а
зимски
дан
већ
у
велике
свануо
.
Кроз
хладан
ваздух
,
проткан
као
неким
растуреним
власима
магле
,
почеше
летети
са
свих
страна
,
као
залутале
,
пахуљице
снега
и
падати
на
угнуте
кровове
,
зидове
и
голо
дрвеће
чије
се
гране
оштро
и
црно
оцртаваху
.
То
беше
први
снег
.
Из
гостинске
собе
светлуцаху
свеће
више
материне
главе
и
каткад
допираше
тихо
,
једва
чујно
,
нарицање
једне
жене
,
њене
другарице
из
младости
.
Ти
си
стајала
погнуте
главе
.
Било
ти
је
ладно
,
али
си
ти
једнако
дете
утопљавала
,
пригрљивала
,
а
оно
сисаше
комад
црна
хлеба
.
—
Зима
,
Стано
—
рекох
тек
што
да
кажем
.
Ти
се
још
више
згрчи
.
Опроба
да
ли
завежљај
на
глави
и
мотика
на
рамену
добро
стоје
и
оде
прошаптавши
као
за
себе
:
—
Не
знам
.
Сад
рано
нешто
дође
.
