СВЕТ
.
ЋОРОВИЋ
ЖЕНИДБА
ПЕРЕ
КАРАНТАНА
У
МОСТАРУ
,
1905
.
ШТАМПАРСКО
УМЈЕТНИЧКИ
ЗАВОД
ПАХЕРА
И
КИСИЋА
.
„
МАЛА
БИБЛИОТЕКА
“
УРЕДНИК
:
РИСТО
КИСИЋ
.
ВЛАСНИК
:
ИЗДАВАЧКА
КЊИЖАРНИЦА
ПАХЕРА
И
КИСИЋА
.
БЕОГРАД
1953
И
.
Крсно
Пере
Карантана
.
Перо
Карантан
,
висок
,
сухоњав
младић
,
са
руменим
,
дугуљастим
лицем
,
просједом
косом
,
ћелавим
обрвама
и
дугим
трепавицама
,
што
вјечито
трепећу
,
стао
је
украј
стола
,
држећи
у
руци
овећу
чашу
препуну
вина
,
укочио
се
и
издигао
главу
на
више
,
као
да
се
слика
.
На
једној
трепавици
блиста
му
се
суза
,
као
кап
росе
на
врх
житнога
класа
.
Тронут
и
растужен
,
дуго
гледаше
он
у
три
своја
пријатеља
,
три
најдража
и
најмилија
пријатеља
,
који
,
загријани
вином
и
необично
расположени
,
тек
што
му
наздравише
и
искапише
чаше
у
његово
здравље
.
—
Браћо
,
—
узвикну
,
након
дуже
почивке
,
мало
вишим
,
уобљеним
,
необичнијим
гласом
,
каквим
се
обично
здравице
држе
.
—
Ви
сте
мене
,
овај
,
које
ја
данас
славим
моје
крсно
име
и
које
сте
ви
,
моји
пријатељи
,
мени
дошли
и
које
вама
фала
на
љубави
.
Мени
је
драго
живити
и
свакоме
је
драго
живити
.
На
прилику
:
мачка
је
једна
живина
,
па
је
и
њој
драго
живити
...
Ја
,
што
се
каже
,
волио
би
живит
’
хиљаду
година
,
па
макар
и
у
тикви
.
И
вама
фала
,
које
ви
мени
наздрависте
за
мој
дуг
живот
...
Ама
,
браћо
моја
,
шта
ће
мени
живот
?
...
Шта
ће
,
на
прилику
,
кад
ми
не
би
било
вас
,
које
ја
с
вама
лијепо
живим
и
ви
ме
веселите
и
забављате
,
што
вам
никада
,
ни
у
гробу
,
нећу
заборавит
’
!
...
—
Живиооо
!
Опет
једно
многаја
отегну
се
.
Перо
Карантан
пусти
другу
сузу
,
која
му
се
склизну
низ
нос
и
заустави
се
управо
на
брковима
.
Јефтан
Мргудић
устаде
,
љуљајући
се
и
тетурајући
,
хтједе
бацити
чашу
,
али
му
се
некако
изврну
рука
,
те
,
мјесто
у
зид
,
погоди
у
главу
Јове
Перотића
.
Начини
му
чворугу
на
челу
,
голему
као
јаребичино
јаје
,
и
попрска
му
вином
нову
кошуљу
.
Јово
Перотић
јаукну
,
скочи
поплашено
и
,
чешкајући
се
по
глави
,
погледа
низа
се
.
—
Није
ми
жао
главе
...
ама
кошуља
...
—
рече
тужним
,
утањеним
гласом
,
као
дијете
које
се
спрема
да
заплаче
.
Перо
Карантан
збуни
се
.
Хтио
би
да
помогне
Јови
и
да
му
се
у
невољи
нађе
;
хтио
би
да
пође
,
али
не
може
.
Само
се
окреће
око
себе
и
стење
.
Најпошље
узе
некакву
излизану
четицу
и
поче
га
чистити
.
И
размаза
вино
по
свој
кошуљи
.
—
Ништа
...
ништа
је
то
,
—
рече
тјешећи
га
и
баци
четицу
за
врата
.
—
Не
брини
ти
!
Ја
ћу
теби
дат
’
своју
кошуљу
,
па
преобуци
.
Па
се
окрену
према
вратима
.
—
Данило
!
—
викну
из
свега
грла
.
На
вратима
се
помоли
једна
рашчерупана
глава
са
огромним
кукастим
носом
и
страшним
очима
.
Тек
мало
трезнији
човјек
могао
би
распознати
,
да
то
није
глава
какве
грдне
совуљаге
,
него
човјечија
прилика
и
да
та
човјечија
прилика
није
нико
други
,
него
знаменити
слуга
Пере
Карантана
Дамјан
,
од
милоште
прозвани
Данило
.
—
А
?
—
блесасто
блекну
глава
,
провиривши
унутра
.
—
Данило
,
синко
,
—
поче
Перо
благим
,
очинским
гласом
,
окрећући
се
и
као
тражећи
нешто
.
—
Хајде
нађи
и
донеси
једну
чисту
,
моју
кошуљу
.
Данило
га
забленуто
погледа
.
Погледа
и
у
Јову
и
чворугу
му
,
која
се
зацрвенила
као
презрела
трешња
,
па
развуче
лице
,
засмија
се
и
одмахну
рукама
.
—
Немамо
ми
чисте
кошуље
,
—
рече
.
—
Ја
нема
,
—
једва
проциједи
кроз
зубе
Перо
,
мргодећи
се
.
—
Нема
ни
кошуље
...
Тако
је
то
,
браћо
,
кад
нема
женске
главе
у
кући
.
Јефтан
махну
руком
и
замоли
га
да
не
говори
даље
,
како
не
би
својим
жалостивним
ријечима
покварио
весеље
читава
друштва
.
Затим
се
завали
на
столици
,
десну
ногу
метну
на
сто
,
међу
чаше
,
и
запјева
.
Фалио
се
жути
лимун
крај
мора
,
Има
л
’
иђе
иког
љевшег
од
мене
?
—
Живио
!
—
опет
загрмише
сви
,
не
пуштајући
га
да
допјева
.
—
Живио
сто
година
!
—
Живио
!
—
прихвати
и
Данило
,
подигнувши
,
у
знак
одушевљења
,
обје
руке
у
вис
и
машући
њима
као
крилима
.
Обрен
Пушибрк
баци
капу
с
главе
и
поче
се
протезати
.
—
Еј
Перо
,
Перо
,
—
узвикну
невесело
.
—
Какав
си
ми
ти
домаћин
,
кад
ни
слатке
пите
немаш
?
—
Па
што
,
брате
,
одма
не
иштеш
!
—
узвикну
Перо
,
плеснувши
рукама
.
—
Што
се
к’о
бајаги
стидиш
?
Што
гођ
ти
срце
зажели
ти
само
ишти
,
к’о
у
својој
кући
.
И
опет
се
окрену
вратима
.
—
Данило
!
Данило
се
испрси
:
—
А
?
—
Слатке
пите
донеси
!
Данило
прокомеша
раменима
и
зијевну
.
—
Немамо
ми
пите
,
—
одговори
мирно
.
—
Ко
ће
скухат
’
?
Перо
погледа
у
Данила
,
па
у
земљу
,
па
опет
у
Данила
.
Затим
се
окрену
Обрену
.
—
Нема
,
нема
брате
,
—
прошапта
,
да
се
једва
чуло
.
—
Тако
је
то
,
кад
у
кући
нема
женске
главе
.
—
Па
и
не
треба
,
—
дочека
Обрен
умирујући
га
.
—
Ја
сам
то
само
’
нако
каз’о
...
Знаш
,
драго
ми
уз
љуто
вино
мало
слатке
пите
...
Перо
Карантан
као
да
се
стиша
мало
.
Једино
,
да
срцу
пусти
на
вољу
,
помијеша
прсте
у
Данилову
косу
,
затресе
му
главом
и
заповиједи
да
изађе
из
собе
.
Данило
исплази
језик
и
дрекну
као
јаре
када
га
ухвате
.
Објеси
горњу
усну
,
те
му
кукасти
нос
готово
до
браде
доприје
.
Изађе
.
—
Точите
,
браћо
,
точите
.
—
подвикну
Перо
,
окренувши
се
опет
друговима
.
—
Вина
,
фала
Богу
,
има
.
Има
браћо
!
за
вино
не
треба
женска
глава
.
Точите
!
Но
они
му
нијесу
ни
чекали
понуде
.
Обрен
је
точио
и
без
њега
,
јер
није
могао
гледати
празне
чаше
,
и
прелијевао
их
.
Отуда
се
вино
разлило
и
по
свему
потрпежњаку
,
—
јединоме
чаршафу
што
га
је
Перо
имао
,
—
и
ишарало
га
тако
,
да
је
изгледао
као
каква
мапа
.
Пролијевало
се
чак
и
по
тлима
,
ту
се
мијешало
са
пепелом
од
цигара
и
давнашњом
прашином
,
те
је
соба
много
сличила
каквој
запуштеној
механи
,
гдје
се
газда
једном
у
недјељи
дана
накани
да
је
очисти
.
—
Баш
си
ти
,
брате
,
један
пексијан
,
—
рече
Јово
,
гледајући
у
под
.
—
У
кући
немаш
готово
ништа
и
да
трном
повучеш
по
њој
,
не
би
имало
шта
запети
.
Оне
слике
са
голишавим
швабицама
(
а
ти
плахо
бегенишеш
и
купујеш
таке
слике
)
и
она
два
сандука
у
крају
и
дрвени
кревет
,
—
ето
то
ти
је
читав
намјештај
.
Па
како
то
држиш
како
ли
пазиш
?
Видиш
ли
колика
ти
је
паучина
по
зидовима
и
колика
је
прашина
по
тлима
?
Перо
преврну
очима
,
погледа
у
небо
и
испусти
један
мученички
уздах
:
—
Тако
ти
је
то
,
брате
,
кад
нема
женске
главе
у
кући
.
Јефтана
то
ражљути
.
Он
скочи
,
намргоди
се
и
затресе
косом
,
страшан
као
лав
афрички
.
Затим
удари
шаком
по
столу
и
шкргутну
зубима
.
Удари
и
други
пут
и
три
чаше
преврнуше
се
на
столу
,
а
празна
боца
откотрља
се
и
разби
у
комаде
.
—
А
што
кукаш
?
—
дрекну
и
унесе
му
се
у
лице
.
—
Ево
,
како
сам
се
ја
оженио
,
па
ме
није
гром
убио
,
него
ми
све
у
реду
.
Што
се
и
ти
не
жениш
?
Како
се
не
стидиш
својих
сиједих
коса
?
.
.
Чојек
у
годинама
,
па
нежењен
!
.
.
Срамота
!
.
.
И
што
је
Бог
ствар’о
жене
на
свијет
,
кад
се
људи
не
би
женили
?
Што
,
питам
те
?
Обрен
испи
чашу
и
цмокну
губицама
као
да
љуби
кога
.
—
Тако
је
,
—
потврди
,
правећи
се
озбиљан
.
—
Шта
би
било
са
женама
,
да
се
нијесу
удавале
?
—
Ја
,
—
настави
Јефтан
поносито
,
спремајући
се
,
да
и
трећи
пут
удари
руком
о
сто
.
—
Жена
нам
треба
!
Није
друкчије
него
баш
треба
!
И
ја
би
волио
бит
’
без
жене
да
не
треба
...
И
њу
је
Бог
створио
,
па
ако
ни
за
шта
друго
,
нека
барем
чува
и
чисти
кућу
и
рађа
ђецу
...
Оклен
би
ми
били
,
да
нам
се
нису
женили
стари
?
.
.
Оклен
питам
те
?
Оклен
би
и
ти
био
?
.
.
Није
Бог
наредио
да
растемо
по
крушкама
и
по
јабукама
него
да
нас
жене
рађају
...
—
Тако
је
,
—
потврдише
сви
.
Јефтан
,
охрабрен
,
поглади
се
по
брковима
и
узвиси
глас
:
—
Него
ако
си
ти
чојек
,
нађи
какву
женетину
,
па
ето
...
Немој
пробират
’
,
ни
разбират
’
,
ни
размишљат
’
се
:
ко
је
и
каква
је
?
Нек
само
није
мушко
,
нек
је
жена
,
па
је
добро
.
И
лијепо
се
вјенчај
и
буди
чојек
и
нек
ти
буде
све
у
реду
.
—
Тако
је
!
—
И
,
ако
хоћеш
,
нека
и
ова
чаша
иђе
у
твоје
здравље
!
—
Живио
!
Перо
,
поражен
овом
здравицом
,
трепташе
трепавицама
више
него
обично
.
Збуњено
се
окреташе
на
све
стране
и
размјешташе
чаше
по
столу
,
као
да
су
му
сметале
нешто
.
Затим
гледаше
час
у
једнога
,
час
у
другога
,
час
у
трећега
јарана
.
—
Велите
ли
ви
,
браћо
,
сви
,
да
је
паметно
да
се
ја
женим
?
—
запита
и
опет
се
укочи
као
да
се
слика
.
—
Велимо
,
—
повикаше
сви
у
један
глас
.
Он
узе
чашу
и
наточи
је
.
—
Онда
...
онда
...
—
поче
оним
вишим
гласом
,
пењући
се
на
столицу
.
—
Онда
...
које
ви
мени
тако
лијепо
кажете
и
које
ја
мислим
да
је
пријатељски
...
онда
ја
велим
:
нека
буде
тако
.
Мени
треба
жена
,
а
и
не
треба
ми
жена
.
Ама
кад
ви
велите
да
треба
,
онда
ће
свакако
требати
...
И
које
сам
ја
паметан
чојек
,
те
нећу
пуно
говорит
’
кажем
вам
:
од
сјутра
тражим
жену
.
—
Живиооо
!
Сви
устадоше
иза
стола
.
Загрлише
се
и
почеше
љубити
,
као
оно
о
Божићу
.
А
свакоме
се
нешто
растужило
,
свакоме
омечало
срце
,
па
се
расплакали
као
дјеца
.
Плаче
Перо
,
плаче
Јефтан
,
плачу
и
Обрен
и
Јово
.
Сви
плачу
!
А
Данило
опет
промолио
главу
кроз
врата
,
па
као
да
размишља
:
или
би
заплакао
,
или
се
засмијао
?
—
И
сад
одма
да
се
жениш
.
Сад
!
—
дрекну
Јефтан
,
прибравши
се
мало
.
—
Одма
да
тражиш
ђевојку
!
И
зграби
Перу
за
руку
и
силом
га
повуче
вратима
.
—
Јок
!
Јок
!
—
повика
Обрен
,
умијешавши
се
међу
њих
и
хватајући
Јефтана
за
рукав
.
—
Ми
други
пријатељи
тако
не
дамо
.
Ми
хоћемо
поштено
.
Саставићемо
опет
сједницу
,
па
да
гласамо
.
Перо
зину
.
Отрже
се
од
Јефтана
,
обје
руке
сави
око
Обренова
врата
,
па
га
поче
стезати
на
прса
и
љубити
.
—
Тако
,
брате
,
тако
!
—
ускликну
са
неким
заносом
.
—
Сједницу
,
па
да
гласамо
.
Ако
треба
још
кога
да
зовнемо
,
па
нек
је
више
гласова
.
Ако
треба
и
скупштина
читава
,
ја
кабулим
!
—
Не
треба
,
—
осијече
Обрен
осорно
.
—
Само
ми
!
Ми
смо
,
што
се
рекне
,
главни
одбор
и
ми
ћемо
ријешити
.
—
И
скупићемо
се
у
прву
неђељу
!
—
додаде
Јово
.
—
У
неђељу
!
И
опет
се
загрлише
и
почеше
љубити
.
А
Данило
тек
се
сада
увјери
да
ствар
није
жалосна
и
поче
се
смијати
.
ИИ
.
Ријеч
двије
о
прошлости
Пере
Карантана
.
Његово
рођење
,
дјетињство
и
први
дани
момаштва
.
Перо
Карантан
,
с
којим
сам
вас
рад
поближе
упознати
,
родио
се
љета
господња
не
знам
кога
,
али
свакако
барем
прије
четрдесет
година
.
Оцу
му
је
било
име
Аћим
,
или
како
се
на
корицама
читуље
потписивао
Јоаким
,
а
мати
му
се
звала
Ана
.
Причају
,
да
није
заплакао
кад
се
родио
,
као
што
обично
заплаче
свако
дијете
.
То
му
управо
,
није
ни
падало
на
памет
,
пошто
је
на
свијет
изишао
гладан
,
те
одмах
почео
млацкати
губицама
као
да
сиса
...
Кашње
се
показао
као
врло
живахан
и
отресит
...
Чим
је
почео
владати
собом
,
почео
је
лупати
и
тући
матер
,
а
првим
ријечима
,
што
их
је
проговорио
,
опсовао
је
,
по
нашем
начину
васпитавања
,
ружно
оца
.
Због
тих
чудних
знакова
рекоше
,
да
ће
дијете
бити
»
мимо
остале
«
.
Рекоше
,
да
ће
свакако
бити
знаменито
у
роду
своме
.
Када
је
одрастао
и
могао
се
мијешати
са
осталом
дјечурлијом
на
улици
,
постао
је
за
кратко
вријеме
врло
славан
.
Прославио
се
витешким
својим
подвизима
,
јер
је
волио
черупати
се
макар
с
киме
.
Ријетко
које
комшијско
дијете
да
није
било
украшено
чворугом
на
глави
и
силним
греботинама
по
лицу
,
а
украшавао
их
је
увијек
он
,
не
љутећи
се
,
наравно
,
ако
би
и
њега
когод
тако
украсио
.
Разлика
је
само
у
томе
,
што
је
он
имао
неколико
чворуга
и
што
му
је
лице
било
ишарано
као
ускршње
јаје
.
Ипак
му
је
нос
највише
страдао
и
вјечито
је
сличио
руменом
,
расцвјетавајућем
пупољку
...
Осим
са
дјецом
,
он
се
је
волио
тући
и
борити
и
са
живином
.
Патили
су
од
њега
једнако
и
туђи
пси
и
мачке
и
пилићи
,
кокоши
,
голубови
.
Рачуна
се
,
да
је
за
кратко
вријеме
убио
осморо
пилади
,
трима
псима
избио
око
,
а
двјема
мачкама
пребио
ногу
.
Разбио
је
и
неких
двадесет
прозора
,
а
најпошље
је
покушао
да
крави
Митра
кујунџије
откине
реп
и
да
њиме
бије
другове
.
Срећа
,
што
крава
није
била
најбоље
расположена
,
нити
је
,
као
женска
глава
,
хтјела
да
остане
без
свога
накита
,
те
се
малко
,
као
нехотице
,
ритнула
ногом
и
одгурнула
га
.
Њему
није
било
ништа
.
Три
пута
се
преметнуо
преко
главе
,
изгубио
један
зуб
и
—
то
је
све
.
Кашње
је
опет
могао
наставити
игру
.
Могао
је
и
сјутрадан
,
на
Велики
Четвртак
,
испети
се
на
комшијски
дуд
и
ту
ударати
у
даску
,
попут
црквених
клепетала
,
те
су
комшијске
жене
,
мислећи
да
су
то
права
клепетала
,
почеле
се
побожно
крстити
и
кренуле
цркви
на
читав
сахат
раније
,
него
ли
је
била
отворена
.
—
Аћиме
,
жалосна
ти
мајка
,
—
говорила
је
Перина
мати
своме
мужу
,
—
ово
наше
дијете
биће
некакав
пустахија
.
Ако
он
не
сврши
на
вјешалима
,
неће
свршит
’
нико
.
—
А
јеси
ли
ти
пророк
Јеремије
па
да
знаш
?
—
питао
је
Аћим
,
као
љутећи
се
помало
,
премда
он
нити
је
могао
нити
смио
озбиљно
се
љутити
.
—
Ја
нијесам
пророк
Јеремије
,
—
бранила
се
Ана
и
почела
говорити
мало
оштрије
,
као
и
обично
,
кад
Аћима
хоће
о
нечем
да
увјери
,
—
Ама
ја
видим
.
По
јутру
познајем
дан
.
И
,
право
да
ти
речем
,
ја
га
више
не
могу
гледати
по
сокаку
и
мучити
се
с
њиме
,
него
треба
коме
другоме
да
га
натоваримо
на
врат
,
па
нека
се
други
мучи
.
—
Нећеш
га
,
зар
,
дат
’
на
занат
?
—
—
упита
Аћим
мекше
.
—
Јок
.
Послаћемо
га
у
школу
.
Нек
иђе
тамо
,
па
макар
ништа
не
научио
.
Само
нека
мени
и
комшилуку
није
на
сметњи
.
Након
дужега
вијећања
,
у
коме
је
Аћим
живо
протествовао
против
шибања
у
школи
,
било
је
ријешено
,
да
се
Перо
натовари
на
врат
учитељу
.
У
овоме
питању
Перо
се
није
слагао
с
њима
.
Није
му
било
најпријатније
,
што
ће
добити
над
собом
власт
,
оштрију
него
што
су
отац
и
мати
.
Ипак
се
тјешио
тиме
,
што
је
знао
да
има
још
дјеце
у
школи
,
па
неће
,
зар
,
ни
њему
горе
бити
него
ли
је
њима
.
—
Бије
ли
учитељ
пуно
?
—
питао
је
другове
,
који
су
се
враћали
из
школе
.
—
Како
кад
,
—
одговараху
му
.
—
Е
добро
је
кад
не
бије
вазда
.
Кашње
се
и
увјерио
о
томе
.
Учитељ
је
био
омањи
,
сићушан
младић
,
хром
у
десну
ногу
,
због
чега
су
га
ђаци
,
међу
собом
,
прозвали
Топал
-
пашом
и
спјевали
га
у
пјесму
,
која
је
почињала
ријечима
:
Топал-
паша
мука
наша
.
Било
је
часова
,
кад
је
долазио
у
разред
весео
и
расположен
.
Тада
се
шалио
са
дјецом
,
чупкао
их
за
косе
,
показивао
им
разне
слике
и
пјевао
им
пјесме
о
Милошу
и
Марку
.
Други
пут
дошао
би
мргодан
,
пљувао
у
јаглук
и
шетао
се
између
клупа
,
не
окрећући
се
ни
на
једну
страну
и
не
говорећи
ништа
.
Тада
нико
није
смио
проговорити
,
па
макар
му
срце
најјуначније
било
.
Три
или
четири
шибања
умирише
Перу
.
Волио
је
,
додуше
,
да
проведе
још
какву
шалу
:
да
млатне
букваром
по
глави
онога
ђака
пред
собом
,
да
кога
испод
клупе
боцне
иглом
,
или
да
пусти
коме
у
њедра
шаку
коњских
муха
.
Но
то
је
бивало
све
то
рјеђе
.
Доста
је
било
да
учитељ
покаже
прут
и
он
се
одмах
стишавао
и
,
положивши
руке
на
клупу
,
уозбиљио
се
као
какав
старац
.
Кроз
годину
-дана
постао
је
миран
ђак
.
Да
је
био
добар
,
то
се
баш
не
може
рећи
,
јер
у
буквару
никако
није
могао
прелистати
четврту
страницу
.
До
те
странице
могао
је
читати
и
сва
слова
ишла
су
му
некако
у
главу
.
Али
даље
—
ни
маћи
.
Ту
се
управо
десила
слова
Ц
,
Ф
и
Ћ
и
то
га
је
бунило
.
Изговорити
би
их
и
могао
и
то
баш
не
би
било
тако
тешко
,
али
ко
ће
их
написати
?
Ко
ће
знати
да
их
,
како
треба
,
искриви
и
удеси
?
И
учитељ
му
је
тукао
главом
о
таблу
да
боље
запамти
и
другови
су
му
показивали
и
теглили
га
за
уши
и
све
—
узалудно
.
Мећао
је
буквар
под
главу
кад
је
хтио
спавати
,
пропуштао
је
живу
ласту
кроз
рукав
и
—
свеједно
.
Чим
би
почео
писати
,
та
су
слова
добијала
некакав
чудан
облик
и
ни
он
,
ни
учитељ
,
ни
сви
ђаци
не
би
их
кашње
могли
прочитати
.
Једва
друге
године
некако
се
навикао
на
њих
.
Написао
их
читкије
и
,
са
великом
грајом
и
побједничким
изразом
на
лицу
,
показао
свима
.
Наравно
,
да
је
одмах
од
оца
добио
нове
хаљине
,
што
се
показао
тако
»
даровит
и
паметан
«
...
—
Красно
дијете
,
—
хвалио
се
Аћим
свакоме
.
—
Знао
сам
ја
,
да
ће
бит
’
мимо
остале
.
Четири
разреда
свршио
је
са
довољним
успјехом
управо
за
осам
година
.
—
Добро
притврдио
науку
,
—
како
Аћим
рече
,
узевши
га
себи
у
радњу
.
—
То
му
сад
нико
не
може
ишћерат
,
из
главе
...
Перо
чисто
одахну
,
када
му
објавише
,
да
не
ће
више
бити
ђак
.
Школа
му
је
била
изашла
на
врх
главе
и
он
је
мрзио
и
њу
и
учитеља
и
све
ђаке
.
С
тога
му
се
и
допаде
очева
радња
и
,
ступивши
у
њу
,
озбиљно
пљуну
у
длане
.
—
Ти
не
знаш
шта
радиш
...
Ја
ћу
ти
казат
’
како
се
ради
,
—
биле
су
му
прве
ријечи
што
их
је
тада
рекао
оцу
.
Весели
отац
задовољно
се
насмија
и
поче
обигравати
око
њега
тапшући
га
по
рамену
.
—
Дела
,
синко
,
жив
био
,
дела
ти
прифати
!
—
викну
.
—
Фала
Богу
,
кад
сам
ја
добио
одмјену
.
Перо
се
,
из
почетка
,
силно
захука
.
За
прве
двије
године
истјера
двојицу
конкурената
из
Касабе
и
натјера
их
,
да
на
другој
страни
траже
хљеба
.
Треће
године
истјера
и
оца
и
остаде
:
сам
у
радњи
.
Текао
је
новац
непрестано
,
згрћао
га
,
да
је
чак
изашао
на
глас
.
Старији
људи
лијепо
су
га
поздрављали
,
а
истјерани
отац
задовољно
је
трљао
руке
и
трчао
од
пријатеља
до
пријатеља
да
га
хвали
.
Негдје
у
то
доба
упознао
се
Перо
са
Јефтаном
Мргудићем
,
првим
својим
јараном
.
Јефтан
није
имао
никога
свога
и
само
је
имао
лијепо
нашљество
.
Због
нашљества
се
управо
и
прочуо
и
био
је
,
од
свих
касабалија
,
једногласно
проглашен
особитим
мајстором
,
да
га
свакодневно
умањује
.
Он
није
имао
радње
,
нити
је
налазио
за
вриједно
да
се
мучи
са
муштеријама
и
да
им
се
»
криво
куне
“
.
Лакше
му
је
било
сједити
по
туђим
дућанима
,
пребирати
дневне
новости
и
ићи
у
механе
.
Нарочито
је
волио
ово
пошљедње
,
тим
више
,
што
није
морао
сам
ићи
,
него
је
,
обично
,
водио
уза
се
још
кога
,
понајвише
каква
новајлију
,
који
није
вичан
механском
ваздуху
.
Због
тога
је
приступио
и
Пери
.
Упознао
се
с
њиме
,
нашалио
се
и
почео
му
сједити
у
магази
.
—
Хајде
затварај
,
па
да
мало
прошетамо
,
—
рече
једне
вечери
Пери
,
пошто
су
се
боље
’
упознали
.
—
Хајде
.
—
А
ђе
ћу
?
—
запита
Перо
,
гледајући
га
зачуђено
.
—
Ђе
ћеш
?
...
Хајде
са
мном
...
—
љутну
се
Јефтан
и
направи
мргодно
лице
.
—
Не
бој
се
,
да
ћеш
ти
што
потрошит
’
.
Имам
ја
пара
,
да
платим
и
за
те
и
за
се
.
А
теби
треба
да
се
шеташ
,
да
се
дружиш
...
Ако
останеш
вазда
у
дућану
,
убиће
те
мемла
из
камена
,
па
ћеш
зафатит
’
сушицу
,
па
ти
неће
помоћ
’
сви
љекари
.
Перо
прошета
мало
по
магази
.
Предлог
Јефтанов
чинио
му
се
смишљен
и
умјестан
и
,
што
је
главно
,
искрен
и
пријатељски
.
—
А
хоћемо
ли
дуго
остати
?
—
запита
готово
шапатом
.
—
Ја
не
могу
...
Ја
ћу
само
мало
...
—
Ако
хоћеш
хајдемо
!
—
окоси
се
Јефтан
устајући
.
—
Ама
ја
велим
:
ја
ћу
само
мало
,
—
опет
ће
Перо
,
некако
бојажљиво
.
—
Добро
.
Макар
и
мало
.
Перо
затвори
магазу
,
те
кренуше
обојица
.
Пођоше
уз
широку
чаршију
,
покрај
читава
низа
затворених
и
незатворених
дућана
;
минуше
два-три
сокака
,
измећу
малих
кућица
,
испред
којих
су
,
на
омањим
клупицама
,
сједили
старији
људи
и
жене
,
и
—
упутише
се
механи
.
Око
механских
врата
дизала
се
граја
...
Ту
су
се
гурала
три-четири
беспослена
хамала
и
инадила
се
са
дјечурлијом
,
што
су
дошла
да
слушају
музику
.
Унутра
опет
све
пуно
.
За
свима
столовима
засјели
поднапити
солдати
и
други
,
сваковрсни
беспослењаци
,
па
сви
пију
и
задовољно
гледају
у
четири
лијепе
свирачице
,
Швабице
,
што
,
у
крају
,
свирају
разне
швапске
маршеве
.
Јефтан
уведе
Перу
у
један
кут
,
у
коме
их
са
улице
нијесу
могли
видјети
.
—
Овђе
ћемо
ми
,
—
рече
.
—
Овђе
је
згодније
.
И
,
ударивши
руком
по
столу
,
нареди
механџији
да
донесе
вина
.
—
Болан
,
па
није
ружан
твој
живот
,
—
рече
Перо
,
обзирући
се
и
испод
ока
гледајући
свирачице
.
—
Па
и
није
,
—
одговори
Јефтан
.
—
Ев
’
овако
проводим
се
боље
него
све
друге
газде
.
Живим
к’о
гроф
!
Док
има
пара
,
живићу
к’о
што
треба
;
кад
нестане
,
може
се
и
гладоват
’
...
Свирачице
престадоше
.
Једна
љепушкаста
плавојка
,
са
малим
,
нешто
искривљеним
,
носићем
и
смјехуљцима
на
образима
,
диже
се
да
купи
бакшише
.
Пође
од
стола
до
стола
,
осмјехкујући
се
на
свакога
и
увијајући
се
између
солдачких
редова
,
који
су
је
задиркивали
.
Дође
и
до
Перина
стола
.
—
Како
је
,
љепотице
?
—
нашали
се
Јефтан
,
хватајући
је
за
подвољак
.
—
Како
?
—
Sehr
gut
—
одговори
она
,
попријевтиши
му
прстом
.
А
Перу
нешто
заголица
.
Као
живо
нешто
да
се
помаче
у
њему
и
свом
снагом
гурну
га
њојзи
.
Пруживши
јој
бакшиш
он
задрхта
као
шибљика
и
пољуби
је
у
образ
.
Покупивши
новце
,
плавојка
се
опет
врати
за
њихов
сто
.
Сједе
до
Пере
,
поче
га
миловати
по
образу
и
умотавати
му
брк
.
А
њему
драго
.
Стаде
узвијати
главом
,
као
мачак
кад
га
милују
,
и
примаче
јој
се
ближе
.
Опет
је
пољуби
.
—
Хајде
,
Перо
,
да
иђемо
,
—
поче
Јефтан
и
као
подиже
се
.
—
Ти
си
каз’о
,
да
ћемо
остат
’
само
мало
.
—
Нека
,
нека
,
—
дочека
Перо
и
повуче
га
за
појас
.
—
Овђе
је
лијепо
...
Нека
још
!
Јефтан
се
ђаволасто
осмјехну
.
Куцну
празном
боцом
о
сто
и
нареди
још
вина
...
Иза
тога
Перо
је
трчао
у
механу
сваку
вече
.
Није
се
ни
на
Јефтана
осврћао
,
нити
га
је
увијек
очекивао
.
Раније
је
затварао
магазу
и
хитао
свирачицама
.
С
њима
је
пио
,
с
њима
остајао
до
зоре
.
Макар
што
му
је
и
мати
од
јада
пресвисла
,
он
је
остајао
.
И
сав
свијет
прорицао
је
и
њему
,
као
и
Јефтану
,
да
ће
хрђаво
проћи
.
Једино
је
још
Аћим
ловио
пријатеље
и
хвалио
им
се
:
—
Опет
је
он
кршан
!
...
Он
ће
и
опет
бити
мимо
остале
.
ИИИ
.
Ријеч
двије
о
прошлости
Пере
Карантана
.
Његова
прва
љубав
.
Па
ни
отац
га
није
могао
дуго
хвалити
,
а
није
га
хвалио
из
врло
проста
разлога
,
јер
је
кроз
кратко
вријеме
умро
.
»
Отишао
у
походе
покојници
«
као
што
сам
пред
смрт
говораше
,
осмјехујући
се
и
питајући
за
Перу
.
И
Перо
остаде
самац
,
сам
на
св’јету
без
икога
свога
,
као
отсјечено
дрво
у
гори
,
што
се
каже
.
Знао
је
,
да
више
никога
код
куће
затећи
неће
кад
се
врати
из
механе
;
знао
је
,
да
се
ту
више
нико
неће
на
њега
ни
осмјехнути
,
нити
ће
се
намргодити
.
Зато
је
и
долазио
кући
доцније
него
прије
.
—
Волим
пуну
механу
него
пусту
кућу
,
—
говорио
је
свакоме
,
који
би
га
прекорио
због
неуредна
живота
.
—
Волим
,
брате
.
Срце
ми
се
стисне
и
сузе
ми
ударе
на
очи
,
кад
погледам
све
пусто
око
себе
.
А
у
механи
је
друкчије
.
Кући
је
ишао
само
да
се
испава
.
Отишао
би
,
па
,
не
тражећи
постеље
ни
јастука
,
извалио
се
ма
гдје
,
макар
и
за
врата
,
и
заспао
.
Пробудивши
се
подбуо
,
мамуран
,
помућених
очију
,
замршених
бркова
и
косе
,
љутио
се
на
себе
и
на
свакога
.
Псовао
је
механџије
,
псовао
свирачице
и
сва
вина
на
свијету
,
бијела
и
мрка
.
И
обично
се
заклињао
,
да
ће
бити
уредан
.
Заклињао
се
и
да
ће
претрести
и
уредити
кућу
и
све
ствари
по
њој
,
раштркане
и
разбацане
на
све
стране
,
као
да
је
полиција
какву
преметачину
извршила
или
,
у
најмању
руку
,
као
да
су
му
лопови
долазили
у
походе
.
Наравно
,
да
заклетву
никако
није
могао
одржати
,
—
био
је
и
сувише
слаб
за
тога
,
—
и
Бог
зна
да
ли
би
је
икада
и
одржао
,
да
му
изненада
,
једнога
дана
,
чудан
случај
у
помоћ
не
прискочи
.
И
није
то
био
никакав
необичан
случај
.
Нити
је
ко
у
воду
скочио
,
нити
се
ко
објесио
;
ни
земљотреса
,
ни
каква
привиђења
није
било
.
Сва
је
ствар
у
томе
,
што
се
драгоцјени
Јефтан
,
нераздјељиви
и
вјерни
друг
Перин
,
намислио
женити
.
—
Зап’о
сам
за
око
удовици
покојног
газде
Станка
,
—
весело
објави
он
Пери
грлећи
га
.
—
Загледали
се
,
замиловали
се
и
брже
ћемо
се
вјенчати
.
Добра
је
,
златна
је
,
а
уза
сваку
годину
носи
пет
стотина
форинти
.
Педесет
година
,
двадесет
и
пет
хиљада
!
—
Честитам
,
брате
,
по
хиљаду
и
сто
пута
честитам
,
—
обрадован
и
раздраган
узвикну
Перо
.
—
То
је
љуцки
и
,
што
се
рекне
,
човјечански
!
Да
имају
мозга
,
сви
би
се
момци
женили
.
Јефтан
се
осмјехну
.
—
Па
жени
се
и
ти
!
—
рече
.
—
И
хоћу
,
—
дочека
Перо
брзо
.
—
Баш
?
—
И
хоћу
!
-
—
Уфатићу
те
за
ријеч
,
—
дочека
Јефтан
и
снажно
га
стегну
за
мишицу
.
—
То
би
било
најпаметније
,
што
си
досад
урадио
.
Мало
што
паметно
радиш
,
ама
то
ваља
!
...
И
још
,
ако
хоћеш
,
да
ти
и
ђевојку
препоручим
,
а
једва
ће
те
дочекати
.
Знаш
ли
попову
Мару
?
...
Бијела
је
к’о
сир
,
а
румена
к’о
млада
говедина
.
Очи
су
јој
велике
и
кахвајасте
к’о
двије
маслине
,
а
коса
златна
к’о
препечена
ракија
од
пет
година
дана
...
Ах
,
да
је
видиш
!
...
—
Па
лијепо
;
њу
ћу
и
тражити
,
—
упаде
Перо
сасвим
озбиљно
.
—
Ако
је
лијепа
,
одмах
ће
бити
моја
!
Ја
само
лијепу
тражим
!
...
При
растанку
три
пута
стиште
Јефтанову
руку
,
па
се
окрену
и
хитно
пође
кући
.
Брзо
,
као
на
крилима
,
улети
у
своју
собу
,
дохвати
из
једнога
ћошка
нове
чакшире
,
отресе
са
њих
силну
прашину
и
длаке
од
мачака
,
које
су
на
њима
спавале
,
и
поче
их
облачити
.
Обуче
и
нову
антерију
,
а
нов
пас
опаса
око
себе
,
пустивши
дуге
ресе
да
му
падају
по
куковима
.
Нађе
и
неколика
прстена
,
наниза
их
по
прстима
,
нарочито
по
кажипрсту
гдје
ће
се
боље
видјети
,
а
дебели
сребрни
сахатни
ланац
објеси
о
врат
.
—
Је
ли
поп
код
куће
?
—
некако
сурово
запита
уплашену
слушкињу
,
кад
стиже
до
попових
врата
и
снажно
гурнувши
,
отвори
канат
.
—
Је
ли
овђе
?
—
Јес
’
,
—
једва
промуца
она
шћућуривши
се
уза
зид
и
као
бојећи
се
да
је
не
удари
по
глави
.
Перо
уљезе
у
авлију
и
,
раскорачивши
се
на
широко
,
погледом
поче
тражити
попа
.
Опази
га
у
дну
авлије
,
испод
широке
мурве
,
која
је
собом
заклањала
половину
мале
,
скромне
кућице
,
чија
је
бјелина
,
прама
сунцу
,
силно
ударала
у
очи
.
Поп
је
био
крупна
људина
,
мрка
,
сунцем
опаљена
лица
са
дугом
,
црном
брадом
,
коју
је
морао
подвезати
махрамом
,
и
снажним
,
необично
жилавим
мишицама
,
које
бијаху
набрекле
и
чудновато
се
црњаху
испод
бијелих
,
загрнутих
рукава
од
кошуље
.
Поп
је
,
без
мантије
и
камилавке
,
босоног
газио
по
мокрој
загаситоруменкастој
земљи
и
,
држећи
голему
и
тешку
мотику
у
рукама
,
окопавао
кукурузе
,
што
их
је
ту
засадио
.
Иза
њега
је
ишла
попадија
,
дебела
,
угојена
жена
,
загрнутих
рукава
и
раздрљених
прсију
и
,
носећи
овелику
канту
са
водом
,
стењући
и
отхукујући
,
залијевала
је
кукурузе
.
Опазивши
Перу
обоје
застадоше
.
Попадија
као
да
се
застиди
па
се
окрену
у
страну
и
сакри
се
за
мурвово
стабло
,
а
поп
испусти
мотику
,
земљавим
прстима
скину
повезач
,
рашчешља
браду
и
погледа
Перу
попријеко
.
—
Шта
ћеш
?
—
запита
не
баш
најљубазније
.
—
Шта
тражиш
?
Перо
скиде
капу
,
понизно
му
приступи
и
пољуби
га
у
руку
.
—
Ја
...
ја
би
...
—
промуца
и
застаде
.
Није
знао
како
ће
почети
,
нити
је
знао
казати
рашта
је
дошао
.
—
Мени
треба
крштеница
!
—
викну
изненада
и
исправи
се
.
—
Крштеница
треба
,
па
да
ми
је
извадите
...
Поп
,
отресајући
земљу
са
нога
и
једнако
рашчешљавајући
браду
,
изађе
између
кукуруза
,
подбочи
се
рукама
о
кукове
и
одмјери
га
мрким
погледом
од
главе
до
пета
.
—
А
што
ће
ти
?
—
запита
мргодно
.
—
Ко
у
ова
доба
вади
крштеницу
?
—
Треба
...
Траже
ми
је
од
власти
,
—
понизно
одговори
Перо
и
поклони
се
до
земље
.
Згоднијега
одговора
није
могао
смислити
и
овај
му
упали
да
не
може
боље
.
Да
тако
није
казао
,
поп
му
не
би
дао
крштенице
и
не
би
му
је
дао
све
дотле
,
док
се
најприје
подробно
не
би
код
власти
распитао
:
нема
ли
она
шта
против
тога
и
није
ли
то
противно
интересима
државе
?
Ваљда
није
било
човјека
у
земљи
,
који
се
толико
бојао
власти
колико
поп
и
који
би
био
у
стању
са
већим
страхопоштовањем
говорити
о
њој
.
—
Ех
,
ех
,
кад
је
од
власти
,
то
ти
је
,
побратимковићу
,
друга
ствар
,
—
одговори
он
брзо
,
правећи
љубазније
лице
и
као
покушавајући
да
се
осмјехне
.
—
Што
ти
власт
иште
,
то
треба
давати
...
Власт
је
од
Бога
дата
и
њојзи
,
побратимковићу
,
треба
да
смо
сви
потпокорни
и
да
јој
се
вазда
за
здравље
Богу
молимо
...
—
Тако
је
,
—
потврди
Перо
,
тек
да
нешто
каже
,
и
ако
га
није
слушао
,
него
је
нестрпљиво
разгледао
све
око
себе
,
надајући
се
,
да
ће
какогод
опазити
дјевојку
.
—
И
јес
’
и
јес
’
тако
,
—
настави
поп
одушевљеније
,
па
му
спусти
руку
на
раме
и
повуче
га
у
собу
тако
снажно
,
да
се
једва
могао
одржати
на
ногама
.
—
Тако
је
,
тако
!
—
понови
опет
.
—
И
мени
је
драго
,
кад
ти
,
к’о
младић
један
,
то
одобраваш
...
Данашњи
млади
људи
махнити
су
и
њима
нико
није
прав
...
Дигли
главе
,
па
вичу
:
»
ми
нећемо
слушат
’
никога
,
ми
мислимо
како
ми
хоћемо
...
«
Јок
,
побратимковићу
!
...
Ми
треба
да
мислимо
к’о
што
власт
хоће
.
Најпошље
ми
не
треба
ништа
ни
да
мислимо
,
кад
је
дао
Бог
њу
.
Ево
ја
,
на
прилику
,
не
мислим
ништа
па
шта
ми
фали
,
а
?
—
Тако
је
,
—
опет
одобри
Перо
врпољећи
се
.
—
Тако
је
то
...
Поп
га
обгрли
објема
рукама
и
силом
га
сједе
на
столицу
.
—
За
ту
ријеч
требало
би
да
те
пољубим
,
—
викну
.
—
Ти
си
...
ти
си
...
хеј
Маре
,
—
па
изађе
на
врата
и
повика
из
свега
грла
,
—
донеси
нам
кахву
!
...
Ти
си
,
побратимковићу
,
прави
дипломат
...
Камо
среће
,
да
су
нам
сви
таки
!
...
Барем
би
се
опет
сви
пости
постили
...
Непрестано
говорећи
и
хвалећи
Перу
,
поп
,
из
некакве
старе
,
зарђале
кутије
извади
велике
,
чађаве
наочари
,
натаче
их
на
нос
,
па
сједе
за
сто
и
дохвати
велики
протокол
,
увезан
ваљда
прије
тридесет
година
,
разасут
,
излињао
,
ишаран
траговима
проливеног
мастила
и
прогорио
од
цигара
што
су
их
по
њему
остављали
.
—
Кршан
си
ти
,
—
настави
поп
,
прелиставајући
протокол
,
—
чим
не
слушаш
рђаве
јаране
,
који
хоће
главом
да
пробијају
зид
,
па
им
зато
вазда
глава
разбијена
...
Гледај
ти
,
побратимковићу
,
на
ме
!
...
Ја
лијепо
живим
са
власти
,
па
ми
она
даје
свега
.
Она
наћерује
сељака
да
ми
поштено
плаћа
бировину
;
она
ме
чува
од
свакога
,
па
ми
,
богме
,
ни
сами
владика
не
може
ништа
,
нит
’
га
се
бојим
...
Но
Перо
га
више
није
слушао
.
На
собним
вратима
помолила
се
њежна
,
витостаса
Мара
,
лијепа
и
мила
и
,
као
да
је
собом
унијела
читаве
руковијети
босиока
и
јоргована
,
тако
се
читава
соба
освјежи
и
чудновато
замириса
.
Лагано
,
стидљиво
,
оборених
очију
и
руменећи
се
,
поднесе
она
послужавник
са
кахвом
Пери
,
који
се
бијаше
толико
збунио
и
загледао
у
њу
,
да
није
знао
који
ће
филџан
прихватити
,
и
није
осјетио
,
како
је
,
прихваћајући
,
окренуо
га
на
криво
,
те
половицу
кахве
пролио
по
новим
чакширама
.
Само
је
бленуо
у
њу
,
бленуо
некако
тупо
,
као
без
памети
,
и
једва
се
могао
уздржати
,
да
не
испусти
какав
непристојан
усклик
или
уздах
.
—
Маро
,
дијете
,
—
рече
јој
поп
пишући
крштеницу
и
не
осврћући
се
на
њих
,
—
ево
и
Перо
мисли
исто
к’о
и
ја
.
И
он
ми
све
одобрава
,
а
само
се
ти
љутиш
и
велиш
да
о
мени
свијет
ружно
говори
због
тога
.
К’о
да
је
мени
стало
за
свијетом
!
Људи
су
овнови
,
који
трче
за
звонаром
,
макар
их
и
у
јаму
водио
...
А
,
ето
,
и
Перо
је
паметан
и
он
ми
све
виче
:
тако
је
!
Мара
не
одговори
ништа
,
нити
подиже
очију
,
него
,
једнако
онако
стидљиво
,
наклони
мало
главу
према
десном
рамену
и
окрену
се
.
Перо
,
као
ван
себе
,
у
мало
не
скочи
за
њом
,
да
је
ухвати
,
да
је
задржи
.
На
попа
је
био
сасвим
и
заборавио
и
,
кад
овај
устаде
пружајући
му
крштеницу
,
зачуђено
га
погледа
и
као
да
хтједе
запитати
:
а
шта
ће
то
?
...
Ипак
се
некако
прибра
,
извади
кесу
да
плати
попу
,
па
,
пољубивши
га
у
руку
,
готово
трком
оде
из
куће
.
Тога
дана
непрестано
је
мислио
о
Мари
.
И
на
сокаку
и
у
механи
мислио
је
само
о
њој
.
На
свирачице
није
хтио
погледати
,
нити
им
ријечи
проговорити
,
премда
су
се
мотале
око
њега
,
миловале
га
по
образима
и
чупкале
за
бркове
.
Није
хтио
ни
пити
.
Само
је
уздисао
,
дизао
главу
и
њушкао
по
ваздуху
,
као
да
још
једнако
осјећа
онај
мирис
што
га
је
Мара
унијела
у
собу
,
и
пипао
је
прстима
по
столу
,
као
да
би
и
сада
хтио
узети
филџан
.
Други
дан
,
у
само
свануће
,
похитао
је
попу
.
Обукао
се
као
и
јуче
,
угладио
се
,
само
што
се
нешто
више
огледао
у
огледалу
,
чешљао
се
мимо
обично
и
фес
мало
накривио
на
лијеву
страну
,
пустивши
,
да
га
свилена
кита
куцка
по
челу
.
—
Шта
ћеш
данас
?
—
запита
га
изненађени
поп
,
који
тек
што
бијаше
устао
и
почео
се
умивати
,
а
полијејевала
му
лијепа
Мара
,
обучена
у
лахке
хаљине
,
неуређена
и
мало
рашчерупана
,
те
су
јој
бичеви
косе
падали
по
образима
и
сакривали
јој
половину
лица
.
—
Крштеницу
за
...
за
оца
покојног
,
—
једва
изговори
Перо
,
пребирајући
ресе
на
појасу
и
збуњено
се
осврћући
.
Поп
се
окани
умивања
,
па
,
онако
мокар
,
пустивши
да
му
се
вода
циједи
низ
лице
и
браду
,
приступи
ближе
Пери
и
добро
му
загледа
у
очи
.
—
А
зар
и
то
тражи
власт
?
—
запита
.
—
Не
иште
...
не
тражи
...
—
опет
се
збуни
Перо
.
—
Него
...
ја
хоћу
да
знам
кад
се
родио
.
—
То
не
могу
дат
’
,
—
осијече
поп
,
отресајући
воду
са
браде
.
—
Шта
ће
крштеница
мртву
човјеку
?
На
они
се
свијет
иће
и
без
пасоша
и
без
крштенице
...
То
не
могу
...
Перо
се
почеша
иза
уха
,
поче
куцкати
врхом
од
кундуре
о
тле
и
као
смишљати
нешто
.
Затим
још
једном
погледа
попа
,
испод
ока
погледа
Мару
и
,
пошто
рече
једно
тужно
,
бескрајно
тужно
збогом
,
изађе
.
Враћајући
се
,
срете
Јефтана
.
Носио
је
под
пазухом
и
у
рукама
неколика
сандучића
и
завежљаја
и
,
тако
претоварен
као
парипче
,
смијао
се
безбрижно
и
весело
.
Опазивши
Перу
он
застаде
мало
и
намигну
му
.
—
Видиш
,
како
је
кад
човјек
хоће
да
се
жени
,
—
рече
брзо
,
не
допуштајући
да
га
Перо
запита
.
—
Ово
носим
мојој
изабраној
,
да
пробира
некакве
женске
беспослице
.
Богата
је
,
па
треба
слушати
.
Узети
жену
са
миразом
значи
драговољно
се
продати
у
ропство
.
А
ја
волим
што
сам
се
прод’о
.
—
Чујеш
,
—
дочека
Перо
и
не
гледајући
му
на
сандучиће
,
—
ти
ћеш
се
сад
женити
и
требаће
ти
крштеница
.
—
Јок
,
—
одговори
Јефтан
и
крену
даље
.
—
Шта
ће
ми
то
?
—
Требаће
,
требаће
ти
,
—
упаде
Перо
каскајући
за
њим
.
—
Ја
ћу
је
извадити
,
а
ја
ћу
и
платити
.
Јефтан
,
не
осврћући
се
,
онако
преко
рамена
окреса
:
—
па
вади
...
мени
је
сведно
.
Перо
се
поглади
по
брковима
и
застаде
.
—
Барем
ћу
имат
’
рашта
отићи
попу
,
—
рече
.
—
Док
је
крштеница
,
имам
му
рашта
ићи
и
увијек
гледати
Марушку
...
ух
,
моју
слатку
Марушку
!
...
Читава
тога
дана
,
а
ни
преко
ноћи
,
није
ишао
у
механу
и
спавао
је
слађе
него
обично
.
—
Ево
ме
опет
,
—
сјутрадан
весело
подвикну
попу
,
пошто
је
уљегао
у
авлију
и
са
слушкињом
се
најпријатељскије
поздравио
.
—
Ево
ме
опет
,
—
понови
јаче
,
—
јер
милостивој
власти
треба
крштеница
и
за
Јефтана
Мргудића
.
Он
не
може
доћи
,
јер
се
брзо
жени
,
па
је
мене
посл’о
...
А
милостива
власт
хоће
крштеницу
одмах
.
—
Хм
,
хм
,
—
дочека
поп
љутито
.
—
Шта
ће
одма
?
Каква
је
то
преша
?
—
Али
,
као
да
се
нечега
сјети
,
бржебоље
умекша
глас
и
настави
љубазније
:
—
Ех
,
кад
хоће
власт
,
и
биће
готово
одмах
...
Ти
мало
причекај
,
па
ћеш
добити
...
Перо
је
стајао
у
авлији
и
гледао
по
свима
прозорима
,
док
је
поп
ходао
по
соби
и
тражио
протокол
.
Нестрпљиво
је
шетао
и
освртао
се
на
све
стране
,
надајући
се
,
да
ће
је
сваки
час
угледати
.
Узалуд
!
Вјетар
је
пиркао
и
играо
се
танким
завјесама
на
прозорима
,
али
њезина
глава
ни
једанпут
се
промолила
није
,
нити
јој
је
чак
и
гласа
могао
чути
.
Па
ни
попадија
се
ни
од
куда
појављивала
није
,
макар
што
је
Перо
,
Бог
зна
зашто
,
и
то
пожелио
.
Никога
није
било
,
ништа
се
чуло
није
,
осим
досадна
шкрипања
попова
пера
,
који
је
,
као
за
инат
,
хитао
,
да
крштеницу
час
прије
сврши
.
Тужан
и
жалостан
вратио
се
Перо
кући
и
,
као
да
му
је
био
сав
свијет
крив
,
мргодно
је
гледао
свакога
и
ничијега
поздрава
није
хтио
прихватити
.
Пред
вече
сврнуо
се
,
од
муке
,
Обрену
Пушибрку
на
дућан
.
С
њиме
се
отприје
помало
познавао
и
сматрао
га
за
пријатеља
,
а
данас
му
је
требао
један
човјек
,
коме
ће
све
своје
јаде
испричати
.
Јефтана
,
који
се
готово
није
ни
растављао
од
своје
заручнице
,
није
могао
лако
ухватити
и
дуже
задржати
,
а
,
осим
њега
,
Обрен
му
је
изгледао
као
најдостојнији
повјерења
.
—
А
треба
ли
теби
,
Обрене
,
крштеница
?
—
запита
га
,
улазећи
у
дућан
,
јер
није
знао
чиме
би
паметнијим
почео
говор
.
—
Мени
не
треба
,
—
мирно
одговори
Обрен
,
који
је
гледао
у
тефтер
и
срачунавао
нешто
.
—
Што
ћа
ми
она
?
—
А
би
ли
ти
да
ти
је
ја
извадим
и
ја
да
платим
?
—
Јок
,
—
осијече
Обрен
остављајући
тефтер
и
прислањајући
се
леђима
уз
вреће
од
пиринча
.
—
Ама
крштеница
је
красна
ствар
,
брате
,
—
дочека
Перо
живахније
,
приближујући
му
се
.
—
То
сваки
паметан
човјек
треба
да
има
.
Обрен
се
осмјехну
.
—
Дај
и
мени
два
форинта
,
па
вади
,
—
рече
као
у
шали
.
—
Ево
форинт
!
—
узвикну
Перо
.
—
Два
!
—
Ево
два
!
Перо
извади
новце
,
па
онда
сједе
и
поче
причати
о
својим
»
јадима
«
.
Додуше
пажљиво
је
крио
име
и
попово
и
дјевојчино
,
али
је
причао
све
остало
и
причао
је
дуго
.
При
свршетку
осјетио
је
,
као
да
му
је
мало
одлануло
на
души
и
као
да
се
разведри
мало
.
Ни
те
вечери
није
ишао
у
механу
.
Кад
је
четврти
пут
-ступио
у
попову
авлију
и
заискао
крштеницу
,
за
мало
те
није
главу
изгубио
.
Љутит
и
разјарен
поп
,
чим
га
опази
,
стиште
своје
снажне
шаке
и
раскорачи
се
пред
њим
као
да
би
да
се
хрве
.
—
А
опет
си
ми
дошао
никакви
сине
,
—
дрекну
,
да
се
разлијегало
по
свој
авлији
и
по
свеме
комшилуку
,
—
дош’о
си
да
ме
вараш
и
на
зло
навлачиш
...
Пит’о
сам
ја
код
власти
и
мени
казаше
,
да
тамо
не
траже
ничију
крштеницу
...
Ничију
они
не
траже
!
...
А
ти
то
,
побратимковићу
,
тражиш
од
лоповлука
,
јер
хоћеш
да
дижеш
буну
,
јали
какво
иселеније
...
Хоћеш
иселеније
,
а
?
—
Ја
...
—
Муч
’
,
—
дрекну
поп
и
измахну
шаком
,
да
Пери
намах
замрије
ријеч
у
грлу
.
—
Муч
’
поганове
!
Ти
си
мене
шћео
преварит
’
сада
,
кад
хоћу
да
удомим
Мару
за
судског
писара
,
ти
...
Перо
више
ништа
чуо
није
.
Чим
је
сазнао
да
ће
Мара
ићи
за
писара
,
—
за
онога
танког
,
дугуљастога
писара
са
родиним
ногама
,
што
и
по
равници
корача
као
да
се
пење
уза
степенице
,
—
њему
се
смрачи
пред
очима
.
Поп
му
сада
није
изгледао
као
поп
,
него
као
голем
мрк
облак
,
који
се
спустио
на
земљу
и
поиграва
пред
њим
.
И
,
као
да
га
вјетрови
понијеше
,
он
се
брзо
окрену
и
отрча
из
авлије
.
ИВ
.
Ријеч
двије
о
прошлости
Пере
Карантана
.
Његова
друга
љубав
.
—
Тешко
ми
је
и
претешко
,
—
тужио
се
Перо
Обрену
,
након
пуна
два
мјесеца
,
уздишући
и
преврћући
очима
као
рањеник
.
—
У
кући
ми
ништа
у
реду
.
Ове
ми
у
њој
празно
,
све
наопако
.
Тако
је
то
,
брате
,
кад
нема
женске
главе
у
кући
.
—
А
ти
опет
тражи
цуру
,
—
дочека
Обрен
,
коме
су
додијала
та
пречеста
тужакања
.
—
Што
мени
причаш
?
-
Нијесам
ти
ја
тутор
!
—
Тражио
бих
ја
,
ама
не
знам
коју
ћу
,
—
одговори
Перо
још
тужније
.
—
Не
знам
ти
ја
наших
ђевојака
.
Обрен
дохвати
аршин
и
,
играјући
се
њиме
,
поче
дражити
дебелу
,
полугубаву
мачку
,
која
је
лежала
на
ћепенку
и
сунчала
се
.
—
Па
то
је
лахко
,
—
рече
као
узгред
и
не
гледајући
га
.
—
Ено
ти
у
удовице
Стаке
шћери
Милке
.
Кажу
,
да
је
добра
,
кршна
,
ваљана
.
Додуше
ја
је
још
добро
не
знам
,
нијесам
је
виђео
откако
је
из
школе
изашла
,
ама
је
свијет
пуно
фали
.
Перо
направи
забринуто
лице
и
поћута
мало
.
—
А
нема
ли
и
она
каква
писара
?
—
запита
.
—
Нема
.
—
А
не
даје
њезина
мати
крштенице
или
што
наличио
?
—
Не
даје
.
—
Па
како
ћу
јој
отић
’
?
—
узвикну
Перо
готово
очајнички
.
—
Не
могу
ја
узети
ђевојку
а
да
је
не
видим
.
Обрен
гурну
мачку
и
одбаци
аршин
,
па
се
исправи
и
оштро
га
погледа
.
—
Плати
мени
надницу
,
па
ћу
ја
ићи
с
тобом
,
—
рече
.
—
Сваки
пут
кад
одем
да
ми
дадеш
по
форинту
.
Толико
би
дао
доктору
да
си
ожењен
,
па
да
ти
се
разболила
жена
.
—
А
пристајеш
ли
ти
,
да
одмах
у
неђељу
пођемо
у
њих
?
—
запита
Перо
журно
.
—-
Пристајем
.
Перо
му
приступи
и
објема
рукама
обухвати
његову
.
—
Онда
је
погодба
готова
!
—
одушевљено
узвикну
.
—
Пристајем
и
ја
!
У
неђељу
кренуше
обојица
удовичиној
кући
.
—
Чујеш
,
ја
не
знам
шта
ћу
говорити
с
ђевојком
,
—
рече
Перо
путем
,
дрмусајући
Обрена
за
рукав
.
—
Ја
сам
у
томе
сметен
.
Да
је
свирачица
и
знао
би
некако
...
ама
наша
је
ђевојка
...
—
Па
говорићу
ја
,
—
окреса
Обрен
готово
љутито
.
—
Ти
само
гледај
и
слушај
...
Или
,
ако
хоћеш
,
ти
говори
с
матером
.
Перо
једва
дочека
.
—
Лијепо
!
Красно
!
—
узвикну
.
-—
То
ти
је
паметна
мисао
!
Ја
ћу
говорити
с
матером
,
а
њу
ћу
само
гледати
...
С
матером
је
лакше
говорити
!
...
Кад
изненадно
,
као
у
преши
,
уљегоше
у
авлију
и
,
са
ужасном
шкрипом
и
треском
,
отворише
врата
мале
,
приземне
собице
,
и
удовица
и
кћи
јој
Милка
поплашено
скочише
,
и
,
оставивши
филџане
и
кахву
,
коју
су
испијале
,
зачуђено
их
погледаше
.
—
Аха
,
нисте
нам
се
надале
!
—
узвикну
Обрен
,
слободно
ступајући
у
собу
и
приближујући
им
се
.
—
Нијесте
знале
,
да
ћемо
и
ми
доћи
да
пијемо
кахву
.
—
Знаш
...
к’о
момци
...
—
упаде
Перо
,
сметено
се
окренувши
удовици
.
—
Момци
...
па
дошли
...
Удовица
,
хитра
и
окретна
жена
,
малена
,
дебељкаста
,
са
пуначким
подвољком
и
рупицама
на
бради
,
за
час
се
прибра
.
Лагано
,
забацивши
кестењаву
косу
,
која
јој
је
падала
по
челу
,
опружи
обје
руке
и
,
са
веселим
осмјехом
,
пође
им
у
сусрет
.
—
Па
и
нека
сте
ми
дошли
,
—
живо
дочека
узевши
их
за
руке
и
нудећи
их
да
сједну
.
—
Нама
је
то
драго
,
јер
смо
саме
,
па
смо
се
зажељеле
друштва
...
Наточи
им
,
Милко
,
кахву
.
—
Ти
сваки
дан
љепша
,
—
нашали
се
Обрен
,
приближујући
се
Милки
и
гледајући
је
како
точи
кахву
.
—
Нијесам
ни
знао
да
си
...
тако
одрасла
и
тако
се
раскрупњала
...
Права
ђевојка
!
—
А
...
и
ти
прави
момак
!
—
живо
дочека
Милка
и
,
окренувши
се
у
страну
,
засмија
се
.
Обрен
пође
за
њом
,
па
се
засмија
и
он
...
Зауставише
се
крај
врата
и
ту
се
почеше
сашаптавати
и
разговарати
...
А
Перо
је
био
у
великој
незгоди
.
Он
сјео
близу
удовице
,
сјео
управо
тако
,
да
се
његово
раме
чешало
о
њезино
и
,
гледајући
преда
се
,
једнако
је
смишљао
:
шта
ће
проговорити
...
И
ништа
да
му
пане
на
памет
!
...
Ни
једне
ријечи
,
ни
једнога
слова
не
може
да
се
сјети
...
—
Чини
ми
се
да
ће
киша
,
—
рече
најпошље
,
тек
да
прекине
ћутање
.
—
Има
пуно
облака
...
—
И
мени
се
чини
,
—
потврди
удовица
и
,
као
нехотице
,
све
се
више
наслоњаше
на
раме
му
.
—
А
јуче
је
било
лијепо
.
—
Било
.
—
А
кад
пане
киша
биће
пуно
блата
...
—
Хоће
.
Перо
опет
ућута
.
Скрсти
руке
у
крило
и
поче
ломити
прсте
.
Осјетивши
удовичино
раме
на
своме
као
да
се
застиди
мало
и
поче
се
измицати
,
а
,
у
измицању
,
опази
на
зиду
слику
,
како
Милош
Обилић
пробада
цара
Мурата
на
пољу
Косову
.
—
А
оно
је
ваша
слика
?
—
запита
удовицу
,
након
дуже
почивке
.
—
Наша
.
—
Оно
је
Милош
Обилић
?
—
Јес
’
.
—
Јунак
богме
!
...
Шта
мислиш
како
је
то
:
распарати
цара
?
...
Није
,
да
речемо
,
ни
пашу
ни
везира
,
него
баш
цара
...
И
опет
стаде
.
Гледаше
у
слику
и
као
да
очекиваше
,
да
неко
проговори
иза
ње
и
да
му
напомене
шта
ће
даље
казати
.
—
А
Марко
Краљевић
био
је
још
бољи
,
—
опет
поче
.
—
Он
је
кршнији
јунак
.
—
Ко
зна
!
—
Јес
’
...
И
Шарин
му
је
био
добар
!
...
Мог’о
је
пити
вина
,
па
још
из
леђена
од
дванајес
’
ока
.
Не
може
сваки
коњ
бити
Шарин
,
ни
сваки
чојек
Краљевићу
Марко
...
Пошто
је
још
мало
посједио
,
диже
се
и
пође
.
Обрен
пође
за
њим
и
не
хтједе
се
зауставити
,
макар
што
их
је
удовица
задржавала
и
нудила
их
још
једном
кахвом
.
—
Кршна
цура
,
—
рече
Перо
,
кад
су
изашли
из
авлије
.
—
Кршна
.
А
има
и
мираза
,
—
одговори
Обрен
.
—
Ех
?
—
То
ми
је
казала
.
Обојица
као
да
се
замислише
и
не
проговорише
више
ни
ријечи
.
У
другу
недјељу
пођоше
опет
.
И
удовица
и
Милка
сад
су
им
се
надале
,
па
се
обје
љепше
обукле
и
љепше
се
накитиле
.
Удовица
се
чак
и
карамфилом
,
иза
уха
,
закитила
и
лице
превукла
танким
руменилом
,
те
би
се
,
готово
,
прије
могло
помислити
да
је
старија
сестра
Милкина
него
мати
.
Она
сама
задржа
Перу
,
а
Обрена
остави
Милки
.
—
Данас
си
нешто
кршан
,
—
рече
Пери
,
ударајући
га
јаглуком
по
образу
.
—
Лијеп
си
и
...
некако
...
млађи
.
—
Хахаха
,
—
блажено
се
засмија
Перо
,
гледајући
јој
у
ону
рупицу
на
бради
.
—
А
,
душе
ми
,
кршна
си
и
ти
к’о
ђевојка
каква
.
—
Бре
не
би
се
ја
данас
побојала
многе
ђевојке
,
—
брзо
дочека
удовица
и
заглади
косу
на
челу
.
—
Какве
су
ми
сад
ђевојке
?
...
Мршаве
и
слабе
к’о
да
се
иглама
хране
.
—
А
ти
дебела
!
—
упаде
Перо
.
Удовица
опет
измахну
јаглуком
и
удари
га
по
устима
.
—
Људи
воле
и
крави
дебљој
а
камо
ли
жени
,
—
рече
.
—
Воле
,
воле
богме
,
—
опет
дочека
Перо
и
,
као
са
заносом
неким
,
настави
:
—
И
ја
сам
им’о
једну
краву
,
па
дебела
,
па
,
кад
је
попипаш
,
мехка
к’о
памук
...
И
била
ми
је
драга
пуно
!
Чак
сам
је
урез’о
у
пршуте
,
а
пршути
лијепи
к’о
душа
...
Удовица
га
премјери
погледом
.
—
А
ти
бећар
још
?
Није
ти
необично
без
жене
?
—
запита
.
—
Јес
’
,
—
упаде
Перо
уздахнувши
.
—
Тешко
је
то
,
кад
нема
женске
главе
у
кући
...
Нема
ко
да
ми
уреди
;
нема
ми
ко
ни
кошуље
прати
,
па
вазда
купујем
нове
.
Ономадне
сам
узео
једну
и
платио
за
њу
петнес
’
гроша
.
Питам
:
може
ли
јефтиније
,
а
Чифут
не
да
...
Чифут
к’о
Чифут
!
Добио
ми
је
барем
пет
гроша
на
њој
...
И
,
радујући
се
што
је
постао
тако
разговоран
,
задовољно
се
поглади
по
брковима
.
—
Треба
,
треба
жена
,
—
опет
ће
удовица
,
вртећи
јаглуком
,
—
ама
ти
само
к’о
брату
кажем
:
отвори
очи
,
па
не
узми
младо
ни
лудо
,
него
сабраније
и
паметније
...
Младо
кућу
не
кући
.
—
Оно
,
додуше
,
тако
је
,
—
одобри
Перо
,
—
ама
ја
к’о
велим
:
слађа
је
телетина
од
говедине
...
—
Како
кад
,
—
пресијече
га
удовица
оштро
.
—
Младо
не
умије
ни
миловати
онако
,
к’о
што
зна
старије
...
Перо
није
знао
шта
ће
одговорити
,
него
,
у
незгоди
,
извади
и
он
јаглук
и
поче
трти
нос
.
Уједанпут
,
као
да
се
присјети
нечему
,
окрену
се
и
пође
вратима
.
—
Хајдемо
,
—
рече
Обрену
.
—
Куда
?
—
уплете
се
удовица
и
потрча
за
њим
.
—
Куда
?
—
Ето
нас
други
пут
!
За
данас
је
доста
!
...
И
брзим
корацима
,
као
да
га
когод
гони
,
изађе
на
улицу
.
Отада
су
учестали
ићи
.
Перо
је
Обрену
унапријед
плаћао
сапутнину
и
звао
га
готово
сваку
вече
.
А
дочекивали
су
их
красно
.
Удовица
,
је
дочекивала
Перу
,
Милка
Обрена
,
и
частили
су
их
кахвом
,
ракијом
,
духаном
,
гурабијама
и
урмашицама
,
низ
које
се
циједио
мед
.
И
дуги
разговори
испредали
су
се
до
касно
у
ноћ
и
сви
су
се
растајали
задовољни
.
Најпошље
Перо
стиште
срце
и
чврсто
одлучи
да
запроси
.
Што
је
више
ишао
њима
,
самовање
му
је
постајало
све
теже
и
увидио
је
,
да
тако
више
не
може
издржати
.
На
саму
Нову
Годину
пође
са
Обреном
тамо
.
—
Охо
,
како
је
у
вас
лијепо
!
—
викну
још
с
врата
,
чим
је
опазио
како
се
презагријана
пећ
заруменила
и
како
се
,
на
маломе
асталчићу
,
чиста
препеченица
злати
у
боци
.
—
Лијепо
,
лијепо
!
—
ускликну
још
једном
отресајући
снијег
са
хаљина
,
трљајући
прозебле
руке
и
још
једнако
цвокоћући
зубима
.
—
Па
у
мене
је
вазда
лијепо
,
—
дочека
удовица
весело
устајући
испред
њих
и
правећи
им
мјесто
.
—
У
мене
је
вазда
овако
.
—
Затим
се
окрену
у
страну
и
слушаше
како
вјетар
звижди
,
тресе
прозорима
,
носи
и
разбија
лонце
са
промрзлим
цвијећем
испод
њих
.
—
Бећари
сад
на
пољу
јадују
,
а
ожењени
се
у
кућу
радују
,
—
избаци
,
потпуно
задовољна
,
што
је
могла
ово
скнадити
као
у
пјесми
.
—
Ништа
нема
без
женске
главе
у
кући
,
—
дочека
Перо
брзо
.
—
Без
жене
је
кућа
празна
.
—
Па
ожени
се
болан
!
—
узвикну
удовица
,
нудећи
га
ракијом
.
—
Ожени
се
и
буди
чојек
!
Само
пази
:
не
узми
младо
ни
лудо
.
То
ти
и
опет
велим
к’о
брату
.
Перо
сачека
док
се
Милка
са
Обреном
добро
не
заговори
.
Није
волио
да
га
они
чују
.
С
тога
се
нестрпљиво
врпољио
на
мјесту
и
час
се
играо
са
сахатним
ланцем
а
час
опет
засукивао
бркове
.
—
А
ја
баш
хоћу
данас
да
просим
,
—
шапну
удовици
,
чим
је
уграбио
прилику
.
—
Дош’о
сам
да
ми
ти
пресудиш
...
ти
си
к’о
судац
...
и
да
ми
пресудиш
данас
...
—
Зар
данас
?
—
постиђено
запита
удовица
,
оборивши
очи
,
и
опет
се
својим
раменом
ослони
о
његово
.
—
Данас
,
—
потврди
он
.
—
Ти
само
ако
хоћеш
...
—
Ја
хоћу
,
—
пресијече
га
она
живо
и
пружи
руку
да
га
загрли
.
—
Ја
хоћу
...
—
Да
ми
даш
Милку
,
—
доврши
он
.
Удовица
се
искриви
,
поблиједи
и
испусти
ситан
;
чудноват
крик
.
Издигнута
рука
клону
јој
,
брада
заигра
,
очи
се
наводнише
.
Перо
,
преплашен
,
хтједе
јој
прилетети
да
је
придржи
,
али
се
она
изврну
и
отскочи
од
њега
као
опарена
.
—
Бјежи
,
бјежи
од
мене
крвниче
!
—
викну
и
показа
му
свих
десет
прста
,
као
да
ће
му
тога
часа
у
очи
полетити
.
—
Бјежи
од
мене
!
...
Зар
сам
те
ја
за
то
лијепо
примала
?
...
И
зар
ти
је
тако
поштење
?
Пријатеља
свога
шћео
си
да
превариш
и
да
отмеш
његову
ђевојку
.
—
Његову
?
—једва
промуца
Перо
гледајући
је
зачуђено
.
—
Зар
је
Милка
Обренова
?
—
Његова
,
његова
сам
ја
!
—
уплете
се
Милка
,
хватајући
Обрена
испод
руке
и
смијешећи
се
.
—
Ја
само
њега
бегенишем
...
Перо
се
прекрсти
.
—
А
сапутнина
?
—
запита
као
кроз
плач
.
—
Па
нијеси
ли
ти
са
Стаком
говорио
?
—
осијече
Обрен
оштро
и
испрси
се
.
—
Зар
она
није
твоја
?
И
зар
сада
њу
мислиш
преварити
?
—
Невјерниче
један
!
—
цикну
удовица
и
бризну
у
плач
.
—
Зато
сам
те
примала
?
—
Па
,
брате
,
што
ми
то
прије
не
казасте
?
—
окоси
се
Перо
,
мрко
је
гледајући
.
—
Ја
нисам
крив
.
.
Зар
ја
нисам
каз’о
да
је
слађа
телетина
од
говедине
?
Па
,
окренувши
се
Милки
,
дубоко
уздахну
,
удари
се
руком
у
прса
и
пође
.
В
.
Ријеч
двије
о
прошлости
Пере
Карантана
.
Перо
не
може
да
нађе
за
себе
ђевојке
.
Од
тога
дана
Перо
као
да
клону
духом
и
изгуби
вјеру
у
се
.
Изгуби
и
наду
,
да
ће
икада
у
својој
кући
загрлити
своју
женицу
и
,
у
тихе
љетње
вечери
,
напајајући
се
мирисом
јоргована
и
пјесмом
бумбуловом
,
љуљушкати
је
на
своме
крилу
и
куњати
јој
на
голим
њедрима
,
као
што
је
замишљао
.
Од
велике
бриге
поче
му
се
и
коса
шарати
и
,
на
велику
жалост
његову
,
појавише
му
се
неколико
чисто
бијелих
длака
у
солуфима
.
—
Јадан
Перо
,
сад
те
по
готову
неће
никаква
!
—
уздахну
огледајући
се
у
огледалу
.
—
Хајде
,
кукавче
црни
,
у
манастир
па
пости
и
читај
молитве
,
јер
ти
нема
помоћи
...
И
одрече
се
друштва
.
Неколико
дана
живио
је
осамљен
у
кући
као
пустињак
какав
.
Затворио
се
у
собу
,
па
нити
је
кога
пуштао
,
нити
куда
излазио
,
него
се
од
јутра
до
мрака
климатао
на
једној
високој
троножници
,
бројећи
димњаке
на
сусједским
крововима
,
или
је
лешкарио
у
душеку
,
правећи
куглице
од
хљеба
и
гађајући
њима
слике
на
зиду
.
Но
и
самовање
му
додија
.
Опет
пође
у
механе
и
,
пијући
више
него
прије
,
поче
лупати
боце
,
прозоре
,
чаше
и
уједати
свирачице
.
Једну
је
угризао
испод
подвољка
,
гдје
је
најбјеља
,
а
другој
умало
није
нос
откинуо
.
И
све
живо
поче
бјежати
од
њега
као
од
човјека
који
је
памет
изгубио
.
И
другови
га
оставише
.
Уклањали
су
се
од
њега
и
сакривали
свуда
(
Обрен
се
сакривао
за
вреће
с
пиринчом
)
и
једини
Јефтан
што
му
је
остао
вјеран
и
још
се
једнако
бринуо
за
њега
.
—
Жени
се
,
—
савјетовао
га
је
поново
,
узимајући
га
испод
руке
.
—
Жени
се
,
јадан
брате
,
и
не
губи
младост
узалудно
...
—
Ама
ко
ће
ме
,
брате
?
—
питао
је
Перо
некако
постиђено
,
окрећући
главу
у
страну
да
не
сретне
Јефтанов
поглед
.
—
Ко
ће
ме
сад
?
Посиједио
сам
к’о
пашалијин
ђогат
,
а
зову
ме
и
бекријом
...
—
Не
бој
се
ти
,
—
сокољаше
га
Јефтан
живахније
.
—
Још
има
наде
.
—
Моја
је
нада
утонула
у
морске
дубине
,
па
је
рибе
једу
,
—
пресијече
га
Перо
.
—
Још
има
!
—
узвикну
Јефтан
јаче
.
—
Само
ти
слушај
мене
и
немој
више
разбијати
чаша
ни
боца
.
Није
боца
попов
нос
,
па
да
је
разбијаш
...
То
је
једна
мртва
ствар
...
Перо
застаде
.
—
Е
знам
,
брате
,
да
сам
крив
,
—
рече
.
—
Знам
,
ама
шта
ћу
?
...
Кад
ме
стисне
овђе
,
у
прсима
,
дође
ми
да
све
разбијем
...
Да
је
живот
боца
и
њега
би
разбио
!
...
Омрзно’о
ми
и
он
...
Тако
је
то
,
кад
нема
женске
главе
у
кући
.
Од
тога
дана
и
опет
поче
умјереније
живити
.
Затвори
се
у
собу
и
поче
читати
Свето
Писмо
и
разне
занимљиве
књиге
,
као
што
су
:
Црни
листови
,
Мала
Мара
,
Геновева
,
Црна
Дама
и
т
.
д
.
Излазио
је
само
у
магазу
младога
Јове
Перотића
,
који
му
је
давао
књиге
.
Као
уредан
човјек
најпошље
одлучи
да
набави
једнога
слугу
.
Обрати
се
пријатељима
и
они
му
нађоше
Дамјана
,
овога
истога
Дамјана
,
кога
он
од
милоште
прозва
Данилом
.
Уједно
одлучи
и
то
,
да
,
први
пут
пошље
смрти
родитеља
,
прослави
Крсно
Име
.
А
како
га
је
прославио
и
шта
се
закључило
иза
ручка
,
то
смо
у
почетку
изнијели
.
ВИ
.
Савјетовање
о
Периној
женидби
.
Састанак
,
одређен
у
прву
недјељу
по
Крсноме
Имену
,
морао
се
одржати
и
сви
јарани
опет
се
,
у
уречено
доба
,
нађоше
у
Периној
соби
.
Пред
њима
је
стајао
онај
исти
стари
,
расклимани
сто
,
покривен
истим
масним
потрпежњаком
,
са
истим
,
чак
неопраним
,
чашама
и
боцама
,
кроз
које
су
се
ломили
сунчани
зраци
,
који
,
попут
дугуљастих
стубова
провиднога
дима
,
падаху
кроз
стари
,
ваљда
никад
неочишћени
прозор
,
и
разасипаху
се
по
столу
.
—
Па
шта
велите
људи
?
—
запита
први
Јефтан
мало
уобљеним
,
свечанијим
гласом
,
гледајући
по
јаранима
.
—
Како
ћемо
с
том
Перином
женидбом
?
...
Шта
ти
велиш
,
Перо
?
—
Ето
...
како
ви
велите
,
—
одговори
Перо
понизно
,
снебивајући
се
.
—
Ви
како
гласате
мени
је
право
.
Мени
не
треба
ништа
него
жена
.
—
Ама
није
жена
кокош
,
па
да
ти
је
купимо
,
—
викну
Јефтан
жешће
,
ударајући
руком
по
столу
.
—
Жена
је
жена
!
Човјек
кад
хоће
да
се
жени
,
стоји
ти
на
прагу
новога
роћења
и
смрти
.
Ако
ти
буде
добра
жена
,
изнова
си
се
родио
и
биће
ти
добро
;
ако
ти
буде
зла
,
онда
куку
теби
,
одмах
си
мртав
!
...
Перо
поче
трљати
руке
као
да
их
умива
.
—
Па
,
размишљајте
ви
,
брате
,
—
рече
.
—
Ја
вам
у
то
ништа
не
знам
.
Ја
перем
руке
к’о
Пилат
...
—
Шта
велите
ви
,
браћо
?
—
запита
Јефтан
,
окренувши
се
друговима
.
—
Реците
и
ви
коју
.
—
Прво
:
треба
да
узме
жену
с
миразом
,
—
дочека
Обрен
у
пола
пјевајући
,
као
кад
чита
пјесмарицу
.
—
И
ти
си
се
,
Јефтане
,
оженио
с
миразом
,
и
ја
сам
се
оженио
с
миразом
,
па
нек
се
и
он
ожени
.
То
је
прво
.
—
А
друго
?
—
Друго
је
,
да
је
паметна
и
кућаница
.
Јефтан
се
мало
намргоди
.
—
А
треће
?
—
запита
брзо
.
—
Нек
није
дуга
језика
,
Јефтан
га
презриво
погледа
и
окрену
се
Јови
.
—
Шта
ти
мислиш
?
—
запита
.
—
Најљепша
је
,
ако
је
млада
и
лијепа
!
—
осијече
Јово
...
—
Ух
,
ух
,
брате
,
млада
и
лијепа
—
узвикну
Перо
одушевљено
и
затапша
рукама
.
—
Ух
,
ух
,
брате
,
то
ми
се
хоће
!
—
А
таке
у
нашем
мјесту
нема
!
—
окреса
Јефтан
.
—
Нема
,
—
одговори
Перо
покуњено
.
Сви
ућуташе
.
Погледаше
се
и
као
да
хтједоше
један
другоме
у
очима
прочитати
шта
мисли
.
—
Онда
...
ја
гласам
,
да
се
Перо
ожени
са
стране
!
—
викну
Јово
изненадно
.
—-
То
је
најбоље
!
—
Предлажемо
и
ми
!
—
повикаше
сви
.
Јефтан
,
пружајући
обје
руке
руке
,
приступи
Пери
.
—
Е
,
честитам
ти
женидбу
!
—
рече
.
—
Сретно
,
дуговјечно
,
берићетно
!
Да
Бог
да
и
пород
породио
и
све
ти
у
напријед
пошло
!
—
Живили
младенци
!
—
заграјаше
сви
,
грлећи
Перу
.
Јефтан
се
прислони
раменом
уз
прозор
и
замишљено
поче
добовати
прстима
по
стаклу
.
—
А
ко
ће
поћи
на
пут
и
куда
?
—
као
да
сам
себе
запита
.
—
О
тома
треба
добро
размислити
.
—
Нема
ту
размишљања
,
—
дочека
Обрен
живо
.
—
Перо
треба
одмах
да
пође
.
—
А
зар
не
може
без
мене
?
-
—
запита
Перо
поплашено
.
—
Шта
ћу
ја
?
Јефтан
оступи
од
прозора
и
засмија
се
.
—
Како
ће
бити
без
тебе
?
—
запита
.
—
Та
нећемо
ми
вјенчавати
за
се
...
А
с
тобом
ће
ићи
још
неко
,
да
ти
изабира
,
—
додаде
мало
тише
.
—
Који
ће
?
—
упаде
Обрен
брзо
.
—
Ко
то
може
?
Данило
,
који
је
за
све
вријеме
говора
био
прикривен
за
вратима
и
све
слушао
,
провири
унутра
.
Сад
је
,
као
за
параду
,
био
обучен
у
старе
,
широке
хаљине
Перине
,
које
су
висиле
о
њему
као
о
суху
дрвету
,
и
изгледао
је
смјешнији
него
прије
.
—
Ја
ћу
,
—
викну
он
колико
га
грло
доноси
...
—
Ево
мене
!
—
Муч
’
ти
,
магаре
!
—
окоси
се
Перо
на
њега
.
—
Кад
ја
иђем
,
свакако
ћеш
и
ти
.
—
А
можеш
ли
ти
Обрене
?
—
запита
Јефтан
и
не
гледајући
на
Данила
.
—
И
ти
си
Перин
јаран
.
—
Ја
бих
...
ама
пос’о
и
дангуба
...
—
замуца
Обрен
.
—
А
...
осим
тога
...
не
знам
колика
ће
бит
’
попутнина
.
—
Попутнине
нема
!
—
Онда
ја
не
могу
.
—
Могу
ја
,
—
дочека
Јефтан
поносито
.
—
Ја
и
Јово
можемо
.
—
Можемо
!
—
И
да
се
зарекнемо
,
да
друг
друга
неће
на
путу
изневјерити
,
док
су
нам
главе
читаве
.
—
Заричемо
се
.
—
И
сјутра
да
кренемо
!
—
Сјутра
.
И
сви
прихватише
за
чаше
,
а
Данило
,
од
радости
,
баци
капу
у
вис
и
поче
поигравати
.
ВИИ
.
Перо
Карантан
и
дружина
му
у
гостима
код
стрика
Васе
у
селу
Галебовцу
.
Врућина
.
Сунце
отскочило
на
сред
неба
,
те
пече
и
у
тјеме
и
у
голи
врат
.
Прашина
,
испод
кола
,
диже
се
и
пада
по
очима
и
лицу
.
Коњске
мухе
облијећу
ода
свих
страна
и
лијепе
се
за
образе
,
око
ушију
,
и
за
хаљине
.
—
Ово
је
пасје
путовање
!
—
прогунђа
Јефтан
и
некако
крвнички
погледа
у
Перу
.
—
Трећи
дан
путујемо
,
па
нам
све
горе
и
теже
...
—
Све
горе
,
—
одобри
и
Перо
,
мученички
преврнувши
очима
.
—
Наопако
,
брате
...
Овако
ти
је
то
,
кад
се
тражи
женска
глава
...
-
—
Па
зато
је
лако
,
—
кликну
Јово
,
ударајући
Перу
по
рамену
.
—
Овђе
близу
,
у
селу
Галебовцу
,
живи
стрико
Васо
,
рођени
ми
брат
очев
...
Он
је
богат
,
свега
има
,
а
овђе
живи
...
Ако
хоћете
,
у
њега
ћемо
и
сврнути
.
Јефтан
погледа
око
себе
,
погледа
у
небо
и
стисну
зубе
.
—
Јок
,
—
окреса
.
—
Ја
нећу
друкчије
свраћати
,
него
ако
ћемо
остат
’
барем
три
дана
...
—
Па
остаћемо
три
дана
...
Згледаше
се
и
пристадоше
.
Опремише
Тому
кочијаша
,
да
се
код
некаква
познаника
одмара
,
а
они
се
полако
упутише
уском
путањом
,
која
је
водила
кроз
риједак
,
јасенов
гај
,
у
село
...
Унаоколо
све
мртво
!
...
Прашљиво
,
пепељасто
лишће
опустило
се
,
па
нити
шушти
,
нити
се
миче
.
Из
мркожуте
,
сагорјеле
траве
бије
чудна
врућина
и
загушљив
,
готово
смрдљив
задах
...
Ни
птица
да
пролети
,
ни
зец
да
шушне
,
ни
нико
да
се
види
,
осим
некаквих
бубица
,
прозрачних
крила
,
што
,
каткада
,
пролете
изнад
траве
.
—
Хоћемо
ли
сад
виђети
кога
?
—
запита
Јефтан
,
пошто
су
изашли
из
гаја
и
стигли
до
неколико
старих
,
раштрканих
колиба
.
—
Хоће
ли
се
јавити
ико
?
Изнад
колиба
дизао
се
танак
,
плавичаст
дим
и
повијао
се
по
чађавим
,
сламним
крововима
...
Ничији
глас
ни
ту
се
није
могао
чути
...
Чак
и
оне
неколике
кокоши
,
што
су
се
разишле
по
гомилама
буништа
,
испред
колиба
,
нијесу
какотале
ни
дречале
,
него
опустиле
крила
,
отегле
шије
и
искривиле
главе
,
па
као
да
се
растају
са
животом
...
Близу
њих
се
удрвенила
некаква
стара
кљусина
,
са
шиљастим
,
мршавим
куковима
,
те
куња
,
лијено
машући
репом
и
бранећи
се
од
силних
муха
.
—
Ово
је
село
мртво
,
—
рече
Перо
,
отирући
зној
са
чела
.
—
Ниђе
никога
!
—
А
ко
да
се
јавља
по
овој
врућини
?
—
осијече
Јово
,
задухан
.
—
Најпошље
и
не
треба
нам
нико
,
кад
нас
ево
на
мјесту
...
Пред
њима
се
,
одиста
,
указивала
нешто
љепша
,
плочом
покривена
кућа
...
Са
лица
имала
је
три
неједнака
прозора
и
велика
,
дрвена
врата
,
са
два
огромна
каната
.
Прозори
су
,
додуше
,
били
исцрвоточени
и
обрасли
ситном
травом
,
врата
се
накривила
и
канати
готово
да
падну
,
па
ипак
...
ипак
је
све
љепше
било
него
у
осталих
кућа
.
—
Ево
нас
!
—
узвикну
Јово
,
коракнувши
у
широку
авлију
,
испред
куће
,
ограђену
са
свих
страна
уском
сухозидицом
.
—
Ту
смо
!
По
авлији
,
нарочито
око
бунара
,
лежале
су
четири
овеће
гомиле
ђубрета
.
По
њима
су
скакутали
неколико
безбрижних
врабаца
,
којима
врућина
није
сметала
,
и
облијетало
је
силесија
ситних
мушица
.
На
средини
се
издизао
широки
дуд
,
а
испод
њега
,
на
простртим
,
старим
,
подераним
кесама
,
лежао
је
некакав
човјек
.
Стар
,
сијед
,
са
намрежганим
,
пјегавим
лицем
,
са
добро
потстриженим
брковима
и
великим
,
оклепљеним
ушима
,
мирно
је
спавао
.
Обучен
је
био
у
танке
,
прљаве
гаће
и
још
прљавију
кошуљу
,
коју
је
раздрљио
на
прсима
,
пустивши
да
се
мушице
окупљају
по
њима
.
—
Погледајте
га
!
—
прошапта
Јово
.
—
То
је
он
!
Сви
му
приступише
и
онако
спаваћива
опколише
га
.
Јово
се
саге
и
примаче
му
уста
ушима
.
—
Еј
стрико
!
—
зовну
га
.
—
Стрико
!
Старац
се
трже
и
плашљиво
одскочи
.
Затим
отвори
крмељаве
очи
,
протра
их
и
,
некако
блесасто
,
погледа
по
свима
.
—
Шта
ћете
?
—
запита
шиштајући
.
—
Ко
сте
ви
?
—
Ево
ти
дошли
,
—
одговори
Јово
весело
.
—
Пријатељи
дошли
.
Стари
се
лијено
исправи
и
,
одупирући
се
леђима
о
стабло
дудово
,
сједе
.
—
Ама
ко
сте
ви
?
—
запита
јаче
.
Јово
се
засмија
и
пљесну
рукама
.
—
Зар
не
знаш
мене
?
—
запита
.
—
Свога
малога
Јову
не
знаш
?
...
Заборавио
си
ме
,
а
?
Стари
искриви
главу
и
зијевну
.
—
Аха
,
ти
си
?
—
проциједи
кроз
зубе
.
И
објема
шакама
протра
се
по
лицу
,
као
да
се
умива
.
—
Ти
си
зар
?
—
А
како
си
?
—
запита
Јово
прилазећи
му
руци
.
—
Јеси
ли
здраво
?
Стари
опет
зијевну
.
—
Ја
рђаво
,
—
дочека
.
—
Зла
времена
,
године
слабе
...
Нема
да
роди
година
,
нема
пара
...
Ништа
нема
!
...
Таворим
’
вако
с
дана
на
дан
,
док
и
смрт
за
врат
...
—
Жао
ми
је
,
—
рече
Јово
,
уозбиљивши
се
.
—
А
мени
је
добро
!
...
И
здравља
и
пара
и
свега
имам
...
Старац
,
не
вјерујући
,
погледа
га
попријеко
.
—
А
имаш
и
пара
?
—
Имам
.
—
И
не
треба
ни
од
кога
да
иштеш
?
—
Ни
од
кога
.
Старац
се
дохвати
руком
за
стабло
и
устаде
.
Лице
као
да
му
се
одмах
разведри
.
—
Па
што
си
онда
дош’о
?
—
запита
.
—
Што
си
дош’о
,
кад
не
иштеш
ништа
?
—
Дош’о
сам
само
да
тебе
видим
,
—
дочека
Јово
живо
.
—
Ти
си
ми
к’о
отац
,
па
хоћу
да
те
видим
.
А
ево
сам
дов’о
и
два
пријатеља
и
једно
момче
,
да
ти
се
прогостимо
у
кући
два
три
дана
.
Старац
одскочи
корак
унатраг
и
раствори
уста
,
као
да
ће
прогутати
некога
.
Лако
бљедило
прели
му
се
лицем
...
И
за
час
се
уозбиљи
и
обледени
опет
.
—
А
?
...
А
то
су
ти
пријатељи
?
—
запита
хладно
и
презривим
погледом
премјери
их
обојицу
.
—
То
зар
?
—
Ово
су
.
—
А
имају
ли
и
они
пара
?
—
Имају
.
Стари
обори
главу
.
—
Лијепо
је
то
...
Драг
си
ти
мени
Јово
,
—
рече
хладно
,
као
и
мало
прије
.
—
Мали
си
био
,
кад
сам
те
носио
на
рукама
...
И
ја
би
да
вам
је
све
у
реду
:
и
собе
и
душеци
и
све
.
—
Фала
ти
,
—
упаде
Јово
обрадован
.
—
То
сам
и
мислио
.
—
Ама
у
мене
то
ништа
нема
,
—
осијече
стари
.
—
И
кућа
ми
тијесна
,
и
соба
немам
пуно
;
ни
душека
немам
,
па
ће
вам
бит
’
ружно
...
—
Понио
је
Перо
свој
душек
,
—
дочека
Јово
,
—
а
нама
осталим
биће
лијепо
,
само
кад
смо
у
тебе
...
Ми
смо
и
са
малим
задовољни
.
Стари
се
дохвати
за
ухо
,
као
да
није
добро
чуо
.
—
А
и
хране
немам
,
—
настави
мирно
.
—
Сиротиња
смо
!
...
Сам
сух
хљеб
!
...
А
то
је
тврдо
за
ваш
желудац
...
—
Сведно
...
За
нас
је
добро
.
Стари
застаде
и
опет
погледа
по
свима
.
Хтио
је
,
да
им
на
лицу
прочита
:
јесу
ли
сви
сагласни
са
Јовом
?
И
,
на
своје
велико
чудо
,
опазио
је
да
су
сви
мирни
и
да
се
не
препадају
од
његове
куће
.
—
Ама
у
мене
у
собама
има
и
буха
,
—
дочека
брзо
.
—
Научили
смо
ми
и
на
њих
,
—
одговори
Јово
.
—
На
путу
се
чојек
свачем
научи
.
Стари
дубоко
уздахну
.
—
Па
...
хајдете
у
кућу
,
—
рече
.
—
Хајдете
и
отпочините
.
И
пусти
их
напријед
,
а
он
полако
,
гегуцајући
,
пође
за
њима
.
Стрина
Јовина
дочека
их
на
собним
вратима
.
Малена
,
мршава
жена
,
још
прилично
млада
и
допадљива
,
у
старим
,
исплављелим
хаљинама
,
са
осмијехом
на
лицу
поздрави
Јову
и
пружи
му
обје
руке
.
—
А
камо
се
ти
прије
?
—
запита
га
пријекорно
.
—
Толико
година
па
да
нам
не
дођеш
!
Зар
ти
то
ваља
?
—
Па
ево
ме
сад
,
—
одврати
Јово
весело
.
—
Што
је
рјеђе
,
то
је
слађе
!
Стрина
се
уклони
и
све
их
пропусти
у
собу
.
Само
слуга
Данило
што
оста
на
авлији
.
Он
збаци
пртљаг
са
себе
,
извали
се
под
дуд
на
старчеве
кесе
и
варка
као
заклан
.
—
Не
питај
јесу
ли
гладни
и
не
износи
ништа
,
—
шапну
стари
жени
,
улазећи
за
њима
.
—
Видиш
,
да
их
је
пуно
!
—
А
кахву
?
—
прошапта
она
.
—
Можеш
им
дати
по
једну
...
Ама
немој
точити
пун
филџан
,
него
само
половину
.
Гости
су
већ
били
посједали
на
ниске
,
троножне
столице
,
које
обично
сељаци
употребљавају
,
и
разгледали
су
собу
,
у
којој
није
било
никаква
намјештаја
.
Ни
простирке
по
тлима
,
ни
слика
на
зидовима
.
Само
,
у
једноме
крају
,
висиле
су
некакве
старе
,
окрпљене
чакшире
,
а
испод
њих
прислоњен
је
био
прост
,
дрвени
сандук
,
из
кога
је
вирило
неколико
дроњака
.
—
К’о
што
видите
,
сиротиња
,
—
рече
стари
тужно
.
—
Ја
знам
,
да
се
вама
неће
свиђет
’
и
да
нећете
овђе
остати
ни
читав
дан
...
А
и
село
није
какво
!
...
Немате
у
њему
ништа
виђети
...
Ништа
!
И
лагано
пође
прозору
,
да
им
отуда
покаже
,
е
немају
ништа
видјети
...
Уједанпут
испусти
чудан
крик
.
Брада
му
заигра
,
на
челу
му
искочи
дебела
,
модра
жила
и
придаде
му
лицу
страшан
израз
...
Обузе
га
неки
бијес
и
поче
по
соби
трчкати
и
поигравати
.
—
Крава
,
крава
,
крава
Филипова
у
нашем
житу
!
—
викну
.
—
Крава
Филипова
!
Крава
,
крава
,
крава
!
Па
полети
вратима
.
—
Крава
,
крава
,
крава
!
—
викну
још
гласније
.
—
Чија
крава
?
—
запита
неко
из
авлије
.
—
Игњате
,
гони
краву
Филипову
из
жита
,
—
развика
се
стари
попут
пудара
.
—
Гони
,
и
кажи
му
,
лопову
,
да
ми
је
учинила
товар
штете
...
Толико
ће
ми
платити
!
Затим
опет
ушепртљи
.
Поново
притрча
прозору
,
млатарајући
рукама
,
и
поново
се
поврати
вратима
.
—
Кажи
Јоки
,
—
викну
жени
,
—
нека
у
тефтеру
нађе
Филипово
име
и
нека
му
припише
у
дуг
још
товар
жита
!
...
Читав
товар
!
.
.
Сто
ока
и
ни
једну
мање
.
И
,
онако
љутит
,
сједе
на
сандук
и
објема
ногама
поче
лупкати
о
тле
.
Након
дуге
почивке
,
јави
се
на
прагу
лијепо
,
младо
дјевојче
.
Носила
је
на
простоме
,
улупљеноме
послужавнику
црну
кахву
,
наточену
у
старе
,
напукнуте
филџане
.
Ненавикнута
,
зар
,
да
служи
оволико
гостију
застидила
се
и
збунила
.
Онако
збуњена
,
мјесто
да
пружи
кахву
првоме
Јефтану
,
који
је
и
сједио
у
прочељу
,
пружи
је
Пери
.
Перо
се
и
опет
застиди
и
окрену
главу
у
страну
,
као
да
нешто
гледа
на
зиду
.
Једини
Јово
што
исколачи
очи
,
чим
је
угледа
.
Загледа
се
у
њу
и
,
док
је
стајала
,
није
на
другу
страну
скрећао
погледа
.
Стари
се
лагано
диже
са
сандука
.
Полако
,
као
шетајући
,
пође
по
соби
и
,
онако
са
стране
,
погледа
у
филџане
,
да
види
:
јесу
ли
напуњени
?
Жила
она
опет
му
искочи
на
челу
стиште
зубе
и
,
гунђајући
,
приступи
Јоки
,
па
је
гурну
лактом
у
прса
.
Она
га
укочено
погледа
,
а
послужавник
јој
испаде
из
руке
.
И
поцрвени
још
више
,
поклопи
очи
рукама
и
утече
из
собе
.
Стари
сам
диже
послужавник
са
тала
и
метну
га
у
крај
.
Покупи
и
филџане
од
гостију
.
—
Да
није
сиротиње
,
частио
би
вас
још
,
—
рече
мргодно
.
—
Ама
овако
нема
вам
више
ништа
.
Ако
вам
није
мрско
,
сад
можете
мало
прошетати
...
Кажу
,
да
је
то
здраво
...
А
ја
сад
имам
нешто
и
посла
,
па
,
ако
одете
,
нећете
ми
барем
сметати
...
Сви
устадоше
.
Макар
и
по
врућини
,
морали
су
у
шетњу
.
И
сви
су
позавидили
Данилу
,
када
опазише
како
у
хладовини
слатко
спава
.
Пошто
су
изашли
из
куће
,
окренуше
другим
путем
,
а
не
оним
којим
су
дошли
.
Упутише
се
чопору
ниских
,
сеоских
кућа
,
испред
којих
се
,
у
прашини
,
играло
неколико
голишаве
дјеце
...
Кад
су
се
вратили
у
стрика
Васину
авлију
,
Данило
се
већ
био
пробудио
и
сједио
под
дудом
.
Крај
њега
је
лешкарио
Васин
слуга
,
Игњат
,
стар
,
космат
човјек
,
који
се
једном
у
пет
недјеља
бријао
а
шишао
се
два
пут
у
години
,
те
изгледаше
као
какав
људождер
.
Он
ухватио
Данила
,
па
му
причао
своје
доживљаје
из
времена
кад
је
куга
морила
;
причао
је
:
како
је
бјежао
испред
ње
и
како
се
,
најпошље
,
спасао
.
Угледавши
госте
,
он
устаде
и
зачуђено
их
посматраше
.
А
ђе
си
ти
,
Игњате
?
—
запита
Јово
приближујући
му
се
.
—
Зар
си
жив
,
болан
?
Стари
Игњат
разврати
вилице
и
рикну
као
дивља
звијер
.
Обје
руке
рашири
и
полети
према
Јови
,
стиште
га
у
наручја
и
бјесомучно
поче
љубити
по
челу
,
образима
,
устима
.
—
А
како
си
?
—
запита
Јово
,
покушавајући
да
се
отме
.
—
Јеси
ли
здрав
?
—
А-а
од
куге
никад
боље
!
—
одговори
Игњат
,
стежући
га
јаче
.
—
А-а
како
си
ми
ти
,
мали
Јово
?
—
Ја
добро
.
Игњат
га
мало
пусти
и
,
од
милоште
,
повуче
га
за
ухо
.
—
А-а
кршно
си
момче
!
Лијеп
објешењак
!
—
рече
,
кесећи
се
.
—
Исти
покојни
отац
!
...
К’о
да
њега
гледам
.
Јово
извади
духана
,
напуни
му
лулу
и
припали
.
—
А
је
ли
стрико
дома
?
—
запита
.
—
Шта
ради
?
Игњат
као
да
не
чу
добро
.
Метну
прст
на
уста
и
издиже
обрве
.
—
Стрико
зна
шта
ради
,
—
прошапта
полугласно
.
—
Он
зна
...
—
А
шта
ради
?
—
Он
зна
шта
ради
!
...
Од
куге
није
било
паметнијег
чојека
од
њега
.
Јово
даде
знак
друговима
,
да
пођу
за
њим
.
Пођоше
.
Полако
се
прикрадоше
до
стрикине
собе
и
тада
Јово
једним
јачим
ударом
отвори
врата
...
У
соби
је
сједио
стари
и
гледао
у
тефтер
,
из
кога
је
Јока
нешто
читала
,
а
пред
њим
су
стајала
два
сељака
и
гледала
га
са
страхопоштовањем
.
—
Лани
си
уз’о
товар
жита
,
—
говораше
стари
,
ни
мало
се
не
обзирући
на
госте
,
—
а
ове
је
године
право
,
да
ми
вратиш
два
...
—
Много
је
,
—
прошапта
један
сељак
,
ситним
,
сниженим
гласом
.
—
Пуно
,
газда
...
Стрико
Васо
зажмири
и
заврти
главом
.
—
'
Много
?
—
запита
подругљиво
.
А
што
нијеси
каз’о
да
ти
је
много
,
кад
си
иск’о
и
кад
си
ми
прич’о
,
да
ће
ти
ђеца
крепати
од
глади
?
...
Сељак
слегну
раменима
и
ућута
.
—
Таки
сте
ви
сви
.
Сви
непоштени
!
—
прогунђа
стари
мрштећи
се
.
Затим
устаде
и
,
испод
ока
,
погледа
госте
.
—
А
што
ви
још
не
шетате
?
—
запита
их
.
—
Шетња
је
здрава
...
—
Шетали
смо
доста
,
—
одговори
Јово
гледајући
Јоку
.
—
И
ручали
смо
...
Стари
се
осмјехну
и
одобри
главом
.
—
Нека
сте
ручали
,
—
рече
.
—
То
ваља
!
Здраво
је
у
селу
ручат
’
...
И
опет
се
окрену
сељацима
и
премјери
их
оштрим
погледом
.
—
Не
чекајте
више
,
—
осијече
.
—
Хајдете
,
па
ми
одма
враћајте
жито
!
...
Одмах
!
...
Ако
закасните
,
биће
још
скупље
.
.
Сељаци
оборише
главе
и
,
не
проговоривши
ништа
,
обојица
изиђоше
.
Стари
састави
руке
на
леђима
и
неколика
пута
пређе
с
краја
на
крај
собе
.
Најпошље
погледа
у
Јоку
.
Она
је
још
једнако
сједила
,
држала
тефтер
на
крилу
и
,
осјећајући
Јовин
поглед
на
себи
,
није
смјела
главе
подигнути
ни
погледати
ма
куда
.
Стари
стаде
преда
њу
и
куцну
је
прстом
по
челу
.
—
Није
твоје
мјесто
међ
момцима
,
—
рече
.
—
Хајде
из
собе
.
Јока
скочи
као
опарена
.
Отури
тефтер
са
крила
,
збуњено
погледа
око
себе
и
хитно
изађе
из
собе
.
—
Кршна
ђевојка
!
—
нехотице
узвикну
Јово
,
натуривши
фес
на
чело
.
—
Кршна
!
Стари
га
погледа
попријеко
.
—
А
неко
ми
рече
,
да
ћете
ви
сјутра
ићи
?
—
запита
.
—
Сјутра
одма
!
Они
се
зачуђено
згледаше
.
—
И
нека
вам
је
сретан
пут
,
—
настави
брзо
.
—
Кад
хоћете
,
ја
вам
нећу
сметати
...
А
могли
сте
и
остат
’
...
Ја
вас
нијесам
гонио
.
—
Па
...
кад
нас
ти
заустављаш
и
кад
нас
не
гониш
остаћемо
још
три
дана
,
—
дочека
Јово
.
—
Нама
је
лијепо
...
—
Не
заустављам
ја
никога
,
—
дочека
стари
осорно
.
—
Кад
чојек
има
посла
и
кад
хоће
на
пут
,
ја
не
заустављам
...
Ни
мени
није
драго
кад
ме
ко
зауставља
од
мојих
послова
...
Ја
и
сад
имам
посла
...
Па
,
љутито
лупнувши
вратима
,
изађе
из
собе
.
—
Овђе
к’о
да
нећемо
дуго
скрасит
’
,
—
рече
Јефтан
мргодно
гледајући
Перу
,
—
Шта
се
вама
чини
?
—
И
мени
се
чини
,
—
одобри
Перо
одмах
.
—
А
ја
се
не
бојим
,
—
упаде
Јово
ватрено
.
—
Ако
буде
све
к’о
што
сам
намислио
,
биће
добро
и
зачудићете
се
сви
!
—
Да
Бог
да
,
—
одговорише
обојица
.
Стари
се
опет
појави
на
вратима
,
носећи
читав
нарамак
сламе
.
Баци
га
на
сред
собе
и
отхукну
.
—
Ето
вам
,
да
не
спавате
на
тврду
,
—
рече
.
—
Душека
нема
сиротиња
!
...
Само
ми
немојте
духанити
,
да
се
не
би
запалила
слама
...
С
тога
вам
не
дам
ни
свијеће
...
Мјесечина
је
,
па
се
види
и
без
ње
...
Гости
разастријеше
сламу
по
соби
и
,
онако
уморни
,
поваљаше
се
по
њојзи
.
Управо
на
слами
је
лежао
сам
Перо
,
јер
је
Јово
одмах
за
старим
изишао
некуда
,
а
Јефтан
се
користио
Периним
душеком
,
кога
је
отео
од
Данила
.
Он
је
,
чисто
и
јасно
,
доказао
Пери
,
да
»
као
старији
јаран
и
ожењен
чојек
«
треба
да
спава
на
меку
,
а
,
поред
тога
,
не
иде
за
својим
него
за
Периним
послом
и
да
је
овај
,
према
томе
,
дужан
,
бринути
се
за
његову
удобност
.
И
Перо
се
морао
мучити
као
нико
његов
!
...
Освојиле
га
бухе
,
па
никако
очију
да
склопи
,
него
се
непрестано
превртао
с
бока
на
бок
.
И
поче
се
кајати
,
што
је
икако
полазио
на
пут
и
што
је
будаласто
одлучио
да
се
жени
...
Зар
баш
да
се
жени
?
...
И
што
да
се
жени
?
...
Да
удара
на
белај
,
да
троши
новце
и
да
својом
крвљу
храни
сеоске
бухе
.
Зар
се
не
би
оне
могле
хранити
без
његове
крви
?
И
зар
он
није
могао
лежати
мирно
у
својој
соби
на
своме
меканом
душеку
и
спавати
,
као
што
и
остали
сретни
људи
,
којима
није
пало
на
памет
да
се
жене
,
спавају
?
Рашта
да
је
Бог
њега
убио
мимо
све
остале
и
осудио
га
на
овако
тумарање
?
Перо
хукну
и
одмаху
руком
,
да
једним
махом
све
црне
мисли
одагна
од
себе
.
А
бухе
га
све
то
више
пецкаху
и
копрцаху
се
испод
њега
,
као
да
је
на
мравињак
легао
.
—
Да
барем
Данило
уза
ме
спава
!
—
прошапта
тихо
.
—
Барем
би
половина
буха
прешло
на
њега
.
И
дође
му
,
да
тога
часа
скочи
и
зовне
Данила
.
И
он
се
диже
...
Почеша
се
мало
и
хотимично
се
растресе
над
успаваним
Јефтаном
,
да
коју
буху
стресе
на
њега
и
да
му
се
тако
освети
.
Затим
сиђе
на
авлију
и
упути
се
дуду
,
испод
кога
су
Данило
и
Игњат
слатко
спавали
.
Изненада
ослухну
некакав
шапат
.
Застаде
.
И
полако
,
држећи
се
зида
,
поче
гледати
око
себе
на
све
стране
.
—
Ко
је
?
—
помисли
у
себи
.
Привири
боље
.
И
опази
,
недалеко
од
дуда
,
иза
једне
гомиле
буњишта
,
како
стоје
једно
према
другоме
:
Јово
и
Јока
.
Он
се
једном
руком
наслонио
на
зид
и
гледа
јој
право
у
лице
;
она
оборила
главу
и
чупка
ресе
на
бошчи
.
У
Пери
заигра
срце
.
Он
га
притиште
објема
рукама
,
а
дах
заустави
.
Погури
се
и
лагано
,
на
прстима
,
приближи
им
се
мало
.
—
Је
ли
те
стрина
виђела
?
—
шаптао
је
Јово
полугласно
.
—
Није
...
Ње
се
и
не
бојим
,
—
одговори
Јока
,
да
се
једва
чуло
.
—
Ама
он
...
—
Он
је
зао
?
Она
уздахну
,
а
не
одговори
ништа
.
—
Мучи
ли
те
?
запита
он
.
Она
не
одговори
.
—
Како
те
држи
?
—
Хоће
да
му
вазда
гледам
у
тефтере
,
—
промуца
она
.
—
Богат
је
к’о
нико
његов
,
а
ја
сироче
,
па
може
са
мном
што
хоће
...
Зато
ме
и
уз’о
,
да
му
вазда
радим
...
—
А
стрина
?
—
Она
је
златна
...
Она
ми
је
тетка
,
најближа
својта
...
Драга
сам
јој
,
ама
не
смије
ништа
.
Не
смије
ми
ни
хљеба
дати
без
њега
...
Јово
јој
се
приближи
.
—
А
он
ти
брани
и
да
се
удаш
?
—
Брани
,
—
одговори
она
:
—
Требам
му
,
па
каже
:
»
нећеш
се
удавати
,
док
сам
ја
жив
...
«
Слушајући
ово
,
Пери
се
ражали
.
Десио
се
мека
срца
,
па
му
дође
да
заплаче
за
овом
дјевојком
.
И
он
некако
чудновато
застења
...
Они
се
тргоше
...
Јока
сакри
лице
бошчом
и
утече
у
кућу
,
а
Јово
му
се
приближи
.
—
Не
ваља
ти
што
прислушкујеш
,
—
рече
.
—
Ама
сад
што
си
чуо
,
да
ником
не
издаш
...
Ако
издаш
,
зло
и
по
ме
и
по
те
.
Перо
не
одговори
.
Пропусти
га
да
уљегне
у
кућу
,
а
он
стаде
под
дуд
.
Ту
,
поред
Данила
,
леже
и
поче
мислити
о
Јоки
.
Ту
је
и
заспао
.
У
јутру
је
био
љутит
,
намргођен
.
Нажуљио
леђа
,
огребао
се
по
руци
,
а
бухе
га
ишарале
својим
уједима
.
У
љутини
ошамарио
је
Данила
,
а
опсовао
и
Јову
.
—
Нећу
ти
ја
овђе
више
ноћиват
’
,
па
да
ме
на
комаде
сијечеш
,
—
рече
.
—
Нијесам
ја
разбојник
,
па
да
ме
на
муке
мећете
.
—
Притрпи
се
само
до
сјутра
,
—
одговори
му
Јово
тихо
,
милујући
га
по
врату
као
разуздана
парипа
,
—
а
сјутра
ћемо
,
брате
,
сви
путовати
...
У
зору
,
другога
јутра
,
неко
силно
удари
у
собна
врата
.
Врата
се
отворише
и
на
њима
се
појави
стари
Игњат
.
Гологлав
,
рашчерупан
,
у
лакоме
одијелу
,
стаде
на
праг
и
погледа
по
соби
.
—
А-а
није
ми
ту
Јово
?
—
промукло
запита
.
—
Није
,
—
одговори
Перо
преплашен
.
—
Што
ће
ти
?
Игњат
измахну
руком
и
свом
снагом
удари
се
у
прса
.
—
А-а
утекли
су
!
Утекли
!
—
дрекну
.
—
Од
куге
није
било
оваке
бруке
!
И
,
не
осврћући
се
ни
на
кога
,
отрча
даље
.
У
кући
се
диже
читава
узбуна
.
Стрико
Васо
трчао
је
и
завиривао
у
све
собе
.
Чак
је
отварао
сандуке
,
па
и
у
њих
завиривао
.
И
у
кокошињак
је
завиривао
.
А
она
жила
искочила
му
на
челу
,
а
искезио
зубе
,
а
крмељаве
очи
дошле
му
још
мање
...
Игњат
је
рикао
по
авлији
и
био
се
у
прса
...
Једина
стрина
била
је
мирна
и
зачуђено
гледала
обојицу
...
—
Ама
шта
је
било
?
—
запита
Јефтан
,
који
се
никако
није
могао
разабрати
.
—
Какав
је
то
белај
?
—
Одв’о
нам
Јово
Јоку
,
—
одговори
она
мирно
,
као
да
о
каквој
ситници
прича
.
Стари
наслухну
ове
ријечи
и
заустави
се
.
Стаде
преда
њу
и
стиснуту
шаку
поднесе
јој
под
нос
.
—
Ти
,
ти
си
све
знала
!
—
зашишта
.
—
Све
си
знала
!
—
Нисам
,
—
одговори
она
узмичући
главом
.
—
Оклен
би
ја
знала
?
—
Јеси
...
Ти
си
вазда
говорила
,
да
треба
да
се
уда
...
Ето
ти
сад
!
...
Удала
се
!
...
Игњат
излети
,
носећи
дебелу
цјепаницу
у
рукама
.
—
А-а
да
их
гонимо
!
—
викну
.
—
Да
гонимо
до
куге
!
—
Куда
ћеш
их
гонит
’
?
упаде
стари
жешће
.
—
Гонио
би
и
ја
,
ама
су
далеко
измакли
.
Игњат
баци
цјепаницу
,
сједе
на
тле
и
бризну
у
плач
.
—
А-а
знао
сам
ја
,
—
промуца
.
—
Видио
сам
,
ђе
све
нешто
шапуре
...
А
жао
ми
их
...
обоје
ми
жао
...
Стрико
Васо
и
не
осврну
се
на
њега
.
Окрену
се
гостима
и
мрко
их
погледа
.
—
Ех
,
што
сте
ми
дошли
?
—
викну
.
—
Ви
,
ви
,
ви
...
знам
ја
све
вас
!
...
Одмах
иђите
из
моје
куће
,
куд
вас
очи
воде
и
ноге
носе
...
Јефтан
и
Перо
не
одговорише
ријечи
.
Обојица
,
као
утучени
,
кренуше
из
авлије
,
а
за
њима
крену
и
Данило
,
уздишући
и
стењући
под
пртљагом
...
ВИИИ
.
Перо
Карантан
мора
без
кола
путовати
у
касабу
П
...
Истјерани
из
куће
стрика
Васине
,
Јефтан
и
Перо
лешкарили
су
под
једним
искривљеним
дрветом
,
у
дну
села
.
Јак
,
несносан
,
загушљив
мирис
ударао
је
из
испуцале
земље
и
спржене
траве
и
готово
их
давио
;
озго
,
са
висине
,
као
да
се
нешто
тешко
,
врело
спуштало
на
њих
и
притискивало
их
,
те
нијесу
били
у
стању
ни
шта
мислити
ни
говорити
.
Само
су
дахтали
обојица
и
гледали
се
тупим
,
безизразним
,
умореним
погледом
.
Изненада
дотрча
Данило
.
Био
је
узрујан
,
узбуђен
,
усплахирен
,
па
још
издаљега
избуљио
очи
,
растворио
уста
и
махао
рукама
као
да
ће
полетити
.
—
Нема
Томе
!
—
викну
загушено
,
приближујући
им
се
.
—
Нема
Томе
,
нема
кола
,
нема
вожње
,
нема
пута
!
...
Да
је
,
на
примјер
,
гдјегод
,
иза
леђа
им
,
топ
или
лагум
пукао
,
не
би
се
више
препали
.
Обојица
одскочише
од
земље
и
блесасто
погледаше
Данила
.
—
Зар
?
—
гракнуше
у
један
глас
.
—
Нема
га
,
—
одговори
Данило
,
отирући
зној
са
чела
и
хладећи
се
капом
.
—
Све
село
обиграх
,
па
га
нема
.
Кажу
,
да
је
ноћас
отиш’о
...
—
То
је
он
одвео
Јову
,
душе
ми
!
—
кликну
Јефтан
,
ударајући
се
руком
по
челу
.
—
То
су
нас
обојица
преварили
и
изневјерили
,
црн
им
образ
и
овога
и
онога
свијета
!
—
А
што
нијеси
друга
кола
наш’о
,
магаре
никакво
?
—
брекну
Перо
љутито
и
потегну
Данила
за
мокру
,
разбарушену
косу
.
—
Зар
је
Томо
сам
на
свијету
?
—
А
ђе
су
друга
кола
?
—
окоси
се
Данило
,
отимајући
се
.
—
Није
ово
шехер
.
Перо
опусти
руке
низа
се
и
приступи
Јефтану
.
—
Шта
ћемо
сад
?
—
запита
.
—
Зар
се
не
мицати
никуд
више
из
овог
пакла
?
Јефтан
увуче
руке
у
џепове
и
поче
замишљено
ходати
око
дрвета
.
—
А
има
ли
коња
у
селу
?
—
запита
шапатом
.
—
Има
,
—
одговори
Данило
покуњено
,
—
Сам
Јован
,
не
знам
како
се
зове
,
има
три
коња
.
—
А
нама
требају
четири
!
—
упаде
Перо
живо
.
—
Четврти
за
пртљагу
.
Јефтан
га
одгурну
од
себе
и
удари
ногом
о
тле
.
—
Ти
ми
се
не
мијешај
у
послове
!
—
викну
.
—
Шта
ти
знаш
?
.
.
Зар
Данило
не
може
пјеше
ићи
?
Данило
обори
главу
и
уздахну
.
Сад
се
тек
сјети
,
како
је
лијепо
било
сједити
поред
Томе
и
возити
се
...
Ипак
не
одговори
ништа
.
Само
упрти
пртљагу
и
пође
пред
њима
,
да
их
води
Јовановој
кући
.
Затекоше
Јована
гдје
се
наслонио
на
стар
,
расклиман
,
полуразрушен
плот
,
пуши
на
кратки
чибук
и
наређује
нешто
двојици
синова
,
који
су
неуморно
,
у
страни
,
окопавали
кукурузе
.
—
Чули
смо
,
да
имаш
три
коња
,
—
рече
Јефтан
поздравивши
се
с
њим
.
—
Ако
хоћеш
да
нам
их
даш
под
кирију
до
касабе
П
...
Јован
остави
лулу
и
као
замисли
се
.
Поче
нешто
у
себи
рачунати
,
погледајући
их
испод
ока
,
као
да
би
да
позна
:
јесу
ли
добре
платише
?
—
Имам
,
имам
,
—
рече
најпошље
,
осмјејкујући
се
.
—
И
могу
дати
,
могу
...
—
А
кирија
?
—
запита
Јефтан
.
—
Није
скупа
...
На
коња
по
форинта
,
по
форинта
...
—
Није
пуно
,
—
уплете
се
Перо
и
стаде
међу
њих
.
—
Није
пуно
,
само
кад
се
има
.
—
И
за
зоб
по
два
гроша
,
за
зоб
,
—
настави
Јован
брже
.
—
Пристајемо
!
—викну
Перо
,
пружајући
руку
у
знак
да
је
свршена
погодба
.
—
И
пет
гроша
мени
,
што
ћу
ићи
с
вама
да
вратим
коња
,
мени
...
—
опет
ће
Јован
.
—
С
овијем
се
нећеш
погодити
!
Хајдемо
!
—
рече
Јефтан
љутито
и
окрену
му
лећа
.
—
Хајдемо
тражити
другога
.
Јован
се
бржебоље
одмаче
од
плота
и
стаде
преда
њих
.
—
Станите
,
станите
!
—
викну
,
заустављајући
их
.
—
Погођено
је
!
...
Сад
ћу
ја
уредити
и
извести
коње
!
—
Данас
ће
бит
’
пасја
врућина
!
—
прогунђа
Јефтан
,
хладећи
се
огромном
,
прљавом
махрамом
.
—
Погинућемо
на
путу
!
Затим
прошета
мало
и
окрену
се
Пери
.
—
Кад
си
се
намислио
женит
’
што
се
не
ожени
из
наше
касабе
?
—
окоси
се
.
—
Овако
мучиш
и
себе
и
нас
...
И
није
ти
грехота
ни
срамота
!
...
К’о
да
смо
ми
твоји
робови
,
па
да
пристајемо
за
тобом
.
—
Ама
,
брате
,
јесам
ли
ја
крив
што
сам
несретан
?
—
упаде
Перо
снуждено
.
—
Несретан
се
родио
,
несретно
живим
,
несретно
се
и
женим
...
—
Нијеси
ти
крив
,
ама
нијесмо
ни
ми
,
—
настави
Јефтан
јаче
.
—
Да
нам
је
Бог
послао
колеру
на
врат
,
ја
се
не
бих
љутио
...
Рек’о
би
:
од
Бога
је
!
...
Ама
ово
је
све
са
твоје
махните
памети
.
Да
се
пржимо
на
сунцу
,
да
се
знојимо
због
твоје
женидбе
!
.
.
—
Камо
срећа
да
сам
мртав
,
па
да
ме
данас
закопајете
,
—
рече
Перо
готово
наричући
.
—
Така
је
моја
зла
судбина
.
И
тако
је
то
кад
се
тражи
женска
глава
.
Међутим
и
Јован
изведе
коње
и
поче
их
вадати
по
ледини
,
чешукајући
их
и
размрсујући
им
дугачке
,
свилене
гриве
.
—
Ето
готово
је
,
готово
,
—
довикну
Јефтану
.
—
Јашите
,
па
да
се
иђе
...
И
помоћу
Даниловом
поче
товари
,
ти
пртљагу
,
а
њима
остави
да
сами
узјашу
.
Коњи
,
чим
кренуше
,
као
да
осјетише
несигурне
јахаче
на
плећима
.
Перин
се
поче
гицати
и
окрећати
,
поче
изводити
мајсторије
и
показивати
,
како
зна
и
на
задњим
ногама
стајати
.
Перо
премрије
од
страха
.
Поблиједи
,
полегути
се
,
ухвати
се
за
гриву
и
склопи
очи
да
не
види
своје
пропасти
,
а
Јефтан
потјерао
за
њим
,
труцка
на
коњу
и
,
као
пијан
,
клима
се
и
повија
час
на
једну
час
на
другу
страну
.
Једино
Данило
и
Јован
што
су
ишли
лагано
и
мирно
,
за
пошљедњим
коњем
.
Обојица
задуханили
,
па
се
упустили
у
разговор
:
—
Благо
теби
,
свијета
ћеш
виђети
,
свијета
,
—
вели
Јован
,
старајући
се
,
да
изгледа
озбиљан
и
замишљен
.
—
Ја
к’о
кириџија
виђео
сам
много
,
ама
ти
ћеш
виђети
више
...
—
Сведно
,
одговори
Данило
лијено
.
—
Волио
би
ја
да
сам
дома
,
па
да
лијепо
спавам
...
Ништа
љевше
од
спавања
!
...
Ко
је
паметан
,
тај
ти
се
не
миче
од
своје
куће
,
нит
’
се
пати
’
вако
к’о
ми
...
—
Не
знаш
ти
то
,
не
знаш
,
—
дочека
Јован
,
презриво
узвијајући
носом
.
—
Што
се
више
види
,
више
се
и
зна
,
више
...
Ја
сам
у
нашем
селу
највише
виђео
,
па
највише
и
знам
...
Уједанпут
обојица
узвикнуше
.
Перин
коњ
хтио
да
изведе
нову
мајсторију
и
спустио
се
на
прва
кољена
,
а
Перо
се
ослабио
,
полетио
с
њега
главачке
и
скљокао
се
на
земљу
.
.
—
Шта
би
?
—
заграјаше
сви
притрчавајући
му
.
—
Шта
је
?
Перо
нити
писну
,
нити
зубима
шкрипну
.
Само
преврну
очима
и
,
савијен
као
гудало
,
упрашен
,
диже
се
са
земље
.
—
Што
се
не
чуваш
?
—
прекори
га
Јефтан
сурово
.
—
Како
то
јашеш
?
—
Чув’о
би
се
,
—
одговори
Перо
као
кроз
плач
,
—
ама
зар
сам
ја
пророк
,
па
да
му
знам
нарав
...
И
какав
ми
је
то
коњ
,
који
се
игра
и
обара
људе
?
...
При
погодби
нијесмо
казали
да
нас
обара
и
то
је
непоштена
ствар
...
—
Коњ
је
плах
,
—
упаде
Јован
,
—
па
му
драго
да
поскочи
,
драго
...
Перо
се
ухвати
за
кољено
и
хукну
.
—
Нека
га
Данило
јаше
ако
хоће
,
а
ја
,
ваистину
,
нећу
!
—
осијече
.
—
Могу
ја
и
пјеше
...
И
,
нарамљујући
и
стресајући
прашину
са
хаљина
,
пође
за
њима
.
Једва
пред
вече
стигоше
у
П
...
,
малу
,
гиздаву
касабу
,
чија
их
љепота
изненади
.
Куће
нанизане
у
правом
реду
једна
до
друге
,
па
све
једнаке
,
нове
,
бијеле
као
од
сира
сарезане
;
магазе
и
дућани
обојадисани
и
окићени
сваковрсним
стварима
,
те
се
шарене
мараме
,
рупци
,
појасеви
и
бошче
,
повијају
и
лепршају
око
врата
као
барјачићи
.
Све
лијепо
,
чисто
,
уређено
,
»
све
пјева
«
како
рече
Јефтан
!
А
најљепша
и
највећа
од
свих
кућа
,
понос
веселих
касабалија
,
издизала
се
при
дну
чаршије
и
као
кочоперила
се
својим
огромним
вратима
,
великим
,
цвијећем
окићеним
прозорима
,
и
примамљивим
натписом
„
Хотел
Парис
"
.
То
је
била
и
једина
знаменитост
читаве
касабе
и
није
било
чаршинлије
,
који
се
бар
неколико
пута
није
похвалио
,
како
је
вечерао
у
својој
кући
,
а
пио
вино
у
—
Паризу
.
Наши
путници
одјахаше
од
коња
,
ступише
у
хотел
и
,
уз
мермерне
степенице
,
попеше
се
до
соба
,
које
им
је
једна
мала
,
црнпураста
,
милоока
,
Швабица
показала
.
—
Фала
Богу
кад
смо
живи
!
—
викну
Перо
и
,
онако
у
свима
хаљинама
,
завали
се
у
кревет
.
—
Фала
Богу
кад
смо
овђе
,
—
рече
и
Јефтан
и
испод
ока
погледа
лијепу
Швабицу
.
А
Данило
се
исправи
и
удари
се
у
прса
.
—
А
мене
коњ
није
мог’о
оборити
!
—
рече
поносито
.
ИX
.
Познанства
у
касаби
П
...
.
.
Један
непријатан
догађај
.
Док
је
Јефтан
још
слатко
спавао
на
своме
кревету
,
умотан
са
врх
главе
до
на
дно
нога
у
тешки
,
топли
јорган
,
дотле
се
Перо
и
умио
и
кренуо
низ
чаршију
,
тражећи
да
се
упозна
ма
с
киме
и
да
се
распита
за
П-ске
дјевојке
.
Знајући
врло
добро
,
да
се
такво
познанство
најлакше
може
наћи
у
каквој
механи
,
он
је
само
и
пазио
на
оне
дућане
,
гдје
је
видио
окупљено
више
људи
и
ослухивао
је
:
одакле
ће
чути
највишу
грају
,
свађу
,
или
пјевање
.
На
средини
касабе
једна
му
се
механа
много
свиђала
и
,
не
размишљајући
дуго
,
упути
се
њојзи
.
Ступивши
на
врата
механска
,
застаде
мало
.
Смрдљив
,
тежак
,
топао
задах
омахну
га
изнутра
,
те
мораде
окренути
главу
и
одахнути
мало
.
Ипак
стегну
срце
и
уљезе
.
У
први
мах
готово
није
могао
ни
распознати
људе
,
што
сјеђаху
за
столовима
,
од
духанскога
дима
,
који
се
као
дебела
паучина
лелујао
и
повијао
по
механи
.
А
свијета
било
много
!
Неки
се
играју
домина
,
неки
се
картају
,
неки
се
погађају
и
кладе
око
нечега
.
Чак
,
ради
веће
галаме
,
и
механџија
стао
на
сред
механе
,
па
се
препире
са
некаквим
крезубим
старчићем
око
плаћања
.
Старчић
вели
,
да
је
попио
шест
ракија
,
а
механџија
нарачунао
осам
.
Старчић
се
,
чак
,
позива
и
на
госте
„
који
су
могли
виђети
ако
су
гледали
“
и
каже
,
да
се
готов
и
на
суду
заклети
„
за
своје
право
“
.
Перо
се
не
осврну
на
све
то
.
Он
лагано
,
гегајући
се
,
пође
у
једну
ћошу
,
гдје
су
за
омањим
столом
сједила
два
човјека
,
који
му
изгледаху
најозбиљнији
и
најугледнији
.
Један
сух
,
пјегав
,
са
кукастим
носом
и
великим
,
необично
испупченим
очима
,
оборио
главу
и
куцка
празном
чашом
о
сто
,
а
други
прекрстио
ноге
по
турски
,
устакао
велике
наочари
на
нос
,
па
узео
подеране
новине
и
,
мичући
губицама
попут
зеца
,
полугласно
чита
.
Перо
им
каза
своје
име
и
,
без
питања
,
сједе
за
сто
.
Они
не
одговорише
и
само
га
погледаше
оштрије
,
испитујући
.
Онај
,
што
је
читао
новине
спусти
их
,
остави
на
столицу
и
сједе
на
њих
.
—
Читаш
ли
ти
што
?
—
запита
Перу
након
дуге
,
врло
дуге
почивке
,
пошто
га
је
добро
премјерио
погледом
.
—
Новине
,
на
прилику
,
читаш
ли
?
—
Ја
нијесам
чојек
од
књиге
,
—
промуца
Перо
црвенећи
се
,
—
ама
о
Геновеви
знам
причати
и
сад
.
—
Геновеви
?
—
запита
онај
зачуђено
.
—
Каква
је
то
земља
?
...
—
Жена
је
то
,
—
поправи
га
Перо
брзо
,
—
жена
,
а
није
земља
...
Има
ту
читава
прича
о
њезиним
патенијама
...
Бошко
(
онај
што
је
куцкао
чашом
о
сто
)
отвори
бурмутицу
,
коју
је
непрестано
држао
у
лијевој
руци
,
и
добро
потпраши
.
—
Љевше
је
кад
се
читају
новине
,
него
приче
,
—
рече
.
—
Ето
ја
...
психа
!
...
вазда
читам
...
Душа
ми
...
психа
,
психа
!
...
да
знам
шта
се
ради
у
свијету
и
хоће
ли
се
ђегођ
покрвити
...
Знаш
,
нема
посла
без
рата
...
Кад
се
царевине
закрваве
,
онда
се
проспу
паре
и
ми
трговци
дахнемо
душом
...
Хе
,
изгине
ли
која
хиљада
душа
,
изгине
богме
.
Ама
се
,
опет
,
други
обогате
...
—
Па
каква
је
нама
фајда
,
кад
се
бију
на
страни
?
—
уплете
се
Перо
.
—
Фајда
је
,
—
осијече
Бошко
,
љутит
,
што
га
прекидају
у
ријечи
,
—
и
само
паметни
људи
знају
,
каква
је
то
фајда
.
Ако
се
бију
на
страни
,
побиће
се
и
овђе
,
а
кад
се
побију
овђе
,
ми
прорадимо
.
Ја
сам
стек’о
све
што
имам
онда
,
кад
је
био
наш
устанак
.
И
ја
и
Алекса
(
ту
показа
руком
на
онога
,
што
је
сједио
на
новинама
)
.
Ми
се
нијесмо
могли
бити
,
јер
нијесмо
јунаци
...
И
није
ни
паметно
да
свак
иђе
на
касапницу
...
Ама
смо
радили
,
брате
...
Алекса
се
одуприје
лактовима
о
сто
,
а
главу
наслони
међу
шаке
.
—
А
шта
ти
мислиш
шта
ће
бити
с
нама
,
ако
Јенглез
удари
на
Русију
к’о
што
овђе
пише
?
—
запита
.
—
То
ти
је
,
видиш
,
једна
дипломација
...
—
Нема
ту
никакве
дипломације
,
—
осијече
Бошко
жестоко
.
—
Русија
ће
њега
згњавити
к’о
црва
...
Послаће
своје
Козачине
,
па
ће
га
утопит
’
у
мору
...
—
А
јенглеске
лађе
?
—
запита
Алекса
озбиљно
.
—
Шта
лађе
?
Какве
лађе
?
Благо
ономе
ко
је
на
суху
,
а
куку
ономе
ко
је
на
води
,
ето
то
ти
је
мој
палиграф
...
Сухоња
је
вазда
јачи
!
—
А
топови
с
лаћа
?
Бошко
отпухну
пепео
са
цигаре
.
—
Ево
овако
ће
они
отпухнути
све
,
—
рече
.
—
Удри
ти
макар
и
каме-њима
са
суха
,
па
си
добио
.
Алекса
скиде
наочаре
и
поче
их
трти
о
чакшире
.
—
Јак
је
,
брате
,
Јенглез
на
води
,
—
прошапта
.
—
Те
морнарица
,
те
адмирали
,
те
ђенерали
,
те
офинцири
,
пушке
,
топови
,
лумбарде
,
ђаволи
,
сотоне
!
...
Сила
је
то
...
—
Шта
?
Шта
ми
је
све
то
?
—
викну
Бошко
и
скочи
са
столице
...
—
Хајде
ти
стани
на
воду
,
а
ја
ћу
на
сухо
,
па
да
видимо
ко
ће
кога
потопити
...
Знаш
ли
ти
,
болан
,
да
ће
њему
Русија
десети
дан
у
Цариград
...
Алекса
се
засмија
.
—
Какав
Цариград
,
чојече
?
—
дочека
подругљиво
.
—
Зар
не
знаш
,
да
је
то
турско
?
—
Сведно
.
Русија
ће
за
инад
у
Цариград
!
—
узвикну
Бошко
јаче
.
—
Дође
она
тамо
,
па
шта
ће
онда
?
Алекса
уздахну
.
—
Шта
ће
?
—
запита
тужно
.
—
Превариће
њих
обје
Швабо
и
ето
ти
шта
ће
.
—
Не
превари
он
више
!
—
дочека
Бошко
и
,
звизнувши
,
одмахну
руком
,
као
да
вели
:
„
прошло
је
то
“
.
—
Њему
се
више
не
вјерује
!
—
Превариће
он
,
—
одговори
Алекса
упорно
,
потпуно
увјерен
о
неприкосновености
свога
мишљења
.
—
Стари
је
оно
алчак
!
...
Он
је
преварио
и
прије
,
те
су
му
,
на
правди
вишњега
Бога
,
претеслимили
нас
,
к’о
метиљаве
овнове
...
—
Шути
,
Бога
ти
,
шта
ти
знаш
?
—
окоси
се
Бошко
.
—
Каква
ми
је
то
пулитика
?
Алекса
га
мрко
погледа
.
—
А
шта
ти
знаш
?
—
викну
.
—
Ко
си
ми
ти
?
—
Ја
сам
паметни
чојек
,
јер
паметно
говорим
,
—
одговори
Бошко
достојанствено
.
—
Ти
си
будала
!
Бошково
лице
поче
се
растезати
као
да
се
кези
на
кога
;
десно
око
заигра
му
.
—
Ти
мени
рече
да
сам
будала
?
Ти
!
—
узвикну
бијесно
.
—
А
зар
има
више
будале
од
тебе
?
Као
по
команди
сви
гости
оставише
своје
столове
и
опколише
их
.
Пушећи
и
смјешкајући
се
гледали
су
их
,
необично
уживајући
у
њиховој
свађи
,
као
што
многи
уживају
у
боју
пијеваца
.
—
У
читавој
твојој
фамилији
све
су
будале
,
—
дочека
Алекса
,
осокољен
доласком
гостију
:
—
У
читавој
фамилији
,
бре
!
Дај
ми
спомени
једног
паметног
чојека
из
твога
племена
,
па
да
му
се
поклоним
к’о
свецу
...
—
Свецима
нек
је
слава
и
милост
,
а
теби
магарећа
глава
!
—
викну
Бошко
.
—
Да
си
ти
паметан
чојек
ти
би
...
ти
би
...
—
...
своју
кућу
уредио
,
—
дочека
неко
из
гомиле
.
—
...
своју
би
кућу
уредио
!
—
дрекну
Бошко
јаче
.
—
И
не
би
...
не
би
...
—
...
не
би
пустио
шћер
да
ашикује
с
офинцирима
,
—
опет
ће
онај
.
—
...
и
неби
пустио
шћер
да
ашикује
с
офинцирима
,
—
прихвати
Бошко
ватрено
.
—
У
тебе
ашикује
и
шћи
и
жена
!
—
узвикну
Алекса
и
скочи
са
столице
,
подигнувши
новине
,
које
су
му
се
прилијепиле
за
тур
од
чакшира
.
—
У
тебе
ашикују
сви
...
—
...
и
мати
је
ашиковала
,
—
поново
се
уплете
онај
из
гомиле
.
—
...
и
мати
ти
је
ашиковала
!
—
потврди
Алекса
.
—
Чија
мати
?
—
Твоја
?
Обојица
прихватише
за
столице
као
да
ће
се
потући
,
те
сиромах
Перо
читава
три
корака
одскочи
у
страну
и
дрхћући
приступи
механџији
.
—
Растављај
их
,
брате
,
јер
ће
крв
пасти
,
—
промуца
.
—
Ово
је
биједа
једна
...
—
Ништа
је
ово
,
—
одговори
механџија
хладно
и
не
осврћући
се
на
грају
.
—
Они
читају
новине
и
сваке
се
седмица
по
једном
поинаде
...
—
Ама
побиће
се
,
ако
Бога
знаш
,
—
упаде
Перо
.
—
Зар
им
не
видиш
столице
у
рукама
?
—
Ништа
бит
’
неће
,
—
опет
дочека
механџија
.
—
Помириће
се
они
брже
и
опет
ће
читати
...
Не
могу
они
један
без
другога
...
—
А
ја
,
брате
,
не
могу
мећу
оваким
свијетом
,
—
рече
Перо
,
још
једнако
узбуђен
.
—
Људи
се
инаде
,
шћери
ашикују
с
официрима
...
Брука
једна
!
...
И
,
забринут
,
оде
из
механе
.
Враћајући
се
у
хотел
,
Перо
,
на
чаршији
,
опази
Данила
,
гдје
се
помијешао
у
гомилу
дјечурлије
,
па
се
с
њима
препире
и
разговара
.
Међу
свима
Данило
је
био
најкрупњи
и
живо
је
нешто
доказивао
,
млатарајући
рукама
и
окрећући
се
час
на
једну
час
на
другу
страну
,
док
су
дјеца
бекељила
му
се
иза
леђа
и
старала
се
,
да
му
за
тур
од
чакшира
прикаче
некакав
чудноват
реп
:
од
изрецкане
хартије
и
старих
крпетина
.
—
А
шта
ти
ту
радиш
?
—
прекори
га
Перо
приближујући
се
.
—
Зар
ти
је
ту
мјесто
?
—
Па
куд
ћу
?
—
запита
Данило
набусито
.
—
Хоћу
ли
у
воду
јали
у
гору
?
—
А
што
нијеси
у
хотелу
,
код
Јефтана
?
—
Јефтан
је
болестан
,
—
одговори
Данило
мирније
,
—
па
не
могу
с
њиме
.
Перо
поблиједи
.
—
Јефтан
болестан
?
—
отегну
пригушено
.
—
Болестан
богме
,
—
потврди
Данило
,
окрећући
се
и
гледајући
:
чекају
ли
га
још
дјеца
.
—
Мени
је
каз’о
да
је
болестан
и
да
не
ће
никуд
излазити
.
Каз’о
је
и
да
му
нико
не
улази
.
—
Ни
ја
?
—
отегну
Перо
.
—
Ни
ти
.
Перо
се
замисли
.
—
А
је
ли
долазио
доктор
?
—
запита
шапатом
.
—
Није
.
—
Није
га
нико
ни
звао
?
—
Није
.
—
Па
зар
да
нам
друг
умре
у
путу
?
—
узвикну
Перо
готово
декламујући
.
—
Зар
он
да
умре
?
Несретниче
,
зар
нијеси
могао
одма
да
нађеш
доктора
?
Па
се
окрену
и
опет
хитно
пође
уз
чаршију
.
Доктор
је
становао
готово
на
крају
касабе
.
Био
то
човјек
странац
,
погурен
,
стар
,
са
дугом
просједом
брадом
,
и
од
пушења
,
чађавим
брковима
.
Српски
је
разумијевао
понешто
,
али
говорити
није
знао
.
Он
је
управо
имао
неки
свој
језик
,
у
коме
је
било
помијешано
чешких
,
њемачких
и
неколико
српских
ријечи
,
због
чега
се
највише
и
свиђао
касабалијама
,
од
којих
су
неки
,
најпаметнији
,
и
научили
тај
језик
и
почешће
се
служили
њиме
.
Доктор
је
баш
устицао
шешир
на
главу
и
спремао
се
да
пође
некуда
,
кад
усплахирани
Перо
утрча
у
собу
и
још
са
врата
повика
:
—
Помагај
,
господине
,
ако
Бога
знаш
!
—
Цо
хћеш
?
—
запита
зачуђени
доктор
,
уступајући
пред
њим
.
—
Цо
?
Перо
скиде
капу
и
понизно
се
наклони
.
—
Болестан
ми
пријатељ
,
господине
,
—
тужно
проговори
.
—
Болестан
је
пуно
,
а
ми
смо
странци
,
и
нико
га
други
не
може
излијечити
осим
вас
.
—
Хм
?
...
Но
гут
!
...
—
Осијече
доктор
и
пође
пред
њим
.
—
Видиме
...
Шнел
...
Кад
су
стигли
у
Хотел
,
Перо
потрча
уза
степенице
,
па
,
сачекавши
га
пред
вратима
Јефтанове
собе
,
свом
снагом
гурну
у
њих
и
отвори
их
.
—
Извол
...
—
викну
,
али
на
половици
ријечи
застаде
и
остаде
онако
растворених
уста
,
блесасто
гледајући
у
собу
.
Зину
и
доктор
.
Дуго
су
обојица
,
ништа
не
говорећи
,
стајали
на
вратима
и
гледали
Јефтана
,
како
сједи
на
постељи
,
десном
руком
грли
стас
лијепе
собарице
,
која
је
била
нешто
лакше
одјевена
,
а
лијевом
је
држи
за
подвољак
.
Пред
њима
,
на
столици
,
руменила
се
велика
боца
вина
,
двије
чаше
и
три
чиније
„
мезе
“
.
—
Цо
то
јест
?
—
пријекорно
запита
доктор
,
окрећући
се
Пери
.
—
Во
ист
полесно
?
Перо
нијем
,
укочен
,
не
одговори
ништа
.
Само
показа
прстом
на
Јефтана
,
а
главу
окрену
у
страну
.
—
Вас
ист
?
—-
запита
доктор
,
ступајући
у
собу
.
—
Какво
полесно
?
Јефтан
познаде
,
да
му
се
сад
пред
Пером
није
шалити
,
па
лагано
извуче
руку
којом
је
обмотавао
стас
лијепе
Швабице
и
,
направивши
мученичко
лице
,
стењући
показа
на
прса
...
—
Нихтс
...
—
рече
доктор
осмјехујући
се
,
пошто
га
је
добро
прегледао
.
—
То
завтра
буде
ганц
гут
.
Па
,
примивши
од
Пере
награду
,
изађе
из
собе
.
—
Ама
јесам
ли
ја
казао
,
да
ми
нико
не
улази
у
собу
?
—
плану
Јефтан
,
чим
се
доктор
удаљио
.
—
Како
си
се
ти
смио
усудити
,
да
ми
дођеш
?
—
Ја
нисам
знао
да
има
неко
с
тобом
,
—
промуца
Перо
постиђен
.
—
Данило
ми
рече
,
да
си
болестан
.
—
Ја
и
јесам
болестан
,
—
дочека
Јефтан
жалостивим
гласом
,
—
и
ти
си
ме
оставио
болесна
,
па
отиш’о
у
чаршију
...
Ја
пошао
за
тобом
на
далек
пут
,
а
ти
мене
оставио
...
Да
ми
није
било
ове
женске
главе
,
која
ми
донесе
вина
и
протра
ме
по
прсима
,
умро
бих
...
Ето
,
није
се
имала
,
јадница
,
када
ни
обући
љуцки
,
дворећи
мене
.
Перо
обори
главу
и
поче
се
чешкати
.
Бијаше
му
,
као
да
га
је
неко
полио
хладном
водом
...
Стид
га
,
стид
од
сама
себе
,
да
тако
изневјери
друга
и
пријатеља
!
...
Стид
га
и
од
Швабице
...
-
—
Опрости
,
—
прошапта
,
као
кажњено
дијете
,
—
а
ја
сам
пош’о
да
распитујем
за
ђевојке
...
Ама
ништа
!
...
Ашикују
са
официрима
...
Треба
одма
да
иђемо
даље
...
Јефтан
опусти
руке
низ
кревет
и
клону
главом
на
јастук
,
као
најтежи
болесник
.
—
А
имаш
ли
срца
,
да
ме
болесна
зовеш
?
—
застења
.
—-Ја
не
могу
ићи
...
Ја
ћу
овђе
остат
’
седам
дана
,
док
добро
оздравим
,
па
одма
кући
...
—
А
ја
?
—
јаукну
Перо
.
—
Шта
ћу
ја
?
—
Ето
ти
Данила
,
па
с
њиме
хајде
,
—
одговори
Јефтан
.
—
Паметан
је
он
,
а
и
ти
си
сад
паметан
.
Ја
сам
ти
показао
како
се
путује
,
па
хајде
сам
...
Перо
се
прислони
леђима
уза
зид
и
уздахну
.
—
Све
ми
се
чини
,
да
ће
ми
се
некаква
несрећа
десити
ако
пођем
сам
,
—
рече
.
—
Каква
несрећа
?
—
брекну
Јефтан
и
нагло
се
исправи
.
—
Што
се
мени
није
десила
несрећа
?
Ти
само
поћи
,
па
се
не
бој
.
И
пружи
му
руку
у
опроштај
,
а
Перо
је
чврсто
стиште
,
стегну
и
—
излети
из
собе
.
Пред
вратима
застаде
и
бризну
у
плач
.
X
.
Сусрет
са
старим
познаником
у
вароши
М
...
.
.
Пошто
је
стегнуо
јуначко
срце
своје
и
сам
се
кренуо
на
пут
,
стиже
Перо
,
након
два
дана
,
у
чувену
варош
М
...
.
.
и
одсједе
у
великом
и
славном
хотелу
„
Код
Балкана
"
.
Овдје
већ
није
затекао
ни
младу
,
ни
лијепу
собарицу
,
што
га
је
врло
обрадовало
,
јер
се
бијаше
почео
прибојавати
,
да
га
наскоро
и
Данило
не
остави
.
Некаква
нарумењена
усиђелица
указа
се
пред
њим
и
,
љубазно
се
осмјехујући
,
показа
му
собу
,
Перо
,
старајући
се
да
што
мање
времена
изгуби
,
честито
и
не
погледа
на
њу
,
него
се
одмах
поче
чистити
и
уређивати
.
Очешља
се
лијепо
и
раздијели
косу
по
средини
,
пустивши
да
му
два
бича
пану
управо
по
обрвама
,
заглади
солуфе
,
уфитиљи
бркове
,
уштину
се
за
образе
,
да
му
изгледају
руменији
,
и
изађе
.
Пође
главном
улицом
.
Увуче
руке
у
џепове
и
поче
зазјавати
,
гледајући
у
велике
двокатнице
и
трокатнице
и
пазећи
:
не
би
ли
гдје
год
стимао
ма
какву
дјевојку
,
која
би
му
се
свиђела
.
Поче
застајкивати
и
испред
многих
излога
,
пред
дућанима
,
не
осврћући
се
на
то
,
што
су
га
пролазници
сваки
час
,
често
и
врло
немилостиво
,
гурали
и
чак
му
стајали
на
ногу
...
Гледао
је
и
чудио
се
свему
,
мучећи
се
,
да
сам
себи
одгонене
:
нашто
оволика
гунгула
и
зашто
све
није
мирно
као
у
његовој
касаби
?
—Јеси
ли
ти
,
Перо
?
—
изненада
дрекну
неко
гурнувши
га
руком
у
ребра
,
а
тешка
рука
нечија
спусти
му
се
на
раме
.
—
Оклен
ти
,
болан
?
Перо
се
осврну
и
измахну
рукама
,
као
да
би
некога
у
земљу
да
сатјера
.
И
заигра
му
брада
,
а
очи
се
зацаклише
.
Очас
препознаде
Благоја
Маринчића
,
свога
давнашњег
познаника
и
бившег
писара
у
његовој
касаби
;
омиљенога
Благоја
писара
,
који
је
могао
са
сваким
лијепо
живити
и
,
нарочито
од
сељака
,
примати
разне
поклоне
,
топло
обећавајући
,
да
ће
свакоме
„
бити
наклоњен
и
пред
свима
властима
штитити
му
интересе
“
...
—
О
,
брате
,
као
да
ми
те
Бог
посла
!
—
викну
обрадован
Перо
и
поче
га
грлити
.
—
О
,
брате
слатки
и
лијепи
,
добро
ли
ми
дође
!
Е
чисто
ти
хтједох
умријети
у
овој
гунгули
.
Благоје
застаде
и
заплака
од
радости
.
Баш
му
сузе
полетише
низ
образе
.
—
О
Перо
мој
како
си
ми
!
—
узвикну
на
сав
глас
,
да
су
се
многи
пролазници
морали
осврнути
и
зачуђено
их
погледати
.
—
Како
у
лијепој
,
красној
,
милој
и
никад
незаборављеној
вашој
касаби
?
Шта
се
тамо
ради
?
—
Не
ради
се
ништа
,
—
одговори
Перо
весело
,
раздраган
Благојевом
похвалом
касаби
,
—
ама
се
живи
.
Сви
живимо
!
—
Добро
је
,
кад
се
и
живит
’
може
,
—
дочека
Благоје
звиждучући
.
—
Добро
је
то
.
Ево
ни
ја
не
радим
ништа
,
а
живим
лијепо
.
Перо
исколачи
очи
.
—
А
зар
не
пишеш
?
—
запита
.
—
Баталио
сам
то
,
—
безбрижно
одговори
Благоје
и
опет
поче
звиждукати
.
Обиједили
ме
,
да
сам
крао
суцке
биљеге
,
па
ме
ухавсили
и
оћерали
из
службе
...
Не
трпе
,
мој
Перо
,
поштена
чојека
,
па
то
је
...
—
А
шта
си
потље
радио
?
—
дочека
заинтересовани
Перо
.
—
Зар
нијеси
мог’о
наћи
посла
?
—
Опет
сам
био
у
хавсу
...
Обиједили
ме
,
да
сам
заварао
некакву
ђевојку
,
измамио
јој
паре
,
па
је
оставио
...
Суђено
ми
да
страдам
,
к’о
што
је
и
Исус
страд’о
...
И
још
јаче
обгрли
Перу
и
привуче
га
себи
.
—
А
јеси
ли
вечер’о
?
—
запита
га
.
—
Нијесам
,
—
одговори
Перо
.
—
Не
знам
куд
ћу
.
—
А
гладан
си
?
—
Прилично
.
—
Па
вечераћемо
заједно
!
—
весело
кликну
Благоје
.
—
Знам
ја
,
ђе
има
добра
и
јела
и
пића
.
Пушћи
ти
само
мене
,
па
ни
зашто
не
брини
!
Перо
се
пусти
.
Обојица
се
упутише
некаквим
уским
и
прљавим
сокацима
,
прођоше
кроз
двије-три
авлије
,
провукоше
се
испод
некакве
грдне
капије
,
док
најпошље
не
изађоше
у
велику
и
пространу
,
необично
освијетљену
,
башту
,
која
је
била
препуна
свакојаке
,
мале
и
велике
,
господе
.
Благоје
доведе
блесастога
Перу
(
јер
је
сад
заиста
,
опазивши
овако
друштво
,
блесасто
изгледао
)
за
један
омањи
сто
и
ту
га
,
као
какво
дијете
,
посади
на
столицу
.
—
Сједи
ти
и
само
гледај
,
—
рече
,
куцајући
штапом
о
празну
чашу
и
разгледајући
људе
и
жене
за
осталим
столовима
.
—
Само
гледај
и
шути
,
а
имаћеш
свега
.
—
Was
wunschen
Sie
?
—
запита
их
млад
,
вижљаст
келнер
,
који
као
да
испод
земље
васкрсну
,
и
гледаше
их
не
баш
најпријатељскије
.
—
Was
haben
Sie
zum
Essen
?
—
запита
Благоје
мргодећи
се
и
као
гунђајући
нешто
.
—
Waas
?
Келнер
,
ништа
не
говорећи
,
извади
јеловницу
и
пружи
му
је
.
—
Хм
,
хм
,
—
мрмљаше
Благоје
,
погледом
прелијетајући
карту
.
—
Хм
...
bringen
Sie
mir
zweimal
Gansebraten
mit
Erdapfelsalat
,
und
zweimal
Forelle
und
...
haben
Sie
auch
Pilsner
Bier
?
—
Jawohl
,
bitte
...
—
Bringen
Sie
zwei
Krugel
...
Пошто
келнер
отрча
,
Благоје
се
окрену
Пери
.
—
Ето
,
лијепо
је
,
—
рече
,
—
кад
чојек
има
познанства
у
туђем
свијету
,
међу
туђим
људима
,
па
кад
не
мора
гладоват
’
...
Да
ти
није
мене
,
ти
би
овђе
зло
прошао
...
—
Баш
и
волим
што
сам
те
наш’о
,
—
дочека
Перо
одушевљено
,
—
него
да
ми
ко
сто
дуката
даде
...
Драго
ми
,
к’о
да
сам
оца
рођеног
наш’о
...
Након
дуже
почивке
келнер
донесе
јело
,
на
које
се
обојица
наклопише
.
Нарочито
Благоје
као
да
је
имао
ванредан
апетит
.
Све
је
чистио
испред
себе
попут
тродневнога
гладнице
.
Ни
мрвица
није
остављао
.
Купио
је
све
и
гутао
хитно
,
не
гледајући
ни
на
кога
и
,
очигледно
,
жалећи
,
што
и
рибље
кости
није
могао
појести
.
—
Bringen
Sie
noch
Zigaretten
und
...
und
feinsten
Wein
...
Verstehen
Sie
?
—
наручи
,
пошто
се
мало
засити
.
—
Aber
schnell
!
—
Bitte
schon
...
Gleich
...
За
час
им
се
на
столу
зарумени
овећа
боца
изврсна
вина
.
Благоју
синуше
очи
кад
га
угледа
.
Наточи
у
чашу
и
,
са
особитим
задовољством
,
посматраше
,
како
по
површини
искачу
мале
искрице
.
И
док
је
војника
музика
,
у
врху
баште
,
свирала
,
он
се
лагано
љуљушкао
на
столици
,
пушио
и
пијуцкао
.
—
Колико
мислиш
остати
овђе
код
нас
?
—
запита
изненадно
Перу
.
—
Нећеш
зар
брзо
крећати
?
—
Неколико
дана
,
—
одговори
Перо
.
—
Ако
пос’о
свршим
,
поћи
ћу
прије
...
—
Онда
ти
ја
у
свему
стојим
на
расположењу
,
—
живо
дочека
Благоје
.
—
Ти
се
само
на
ме
ослони
...
Само
на
ме
!
.
.
Ако
имаш
посла
на
суду
,
у
чаршији
,
гдје
хоћеш
,
ја
ћу
све
свршити
...
То
је
мој
пос’о
...
Ја
само
дочекујем
странце
и
чиним
им
услуге
...
Ћара
никаква
не
тражим
,
нити
ми
треба
,
јер
ја
живим
к’о
ага
...
—
Мени
ћеш
свакако
требати
,
—
рече
Перо
,
отежући
и
као
размишљајући
.
—
У
мене
је
крупан
пос’о
...
—
Што
крупњи
,
бољи
је
!
—
упаде
Благоје
смијешећи
се
.
—
Ама
само
немој
радит
’
без
мене
...
Овђе
су
све
сами
лопови
,
па
ће
те
преварити
за
ситницу
,
ако
те
не
води
познат
чојек
као
ја
...
И
Благоје
поче
низати
примјер
за
примјером
:
како
су
многи
странци
,
не
имајући
познанства
,
оглобљени
и
поробљени
онако
„
на
божјој
вјери
“
...
Но
Перо
га
више
није
слушао
.
Удаљена
музика
као
да
га
је
успављивала
,
те
је
почео
отезати
трепавицама
и
страшно
зијевати
,
испуштајући
при
томе
чудноват
глас
,
да
су
се
многи
гости
,
иза
других
столова
,
почели
мргодити
и
псовати
га
.
—
Zahlen
!
—
викну
Благоје
прекидајући
причање
и
као
са
презрењем
гледајући
Перу
,
—
Zahlen
бре
!
Келнер
дође
.
Срачуна
колико
обојица
имају
платити
и
пружи
карту
.
—
Дај
новце
,
Перо
,
—
викну
Благоје
пипајући
се
по
џеповима
.
—
Ти
плати
за
обојицу
,
јер
ја
немам
ситнежа
...
—
Платићу
,
платићу
,
—
рече
Перо
,
једнако
зијевајући
...
—
Ама
ова
вечера
наопако
скупа
,
—
додаде
,
пошто
је
почео
бројати
новце
.
Кад
су
изашли
на
чаршију
,
Благоје
застаде
.
—
У
које
доба
да
дођем
сјутра
по
те
?
—
запита
.
—
Рано
...
У
шест
сати
—
одговори
Перо
.
—
И
немој
закаснити
.
Растадоше
се
обојица
,
потпуно
задовољни
.
Благоје
задовољан
ради
добре
вечере
,
а
Перо
задовољан
што
је
у
туђему
мјесту
нашао
овакога
пријатеља
.
XИ
.
Благоје
налази
за
Перу
дјевојку
.
—
А
,
Бога
ти
,
ђе
су
вам
овђе
ђевојке
?
—
запита
Перо
Благоја
,
кад
су
се
,
друго
јутро
,
састали
и
изашли
на
улицу
.
—
Ја
још
ни
једне
нијесам
виђео
.
—
Биће
да
сад
спавају
,
—-
одговори
Благоје
мирно
.
—
Уморне
па
се
одмарају
.
—
А
синоћ
?
—
Синоћ
су
куњале
.
Перо
пође
неколико
корачаји
,
па
застаде
.
Ухвати
Благоја
за
крај
од
прслука
и
погледа
му
право
у
очи
.
—
Ја
ћу
те
нешто
крупно
запитати
,
—
рече
,
—
ама
тако
крупно
да
би
те
могла
кап
ударити
кад
би
изненада
чуо
.
Благоје
се
укрути
као
војник
и
салутира
.
—
Befehlen
!
...
Ја
слушам
свако
питање
и
сваку
заповијест
,
—
дочека
.
—
Знаш
ли
ти
овђе
какву
ђевојку
?
—
прошапта
Перо
,
пажљиво
се
осврћући
на
све
стране
да
га
ко
не
би
чуо
.
—
Ђевојку
знаш
ли
,
ама
честиту
и
поштену
?
—
запита
јаче
.
Благоју
испаде
цигар
из
зуба
и
прсну
у
смијех
.
—
Знам
шта
хоћеш
!
—
викну
из
свега
гласа
,
поигравајући
пред
њим
.
—
ха
,
ха
,
ха
жену
би
хтио
!
Је
ли
жену
?
Е
то
ваља
и
то
ти
је
паметно
!
К’о
да
си
мене
пит’о
тако
ти
је
паметно
...
—
Полахко
,
полахко
,
не
вичи
толико
!
—
упаде
преплашени
Перо
,
дајући
му
знак
и
рукама
и
очима
да
престане
.
—
Кажи
ми
само
и
тихо
ми
кажи
:
знаш
ли
ђевојку
?
—
Па
то
је
,
брате
,
готова
и
свршена
ствар
,
—
опет
ће
Благоје
весело
.
—
То
је
све
готово
!
...
Хајде
да
пијемо
!
.
.
—
Ама
кажи
ти
мени
...
—
Готово
је
,
велим
ти
...
Хајде
да
пијемо
!
И
силом
угура
Перу
у
најближу
гостионицу
и
обори
га
на
столицу
.
Затим
опет
поче
играти
око
столова
,
поче
звиждукати
и
пјевати
.
Нареди
и
доручак
и
пива
и
поново
се
окрену
Пери
.
—
Ја
знам
кршних
пуно
,
—
рече
,
састављајући
три
прста
и
љубећи
их
.
—
Да
их
поједеш
од
милине
!
...
Ти
то
остави
само
мени
.
—
А
име
,
име
ми
кажи
,
—
зациганчи
Перо
привлачећи
га
себи
.
—
И
име
да
знам
.
—
Анђа
,
ако
хоћеш
.
То
је
лијепо
име
,
—
одговори
Благоје
.
Перо
отпрсну
и
направи
лице
,
као
да
је
појео
љуту
паприку
.
—
Не
ваља
,
—
рече
,
—
Ђурђа
!
—
Још
грђе
.
Љубица
!
Перо
напући
усне
и
цмокну
њима
као
да
се
љуби
с
киме
.
—
Ох
,
ох
,
то
је
слатко
!
—-
дочека
намигујући
.
—
То
ваља
!
—
Добро
,
осијече
Благоје
и
уозбиљи
се
.
—
Љубица
је
кршна
,
добра
и
носи
ти
пет
хиљада
мираза
.
Перо
,
од
чуда
,
скочи
са
столице
и
сав
се
искриви
.
—
Мираза
?
Носи
и
мираза
?
—
запита
.
—
И
мираза
,
—
нагласи
Благоје
јаче
.
—
Она
је
шћи
газде
Ђуре
Ашчића
.
Кршан
и
богат
чојек
!
Перо
га
дрпну
за
рукав
и
,
од
нестрпљења
,
поче
тапкати
ногама
,
као
да
збија
сламу
.
—
Хајде
,
да
је
гледамо
!
—
викну
.
—
Хајде
,
по
Богу
брате
,
да
је
само
очима
видим
.
—
јок
,
—
осијече
Благоје
отргнувши
се
.
—
Плати
трошак
овђе
,
па
пусти
мени
да
ти
гладим
ствар
...
Само
мени
пусти
!
Ти
знаш
,
да
ћу
ја
све
уредити
к’о
што
ваља
.
—
Ама
ја
хоћу
да
видим
,
—
дрекну
Перо
опет
.
—
Купује
се
теле
па
се
и
оно
гледа
а
камо
ли
жена
.
Благоје
се
намргоди
.
—
Кад
ми
не
вјерујеш
,
онда
и
немам
посла
с
тобом
,
—
осијече
и
као
пође
из
гостионице
.
—
Мислиш
ти
што
си
ми
синоћ
платио
вечеру
и
овај
доручак
,
да
ћу
ја
трпити
да
ми
тако
у
лице
говориш
...
Нисам
ја
к’о
ти
мислиш
...
Перо
се
укипи
.
—
А
шта
сам
ти
ружно
рек’о
?
—
запита
зачуђено
.
—
То
ја
знам
,
—
окоси
се
Благоје
.
—
Него
,
ако
хоћеш
,
остави
све
мени
,
па
да
уредим
.
Ако
је
не
видиш
сад
,
виђећеш
пошље
,
па
доста
ти
је
...
И
како
би
било
да
је
никако
не
видиш
?
.
.
Ја
баш
хоћу
да
је
видиш
...
Перо
се
мало
замисли
,
па
најпошље
слегну
раменима
.
—
Добро
,
брате
.
Баш
ти
и
уреди
,
—
рече
.
—
Кад
нема
Јефтана
уређуј
ми
ти
.
Вјерујем
ти
к’о
оцу
своме
...
Кад
се
вратио
у
хотел
,
затече
Данила
,
гдје
га
је
и
оставио
:
Сјео
на
кревет
,
објесио
ноге
па
климата
њима
и
плаче
.
Очи
му
се
закрвавиле
,
образи
помодрили
,
а
каљаве
сузе
циједе
се
низ
браду
.
—
Што
плачеш
?
—
запита
изненађени
Перо
,
а
у
срцу
му
нешто
штрецну
,
као
да
је
слутио
несрећи
.
—
Шта
ти
је
?
—
Мислим
се
колико
смо
утекли
од
куће
,
—
одговори
Данило
жалостив
но
,
не
утирући
суза
.
—
Има
сто
конака
да
смо
утекли
!
—
Па
шта
ти
је
,
магарче
;
какво
је
то
чудо
?
—
дочека
Пера
веселије
,
готово
смијући
се
.
—
Има
,
брате
,
још
људи
који
путују
...
Зар
смо
ми
мимо
свијет
к’о
отпадници
какви
?
.
.
И
зар
сам
ја
један
међед
,
па
да
немам
своје
памети
и
не
знам
шта
радим
?
—
Ама
ја
се
зажелио
куће
,
—
упаде
Данило
.
—
Вратићеш
се
.
Данило
се
поново
расплака
.
—
Ех
,
с
тога
ја
и
плачем
,
—
викну
,
—
што
ми
се
чини
,
да
се
не
враћамо
више
,
ако
поћерамо
к’о
што
смо
почели
.
Перо
не
знаде
шта
би
одговорио
,
него
и
он
сједе
на
кревет
и
,
објесивши
ноге
,
поче
климатати
њима
.
Прислони
чело
уз
прозор
,
па
као
да
размишљаше
нешто
...
Готово
да
и
он
заплаче
заједно
са
Данилом
!
...
Није
шала
удаљити
се
,
сам
самцит
,
толико
од
куће
и
доћи
у
туђ
свијет
,
гдје
му
се
свашта
може
десити
...
И
шта
би
с
њим
било
,
ако
би
се
,
Боже
сачувај
,
разболио
или
испао
из
кола
и
ногу
сломио
?
...
Шта
би
било
?
...
—
Свршено
је
!
Свршено
је
!
—
након
непуна
сахата
заграја
Благоје
,
утрчавши
у
собу
,
па
поче
грлити
Перу
и
љубити
у
оба
образа
.
—
Честитам
ти
,
мој
Перо
,
а
свршено
је
да
не
може
љепше
.
Пери
се
посјекоше
ноге
и
у
свему
тијелу
нестаде
му
снаге
.
Прислони
се
уза
зид
и
забленуто
поче
мјерити
Благоја
.
—
Ама
шта
то
?
—
запита
као
без
свијести
.
—
Како
то
?
—
Па
испросио
сам
и
уредио
све
,
—
викну
Благоје
весело
и
опет
пође
да
га
љуби
.
—
Ти
си
ми
рек’о
да
уредим
и
ја
сам
све
уредио
.
Имаш
пунца
газду
,
пуницу
газдиницу
,
ђевојку
са
пет
хиљада
мираза
.
Куд
ћеш
љевше
?
Чак
је
и
мени
лијепо
,
и
ја
сам
на
ћару
...
.
Перо
погледа
у
зачуђенога
Данила
као
да
би
у
њега
да
заиште
савјета
.
—
Ама
што
тако
брзо
?
—
запита
.
—
Каква
је
преша
била
?
—
Гвожђе
се
кује
док
је
вруће
,
—
рече
Благоје
поцупкујући
.
—
Нијеси
јој
ти
сам
просилац
...
Њу
људи
просе
има
двадесет
година
,
па
вазда
добре
муштерије
.
Да
си
видио
колико
сам
муке
им’о
док
сам
каз’о
како
си
ваљан
и
богат
и
све
...
—
Ама
ја
нисам
виђео
...
—
Па
каз’о
сам
да
ћеш
виђети
,
—
прекиде
га
Благоје
љутито
.
—
Ти
ћеш
отићи
са
мном
,
да
потврдиш
просидбу
и
видиш
ђевојку
.
Лијепо
све
да
уредимо
,
па
одма
сјутра
на
вјенчање
.
Перо
га
погледа
попријеко
,
готово
крвнички
.
—
А
што
сјутра
?
—
запита
набусито
.
—
Јесам
ли
ја
,
брате
,
један
телеграф
?
Каква
је
то
брзина
?
—
Што
брже
,
то
боље
,
—
одговори
Благоје
и
поче
звиждукати
.
Све
се
данас
брже
ради
.
Брже
се
једе
,
брже
се
пије
,
брже
се
живи
...
Перо
је
стајао
као
утучен
.
Нити
је
знао
мислити
,
ни
још
шта
говорити
...
Све
му
се
чинило
као
неки
сан
и
као
да
све
ово
,
што
види
и
чује
,
није
могућно
...
Он
да
испроси
ђевојку
,
коју
никад
није
видјео
?
...
И
дјевојка
да
пође
за
њега
,
а
никад
га
није
видјела
?
.
.
Каква
ће
то
ђавоља
свадба
бити
?
...
Каква
је
то
дјевојка
?
—
Хајде
да
се
пије
!
—
дрекну
Благоје
,
не
допуштајући
му
да
и
даље
размишља
.
—
Да
пијемо
,
да
се
веселимо
,
а
биће
времена
кад
ћеш
размишљати
и
туговати
...
И
узе
га
под
руку
и
силом
поведе
у
гостионицу
.
XИИ
.
Перина
просидба
.
Незгоде
у
полицији
.
У
гостионици
сједио
је
Перо
мрачан
и
суморан
;
ћутао
је
и
само
испијао
чашу
за
чашом
.
Дошло
му
да
пије
,
много
да
пије
,
само
да
што
мање
може
размишљати
.
И
дошло
му
да
Благоја
удари
чашом
у
главу
,
само
малко
да
га
удари
,
ништа
више
него
да
му
мозак
пролије
.
—
Ни
цару
ја
то
не
дозвољаваМ
!
—
дрекну
уједанпут
и
скочи
иза
стола
оборивши
три
столице
.
Препаде
и
Благоја
и
остале
госте
,
који
га
усплахирено
погледаше
.
—
Не
дозвољавам
и
не
дозвољавам
—
викну
,
бјешње
и
поче
ударати
руком
о
сто
.
—
А
шта
не
дозвољаваш
?
—
запита
Благоје
тихим
,
меким
гласом
,
као
да
разговара
са
ћудљивим
болесником
.
—
Шта
не
дозвољаваш
,
брате
?
—
Не
дозвољавам
да
проси
ђевојку
,
а
да
је
не
видим
,
—
осијече
Перо
изазивачки
.
Благоје
испи
чашу
и
отра
бркове
.
—
Па
ако
ћеш
да
је
видиш
,
нико
ти
не
брани
,
—
рече
мирно
,
утишавајући
га
.
—
Хајдемо
одмах
...
Само
плати
трошак
,
па
да
иђемо
.
Перо
завуче
руку
у
џеп
и
крупан
новац
остави
на
столу
.
Не
хтједе
ни
кусура
чекати
.
Зграби
Благоја
за
раме
и
дрмну
њиме
.
—
Хајде
!
—
викну
.
Обојица
пођоше
.
Нијесу
дуго
ишли
,
па
се
нађоше
пред
омањом
кућом
,
са
једном
бескрајно
дугачком
и
необично
прљавом
авлијом
,
по
којој
су
лежале
здраве
и
разлупане
бачве
,
дрва
,
обручеви
,
сјекире
,
и
чепркале
безбројне
кокоши
,
пијевци
,
пилићи
.
Двије-три
патке
брчкале
су
се
у
овећој
локви
,
на
средини
авлије
,
а
недалеко
од
њих
,
испод
прастарог
,
кљастог
дуда
,
весело
грокћући
ваљало
се
двоје
свињчади
.
Из
авлије
уљегоше
,
кроз
ониска
врата
,
у
мрачну
кућу
,
која
,
и
ако
по
дану
,
бијаше
мимо
обично
расвијетљена
,
јер
је
поред
врата
шкиљио
један
фењер
,
а
на
кривим
степеницама
гориле
су
двије
омање
лампе
.
При
дну
степеница
дочекао
их
је
домаћин
.
Гојазан
,
дебео
човјек
,
са
округлим
као
пун
мјесец
,
више
модрим
него
црвеним
,
лицем
,
дебелим
и
облим
,
сличним
чарапи
,
носом
и
са
испупченим
трбухом
,
стајао
је
смијешећи
се
и
обје
руке
ширио
према
гостима
.
—
Хе
,
хе
,
брате
слатки
,
окаснили
сте
ми
,
—
проговори
некаквим
страшно
дебелим
гласом
,
вртећи
главом
и
мигајући
ситним
,
јастребастим
очима
.
—
А
ја
вас
одавно
чекам
.
—
Ово
ти
је
зет
,
—
упаде
Благоје
указујући
на
Перу
.
—
Он
је
и
закаснио
док
се
уредио
,
јер
се
у
пунца
не
долази
неуређено
.
Нос
у
старога
као
да
дође
још
дебљи
,
крњави
зуби
указаше
се
.
Он
испусти
некакав
уздах
и
,
прије
него
што
је
Перо
могао
што
изговорити
,
загрли
га
и
притиште
на
прса
.
—
Нек
вам
је
сретно
ђечице
!
—
узвикну
потресено
,
као
да
ће
тога
часа
проплакати
.
—
Бог
вам
дао
сваке
среће
из
своје
пуне
кесе
и
чув’о
вас
од
зла
и
напасти
сваке
.
И
поче
јаглуком
трљати
очи
,
као
да
већ
таре
сузе
.
А
Перу
то
разоружа
,
те
одмах
занијеми
.
Што
је
хтио
рећи
и
протестовати
против
ове
чудне
просидбе
,
сад
већ
није
могао
...
И
шта
би
сад
протествовао
кад
је
ствар
готова
и
кад
већ
сузе
теку
?
На
врх
степеница
дочека
их
веће
чудо
.
Ту
је
стајала
домаћица
,
ознојена
,
задихана
,
раздрљена
,
са
крупним
црвеним
пјегама
на
лицу
и
чиревима
на
челу
.
Читаве
степенице
испунила
собом
,
закрчила
пролаз
,
а
степени
се
чисто
повијају
под
тежином
јој
.
Угледавши
зета
она
не
могаде
проговорити
.
Зину
према
њему
,
пружи
руку
и
поче
некако
чудно
стењати
и
привлачити
га
.
Поче
га
и
љубити
и
тепати
му
.
—
Благо
мени
,
како
си
ми
златан
—
застења
најпошље
,
уводећи
га
у
собу
.
—
Сретна
сам
ја
,
кад
сам
таког
зета
дочекала
.
У
соби
сједоше
Перу
у
прочеље
,
а
домаћин
и
домаћица
опколише
га
са
обје
стране
.
Обоје
му
се
окренули
и
,
очевидно
,
уживаху
у
њему
.
Стара
га
,
од
милине
,
почела
и
по
коси
гладити
,
а
стари
се
само
смјешкаше
и
пипаше
му
одијело
,
ваљда
да
се
увјери
:
је
ли
најбоља
чоха
или
није
?
—
А
шта
ти
радиш
,
зете
?
Какво
ти
је
,
да
речемо
заниманије
?
—
запита
изненада
,
положивши
руке
на
кољена
и
пипкајући
прстима
као
по
клавиру
.
—
Јеси
ли
трговац
,
касапин
,
која
ли
си
вјера
?
—
Ја
тргујем
,
—
одговори
Перо
достојанствено
.
—
А
продајеш
ли
вина
?
—
Јок
.
Стари
дубоко
уздахну
.
—
Штета
,
—
рече
,
—
црна
штета
!
.
.
Да
продајеш
и
купујеш
,
могли
би
одма
пазарити
.
У
мене
,
знаш
,
има
свакаква
вина
:
најприје
од
десет
година
,
па
све
до
пет
...
Имам
и
новога
,
па
како
ко
бегенише
.
Мрко
је
и
лијепо
,
па
да
умреш
кад
попијеш
чашу
...
—
Красно
вино
!
—
потврди
Благоје
опљуцнувши
поред
себе
.
—
Ја
сам
га
пио
и
пио
би
га
вазда
.
Да
ме
и
сад
ко
понуди
,
не
би
рекао
„
нећу
“
.
—
Је
ли
?
-
запита
стари
весело
,
а
прсти
му
још
живље
заиграше
.
—
Је
ли
красно
?
Љевшега
а
јефтинијега
нема
у
земљи
.
Никола
Бубало
прича
свијету
да
је
његово
боље
.
А
лаже
!
.
.
Он
само
прича
,
јер
и
не
зна
ништа
друго
него
причати
.
Он
,
чак
,
сипа
и
воду
у
вино
!
.
.
Продао
лани
сељацима
вина
,
па
кад
су
људи
отворили
бачвицу
,
из
ње
испани
риба
...
Права
мала
риба
!
.
А
,
ето
,
читав
свијет
зна
,
да
у
правоме
вину
нема
риба
.
Њима
је
,
да
речемо
,
Бог
одредио
воду
,
а
није
вино
;
с
тога
се
и
вели
:
»
к’о
риба
брез
воде
«
а
не
вели
се
:
»
к’о
риба
брез
вина
«
...
Домаћица
,
под
којом
је
непрестано
столица
пуцкала
,
не
могаше
сачекати
док
стари
договори
.
—
А
је
ли
далеко
ваша
касаба
?
—
запита
.
—
Далеко
богме
,
—
дочека
Перо
брзо
.
—
Има
ту
неколико
конака
.
—
То
је
необично
,
—
уздахну
стара
,
отирући
се
јаглуком
око
уста
.
—
Како
ћу
ја
да
своје
дијете
не
видим
сваки
дан
?
Научила
на
њу
,
па
ако
ми
није
вазда
пред
очима
,
дође
ми
да
помахнитам
...
А
сад
—
да
оде
тако
далеко
...
—
А
чујеш
,
зете
,
—
настави
стари
врпољећи
се
и
непрестано
погледујући
у
жену
,
као
да
вели
:
хоћеш
ли
једном
свршити
?
—
Ако
има
муштерија
у
вашој
касаби
,
улови
ми
кога
.
Кажи
,
нек
се
од
мене
не
боји
пријеваре
.
Ја
воде
никад
не
сипљем
.
Ја
знам
шта
је
вода
и
да
је
друго
вода
,
а
друго
вино
.
А
моје
вино
може
на
изложбу
ако
ћеш
у
Стамбол
...
—
А
и
њој
ће
бити
необично
,
—
опет
упаде
домаћица
још
се
ближе
примичући
Пери
и
милујући
га
.
—
Ниђе
никог
позната
,
па
да
се
с
њоме
разговори
и
проговори
.
Ако
је
ти
не
разговориш
,
ко
ће
други
?
.
.
А
ти
немој
бити
тврда
срца
и
немој
с
њоме
ружно
.
Још
је
дијете
,
па
ће
се
научити
свеме
.
Полахко
ти
с
њоме
.
—
А
и
бачве
су
чисте
,
нијесу
бухљиве
...
Стари
погледа
на
врата
и
одмах
прекиде
реченицу
.
Малена
,
танка
,
сухоњава
дјевојка
,
дугуљаста
врата
,
избуљених
зелених
очију
,
крњавих
зуба
(
због
чега
је
вазда
и
успијала
губицама
)
смјежуране
коже
,
набијељена
,
помоли
се
на
вратима
носећи
слатко
и
воду
.
—
Је
ли
вам
ово
сестра
?
—
шапатом
запита
Перо
домаћицу
,
гледајући
у
придошлицу
.
—
Ко
је
ово
?
—
То
је
,
—
одговори
стара
осмјехујући
се
,
—
то
ти
је
суђеница
...
Пери
испаде
цигар
из
руке
и
поче
се
димити
на
ћилиму
.
Очи
му
се
помутише
,
усне
поблиједеше
,
коса
се
накостријеши
.
Поплашено
погледа
по
свима
и
као
да
хтједе
скочити
и
бјежати
од
свега
свијета
.
У
исти
час
му
дјевојка
поднесе
слатко
под
нос
.
Он
прихвати
.
Прихвати
,
а
не
смједе
ни
да
је
погледа
ни
да
што
рекне
.
—
Ето
се
сад
нагледајте
,
—
рече
домаћица
плачевним
,
меким
гласом
лако
гурајући
и
у
једно
и
у
друго
.
—
И
немојте
се
стидити
,
кад
вас
је
Бог
намијенио
једно
другоме
.
—
А
бачве
нијесу
бухљиве
,
—
опет
ће
стари
и
очепи
жену
ногом
,
што
је
важило
као
опомена
,
да
му
се
не
мијеша
у
разговор
.
—
У
бухљивим
бачвама
одма
се
вино
поквари
,
па
се
усирћети
,
па
не
ваља
ништа
...
А
у
мене
све
чисто
...
—
Остави
,
Бога
ти
,
твоје
вино
,
—
прекори
га
жена
,
која
као
да
није
много
пазила
на
његове
опомене
.
—
Данас
да
говориш
о
вину
,
к’о
да
не
знаш
о
другоме
...
—
А
што
не
би
говорио
?
—
осијече
стари
осорно
.
—
Не
говорим
јабани
него
своме
зету
,
а
зет
треба
да
ме
слуша
...
Нећу
га
,
зар
,
ја
учити
како
ће
управљати
женом
,
к’о
што
га
ти
учиш
...
Домаћица
се
као
нађе
увријеђена
.
—
А
што
га
не
би
учила
?
—
запита
.
—
Млад
је
он
,
па
још
не
зна
како
се
кућа
кући
...
Обоје
су
млади
к’о
кап
,
па
треба
да
их
ми
старији
поучимо
.
Од
свега
овога
разговора
Перо
ништа
чуо
није
.
Као
у
црквеном
звонику
,
тако
је
у
његовој
глави
звонило
,
звиждало
,
пиштало
...
Образи
су
му
час
блиједили
,
час
руменили
,
и
мрким
погледом
гледао
је
све
око
себе
.
Дошло
му
бијаше
да
устане
,
да
узме
столицу
,
па
да
добро
изудара
и
пунца
и
пуницу
и
суђеницу
,
све
да
потуче
,
па
да
онда
трчи
куд
га
ноге
носе
.
Дошло
да
се
посвађа
,
да
се
поинади
макар
с
киме
.
Он
изненадно
скочи
и
зовну
Благоја
.
—
Да
се
иђе
,
—
рече
опоро
.
—
Доста
је
сједнице
!
—
Куд
ћеш
,
зете
?
Куда
ћеш
?
—
салетише
га
са
обје
стране
и
пунац
и
пуница
.
—
Какав
је
то
пос’о
?
Зар
тако
ваља
?
—
Оставите
ме
.
Имам
посла
.
—
осијече
Перо
бјежећи
од
њих
.
—
Пос’о
је
пос’о
и
он
је
најпречи
!
—
Таки
ли
си
ми
пријатељ
?
—
љутито
запита
Благоја
пред
вратима
.
—
Ову
ли
си
ми
срећу
наш’о
?
—
А
што
?
—
зачуди
се
Благоје
.
—
Ђевојка
је
кршна
и
добра
,
а
и
мираз
носи
.
—
Не
треба
мени
антика
,
—
дочека
Перо
стискајући
шаке
и
подносећи
му
их
под
нос
.
—
Нисам
ја
,
на
прилику
,
један
музејум
па
да
то
купим
.
Ако
ми
затреба
што
из
Карађорђева
времена
,
ја
ћу
узети
пушку
јали
хаљину
,
а
нећу
жену
.
Па
,
окренувши
се
и
не
рекавши
ни
збогом
,
сам
оде
у
хотел
.
Дошавши
у
собу
,
одмах
спусти
завјесе
,
истјера
Данила
и
леже
у
постељу
.
Мислио
је
да
ће
,
ако
мало
заспе
,
макар
и
на
који
сахат
заборавити
своју
заручницу
...
Узалуд
!
.
.
Мучио
се
ништа
мање
,
него
ли
у
кући
Јовина
стрица
,
кад
су
га
оно
бухе
опколиле
...
Склопио
је
очи
,
али
сан
никако
да
се
спусти
,
јер
је
још
једнако
гледао
слику
њезину
,
са
дугим
вратом
,
смјежураним
лицем
,
зеленим
очима
и
крњавим
зубима
...
И
једнако
му
се
чинило
,
као
да
га
гледа
и
смјешка
се
на
њ
...
—
Што
мене
Бог
да
казни
и
да
ми
је
удијели
за
жену
?
—
јекну
жалостивно
.
—
Нијесам
ни
ја
отпадник
од
вјере
.
Нијесам
ни
ја
разапињо
Исуса
,
па
опет
ме
,
ето
,
стигла
казна
и
послали
ми
кугу
на
врат
.
Да
је
била
кршна
,
не
би
чекала
на
ме
,
да
дођем
из
девете
касабе
и
да
је
водим
...
И
Благоје
,
никакав
чојек
,
коме
сам
платио
ручкове
и
вечере
,
да
ме
тако
превари
!
...
Грдећи
Благоја
једва
је
некако
заспао
.
И
снијевао
је
један
чудан
сан
.
Као
ноћ
је
,
мјесечином
обасјана
.
Пред
њим
као
пукло
широко
језеро
,
огледало
мјесеца
и
звијезда
.
Око
језера
,
са
обје
стране
,
наднијеле
се
златнолисте
врбе
и
своје
дугачке
,
танке
,
повијене
гране
купају
у
води
.
Испод
њихових
грана
купају
се
лабудови
.
Шест
гиздавих
,
бијелих
лабудова
,
са
поносито
исправљеним
вратовима
и
као
неким
крунама
на
глави
...
И
као
купа
се
и
он
у
језеру
.
.
Купа
се
лијепо
у
хладној
,
мирисној
води
,
плива
и
осјећа
,
како
га
таласи
запљускују
и
драгају
ода
свих
страна
...
И
као
вјетар
прохладан
да
попухује
,
милује
га
по
образу
и
лагоди
.
И
тај
вјетар
доноси
,
из
даљега
,
некакву
пјесму
,
звонку
и
умиљату
,
што
попут
славујске
трепери
у
ноћи
,
а
у
пјесми
као
да
га
неко
зове
,
зове
га
по
имену
и
каже
да
умире
за
њим
...
Он
размахну
рукама
и
издиже
главу
,
да
види
:
оклен
пјесма
долази
?
...
И
опази
,
удаљену
,
љепоту-дјевојку
,
како
се
купа
на
валима
,
на
мјесечини
.
Дугачке
,
црне
косе
распустила
по
води
,
издигла
бјељу
него
у
лабуда
главу
,
обје
руке
пружила
према
њему
и
зове
га
себи
...
Њему
памет
стаде
...
Погледа
око
себе
,
као
да
се
боји
да
не
зове
кога
другога
...
Нигдје
никога
!
.
.
Он
заборави
на
сав
свијет
,
прикупи
снагу
,
размахну
и
заплива
према
њој
.
Хита
,
јури
,
а
дрхће
од
чежње
и
напријед
спрема
пољубац
...
Стиже
јој
...
Рашири
руке
,
стиште
је
на
прса
,
и
,
склопивши
очи
од
заноса
,
пољуби
је
...
А
тада
се
одвоји
од
ње
,
и
хтједе
јој
боље
загледати
у
очи
и
лице
и
...
јао
...
он
само
угледа
дугачки
врат
своје
суђенице
.
Перо
врисну
,
скочи
са
постеље
и
—
пробуди
се
.
—
Фала
Богу
,
—-
промрмља
уплашени
Данило
,
који
је
стајао
поред
постеље
.
—
Фала
Богу
кад
си
се
пробудио
!
—
А
ко
ти
је
то
?
—
запита
Перо
зачуђено
,
угледавши
крупна
,
мрка
полицајца
,
гдје
стоји
иза
Данилових
леђа
.
—
Шта
тражи
овђе
?
—
Јесте
ли
ти
Перо
Карантан
?
—
запита
полицајац
набусито
,
одгурнувши
Данила
и
приближујући
се
.
—
Чекао
сам
по
сахата
,
док
сте
се
пробудио
.
—
Ја
сам
,
—
одговори
Перо
хладно
.
—
Ја
сам
баш
Перо
Карантан
...
Тако
ме
сви
зову
...
—
Мени
је
наређено
да
Перу
Карантана
водим
у
полицију
,
—
рече
полицајац
и
поносито
се
испрси
.
Перо
скрсти
руке
,
па
га
попријеко
погледа
.
—
Мене
да
водиш
?
Мене
?
—
запита
готово
грубо
.
—-
Перу
Карантана
морам
водити
,
—
осијече
полицајац
и
као
да
се
још
више
испрси
.
Перо
протра
очи
,
мислећи
,
да
и
сад
снијева
.
—
Ама
да
се
нијесте
преварили
?
—
запита
опет
,
крстећи
се
.
—
Шта
ћу
им
ја
?
—
Ако
ти
је
име
Перо
Карантан
,
нијесам
се
преварио
.
Перо
се
замисли
.
—
Ама
да
они
не
траже
Другога
Перу
Карантана
?
—
запита
.
—
Да
не
траже
каква
,
чијем
је
оцу
име
Марко
јали
Петар
?
Моме
је
,
брате
,
било
име
Аћим
...
—
То
нијесу
моји
послови
,
—
окреса
полицајац
куцајући
се
по
сабљи
.
—
То
ће
се
у
полицији
извиђети
...
Сад
морате
са
мном
.
Перо
се
не
смједе
даље
противити
.
Обуче
се
и
пође
у
полицију
.
Пред
собом
полицијског
комесара
морао
је
чекати
више
од
пола
сата
...
Ту
су
се
,
у
широком
ходнику
,
гурали
четири
до
пет
полицајаца
,
врзајући
се
око
двају
нешто
љепше
обучених
цура
,
по
свој
прилици
оних
сумњивога
понашања
,
и
избацујући
шале
,
које
се
у
књиге
не
уписују
.
На
другој
страни
препирала
се
једна
баба
са
некаквим
дугуљастим
ђаком
око
кирије
.
Пребацивала
му
је
,
како
је
пуних
шест
мјесеци
вара
и
неће
ништа
да
плати
.
Иза
бабиних
леђа
провиривала
је
масна
капа
некаква
просјака
и
разбијена
глава
високога
циганина
...
Кад
је
дошао
ред
на
Перу
,
обузе
га
некакав
страх
.
Ко
зна
зашто
,
али
он
није
волио
имати
са
властима
посла
.
Није
им
био
вичан
и
није
знао
како
се
с
њима
треба
понашати
.
С
тога
се
мало
погури
,
обори
руке
низа
се
и
,
држећи
капу
под
пазухом
,
скрушен
и
понизан
уљезе
у
собу
.
Комесар
,
дебељкаст
,
мргодан
човјек
,
са
мјесечином
на
тјемену
и
ријетком
,
јарчијом
брадом
,
сједио
је
и
писао
нешто
,
правећи
се
као
да
не
види
Перу
.
Пребирао
је
некакве
хартије
и
мрмљао
нешто
.
—
Хм
,
—
рече
након
дуже
почивке
,
остављајући
хартије
на
страну
и
одахнувши
мало
.
—
Ви
се
зовете
Перо
Карантан
?
—
Зовемо
молићемо
,
—
одговори
Перо
и
преклони
се
читавом
половином
тијела
.
—
Баш
се
тако
зовемо
...
Комесар
забиљежи
и
накашља
се
.
—
Ви
сте
,
али
,
вашими
дјелами
чинили
протузаконитости
,
—
рече
,
издигнувши
и
глас
и
кажипрст
десне
руке
.
—
тер
сте
узели
слободу
,
увредљивими
поругами
чинити
повреду
царевима
...
Перо
рашири
руке
као
да
га
разапињу
,
стресе
се
и
писну
као
гуја
љута
:
—
Ама
ко
вам
то
налага
,
ако
Бога
знате
?
Ко
то
изнесе
на
ме
не
било
му
просто
ни
овога
ни
онога
свијета
?
Комесар
се
насмија
и
оним
истим
прстом
куцну
се
по
челу
.
—
Ми
све
дознамо
путем
истраживањах
,
—
рече
задовољно
.
—
Ми
имамо
наше
људе
,
који
нам
,
али
,
све
доставе
неизоставно
.
Ви
сте
си
синоћ
узели
слободу
,
да
на
јавноме
,
позору
изложеноме
,
мјесту
кажете
,
да
ви
не
дозвољавате
ни
цару
да
проси
дјевојку
.
Управо
сте
ово
упорабили
...
Перо
се
сјети
свега
што
је
синоћ
Благоју
рекао
,
па
задрхта
.
—
А
видите
,
—
настави
комесар
,
—
није
ли
,
али
,
то
нарушавање
јавнога
реда
и
мира
?
.
.
Зар
се
може
допустити
такими
ријечими
наносити
повреду
владарима
?
И
какву
дјевојку
рабите
?
Ко
је
вама
дозволио
,
да
непристојними
намјерами
вријеђате
царске
дјевојке
?
Перо
не
могаде
више
да
се
одржи
.
Задрхташе
му
и
ноге
,
поклецнуше
кољена
и
он
сједе
,
управо
паде
на
столицу
...
Свијест
му
се
поче
мрачити
...
Соба
као
да
се
поче
окретати
,
а
комесарова
глава
поигравати
.
Изгледало
му
је
,
да
ће
се
читава
кућа
срушити
и
притиснути
га
.
—
Изим
овога
,
—
настављао
је
комесар
немилостиво
,
—
ви
сте
,
дапаче
,
и
друге
сумњиве
послове
испуњавали
.
Ви
,
без
посла
,
путујете
по
касабами
,
разговарате
с
касабалијами
,
држите
скупове
.
Дапаче
и
по
селих
сте
свраћали
...
Мислите
,
зар
,
на
буну
или
што
слично
?
Перо
опет
испусти
некакав
јаук
.
Понори
главом
као
да
се
спремаше
да
пане
и
са
столице
.
—
Немојте
се
правдати
и
испричавати
,
—
упаде
комесар
важно
.
—
Ја
знам
све
вас
,
све
Влахе
...
Ви
вазда
мислите
о
некаквим
чудами
...
У
других
народа
,
дапаче
већих
,
па
се
не
може
наћи
него
по
један
илити
два
бунтовника
,
а
ви
их
имате
стотину
...
—
Ама
нијесам
ја
бунтовник
,
—
поче
се
бранити
Перо
и
ако
муцајући
.
—
Ја
сам
ја
,
а
бунтовник
је
бунтовник
.
Комесар
одмахну
руком
.
—
Драги
мој
,
—
рече
,
—
ја
сам
оправио
брзојав
у
вашу
касабу
,
да
се
информирам
о
вашој
ћудоредности
.
Одговора
нема
...
А
док
одговор
не
приспије
,
ја
вас
не
могу
пустити
.
Дапаче
морам
вас
затворити
.
И
,
не
сачекавши
да
се
Перо
одбрани
,
зазвони
у
звонце
.
—
Водите
га
у
затвор
,
—
рече
полицајцу
,
који
се
појави
на
вратима
.
XИИИ
.
Перо
се
зажелио
куће
.
Трећега
јутра
апсанџија
пусти
Перу
из
затвора
и
опет
га
поведе
пред
комесара
.
—
Хајде
,
—
вели
,
—
да
чујеш
пошљедњу
пресуду
,
па
јали
ће
бити
црна
јали
бијела
.
—
Ама
,
по
Богу
,
зар
може
бити
још
пресуда
?
—
запита
Перо
замирући
од
страха
и
блиједећи
.
—
Зар
није
мало
,
што
сам
прав-здрав
три
дана
одлеж’о
у
хавсу
?
—
Видићемо
,
—
одговори
апсанџија
узвијајући
обрвама
.
—
Овђе
може
свашта
бити
и
све
се
може
десити
.
Нијеси
ни
први
ни
пошљедњи
кога
овако
осуђују
...
Комесар
као
да
овога
пута
бијаше
нешто
расположенији
и
љубазније
него
први
пут
прими
Перу
.
—
На
упит
о
вашој
ћудоредности
,
добио
сам
двојбен
одговор
,
—
рече
,
чешкајући
се
оловком
по
глави
и
гледајући
некуд
у
страну
.
—
Ви
сте
некада
у
вашега
свећеника
,
тражили
некакве
крсне
листове
...
—
То
је
давно
било
,
—
упаде
Перо
брзо
,
два
пута
се
поклонивши
до
земље
.
—
Онда
сам
био
пуно
млађи
и
нијесам
био
паметан
к’о
сада
.
—
Ништа
за
то
,
—
одговори
комесар
,
давајући
му
руком
знак
,
да
га
не
прекида
у
говору
.
—
Ми
,
али
,
не
смијемо
заборавити
ни
на
случајности
прије
сто
годинах
...
То
је
,
наиме
,
потребно
...
Видите
,
како
ово
доликује
против
вама
...
Но
ја
вас
више
нећу
затварати
...
Слободни
сте
!
—
Фала
Богу
!
—
викну
обрадован
Перо
и
удари
капом
о
тле
.
—
Бог
вас
поживио
,
господине
!
—
Само
овдје
не
можете
више
имати
боравка
,
—
дочека
комесар
јаче
.
—
Морате
,
али
,
овога
трена
одлазити
натраг
,
ако
не
желите
да
вас
протјерам
са
пратњом
...
—
Фала
Богу
и
на
томе
,
—
опет
ће
Перо
,
још
одушевљеније
.
—
То
је
баш
к’о
што
треба
...
И
,
брзо
се
окренувши
,
као
на
крилима
отрча
у
хотел
.
У
хотелском
ходнику
затече
Данила
,
гдје
стоји
трештен
пијан
и
љуља
се
час
на
једну
час
на
другу
страну
као
шеталица
од
сахата
.
Око
њега
се
окупиле
собарице
и
сва
служинчад
хотелска
,
па
га
задиркују
и
пецкају
,
грохотом
се
смијући
,
ако
каткада
,
леђима
или
раменом
,
јаче
удари
о
зид
.
—
А
ти
си
се
напио
,
несрећо
,
—
узвикну
Перо
опазивши
га
.
—
Док
мене
бије
мемла
из
камена
у
тамници
,
ти
пијеш
и
веселиш
се
,
а
?
—
Ја
...
напио
се
од
јада
,
—
дочека
Данило
,
покушавајући
да
се
исправи
и
чвршће
стане
на
ноге
,
—
Ос
...
тавио
си
ме
...
па
од
јада
...
Ако
ти
је
кр
...
риво
ено
ти
суда
па
ме
тужи
...
Перо
се
осмјехну
и
кврцну
га
по
носу
.
—
Хајде
,
хајде
тражи
кола
,
магарче
,
—
рече
му
благо
,
готово
тепајући
.
—
Дошло
је
вријеме
,
да
се
враћамо
оклен
смо
и
дошли
...
Кући
ћемо
!
И
оде
у
собу
.
—
Фала
Богу
,
кад
ћу
се
вратити
,
—
рече
сам
себи
,
шетајући
.
—
Нит
’
мени
треба
жена
,
ни
нико
.
Без
главе
се
не
може
живити
,
а
без
жене
може
.
Па
узе
ствари
и
поче
их
савијати
и
уређивати
.
И
што
је
више
савијао
,
све
му
на
срцу
лакше
.
Као
оловом
да
му
је
било
оковано
,
па
се
сад
почело
топити
...
Дође
му
,
чак
,
и
да
запјева
,
те
полако
,
тихо
,
поче
циједити
кроз
зубе
своју
стару
и
најомиљенију
пјесму
:
Овце
чува
Тодора
Широм
миром
до
мора
...
Но
није
честито
ни
допјевао
задњу
ријеч
,
кад
,
кроз
ходник
,
почеше
одјекивати
нечији
кораци
и
као
граја
нека
.
Перо
помисли
да
ће
опет
бити
когод
из
полиције
и
хтједе
се
сакрити
,
кад
се
врата
отворише
,
а
на
њима
се
појави
главом
Благоје
и
угојени
,
поштовани
пунац
.
—
Аха
!
—
викну
Благоје
улазећи
у
собу
и
тарући
крупан
зној
са
чела
.
—
Једва
га
једном
уловисмо
.
Ево
нам
га
!
—
Ево
га
!
—
потврди
и
стари
,
дахћући
од
умора
.
—
А
ђе
си
ти
био
?
—
запита
,
затим
,
Перу
,
мргодећи
се
и
гледајући
га
оштро
.
—
А
што
питаш
?
—
осијече
Перо
,
па
се
и
он
намргоди
.
—
Зар
и
теби
да
дајем
рачуна
?
—
А
ко
ће
те
питати
ако
нећу
ја
?
—
дочека
стари
и
,
раскорачивши
се
,
стаде
пред
њега
,
као
да
би
се
тукао
.
—
Знаш
ли
ти
ко
сам
ти
ја
?
...
И
знаш
ли
ти
шта
могу
ја
?
...
Мислиш
ли
се
са
мном
играти
,
а
?
...
Кажи
ти
мени
,
—
дрекну
јаче
,
—
што
купиш
ове
ствари
овђе
,
а
?
...
Куд
се
спремаш
?
.
.
—
Дома
,
—
дрско
окреса
Перо
.
—
Кад
хоћеш
да
знаш
,
ето
ти
и
кажем
...
Своја
кућица
,
своја
слободица
и
ја
иђем
тамо
...
Стари
се
одуприје
рукама
о
кукове
и
унесе
му
се
у
лице
.
—
А
вјенчање
?
—
запита
.
—
Како
ћемо
с
њиме
?
Перо
се
такођер
одуприје
рукама
о
кукове
и
поче
се
бекељити
према
староме
.
—
Не
може
бити
,
—
отегну
пакосно
.
—
Мене
полиција
проћерује
одма
,
овога
часа
...
—
Невјешто
ли
ти
лажеш
,
мој
Перо
,
—
умијеша
се
Благоје
и
стаде
између
њих
.
—
Зашто
ће
тебе
полиција
проћерати
?
—
Ако
не
вјерујете
,
а
ви
питајте
,
—
осијече
Перо
,
окрећући
им
леђа
.
—
Ви
сте
ме
довели
у
затвор
,
ви
ме
проћерујете
,
ви
ћете
ми
и
главу
узети
!
.
.
Стари
погледа
у
Благоја
,
а
Благоје
у
старога
.
—
Е
кад
је
тако
,
а
ми
ћемо
прешјутра
повести
ђевојку
за
њим
,
у
касабу
му
,
па
нек
се
тамо
вјенчају
,
—
предложи
Благоје
.
—
Тако
је
.
Нек
се
тамо
вјенчају
!
—
прихвати
стари
живо
.
—
Не
дам
ја
никоме
да
се
са
мном
игра
...
И
обојица
изађоше
из
собе
.
—
Путуј
ти
,
игумане
,
не
мисли
се
манастиром
,
—
прогунђа
Перо
,
затварајући
врата
за
њима
и
закључавајући
их
.
—
Само
да
ја
умакнем
комесару
,
а
ви
гоните
колико
хоћете
.
Па
сједе
за
сто
и
написа
брзојав
Јефтану
.
Долазим
у
петак
.
Поздрави
пријатеље
.
Перо
.
Прочита
га
још
два
пута
,
поправи
неколика
слова
и
даде
послужитељу
да
однесе
.
Затим
запали
цигар
и
,
добујући
прстима
у
прозор
,
очекиваше
кола
.
XИВ
.
Припреме
за
свечан
дочек
Пере
Карантана
.
Јефтан
,
који
је
још
два
дана
поред
лијепе
Швабице
боловао
,
вратио
се
у
касабу
и
почео
оздрављати
.
Човјек
,
у
својој
муци
,
бијаше
готово
и
заборавио
на
Перу
и
ко
зна
да
ли
би
га
се
икако
и
сјетио
,
да
му
не
стиже
онај
брзојав
.
—
На
моју
душу
ово
се
он
оженио
,
чим
долази
,
—
рече
прочитавши
га
и
одмах
скочи
.
—
Оженио
се
,
погани
син
,
без
нас
!
—
викну
веселије
,
па
се
окрену
двојици
муштерија
што
бијаху
дошли
да
пазарују
,
и
показа
им
врата
.
—
Пазарујте
сад
у
другога
,
а
ја
имам
пречег
посла
,
—
рече
и
отрча
из
дућана
.
—
Оженио
се
Перо
!
—
довикну
Јови
издигнувши
брзојав
изнад
главе
и
машући
њиме
као
барјаком
.
—
Није
му
био
пут
џаба
.
Наш’о
је
што
је
тражио
!
—
Баш
?
—
запита
Јово
не
вјерујући
.
—
Је
ли
истина
?
—
Баш
,
—
потврди
Јефтан
,
бацајући
му
брзојав
пред
ноге
.
—
Да
се
није
оженио
,
не
би
се
ни
вратио
,
нит
’
би
јављао
да
долази
и
„
да
поздравим
пријатеље
“
.
То
ти
се
само
каже
!
—
Е
,
баш
је
лијепо
!
—
рече
Јово
,
пошто
је
и
он
прочитао
.
—
Међер
и
Перо
каткад
зна
шта
ради
.
Јефтан
сједе
на
једно
сандуче
и
позва
Јову
да
сједне
код
њега
.
—
Ама
ми
треба
и
да
га
дочекамо
,
—
рече
.
—
Какви
би
били
пријатељи
,
кад
га
не
би
дочекали
?
—
Без
дочека
не
ваља
,
—
одобри
и
Јово
.
—
Вечерас
ћемо
се
и
посавјетовати
о
томе
...
Сви
да
дођете
у
мене
,
—
опет
ће
Јефтан
.
—
И
доћи
ћемо
!
Чим
се
смркло
,
окупише
се
сви
:
Јово
,
Обрен
и
Јефтан
.
Сви
весели
и
смјешкају
се
један
на
другога
,
као
да
су
какву
побједу
однијели
.
Посједаше
око
округлога
стола
,
—
око
стола
,
преко
кога
Јефтановица
сваке
вечери
позива
некакве
духове
и
разговара
се
с
њима
,
—
метнуше
вино
преда
се
и
почеше
пити
.
—
Ви
знате
,
браћо
,
—
поче
Јефтан
озбиљно
,
малко
уобљеним
гласом
,
—
да
је
у
нас
адет
,
да
свачије
сватове
лијепо
дочекамо
и
да
пред
њих
изађемо
...
А
Перо
је
наш
јаран
;
доста
је
соли
и
хљеба
с
нама
појео
...
Њега
свакако
треба
боље
дочекати
него
друге
.
Додуше
,
он
нема
сватова
,
него
долази
сам
са
младом
и
...
—
А
која
ли
му
је
млада
?
—
упаде
Обрен
.
—
Нас
се
не
тиче
која
је
ни
чија
је
,
—
осијече
Јефтан
набусито
,
—
то
су
његове
ствари
...
Он
долази
сам
са
младом
и
Данилом
и
нема
сватова
.
Ама
то
не
смета
!
.
.
Ми
ћемо
му
бити
сватови
!
—
Хоћемо
,
—
заграјаше
и
остали
и
куцнуше
се
чашама
.
—
Ми
ћемо
му
бити
сватови
!
—
Окупићемо
још
наших
људи
,
па
,
неко
на
колима
а
неко
на
коњима
,
пођемо
на
сусрет
...
—
Хоћемо
!
.
.
Јово
устаде
и
даде
Јефтану
знак
,
да
и
он
жели
говорити
.
Јефтан
застаде
.
—
Ја
мислим
,
—
поче
Јово
,
—
да
свадба
без
барјака
никако
не
ваља
.
Ви
нађите
барјак
,
а
ја
ћу
бити
барјактар
,
па
,
вала
,
да
се
не
постидим
ни
самога
Бошка
Југовића
.
—
И
чутуре
требају
,
—
бржебоље
упаде
Обрен
.
—
Њих
треба
напунити
вином
и
понијети
за
пута
...
—
И
један
треба
лијепом
здравицом
да
га
дочека
,
—
настави
Јово
не
слушајући
Обрена
.
—
Ако
учитељу
не
буде
криво
,
њега
да
замолимо
.
Он
је
учио
,
па
зна
да
везе
...
—
Ја
би
замолио
још
кога
,
—
уплете
се
Обрен
,
који
је
и
сам
волио
здравице
држати
.
—
Нека
буде
барем
десетак
здравица
...
Јефтан
превуче
руком
преко
бркова
,
па
удари
по
столу
.
—
Не
треба
толико
!
—
викну
.
—
Није
он
један
министар
па
да
му
се
држе
десет
здравица
.
И
владики
би
много
било
...
Доста
је
њему
и
учитељева
.
Сви
се
сложише
.
Узеше
дивит
и
хартије
,
те
заједнички
написаше
учитељу
писмо
,
у
коме
учтиво
замолише
»
да
се
потруди
,
ако
му
није
тешко
,
и
да
дође
,
ако
може
,
да
их
послуша
нешто
,
ако
би
хотио
«
...
Писмо
послаше
у
механу
,
упућујући
момче
,
да
ће
га
ту
сигурно
наћи
.
—
Треба
и
од
женскадије
неко
да
пође
,
—
опет
предложи
Јефтан
,
пошто
је
момче
отишло
.
—
Правога
друштва
ни
правога
теферича
нема
без
женскадије
.
—
То
треба
,
—
потврди
и
Јово
.
—
Ево
,
да
опростите
,
ја
ћу
водити
своју
жену
,
ти
Јефтане
своју
,
а
ти
Обрене
своју
...
—
Хоћемо
.
—
А
да
буде
право
весеље
,
нека
и
Стака
пође
,
—
опет
ће
Јово
.
—
Удовица
је
,
ама
без
ње
и
без
њезине
пјесме
све
ће
бити
мртво
...
Додуше
она
се
још
мало
љути
на
Перу
,
ама
Обрен
,
ако
хоће
,
може
је
наговорити
да
пође
...
.
Читав
сахат
провели
су
у
савјетовању
,
док
,
једва
једном
,
дође
и
учитељ
.
Дугуљаст
,
болешљив
младић
,
упалих
прсију
и
уских
,
кукастих
рамена
,
вјечно
огрнут
иберцигером
,
лагано
уљезе
у
собу
,
и
поздравивши
све
,
сједе
У
крај
.
—
Учитељу
,
јављамо
ти
радосну
вијест
,
да
се
оженио
наш
друг
Перо
Карантан
,
—
поче
Јефтан
устајући
са
столице
и
исправљајући
се
.
—
Ми
смо
те
зовнули
,
да
ти
јавимо
,
да
он
долази
у
петак
...
Учитељ
,
зачуђен
,
искриви
се
на
столици
и
погледа
га
тупо
,
као
да
пита
:
а
шта
се
то
мене
тиче
?
—
Честитам
,
—
испусти
кроз
нос
,
учтиво
се
наклонивши
,
пошто
се
мало
прибрао
.
—
То
ми
је
мило
.
Јефтан
му
пружи
руку
,
те
се
руковаше
.
—
А
ми
хоћемо
да
га
лијепо
дочекамо
к’о
друга
и
пријатеља
,
—
рече
.
—
Хоћемо
,
бива
,
да
му
изађемо
на
сусрет
скупа
,
па
смо
зовнули
тебе
,
да
га
ти
испред
нас
поздравиш
једном
здравицом
.
Ти
си
чојек
паметан
,
школован
,
учен
,
па
знаш
и
умијеш
...
И
како
би
било
да
прође
ово
весеље
без
тебе
?
Учитељ
се
осмјехну
и
,
од
радости
,
наклони
се
опет
.
Видјело
се
,
да
су
га
Јефтанове
ријечи
погодиле
у
најосетљивију
жицу
,
јер
он
ни
у
чем
није
толико
уживао
,
колико
кад
га
човјек
понуди
чашом
добра
вина
и
кад
му
рекне
да
је
паметан
.
—
Ја
,
по
могућству
сила
,
радо
ћу
се
увијек
одазвати
позивима
омладине
,
—
дочека
одмах
,
заваљујући
шешир
на
затиљак
—
Ја
сам
вазда
рад
,
да
својим
силама
припомогнем
напретку
Српства
.
Јефтан
обори
главу
и
,
као
постиђено
дијете
,
поче
се
чешкати
по
обрви
.
—
Ама
молимо
те
,
учитељу
,
—
рече
,
—
да
одма
напишеш
,
па
да
напријед
чујемо
шта
ћеш
говорити
...
То
је
...
знаш
...
да
не
би
било
каквих
неприлика
.
Учитељ
презриво
одмахну
руком
и
куцну
се
по
челу
.
—
У
мене
је
све
овдје
записано
!
—
викну
и
узе
чашу
вина
.
—
Драги
жениче
и
невјесто
!
—
дрекну
из
свега
гласа
.
—
Ми
најмилији
другови
и
поштоваоци
ваши
,
чије
братске
груди
горе
топлом
љубављу
према
вама
,
узимамо
учешћа
у
вашем
весељу
и
ступамо
пред
вас
,
да
вам
пружимо
изразе
наших
одушевљења
,
нада
наших
,
молитава
наших
,
за
дугољетни
ваш
живот
,
зачињен
слогом
међусобном
,
опојен
мирисом
љубави
,
да
читав
народ
српски
од
Адрије
до
Балкана
,
од
Ситнице
до
Мораче
,
Дрине
,
Тисе
,
Врбаса
,
Саве
и
Цетине
,
види
користи
од
вашег
брака
;
да
сретно
буде
по
ваш
дом
и
српски
род
.
Живили
!
—
Е
умијеш
га
,
учитељу
,
говорити
к’о
нико
,
—
рече
Јефтан
потресен
,
бришући
сузу
.
—
Халал
му
вјера
ко
те
таког
родио
и
на
нас
намјерио
!
Па
,
сви
раздрагани
,
изађоше
из
куће
и
кренуше
се
,
да
и
осталим
касабалијама
испричају
знамениту
новост
.
XВ
.
Свечани
дочек
Пере
Карантана
.
Пред
великом
Будровчевом
механом
,
што
је
непуна
два
сахата
удаљена
од
касабе
,
подигли
су
пријатељи
Перини
широку
хладницу
од
самих
дубових
и
букових
грана
и
окитили
је
цвијећем
и
барјачићима
.
Под
големим
кубетом
њезиним
пружао
се
дугачак
сто
,
препун
јела
,
пића
и
сваке
ђаконије
,
а
око
њега
је
,
са
једне
и
са
друге
стране
,
сједило
до
тридесеторо
чељади
,
што
мушких
што
женских
.
Наравно
,
да
су
ту
била
сва
три
Перина
јарана
,
заједно
са
учитељем
,
удовицом
Стаком
и
толиким
другима
.
Сви
су
нешто
међусобно
шапутали
и
намигивали
,
сви
су
били
некако
весели
,
а
на
лицу
им
се
огледала
радозналост
,
да
час
прије
виде
ту
лијепу
невјесту
.
Неки
постадоше
и
нестрпељиви
чекајући
.
Јефтан
је
четири
пута
излазио
на
тесту
,
прислањао
ухо
земљи
и
ослушкивао
:
чује
ли
се
барем
какав
тутањ
?
И
почео
се
љутити
.
Почео
,
чак
,
по
обичају
,
гунђати
и
проклињати
све
,
почевши
од
младожење
,
па
завршујући
самим
собом
.
Учитељ
је
,
опет
,
на
другој
страни
,
поучавао
свијет
,
како
да
се
понаша
при
дочеку
.
—
Ви
само
мене
пустите
напријед
,
—
говораше
неуморно
,
—
и
станите
за
мном
.
Кад
ја
приступим
и
изговорим
здравицу
и
када
викнем
:
„
живили
“
,
онда
и
ви
викните
и
дигните
грају
...
Учитељ
се
био
толико
заговорио
,
да
је
чак
заборавио
и
на
вино
и
тек
и
кад
неко
,
у
страни
,
испали
пушку
,
он
се
трже
и
прекиде
поучавање
.
—
Ето
га
!
—
викну
онај
што
је
опалио
,
пунећи
пушку
поново
.
—
Ето
га
!
—
Ето
га
!
—
завика
још
неко
.
Сви
скочише
и
погледаше
уз
широку
,
кривудаву
тесту
,
на
којој
се
,
у
даљини
,
издизао
и
ширио
бјеличаст
,
провидан
облак
.
Кроз
облак
су
се
лијепо
могла
распознати
некаква
кола
.
—
Он
је
!
—
узвикнуше
.
—
Није
!
—
Јес
’
,
—
дочека
Јово
машући
јаглуком
.
—
Ено
Данила
ђе
сједи
код
колара
!
Сви
наврвише
на
тесту
и
почеше
се
гурати
.
Неко
стаде
учитељу
на
ногу
,
Обрену
неко
обори
капу
.
Прште
негдје
и
нечија
боца
.
—
Учитељу
пази
!
—
дрекну
Јефтан
,
провирући
се
напријед
.
—
Не
зацрни
нам
образа
!
—
Јао
,
очепили
су
ме
!
—
хукаше
учитељ
скакучући
на
једној
нози
.
—
Очепили
,
па
боли
...
—
Сведно
...
Ти
само
пази
!
Кола
се
приближише
и
весели
Данило
поче
поздрављати
окупљену
свјетину
и
капом
и
објема
рукама
.
—
Жениче
и
невјесто
,
—
узвикну
учитељ
прије
,
него
су
се
кола
и
зауставила
и
високо
издиже
изнад
главе
чутуру
,
коју
му
додадоше
.
—
Ми
најми
...
И
стаде
.
Стадоше
сви
и
укочише
се
.
Почеше
забленуто
гледати
један
у
другога
,
као
да
се
питају
:
шта
је
ово
?
А
и
Перо
се
забленуо
,
па
нити
зна
:
хоће
ли
изаћи
,
или
ће
остати
у
колима
?
Згурио
се
у
крај
,
па
нијемо
и
тупо
гледа
своје
касабалије
,
а
касабалије
гледају
њега
.
Тишина
.
—
А
камо
ти
жена
?
—
једва
се
прибра
Јефтан
да
запита
,
приближујући
му
се
и
хватајући
га
за
руку
.
—
Камо
жена
?
—
Која
жена
?
—
блесасто
запита
Перо
.
—
О
каквој
ми
жени
говориш
?
—
Па
јеси
ли
се
оженио
,
болан
?
—
готово
цикну
Јефтан
и
снажно
му
стеже
прсте
,
да
умало
није
јаукнуо
.
—
Нијесам
се
оженио
,
—
застења
Перо
,
кријући
очи
од
свега
свијета
.
—
Ко
вам
је
то
каз’о
?
Јефтан
,
блијед
попут
крпе
,
истегну
га
из
кола
и
повуче
у
страну
.
—
Што
обрука
’
вако
и
себе
и
мене
?
—
запита
,
бјесомучно
дрмајући
њиме
.
—
Што
не
каза
да
се
нијеси
вјенч’о
,
црн
ти
образ
сад
и
вавијек
!
Перо
зину
.
—
А
ко
ти
је
каз’о
да
сам
се
вјенчао
?
—
отегну
.
—
Незнаш
ти
на
какав
сам
белај
ограјис’о
...
—
А
нијеси
ни
испросио
?
—
То
,
душе
ми
,
не
знам
,
—
одговори
Перо
и
мученички
уздахну
.
—
Кажу
да
сам
испросио
,
а
ја
не
знам
.
Хоћаху
ми
привјенчати
једну
стародревну
,
па
Бог
даде
те
ме
проћераше
и
не
узех
је
.
Бојим
се
само
да
ме
не
уфате
,
јер
су
ми
запријетили
,
да
ће
ми
је
довести
амо
на
вјенчање
...
Јефтану
сину
лице
и
,
од
радости
,
умало
га
не
загрли
.
—
А
хоћеш
ли
да
те
ја
курталишем
?
—
запита
.
—
Послушај
мене
,
па
се
не
бој
никога
!
—
Курталиши
ако
си
пријатељ
и
брат
!
—
јекну
Перо
,
па
се
сави
око
њега
,
као
ружа
око
бора
.
—
Не
знаш
ти
каква
је
она
...
Јефтан
га
лагано
одгурну
.
—
Је
ли
љепша
од
Стаке
?
—
запита
.
—
Бре
Стака
је
горска
вила
!
—
дочека
Перо
брзо
.
—
Она
је
к’о
зарђала
пара
,
а
Стака
к’о
жути
дукат
!
...
Волио
би
са
Стаком
хљеб
јести
него
с
њоме
халву
...
—
Добро
,
—
викну
Јефтан
тапшући
га
по
рамену
.
—
Са
Стаком
ћеш
га
баш
и
јести
!
.
.
Одма
ћемо
је
испросити
,
па
нека
у
касабу
уљезе
к’о
твоја
невјеста
...
Брука
би
била
,
да
уљеземо
без
младе
!
.
.
Данас
ћемо
и
у
цркву
и
добро
платити
попу
,
па
нек
одма
вјенча
...
Перо
слегну
раменима
...
—
Што
ти
кажеш
,
кажем
и
ја
.
Само
да
ми
она
биједа
на
врат
не
дође
,
—
рече
.
—
Кад
би
ме
с
оном
вјенчали
,
одма
би
скочио
у
воду
...
—
Е
видите
ли
ви
објешењака
!
—
кроза
смијех
викну
Јефтан
,
поново
се
враћајући
друштву
и
вукући
Перу
за
собом
.
—
Ишао
је
по
толиким
мјестима
,
гледао
толике
ђевојке
и
...
знате
ли
зашто
?
—
Зашто
?
Зашто
?
—
заграјаше
готово
сви
,
очекујући
нешто
необично
,
нешто
чудно
,
што
би
само
Перо
могао
учинити
.
—
Ишао
је
зато
,
да
види
:
има
ли
икаква
ђевојка
љепша
,
од
наше
красне
удовице
Стаке
?
—
Охо
!
—
викну
неко
.
—
То
није
ни
махнито
!
—
И
сад
вели
да
од
Стаке
нико
љепши
нема
!
—
настави
Јефтан
некако
заносно
,
—
и
он
је
,
браћо
,
пред
свима
нама
проси
...
Сви
ахнуше
и
погледаше
у
Стаку
,
а
Стака
,
постиђена
,
гледаше
само
у
црну
земљу
и
зелену
траву
.
—
Сретно
!
—
викну
Јово
и
поче
точити
вино
.
—
Сретно
!
—
заграјаше
сви
...
Пушке
запуцаше
.
А
учитељ
поче
здравицу
...
XВИ
.
Свршетак
.
Мјесто
да
вам
причам
о
томе
:
како
су
живили
Перо
Карантан
и
његова
Стака
,
доносим
само
одломак
његова
писма
,
што
га
је
писао
једном
пријатељу
:
„
...
.
.
и
ако
желиш
чути
за
наше
здравље
,
ми
смо
фала
Богу
добро
и
здраво
,
к’о
што
и
теби
исто
пријатељски
желимо
...
И
ако
желиш
чути
за
наше
задовољство
,
ми
смо
задовољни
к’о
нико
на
свијету
.
Моја
Стака
,
Бог
јој
добро
дао
,
добра
ми
је
и
весела
,
исто
к’о
да
ми
је
Бог
у
крошњи
с
неба
бацио
,
да
ме
обесели
за
моја
добра
дјела
.
Кад
сам
преко
дана
у
дућану
,
једва
чекам
да
се
смркне
,
јербо
кад
се
свеме
свијету
смркне
,
мени
се
сване
и
мене
моја
Стака
чека
на
вратима
,
па
руке
шири
,
у
лице
ме
љуби
.
И
кад
уљегнемо
у
собу
,
а
она
ми
сједне
на
крило
,
па
ми
чупа
бркове
,
љуби
ме
и
милује
,
па
се
играмо
и
шалимо
к’о
ђеца
...
Ја
ти
не
знам
ништа
друго
казати
,
него
да
се
ни
са
царем
не
би
промијенио
и
сада
вичем
из
свега
грла
:
куку
ономе
,
ко
није
ожењен
!
“
Држимо
,
да
овоме
не
треба
никаква
коментара
.
