ЧЕДА
МИЈАТОВИЋ
КНЕЗ
ГРАДОЈЕ
ОД
ОРЛОВА
ГРАДА
ПРИПОВЕТКА
ИЗ
ВРЕМЕНА
БОЈА
НА
КОСОВУ
ОДШТАМПАНО
ИЗ
„
БРАНКОВА
КОЛА
“
ЗА
1899
.
СР
.
КАРЛОВЦИ
СРПСКА
МАНАСТИРСКА
ШТАМПАРИЈА
1899
Цена
80
нов
.
или
1½
дин
.
И
На
једној
малој
заравњи
,
у
падини
која
се
од
Голубињске
Планине
тихо
спушта
у
Голубињску
Реку
,
лежи
Орлов
Град
,
од
старина
двор
властелинске
куће
Орловића
.
Народ
прича
да
је
прве
темеље
и
прву
кулу
од
тога
двора
још
цар
Тројан
сазидао
и
да
се
онда
тај
град
звао
Голубац
,
као
што
су
се
и
први
српски
властели
,
који
њиме
завладаше
,
звали
Голубовићи
све
до
времена
Немањина
,
кад
им
Велики
Жупан
даде
хрисовуљ
да
се
унапред
па
до
века
зову
Орловићи
,
а
двор
њихов
Орлов
Град
.
Још
док
су
се
звали
Голубовићима
били
су
они
на
далеко
чувени
као
„
српски
соколови
“
,
а
већ
од
како
се
прозваше
Орловићима
старали
су
се
да
не
посраме
ни
то
име
,
ни
царскога
кума
,
који
им
га
је
дао
,
ни
стару
славу
,
коју
су
као
Голубовићи
стекли
били
.
Била
је
то
и
богата
кућа
.
Још
од
пре
сто
година
у
планини
Голубињу
,
која
је
већим
делом
њихова
баштина
,
пронашле
су
се
сребрне
руде
,
као
да
су
виле
сребрним
жицама
прешивале
темеље
од
Голубиња
.
Орловићи
дадоше
те
руднике
неким
Дубровчанима
под
закуп
,
а
ови
доведоше
Сасе
из
Новога
Брда
и
са
Рудника
,
и
сребраре
са
Приморја
,
те
Орловића
кнежина
поста
у
брзо
као
кошница
од
винове
лозе
са
ројем
златних
пчела
.
Богатство
им
није
повисило
славу
,
али
је
није
ни
засенило
.
Повисило
је
госпоштину
њихову
,
али
им
није
повећало
срећу
.
Изгледало
је
као
да
племе
њихово
хоће
да
се
угаси
.
У
дане
ове
,
у
које
загледамо
у
Орлов
Град
,
старинска
и
славна
кућа
Орловића
има
само
две
мушке
главе
:
кнеза
Градоја
,
старца
од
седамдесет
лета
,
и
унука
његова
Боривоја
,
младог
дечка
од
петнаест
година
.
Син
Градојев
,
кнез
Милан
Орловић
,
погинуо
је
пре
две
године
у
славној
бици
на
Плочнику
,
допринев
знаменитим
својим
личним
јунаштвом
те
је
кнез
Лазар
Агарјане
разбио
.
Тек
би
се
из
нацртане
слике
могло
видети
како
је
диван
Орлов
Град
,
а
речима
је
тешко
лепоту
његову
описати
.
То
није
само
град
са
голим
зидинама
и
беспрозорним
кулама
,
него
је
и
двор
са
прозорима
у
оквирима
од
извајаног
камена
,
са
терасама
на
ступовима
,
са
кубетима
изнад
придворних
црквица
,
са
китњастим
мостовима
између
кула
.
Сваки
је
Орловић
од
пет
стотина
година
овамо
волео
да
дода
по
неку
грађевину
,
за
спомен
себи
,
граду
који
су
му
стари
оставили
;
и
сваки
је
век
ударао
на
те
грађевине
своје
неизгладљиве
печате
.
Сам
кнез
Градоје
,
кад
је
пре
педесет
година
наследио
свога
оца
,
подигао
је
две
високе
осмоугле
куле
,
везао
их
једном
мраморном
терасом
на
мраморним
ступовима
,
а
терасу
наслонио
на
зидове
од
малих
и
великих
одаја
и
дворана
у
којима
је
живео
.
Са
те
терасе
гледало
се
доле
у
авлију
патосану
великим
белим
каменим
плочама
;
на
средини
авлије
начињено
је
округло
корито
од
шареног
мрамора
,
у
које
је
падала
вода
,
која
је
из
кљуна
једног
тучног
ждрала
најпре
далеко
у
висину
шибала
.
Из
авлије
се
по
каменој
степеници
силазило
у
перивој
,
који
се
својим
цветним
лејама
пружао
низ
зелену
косину
далеко
до
самих
сребрнокорастих
топола
,
што
се
трепером
свога
лишћа
нешто
тајанствено
разговараху
са
жубором
Голубињеске
Реке
,
која
испод
њих
и
мимо
њих
протицаше
.
Дивно
је
било
са
оне
терасе
пустити
поглед
поврх
мраморне
авлије
и
цветног
и
шареног
перивоја
до
сребрних
таласа
,
што
кроз
грање
од
дрвља
и
шибља
трептаху
у
даљини
.
Још
је
дивније
пред
вечерњи
сутон
ранога
лета
седети
на
тераси
,
гледати
у
шарени
перивој
,
преко
њега
у
зелено
дрвље
украј
реке
,
и
преко
овога
у
плаво
небо
,
које
се
руменило
на
ивици
где
се
на
модре
планине
у
даљној
даљини
наслањало
,
—
све
то
гледати
па
дихати
оним
слатким
поветарцем
,
који
се
напојио
мирисом
од
босиљка
,
ружа
,
и
липова
цвета
!
Није
чудо
што
су
славуји
и
косови
и
сенице
изабрали
перивој
Орлова
Града
за
свој
рај
земаљски
,
и
што
је
изгледало
да
су
шарени
и
бели
лептирови
налазили
,
да
сунце
топлијим
и
златнијим
зрацима
озарује
цвеће
око
Орлова
Града
,
Једнога
топлог
сунчаног
дана
,
крајем
маја
1389
.
,
баш
на
томе
крилу
Орлова
Града
могли
сте
угледати
слику
мирну
и
опет
пуну
боје
.
По
белим
плочама
од
авлије
и
око
оног
мраморног
кладенца
шетаху
се
невесело
један
паун
и
две
паунице
.
Овда
и
онда
закрештали
би
својим
ружним
криком
,
па
би
онда
—
као
да
се
и
сами
стиде
—
оборили
главе
ниско
и
узели
кљуцати
у
камене
плоче
.
Ниско
поврх
леја
од
цвећа
и
поврх
широких
и
шарених
стаза
у
перивоју
,
хитро
су
вијугале
плаве
ластавице
.
У
густом
грању
од
стародревног
бршљана
,
који
се
припијао
уза
ступове
и
зидине
од
двора
,
врапци
су
држали
некакав
свој
сабор
.
Били
су
се
нешто
силно
узбунили
и
ужурбали
,
и
као
да
је
сваки
од
њих
хтео
својим
цвркутом
да
надцврчи
сваког
другог
,
па
ма
танка
грла
попрштала
.
Голубови
су
немирно
час
узлетали
до
на
врхове
од
кула
(
као
да
са
те
висине
боље
сагледају
да
ли
се
то
доиста
од
некуда
холуј
диже
)
час
опет
журно
слетали
ка
голубињаку
,
те
загушеним
и
усплахиреним
гугутањем
гукаху
голубицама
својим
некакве
зле
слутње
своје
,
као
да
их
—
онако
клањајући
им
се
и
ширећи
пред
њима
крила
своја
—
преклињаху
да
ни
по
што
голубињак
не
остављају
!
Из
једне
баруштине
близу
јаза
од
воденице
на
Голубињој
Реци
чуло
се
непрекидно
и
убрзано
крекетање
жаба
,
као
да
оно
велико
коло
од
млина
окреће
некакву
џиновску
чегртаљку
.
Из
села
,
десно
испод
Орлова
Града
,
допираху
узбуњива
запевања
петлова
,
као
да
усплахирени
оглашују
брзу
дажду
,
ако
не
и
буру
.
Небо
је
било
ведро
.
Чисто
се
усијало
од
јаркости
жаркога
сунца
.
Владала
је
жестока
запара
.
У
далекој
даљини
могло
се
оком
видети
како
јара
трепти
над
земљом
,
као
да
баш
из
ње
и
извире
.
На
ливади
,
на
лево
од
двора
,
овце
и
јагањци
се
збили
у
гомиле
,
спустили
сниско
главе
,
па
убрзаним
дахом
дактаху
од
врућине
.
Нигде
облака
;
али
се
овда
и
онда
из
далеке
даљине
чула
потмула
нека
тутњава
,
као
да
негде
грми
,
или
да
негде
дубоко
испод
земље
некакав
џин
овда
и
онда
захрче
.
На
самој
тераси
,
у
хладовини
коју
је
западна
кула
својом
сенком
правила
,
седео
је
у
високој
храстовој
столици
старац
један
,
одевен
у
господско
рухо
од
Дубровачке
скрлатне
чохе
,
са
жутим
,
меканим
чизмама
до
колена
.
То
је
био
човек
средњега
стаса
,
широких
прсију
,
чврстих
мишица
,
жилаве
руке
;
сед
,
с
дугом
косом
,
дугим
брцима
,
а
округло
поткресаном
густом
брадом
око
руменог
и
округластог
лица
.
Опружио
се
био
у
оној
храстовој
високој
столици
,
наслонио
главу
на
крила
некаквога
у
храстовини
вешто
изрезанога
змаја
,
положио
руке
по
наслонима
од
столице
;
заспао
;
по
тешко
али
равномерно
дише
;
по
мало
и
хрче
.
Поред
ногу
његових
испружила
се
беху
и
спаваху
два
хрта
,
један
бледомрк
као
срндаћ
,
други
сивоплав
као
да
је
од
дивљих
голубова
боју
позајмио
.
Иза
столице
старога
витеза
на
једном
сребрном
обручу
,
који
виси
о
гвозденом
танком
ланцу
,
љуља
се
сиви
соко
један
,
са
малим
калпаком
од
скрлатне
кадифе
на
глави
.
Према
старцу
,
и
само
три
или
четири
корачаја
од
њега
,
седела
је
у
истој
таквој
високој
и
богато
изрезаној
храстовој
столици
,
млада
једна
жена
,
по
високог
,
вижљавог
,
танкоструког
раста
,
с
нешто
мало
по
дугачким
али
ипак
облим
,
као
млеко
белим
лицем
,
дивно
срезаним
руменим
уснама
,
крупним
црним
очима
,
танким
лепо
повијеним
обрвама
,
и
дугом
и
густом
црном
косом
.
Била
је
то
лепа
и
милокрвна
жена
,
око
својих
тридесет
година
.
Не
више
пупољак
али
ни
пуно
развијена
ружа
;
цвет
у
коме
се
сливају
невина
сећања
на
пупољак
и
поуздана
надања
на
пуно
развијени
цвет
;
жена
и
девојка
уједно
;
по
лепоти
стаса
и
милини
лика
—
вила
;
по
очима
,
по
кадифеној
мекости
погледа
,
по
сунчаној
светлости
њиховој
,
по
тајанственој
дубљини
њиховој
не
више
жена
,
него
неко
божанско
створење
.
Сељаци
причају
да
анђео
Божји
кроз
њене
очи
гледа
,
те
за
то
њени
погледи
прогањају
нечисте
духове
из
људи
,
лече
бесомучне
,
малодушне
праве
јунацима
,
а
јунаке
скромнима
.
Где
у
невољама
и
жалостима
овога
света
молитве
калуђера
не
могу
да
помогну
,
ту
милосрдан
поглед
из
ока
Мандалене
Орловићке
,
дотицај
њене
руке
,
и
неколико
њених
речи
,
шапутом
управљених
Мајци
Божјој
,
свагда
помажу
!
Била
је
сасвим
просто
одевена
у
хаљини
од
некакве
танке
вунене
тканине
,
утегнуте
око
витког
јој
стаса
пасом
од
плавог
аксанита
извезеног
сребрном
жицом
и
спутаног
сребрним
пафтама
.
Нагнула
се
била
над
једним
по
широким
разбојем
,
па
час
погледа
на
једну
икону
испред
себе
,
час
хитлено
свиленим
концем
везе
по
једном
комаду
румене
свиле
,
чврсто
затегнуте
у
шимшировим
оквирима
.
Везла
је
покров
једној
сребрној
скрињи
коју
је
са
комадићем
од
часног
дрвета
и
другим
неким
светим
моћима
кнез
Градоје
поклонио
своме
манастиру
Милостину
.
Журила
се
,
јер
је
управ
довршивала
диван
вез
.
А
била
је
вешта
везиља
,
јер
је
као
млада
девојка
провела
неколико
година
у
Дубровнику
,
учећи
се
од
калуђерица
Дубровачких
.
Још
неколико
убода
танком
иглом
од
биљура
,
још
неколико
потеза
свиленим
концем
,
још
неколико
завежљаја
на
наличју
од
веза
,
и
ево
га
готов
рад
који
с
толиком
пажњом
већ
од
два
месеца
ради
!
Млада
се
жена
усправи
;
дахну
дубоким
дахом
,
као
да
јој
се
са
срца
тежак
терет
скинуо
;
па
онда
,
као
са
неке
висине
и
издалека
,
гледаше
непомично
на
слику
,
коју
беше
увезла
.
Исус
,
одевен
у
рухо
бело
као
снег
седи
на
сниској
клупи
па
пун
сажаљивости
гледа
у
Марију
Магдалену
,
која
,
у
бледоплавој
хаљини
пала
беше
на
колена
,
да
својом
густом
и
дугом
русом
косом
утире
са
ногу
Исусових
покајничке
сузе
,
што
се
мешаху
са
скупоценим
мирисима
.
Везиља
гледаше
дуго
и
дуго
у
русокосу
и
белолику
Магдалену
.
Гледајући
је
срце
јој
се
полагано
растапаше
у
тугу
;
крупне
њене
очи
напунише
се
сузама
,
које
би
затрептале
на
дугим
трепавицама
,
па
падале
низ
образе
као
крупан
бисер
.
Одједанпут
се
отрже
својим
мислима
,
устаде
на
ноге
,
права
и
витка
као
јела
.
Прекрсти
се
побожно
три
пута
,
и
три
пута
целива
слику
Исусову
,
а
шапуташе
тихо
:
„
Опрости
ми
,
Господине
!
Мишљах
више
о
слабоме
срцу
жене
Магдалене
,
него
о
јакости
твоје
сажаљивости
према
нама
грешнима
!
“
Старац
прену
иза
сна
и
скочи
живо
на
ноге
.
Загледа
се
за
неколико
тренутака
у
младу
жену
,
па
јој
рече
:
„
Мандо
,
снахо
моја
,
што
ти
је
?
Што
сузе
лијеш
?
„
Од
радости
,
бабо
,
што
ево
,
хвала
Богу
,
доврших
вез
,
мој
прилог
цркви
,
коју
си
ти
саградио
,
окитио
и
обдарио
!
“
„
Чудни
сте
створови
Божји
,
ви
жене
!
“
рече
старац
седајући
опет
на
свој
сто
;
„
сузе
лијете
кад
сте
несрећне
,
сузе
лијете
кад
сте
срећне
!
У
чему
ли
је
разлика
?
!
“
„
У
свакој
сузи
,
коју
срећа
натопи
,
трепти
захвалност
наша
Богу
;
у
свакој
сузи
коју
несрећа
из
срца
исцеди
,
трепти
надежда
наша
на
Бога
!
Ето
,
у
томе
је
сва
разлика
!
“
Старац
је
непомично
гледаше
за
неко
време
као
да
хоће
да
продре
погледима
кроз
ону
танку
паучину
,
којом
су
јој
речи
њене
сузе
њене
обвијале
.
Па
онда
,
више
као
себи
него
њој
говорећи
,
промрмља
:
„
Јадна
снахо
моја
!
...
Да
знам
где
је
Станко
,
ишао
бих
да
га
везана
дотерам
,
да
пред
тебе
падне
—
или
бих
га
заклао
!
“
Тек
је
старац
преко
усана
превалио
име
„
Станко
“
,
а
Манда
једним
кроком
дође
до
њега
сва
бледа
,
пренеражена
,
уздрхтала
.
Клече
поред
њега
,
пољуби
му
десницу
,
па
дубоко
узбуђена
,
запињући
језиком
на
свакој
другој
или
трећој
речи
,
говораше
:
„
Молим
те
,
бабо
,
не
помињи
га
!
Имај
милости
према
љуби
сина
твога
!
Не
помињи
име
,
које
усне
моје
,
од
ових
шеснаест
година
како
сам
у
вашу
кућу
доведена
,
ни
у
сну
прошаптале
нису
!
“
И
онда
бризну
плакати
,
„
Ма
што
ти
је
,
дете
моје
?
!
“
питаше
старац
нежно
,
и
покушаваше
да
је
подигне
.
У
томе
часу
закуца
сребрно
клепало
са
највише
куле
на
двору
.
Оба
хрта
скочише
хитро
па
залајаше
лавежом
у
коме
беше
нешто
угушеног
урликања
.
Њима
се
одазваше
многобројни
пси
по
разним
крајевима
двора
.
Врапци
се
ућуташе
.
Голубови
слетеше
сви
у
голубињак
.
У
даљини
се
опет
чуо
тутањ
као
од
грмљавине
.
Старац
викну
неколико
пута
:
„
Ристиворе
!
Ристиворе
!
“
Однекуд
доле
испод
терасе
испаде
на
мраморну
авлију
млад
момак
,
красног
лика
,
висок
и
лепо
развијен
.
„
Ево
мене
,
господару
!
“
викну
он
оздо
,
скиде
калпак
и
поклони
се
.
„
Ко
стражари
на
кули
?
“
питаше
стари
кнез
.
„
Марјан
!
“
рече
Ристивор
.
„
Јавља
ли
што
клепа2
“
„
Вели
:
иде
уз
брдо
право
к
вратницама
некаки
коњаник
,
сам
,
без
пратилаца
!
“
„
Потеци
с
момцима
ка
главним
вратима
,
поздравите
госта
добродошлицом
,
па
га
доведите
право
к
мени
!
“
заповедаше
старац
,
и
умах
нестаде
Ристивора
.
Мандалена
дохвати
журно
разбој
од
шимшира
са
довршеним
везом
,
и
хтеде
се
уклонити
,
али
јој
старац
не
даде
,
него
заиска
да
види
вез
,
посматраше
га
дуго
и
хваљаше
га
много
.
Мало
час
па
опет
однекуд
потмули
тутањ
у
даљини
.
„
Све
ми
се
чини
да
негде
у
даљини
грми
!
“
рече
тихо
госпођа
Манда
своме
свекру
.
„
Боривој
је
с
момцима
одјахао
у
планину
да
огледају
младог
сокола
,
ког
му
Дубровачки
трговци
ономад
дароваше
.
Волела
бих
да
ми
је
дете
већ
овде
у
двору
.
—
Не
знам
шта
ми
је
,
али
ме
ево
данас
већ
неколико
пута
нека
чудна
страва
подузимље
!
“
„
Није
чудо
на
оваквој
мајини
.
Зар
врапци
да
осећају
кад
бура
долази
а
људи
да
не
осећају
?
!
Нити
је
чудо
да
тебе
,
снахо
моја
,
овда
и
онда
зле
слутње
обузимљу
.
И
ако
си
млада
,
доста
си
бура
у
животу
видела
!
“
У
томе
се
отворише
једна
уска
врата
у
зиду
на
који
се
тераса
наслањала
,
Ристивор
испаде
,
поклони
се
дубоко
пред
старцем
,
па
рече
:
„
Дворанин
војводе
Радича
,
властелин
Иван
Порубовић
од
Дреновца
!
“
Млад
човек
,
који
гологлав
следоваше
Ристивору
,
смерно
се
поклони
,
дохвати
се
руком
скута
кнежева
и
прихвати
десницу
,
коју
му
старац
пружи
,
и
целива
је
полагано
и
побожно
као
да
је
каква
светиња
,
„
Добро
нам
дошао
,
млади
властелине
!
“
рече
кнез
срдачно
.
„
Како
је
војвода
?
Је
ли
му
све
здраво
и
мирно
на
дому
?
“
„
Нека
је
слава
богу
,
војвода
је
здраво
и
добро
,
а
биће
и
боље
ако
Бог
да
!
Спремао
се
да
весело
дочека
прво
чедо
којим
сад
већ
сваким
даном
очекује
да
га
госпођа
дарује
,
ако
Бог
да
!
А
ето
му
стигоше
за
све
нас
весели
гласи
од
Крушевца
!
Господар
нас
зове
на
Косово
!
Него
ево
ти
,
кнеже
,
књига
од
војводе
која
ће
ти
све
по
танко
казати
!
“
„
Нека
је
слава
Богу
!
“
рече
кнез
побожно
па
се
прекрсти
;
„
нека
је
слава
Богу
на
добрим
гласима
а
у
добри
час
!
“
Млади
властелин
извади
из
једне
свилене
,
лепо
извезене
,
торбице
по
велико
писмо
и
предаде
га
кнезу
.
Прихватив
писмо
у
своје
руке
стари
се
кнез
окрете
Ристивору
:
Синко
води
нашег
милог
госта
у
црвену
кулу
,
нек
се
мало
поодмори
;
додај
му
вина
и
белих
симита
,
нек
се
прихвати
док
не
стигне
вечера
,
па
нам
га
доведи
у
трпезарију
.
А
сад
одмах
пошљи
по
попа
Каритона
да
овамо
к
мени
дође
,
да
нам
војводино
писмо
прочита
!
“
Одједаред
духну
поветарац
,
влажан
и
хладан
.
Од
запада
ударише
црни
облаци
па
се
брзо
развијаху
и
застираху
небо
.
Крупне
капље
дажде
почеше
падати
па
опет
престадоше
.
Кнез
и
госпођа
Манда
оставише
терасу
па
се
склонише
у
једну
повелику
одају
у
којој
беше
већ
тако
мрачно
,
да
наредише
да
се
велике
жуте
воштанице
у
сребрним
стојницима
донесу
.
Кад
већ
запалише
свеће
стари
се
кнез
посади
у
једну
велику
столицу
,
држећи
једнако
у
руци
писмо
војводино
,
које
још
не
хте
отварати
.
Манда
оста
стојећки
пред
старцем
,
брижно
погледаше
кроз
уске
прозоре
на
црне
облаке
које
сад
већ
муње
просецаху
,
и
тешкаше
се
што
јој
сина
нема
.
Старац
погледаше
к
вратима
и
узе
се
срдити
што
му
нема
придворнога
попа
да
војводино
писмо
прочита
.
Као
обично
кад
је
срдит
узе
шкргутати
зубма
,
као
да
их
оштри
да
некога
њима
живог
коље
.
Прошло
је
тако
по
доста
времена
док
ето
га
Ристивор
.
„
Неће
,
господару
,
поп
да
дође
!
“
причаше
он
кнезу
;
—
„
ено
га
у
винском
подруму
;
скинуо
мантију
,
засукао
рукаве
,
на
једном
бурету
разастро
некакве
стародревне
листине
,
час
при
свећи
нешто
сриче
у
њима
,
час
опет
отаче
вино
и
меша
у
њ
некакве
траве
и
по
мало
меда
.
Час
поји
тропаре
свецима
,
а
час
куне
и
људе
и
свеце
.
„
Потеци
,
оче
,
потеци
горе
одмах
,
кнез
те
чека
;
има
да
се
чита
велика
књига
која
ето
стиже
од
војводе
!
“
Тако
му
рекох
,
и
молих
га
да
се
пожури
.
Али
се
поп
не
да
кренути
.
„
Иди
кажи
кнезу
,
да
ја
ево
сад
претварам
његово
кисело
вино
у
слатку
малвасију
.
Не
могу
ја
сад
ово
прекинути
,
нити
се
може
после
посао
настављати
.
Преча
је
мени
малвасија
.
Нек
чекају
и
кнез
и
војвода
!
“
И
ето
не
хте
да
дође
!
Ражљути
се
силно
стари
кнез
.
Сав
поцрвене
,
очи
му
севнуше
гневно
,
па
викну
Ристивору
:
„
Иди
му
кажи
да
одмах
овамо
дође
!
Његова
ће
малвасија
и
од
сада
бити
наш
оцат
,
као
и
до
сада
увек
што
је
било
!
Нека
дође
;
ако
неће
,
викни
момке
,
вежите
бесног
попа
па
га
донесите
амо
!
“
Манда
приђе
к
старцу
да
га
умири
:
„
Бабо
,
остави
оца
Каритина
нека
доврши
што
је
почео
;
може
бити
сад
ће
боље
подесити
,
но
што
му
је
до
сад
за
руком
полазило
.
А
дај
мени
војводино
писмо
,
да
ти
га
ја
прочитам
!
“
„
Бог
с
тобом
,
снахо
!
“
рече
старац
сав
пренеражен
;
—
„
како
бих
ја
давао
једној
жени
да
ми
чита
војводино
писмо
?
!
Ристиворе
,
попа
овамо
!
Или
га
доведи
или
га
донеси
!
“
ИИ
Ристивор
се
као
мало
устезаше
.
Знао
је
добро
да
поп
неће
прекинути
прекрштање
обичнога
домаћега
вина
у
малвасију
,
и
да
није
лако
силом
га
из
винских
подрумова
у
горње
дворане
извести
.
Али
не
имађаше
куда
,
па
изиђе
полагано
и
све
као
да
се
о
нечему
предомишља
.
На
срећу
наиђе
у
ходнику
на
кнежевића
Боривоја
,
који
,
тек
што
се
вратио
из
планине
по
киши
и
сав
мокар
,
хиташе
да
се
јави
своме
деду
и
својој
матери
.
Ристивор
му
у
неколико
речи
исприча
шта
му
је
кнез
заповедио
.
Млади
кнежевић
,
који
је
волео
бесног
попа
Каритона
,
као
што
га
је
сва
дворска
чељад
волела
,
рече
Ристивору
да
се
врати
с
њиме
у
дворану
,
да
види
неће
ли
њему
за
руком
поћи
да
старог
кнеза
за
друго
одреди
.
Боривој
је
красан
младић
од
петнаест
година
;
очима
и
обликом
подсећао
је
живо
на
своју
матер
;
а
својим
вижљавим
растом
и
својим
покретима
подсећао
је
,
кажу
,
на
свога
покојнога
витешког
оца
.
Према
своме
деду
имао
је
право
страхопоштовање
,
не
само
што
му
је
дед
,
него
поглавито
што
је
старац
био
један
од
ретких
остатака
од
оних
јунака
,
који
су
под
Душаном
ширили
границе
царства
српског
,
а
о
којима
је
Боривој
још
од
раног
детињства
слушао
тако
многе
и
тако
дивне
приче
.
„
О
,
хвала
Богу
и
Мајци
Божјој
,
дете
моје
,
што
стиже
у
двор
пре
овог
чуда
и
покора
напољу
!
“
говораше
госпођа
Манда
,
па
се
узе
крстити
,
јер
напољу
удари
негде
гром
са
страшном
праском
и
трештањем
,
а
киша
се
спусти
као
да
је
неко
кабловима
из
црних
облака
лије
.
„
Ухвати
нас
ситна
киша
тек
изађосмо
из
планине
а
на
доглед
нашем
двору
,
те
ми
ободосмо
коње
!
Него
и
опет
добро
покисосмо
!
“
говораше
Боривој
својој
матери
,
пришав
к
руци
свога
деда
.
„
Каква
ти
је
то
књига
,
дедо
,
у
руци
!
“
„
Књига
је
од
нашег
војводе
Радича
!
“
рече
старац
.
„
Ево
чекамо
тврдоглавог
попа
Каритона
да
дође
да
нам
је
прочита
.
Ристиворе
,
шта
ћеш
ти
овде
?
Не
рекох
ли
ти
да
донесеш
попа
овамо
?
Камо
ти
га
?
“
питаше
старац
са
све
већом
срдњом
и
зашкрипа
зубима
.
„
Дедо
,
“
проговори
Боривој
питомо
;
„
што
си
ти
мене
давао
да
учим
књигу
ако
сваку
која
дође
ваља
да
чита
поп
Каритон
?
!
Зар
не
бих
ја
то
могао
да
прочитам
,
кад
је
ти
већ
читати
нећеш
?
А
прочитаћу
је
и
брже
и
боље
и
од
патријарха
Спиридона
,
а
некамо
ли
од
старога
попа
Каритона
!
“
„
Што
сам
те
давао
на
књигу
?
“
питаше
старац
више
самог
себе
него
друге
око
себе
;
„
што
сам
те
давао
на
књигу
?
Збиља
и
јесте
,
да
не
мораш
кроз
живот
држати
уза
се
каквог
попа
Каритона
.
А
и
што
да
не
читаш
?
Мушка
си
глава
,
Орловић
си
,
ево
,
синко
,
“
—
рече
старац
отварајући
писмо
,
„
ево
,
синко
,
читај
,
у
име
Божје
,
књигу
војводину
!
“
Госпођа
Манда
прошапута
Ристивору
да
принесе
светњаке
са
воштаницама
.
И
сама
дохвати
један
и
стаде
Боривоју
с
десне
,
док
Ристивор
држаше
други
светњак
с
леве
стране
младом
кнежевићу
,
који
,
прав
као
прави
млади
бор
,
стојаше
само
на
један
корак
од
старога
кнеза
у
великој
храстовој
столици
.
Изгледаше
као
да
се
врши
неки
чин
из
свете
летурђије
.
„
Има
овде
две
књиге
!
“
рече
млади
кнежевић
.
„
Једна
је
уметнута
у
другу
.
Ево
да
ти
читам
шта
војвода
пише
!
“
И
онда
Боривој
узе
да
чита
на
глас
,
разговетно
и
размерено
:
„
Од
Војводе
Радича
кнезу
Градоју
,
љубимом
ми
пријатељу
,
срдачно
поздрављење
.
—
Да
знаш
,
кнеже
,
ево
дође
књига
од
Крушевца
,
од
Господина
нам
Кнеза
Лазара
.
Ево
ти
препис
од
ње
па
види
шта
пише
.
Ја
знадем
Господин
кнез
не
мисли
на
тебе
.
Твоја
је
кућа
ономлане
на
Плочнику
дала
многославни
прилог
у
славној
крви
својој
.
И
Господин
Кнез
и
сва
Србадија
знаде
колико
си
јој
од
педесет
година
амо
на
бојиштима
славу
дизао
.
Знамо
да
ти
је
грдна
жалост
за
сином
,
онаким
соколом
,
крила
поломила
теби
,
седи
соколе
,
обрано
наша
на
крајини
.
Немој
трудити
своју
старост
.
Немој
нам
слати
ни
дете
Боривоја
.
Пошљи
кога
од
своје
властеле
,
нека
доведе
што
више
добро
опремљених
војника
.
Ако
стигну
на
збориште
код
мога
двора
у
Недељу
пред
Видов
Дан
,
добро
је
.
И
ето
ти
препис
од
књиге
Господина
Кнеза
.
И
од
Бога
ти
здравље
!
“
„
Да
чудне
ми
књиге
војводине
!
“
прозбори
кнез
очевидно
изненађен
и
полу
срдит
.
—
„
Што
ли
је
било
војводи
да
ми
тако
пише
?
!
“
Па
се
старац
подиже
на
ноге
,
да
стојећки
и
са
склопљеним
рукама
саслуша
речи
земље
господара
.
Младоме
Боривоју
задрхта
рука
кад
отвори
по
дугачку
листину
,
и
глас
му
дрхташе
кад
поче
да
чита
:
„
Од
мене
Кнеза
Лазара
,
Господина
свој
српској
земљи
,
теби
војводо
Радичу
,
љубимо
поздрављење
.
Војводо
,
ево
нам
стигоше
поуздане
вести
како
се
цар
Агарјански
са
силном
војском
кренуо
од
Дринопоља
путем
у
Србље
.
Ено
нам
је
и
нов
поклисар
његов
стигао
,
да
нас
још
једном
позове
да
се
њему
,
Емиру
Мурату
Оркановићу
,
као
своме
цару
поклонимо
,
да
му
данак
плаћамо
,
и
да
му
од
Србаља
најбоље
јунаке
сваке
године
шаљемо
,
да
за
њ
и
за
његова
лажнога
свеца
православне
земље
освајају
.
И
још
нам
поклисар
његов
каза
,
да
цар
његов
долази
с
војском
на
Косово
,
да
тамо
дочека
последњи
наш
одговор
.
Знаш
,
војводо
,
да
смо
на
Сабору
о
Светоме
Ђурђу
први
његов
позив
одбили
.
И
знаш
,
војводо
,
како
вас
одмах
онда
световах
и
мољах
и
преклињах
,
како
своје
синове
и
браћу
своју
,
да
се
одмах
на
војну
спремате
,
јер
не
веровах
клетвама
поклисаревим
да
се
војска
у
Дринопољу
скупља
,
да
пође
преко
мора
у
Караманију
.
Ено
му
је
предња
војска
данас
на
Константинову
.
Не
часи
ни
часа
него
зови
сву
своју
властелу
,
нека
се
одмах
скупи
под
твоје
стегове
,
те
је
води
к
мени
на
Косово
,
не
би
ли
се
сви
тамо
искупили
до
у
Недељу
пред
Видов
Дан
.
Поручи
свима
да
их
молим
и
преклињем
да
потруде
своје
господство
још
овај
пут
,
када
ћемо
са
Божјом
помоћу
разбити
Агарјане
,
да
се
више
не
дижу
.
Поручи
свима
да
их
молим
и
преклињем
,
да
у
што
већем
броју
сложно
,
хитро
и
весело
на
Косово
дођу
.
И
још
им
кажи
да
великом
клетвом
кунем
свакога
,
ко
не
дође
а
може
да
дође
.
Са
вером
у
слаткога
мога
Христа
,
који
неће
оставити
Хришћански
народ
свој
да
пропадне
,
и
с
уздањем
у
јунаштво
наше
храбре
Србадије
,
која
не
жали
крви
у
одбрани
отачаства
,
љубим
те
и
поздрављам
те
,
верни
мој
војводо
.
“
По
дуго
нико
од
млађих
не
смедијаше
да
што
проговори
,
а
старац
не
могаше
,
јер
му
некаква
горка
сухота
стегла
беше
јабучицу
,
а
преко
образа
њихових
котрљаху
се
сузе
.
Мало
за
тим
узе
оба
писма
из
руку
свога
унука
,
сави
их
полагано
,
готово
побожно
,
метну
их
у
недра
,
и
онда
седе
,
и
поче
онако
невесео
и
замишљен
да
говори
сниским
гласом
,
и
више
као
сам
себи
:
„
Еј
жалости
наша
!
Куд
је
ова
земља
доспела
и
куд
ли
ће
доспети
,
кад
ево
земље
Господар
не
сме
да
заповеда
,
него
моли
,
преклиње
и
проклиње
!
Еј
мој
Господине
Кнеже
,
знам
да
су
теби
,
који
си
одрастао
уз
колено
цару
Душану
,
крваве
сузе
потицале
кад
си
онаку
књигу
писао
!
Зар
се
не
сећаш
какве
си
књиге
писао
кад
ти
их
је
Душан
у
перо
казивао
?
„
Војводо
“
—
настављаше
кнез
као
да
чита
некакву
Душанову
листину
;
„
Војводо
,
да
ми
се
у
Недељу
пред
Видов
Дан
лично
јавиш
на
Косову
.
Да
доведеш
хиљаду
добро
оружаних
јунака
.
Ако
доведеш
мање
казнићу
те
мачем
;
ако
доведеш
више
казнићу
те
глобом
.
Ако
не
дођеш
,
доћи
ћу
ја
к
теби
,
да
те
прикуцам
копљем
на
двери
двора
твога
!
Бог
ти
дао
здравља
и
памети
!
“
Еј
,
мој
царе
Душане
,
ти
би
данас
требао
овој
земљи
!
Еј
,
мој
Господине
Кнеже
,
шта
ћеш
ти
један
,
Душанов
јунак
са
благим
и
светим
твојим
срцем
,
у
овој
земљи
у
којој
се
ето
никаква
светиња
не
поштује
?
!
“
„
Господару
,
кад
год
нам
хвалиш
Душана
—
а
кад
нам
га
не
хвалиш
!
“
—
узе
Ристивор
смерно
да
говори
,
„
свагда
ми
дође
да
те
питам
:
а
које
је
добро
Душан
од
свега
тога
видео
?
Не
казујеш
ли
и
сам
да
је
то
био
прави
мученик
за
отачаство
,
да
је
двојином
више
пелена
но
малвасије
као
цар
попио
,
да
су
га
се
истина
бојали
,
али
да
су
га
и
мрвили
,
и
да
су
га
најпосле
и
отровали
!
Зар
се
и
данас
о
њему
не
причају
народу
по
саборима
уз
гусле
свакојаке
лажи
и
гнусобе
?
Зар
...
“
.
„
Још
си
ти
,
синко
,
зелен
да
то
зрело
разумеш
!
“
прекиде
га
старац
.
„
Душан
не
би
постао
цар
,
нити
би
границе
свога
царства
размакао
,
кад
би
му
сва
мисао
била
сведена
у
бригу
:
шта
ће
о
њему
бесна
властела
мислити
,
шта
ли
ће
пијани
попови
без
парохија
о
њему
причати
,
и
шта
ли
ће
слепци
по
саборима
о
њему
гудети
!
Него
да
махнемо
то
на
страну
!
Чудо
ми
је
само
како
је
војвода
могао
онако
да
пише
!
Двојином
чудо
сад
кад
чух
шта
му
је
Господин
Кнез
писао
!
“
„
Опрости
ми
,
дедо
!
“
прихвати
тихо
и
очевидно
узбуђена
и
забринута
госпођа
Манда
,
—
„
опрости
ми
,
што
и
ја
једна
женска
глава
хоћу
да
судим
о
пословима
витешким
:
али
је
војвода
рекао
само
истину
,
да
је
Боре
наш
још
тек
дете
!
Не
може
он
да
води
војску
нашу
!
“
„
А
рекао
је
истину
“
—
настави
Ристивор
,
—
„
да
ти
,
господару
,
ниси
више
млад
,
и
да
је
било
доста
твога
славног
војевања
за
педесет
—
а
Бога
ми
биће
и
више
—
година
!
Дај
ти
нама
твоју
заставу
,
дај
нам
кога
властелина
,
који
зна
шта
је
војска
и
војна
,
па
ти
не
брини
бригу
!
“
„
Ти
као
да
ниси
слушао
што
прочита
Боре
из
листине
Господина
Кнеза
?
“
рече
стари
кнез
.
„
Ко
год
може
да
дође
а
не
дође
тога
он
куне
великом
клетвом
!
...
А
и
да
не
куне
,
зар
ја
могу
да
идем
у
лов
на
вуке
и
медведе
,
а
да
не
могу
да
у
служби
земље
господара
макнем
мачем
по
гомили
Агарјана
?
!
А
што
ти
рече
,
снахо
моја
,
да
Боре
још
не
може
да
води
војску
нашу
,
истина
је
да
не
може
;
али
може
Боре
да
јаха
убојита
коња
,
и
може
да
витла
оштрим
мачем
и
може
шестоперцем
добро
да
се
баци
.
Има
једно
што
наш
Боре
,
ако
је
прави
Орловић
,
не
може
—
не
може
он
дома
остати
,
као
што
му
ни
дед
дома
остати
не
може
,
а
да
за
њих
живих
други
неки
јунак
води
кнеза
Орловића
војску
!
Је
ли
тако
,
Боре
?
!
“
Па
старац
сав
зажарен
,
као
да
му
изненадно
из
срца
пламени
у
образе
букнуше
,
диже
се
живо
из
столице
,
усправи
се
у
сву
своју
висину
,
и
упре
очи
своје
,
из
којих
ватра
севаше
,
у
младога
дечка
,
кога
је
његова
брижна
и
нежна
мати
тихо
к
себи
привукла
,
па
га
левом
руком
обгрлила
,
као
да
хоће
да
га
заштити
од
некакве
невидљиве
опасности
.
А
млади
Боре
,
који
је
некако
,
пошто
сврши
читање
оних
писама
,
несвесно
пустио
да
га
мати
к
себи
привуче
и
обгрљена
држи
,
не
скидаше
својих
погледа
са
старога
витеза
.
Онај
пламен
што
из
срца
старчева
сијну
кроз
речи
његове
,
беше
одмах
запалио
пламен
у
ватреном
срцу
младог
Орловића
.
Свака
реченица
старчева
убрзаваше
куцање
срца
његова
,
и
подстицаше
жар
у
образима
његовим
.
А
кад
седокоси
старац
са
руменим
образима
и
ватреним
очима
громко
грмну
:
„
Је
ли
тако
,
Боре
?
“
—
оно
се
вижљиво
ђаче
—
и
не
изгледаше
друкчије
него
као
ђаче
—
изви
из
загрљаја
своје
матере
па
полете
старцу
на
прса
,
загрли
га
живо
и
пољуби
у
један
и
у
други
образ
,
баш
као
да
му
не
беше
унук
него
витешки
друг
!
Грлећи
старца
Боре
рече
:
„
Благо
мени
,
што
ћу
уз
тебе
и
с
тобом
да
моју
прву
војну
војујем
!
Дедо
,
ако
Бог
да
,
нећу
ни
тебе
ни
мога
оца
постидети
!
“
Старац
сад
пољуби
свога
унука
у
оба
образа
,
и
шапутну
му
на
ухо
:
„
Тако
,
синко
!
Тако
Орловић
треба
да
говори
и
тако
да
ради
!
“
Манда
приђе
полагано
к
своме
сину
,
па
,
кад
га
старац
пусти
,
узе
га
у
свој
загрљај
,
пољуби
га
и
рече
:
„
Сине
мој
,
нека
ти
је
сретна
прва
твоја
војна
!
Нека
су
ти
свагда
Бог
и
Свети
Јован
на
помоћи
!
Ако
би
могао
заборавити
своју
мајку
нека
ти
је
просто
;
али
никад
не
заборављај
да
носиш
једно
славно
име
,
које
су
ти
твој
отац
и
твој
дед
светло
предали
,
које
ти
треба
светло
да
очуваш
!
“
У
том
се
отворише
широм
врата
на
дворишту
,
и
на
прагу
се
указа
висока
и
крупна
једна
људина
,
широкога
лица
,
с
вински
руменим
образима
,
по
дебелим
носом
,
крупним
очима
,
проседом
густом
косом
и
брадом
,
обојима
небрежљиво
одржаваним
,
у
старој
некаквој
морастој
мантији
са
црвеним
појасем
.
„
Хоћеш
ли
ти
,
кнеже
,
силазити
у
трпезарију
,
да
вечерамо
,
или
нећеш
?
“
продера
се
нешто
мало
храпавим
гласом
поп
Каритон
не
ступајући
са
прага
у
дворану
.
„
Ја
ето
ударах
два
пута
у
звоно
,
а
ви
овде
горе
или
сте
заспали
,
или
ослушкујете
само
грмљавини
,
те
ситно
звоно
и
не
чујете
?
Хајде
,
кнеже
,
време
је
!
“
Кнез
понови
наредбу
Ристифору
,
да
доведе
у
трпезарију
војводина
младог
властелина
,
и
сам
пође
доле
с
попом
Каритоном
.
Госпођа
Манда
оста
са
сином
у
дворани
на
првоме
кату
.
ИИИ
Трпезарија
је
била
готово
као
нека
црква
,
само
нешто
по
сниска
.
У
зиду
на
исток
лежало
је
велико
отворено
огњиште
од
белих
камених
плоча
.
На
њему
су
стојали
велики
и
тешки
,
од
дима
поцрнели
,
гвоздени
подглавњаци
,
на
које
се
цепанице
намештаху
,
кад
је
у
зимње
доба
трпезарију
загрејати
ваљало
.
И
лево
и
десно
од
огњишта
стојаху
—
као
оно
у
цркви
пред
олтарем
—
велики
гвоздени
светњаци
,
исковани
мајсторским
чекићем
у
грање
и
лишће
,
кроз
које
се
орао
у
вис
пропињао
,
као
да
хоће
да
пролети
кроз
венац
од
седам
ружа
,
у
које
се
умештаху
седам
дебелих
свећа
од
жутога
воска
.
На
своду
,
који
је
испао
мало
напред
над
огњиштем
,
да
не
да
диму
да
се
са
њега
повија
у
трпезарију
,
била
је
исписана
велика
икона
Светог
Јована
Крститеља
,
кога
је
дом
Орловићев
славио
као
своје
крсно
име
.
Причало
се
много
шта
о
чудотворству
те
иконе
.
Није
нико
могао
да
погледа
у
свеца
а
да
се
мало
не
препадне
.
У
сухој
,
каменитој
пустињи
стоји
он
,
висок
готово
као
копље
;
завио
се
у
неку
кожу
,
као
да
је
медвеђа
;
лице
,
и
голе
мишице
од
рамена
,
и
голе
ноге
од
колена
,
поцрнеле
од
препеке
у
пустињи
,
те
се
према
њима
она
суха
мрка
тиквица
за
воду
,
што
му
виси
о
некаквом
кајишу
о
бедрима
,
светли
као
да
је
румен
образ
девојачки
.
Па
се
светац
мрке
коже
и
разбарушене
косе
повио
горњим
телом
мало
напред
као
да
крупним
црним
очима
својим
вреба
некога
,
пружио
леву
руку
према
себи
а
у
напред
,
као
да
хоће
да
некога
од
оних
,
што
га
гледају
,
жива
дохвати
.
Види
се
лепо
како
нешто
виче
,
јер
је
широм
уста
отворио
;
ако
ко
маштом
својом
не
успе
да
чује
шта
то
он
довикује
,
може
да
зна
шта
је
само
ако
је
писмен
,
јер
се
уз
високу
танку
трску
коју
светац
у
десници
држи
,
повија
уска
кожна
листина
,
на
којој
црним
словима
пише
:
„
Покајте
се
!
“
Што
је
најчудније
у
тој
слици
свеца
Орловићеве
куће
било
,
јесте
то
:
што
,
ма
из
кога
кута
и
ма
са
које
стране
да
га
погледаш
,
свагда
ћеш
са
ужасом
опазити
,
да
он
право
у
тебе
гледа
,
да
према
теби
руку
пружа
,
да
хоће
баш
тебе
да
дохвати
,
и
да
оно
што
говори
баш
теби
говори
!
Сниско
,
до
пред
саме
ноге
његове
,
гори
у
сребрној
шкољци
кандило
,
које
се
никада
не
гаси
.
Од
два
нараштаја
овамо
утврдио
се
обичај
у
двору
Орловићеву
да
сваки
ко
ступа
у
трпезарију
,
као
и
ко
хоће
из
ње
да
иступи
,
ваља
да
се
окрене
к
свецу
,
прекрсти
три
пута
и
поклони
му
се
.
Пред
самим
огњиштем
била
је
омања
једна
трпеза
од
белог
мрамора
.
Око
ње
четири
висока
,
тешка
и
гломазна
стола
од
храстовине
,
у
којој
беху
изрезани
орлови
и
змајеви
.
Столу
у
зачељу
наслони
за
руке
беху
обложени
сребром
,
у
коме
је
урезан
био
напис
,
како
је
на
томе
столу
и
за
том
трпезом
седео
и
обедовао
цар
Душан
,
кад
је
на
војном
походу
на
Угре
свратио
к
Орловићима
у
Орлов
Град
.
Дугачка
зидина
на
десно
од
огњишта
била
је
окићена
,
и
готово
сва
застрвена
,
штитовима
,
панцерима
,
клобуцима
,
мачевима
,
копљиме
и
буздованима
.
У
њој
су
били
просечени
уски
а
високи
прозори
,
који
пропуштаху
у
трпезарију
благу
светлост
са
севера
.
Дугачка
зидина
према
овој
,
а
лево
од
огњишта
,
исписана
је
била
сва
великом
сликом
онога
удеса
,
од
којега
се
властелинска
кућа
Голубовића
прозвала
Орловићима
.
Кад
гледалац
стане
према
средини
слике
онда
види
десно
од
себе
широко
поље
зелено
,
кроз
које
вијуга
бистра
речица
,
из
које
сребрне
пастрмке
искачу
као
да
огледају
е
да
ли
би
по
зраку
полетети
могле
;
изнад
тога
поља
у
позади
издиже
се
вис
с
боровима
и
јелама
;
више
њега
голи
сиви
крш
по
врховима
којега
виде
се
многа
орловска
гнезда
,
из
којих
гладни
орлићи
пружају
голишаве
шије
своје
.
По
средини
слике
пукла
,
докле
око
допире
,
њива
са
златним
класјем
,
које
сељани
и
сељанке
сребрним
срповима
обарају
.
У
самом
левом
куту
слике
висок
и
гранат
храст
;
под
њим
шарене
простирке
,
подглавњаци
,
дрвене
заструге
с
јестивом
,
шарене
чутуре
,
гомилице
од
јабука
и
другог
воћа
,
венци
од
плавог
и
црвенога
цвећа
пољског
измешанога
са
јечмовим
класјем
.
Мало
испред
њега
,
под
сунцем
а
до
првога
везаног
снопа
на
њиви
,
колевка
од
шимширова
дрвета
,
—
пуна
извезених
белих
тканина
,
и
опет
празна
јер
у
њој
не
бејаше
чеда
.
Испред
колевке
крочила
на
њиву
млада
а
висока
и
танкострука
једна
жена
у
китњастом
шареном
руху
;
пребледела
у
лицу
,
с
разбарушеном
русом
косом
,
подигла
лице
к
небу
,
упрла
погледе
из
крупних
црних
очију
у
вис
,
па
златном
стрелом
гађа
грдну
једну
мркосиву
орлушину
,
која
раширеним
крилима
лети
у
вис
носећи
у
канџама
румено
чедо
у
белом
свиленом
повоју
.
Јест
,
не
гађа
само
,
него
ју
је
већ
погодила
,
јер
се
под
левим
крилом
орлушине
види
половина
стреле
која
је
оштрицом
својом
пробила
у
срце
њено
.
Кнегиња
Василија
је
поузданим
погледом
и
поузданом
руком
прострелила
орлушину
,
те
спасла
живо
и
здраво
чедо
своје
,
које
јој
је
грабљива
и
гладна
птичурина
зграбила
из
колевке
и
у
вис
к
своме
гнезду
понела
била
.
Њен
је
син
постао
велики
јунак
,
те
му
је
Немања
дао
да
се
зове
Орловићем
.
Од
прилике
једна
трећина
патоса
од
трпезарије
,
и
то
она
до
огњишта
где
је
стојао
мраморни
сто
,
била
је
за
једну
стопу
виша
од
осталога
патоса
.
На
овоме
снижем
патосу
било
је
неколико
храстових
трпеза
са
столовима
и
клупама
.
За
једном
таквом
трпезом
вечерали
су
кнез
Градоје
,
поп
Каритон
и
војводин
властелин
Иван
.
Ристивор
је
стојао
смерно
иза
стола
свога
господара
,
и
,
час
руком
,
час
мигом
,
наређивао
млађима
шта
да
донесу
на
трпезу
а
шта
да
однесу
са
ње
,
као
и
коме
и
кад
да
насипљу
пехаре
вином
,
да
не
остају
празни
.
„
Да
ли
ти
рече
Ристивор
,
“
питаше
кнез
младога
властелина
,
—
„
да
се
прекрстиш
три
пута
и
поклониш
нашем
свецу
,
кад
уђе
у
ову
трпезарију
?
“
„
Право
да
ти
кажем
,
ништа
ми
он
не
рече
,
“
одговори
Иван
;
„
него
видех
га
како
се
на
прагу
поче
крстити
и
клањати
,
те
ја
но
њему
прекрстих
се
и
поклоних
се
!
“
„
Е
,
па
сад
шта
ћу
ја
с
тобом
?
“
окрете
се
стари
кнез
и
викну
срдито
Ристивору
.
-
„
Ти
ћеш
још
учинити
да
се
у
овоме
дому
погази
стари
завет
мога
деда
,
те
да
му
се
кости
у
гробу
преврћу
,
и
да
из
гроба
мене
куне
!
“
„
Ма
,
господару
,
тек
да
заустим
да
му
кажем
,
а
видех
га
где
се
и
сам
од
себе
крсти
и
клања
!
“
правдаше
се
Ристивор
.
„
Ех
,
ти
опет
мислиш
,
светац
је
као
ти
,
да
се
за
сваку
ситницу
срди
!
“
прихвати
поп
Каритон
спустив
празан
пехар
на
трпезу
.
„
Мари
ти
он
да
л
’
се
и
ти
крстиш
и
клањаш
,
а
да
мери
шта
Ристивор
ради
!
“
„
Светац
може
и
да
не
мари
,
јер
се
није
он
нама
заветовао
;
али
ми
ваља
да
маримо
,
јер
смо
се
ми
њему
заветовали
!
Је
л
’
ти
Ристивор
причао
како
је
то
било
?
“
питаше
кнез
Ивана
.
Пре
него
што
Иван
могаше
уста
да
отвори
,
Ристивор
узе
да
се
правда
:
„
Па
,
молим
те
,
господару
,
кажи
по
правди
и
по
души
,
ко
може
све
славе
и
сва
чуда
овога
двора
да
исприча
о
једној
прилици
?
Тек
му
показах
кнегињу
Василију
и
испричах
му
како
је
спасла
своје
чедо
од
орлушине
,
а
ти
и
поп
Каритон
грунусте
на
врата
—
мал
’
не
рекох
као
какве
орлушине
!
“
„
То
треба
да
чујеш
,
млади
властелине
,
како
је
било
.
Причају
да
сад
међу
млађом
господом
има
пуно
њих
,
који
веле
да
су
свеци
и
чудеса
њихова
просто
само
поповска
прича
.
Да
попови
и
калуђери
хоће
по
мало
и
да
измишљају
,
то
сви
знамо
...
“
„
Је
си
чуо
,
кнеже
,
“
пресече
га
поп
Каритон
,
па
мало
преврну
закрвављене
очи
своје
,
—
„
и
ако
смо
другови
од
детињства
,
и
ако
смо
у
младости
заједно
вино
пили
и
ограде
прескакали
,
и
ако
ево
и
сад
заједно
пијемо
,
не
могу
те
пустити
да
се
тако
мучки
на
попове
каменом
бацаш
...
“
„
Причекај
мало
,
попе
,
стојим
ја
теби
на
белези
!
“
пресече
кнез
попа
пружив
руку
према
њему
да
га
устави
;
па
настави
окренув
се
Ивану
:
„
Не
знам
ја
за
друге
свеце
;
али
је
нама
наш
светац
свагда
помагао
.
Ето
чуј
један
од
многих
доказа
.
Дошао
незнан
властелин
у
двор
овај
моме
деду
;
вели
путује
из
Свете
Горе
у
свој
завичај
у
Хрвате
.
Дед
га
мој
гости
овде
три
дана
.
Чини
се
и
моме
деду
и
свој
чељади
да
нека
тешка
брига
лежи
страноме
витезу
на
срцу
;
особито
се
за
столом
у
трпезарији
чудно
понаша
,
час
кришом
погледа
на
мога
деда
,
а
час
на
свеца
;
час
би
устао
,
час
би
опет
сео
да
пије
.
Ноћу
као
да
нема
сна
,
а
и
кад
би
очи
склопио
брзо
би
скочио
из
постеље
са
виком
и
кукњавом
,
и
полетео
би
к
вратима
као
да
бега
од
некаквог
чудовишта
!
Кад
треће
вечери
,
тек
се
при
трпези
обредише
пехарима
по
један
пут
,
а
он
скочи
на
ноге
,
најпре
заклони
мишицом
главу
,
као
да
се
сакрије
од
свечевих
погледа
,
па
онда
посрћући
приђе
к
моме
деду
и
паде
на
колена
.
„
Ево
да
ти
се
исповедим
!
“
узе
да
говори
сузе
лијући
;
„
ево
да
ти
се
исповедим
,
па
реци
како
хоћеш
:
обећа
ми
твој
крвни
непријатељ
кнез
Н
.
“
(
каза
он
и
име
,
само
ти
га
ја
не
казујем
јер
не
би
право
било
!
)
,
„
обећа
ми
,
рече
,
кнез
Н
.
дати
ми
велике
баштине
и
синовицу
своју
ако
те
убијем
;
затекох
му
се
да
те
убијем
;
дођох
да
те
убијем
;
три
пута
се
дизах
од
трпезе
да
ти
отровани
нож
у
прси
сјурим
;
и
три
пута
ми
поглед
твога
свеца
следи
крв
у
жилама
и
скамени
срце
у
прсима
.
И
кад
не
гледах
на
њ
осећах
како
ме
он
гледа
;
осећах
како
ме
рука
његова
дотиче
и
слушах
шапат
његов
:
„
Покај
се
,
несретниче
!
Исповеди
се
кнезу
,
па
ће
ти
Бог
опростити
!
“
Кад
год
бих
легао
на
постељу
видео
бих
два
велика
ока
његова
како
ме
гневно
гледају
из
густога
мрака
:
што
гушћи
и
црњи
мрак
све
то
сјајнија
и
све
то
већа
она
два
његова
ока
!
И
тек
да
задремам
а
он
би
ме
прстима
,
хланим
као
лед
,
дохватио
за
гушу
,
продрмао
и
онда
силно
из
постеље
дигао
,
вичући
јаросно
:
„
Покај
се
,
несретниче
!
“
И
ево
се
кајем
!
Ево
ти
се
исповедам
!
Ево
ти
нож
којим
те
хтедох
убити
!
Везуј
ме
коњма
за
репове
па
растрзавај
;
бацај
ме
у
доње
тамнице
да
ми
јакрепи
и
гуштери
крв
сисају
;
чини
што
хоћеш
,
само
моли
свеца
свога
да
скине
са
мене
погледе
своје
!
“
Ето
што
се
мој
дед
заветова
да
нико
и
никад
у
ову
трпезарији
ући
неће
,
а
да
се
три
пут
не
прекрсти
и
свецу
не
поклони
!
“
Диже
се
млади
властелин
,
смерно
се
кнезу
поклони
па
рече
:
„
Хвала
ти
,
господару
,
на
тој
дивној
причи
у
којој
има
велики
пуок
за
млађе
!
Мени
је
мој
покојни
отац
говорио
да
су
се
у
старо
доба
,
док
је
по
нашим
земљама
било
више
јунака
,
свеци
чешће
и
радије
јављали
међу
људе
,
и
да
су
већа
и
славнија
чуда
чинили
.
А
сада
као
да
је
и
мање
јунака
и
мање
светаца
!
Да
ли
је
мање
светаца
што
је
мање
јунака
или
је
мање
јунака
што
је
мање
светаца
,
то
ја
не
умем
сам
да
разберем
!
„
Ни
ја
ти
то
,
синко
,
не
знам
казати
!
“
рече
старац
љубазно
младом
властелину
.
„
Што
ја
видим
и
што
знам
то
је
:
да
нико
још
на
небу
свецем
постао
није
ко
за
живота
овде
на
земљи
јунак
био
није
!
Кад
би
Бог
давао
светачка
златна
кола
око
главе
свакоме
ко
само
чита
молитве
,
метанише
и
преврће
бројанице
,
не
би
за
све
њих
било
места
у
свих
седморих
небесих
!
Онда
би
и
наш
поп
Каритон
светац
постао
!
Али
Бог
тражи
да
ти
победне
песме
певаш
у
славу
његову
кад
те
Агарјани
на
живу
жеравицу
бацају
не
би
л
’
вером
преврнуо
.
Тако
је
то
,
мој
попе
Каритоне
!
“
.
„
Мислиш
ли
ти
,
кнеже
,
да
ја
не
бих
певао
у
славу
наше
свете
вере
Хришћанске
да
ме
Агарјани
на
жеравицу
метну
?
!
“
питаше
поп
Каритон
,
који
је
више
вина
попио
него
кнез
и
млади
властелин
заједно
.
„
Не
знам
ти
дати
одговора
,
јер
те
још
не
гледах
на
згаришту
Агарјанском
.
Добар
си
поп
,
али
си
грешан
човек
.
А
ниси
ни
имао
прилике
да
се
покажеш
колико
си
јунак
!
“
рече
кнез
.
„
Кад
си
ми
је
ти
дао
да
се
покажем
?
“
питаше
поп
са
мало
загушеним
гласом
у
коме
прекор
трепташе
.
„
Кад
сам
ти
је
ја
кратио
?
“
рече
кнез
па
се
насмехну
с
пуно
презрења
.
„
Е
,
па
добро
,
ево
да
видимо
!
“
прихвати
поп
Каритон
па
климну
главом
и
намигну
на
Ристифора
,
као
да
му
даје
неки
уговорени
знак
.
„
Ето
,
пусти
мене
да
водим
војску
твоју
на
Косово
!
Ти
си
и
онако
стар
,
а
млади
кнежевић
још
је
дете
.
Грехота
би
била
да
,
било
ти
било
он
,
на
Косово
излазите
;
а
два
пута
грехота
да
оба
заједно
пођете
!
И
три
пута
грехота
,
кад
ево
имате
мене
у
замену
да
пошљете
!
“
Старац
,
се
окрете
Ристифору
;
мрдну
главом
и
лево
и
десно
,
и
шкргутну
зубма
.
„
То
је
твоје
масло
!
Нисам
ја
ни
слеп
ни
глуп
,
хвала
Господу
Богу
!
Али
нећеш
,
попе
,
куд
си
наумио
!
Не
дам
ја
теби
ни
да
нас
испратиш
до
на
међу
наше
кнежине
!
“
„
Ето
,
не
рекох
ли
ти
“
рече
поп
.
„
Све
се
бојиш
да
мојим
јунаштвом
не
засеним
твоје
!
“
„
Бог
ми
је
сведок
да
се
никад
тога
бојао
нисам
!
“
прихвати
кнез
поноситим
гласом
и
мало
као
увређен
.
„
Ниси
хтео
оставити
свој
кисели
оцат
,
па
да
се
у
писму
Господина
Кнеза
напојиш
небеском
малвасијом
!
Ниси
чуо
како
он
великом
клетвом
куне
свакога
ко
може
да
дође
а
не
дође
!
Па
да
си
ми
какав
јунак
,
ма
и
не
био
бољи
од
мене
,
па
да
те
поведемо
|
Али
овако
...
.
махни
се
,
попе
,
те
работе
!
„
Тако
ми
ево
овога
вина
,
“
настави
поп
;
„
није
само
да
сам
млађи
од
тебе
за
десет
година
...
“
„
Каквих
десет
година
?
!
“
насмеја
се
кнез
грохотом
;
„
мени
је
седамдесет
а
теби
шездесет
и
пет
!
“
„
Мени
јесте
шездесет
и
пет
,
али
теби
је
,
кнеже
,
у
најмању
седамдесет
и
пет
,
само
се
вазда
издајеш
за
млађег
...
“
„
Нека
ми
је
и
деведесет
и
пет
“
,
пресече
га
кнез
долазећи
у
све
већу
ватру
и
ударив
песницом
о
трпезу
,
—
„
наш
Господин
Кнез
је
срце
моје
подмладио
а
моју
памет
подсетио
да
ја
носим
име
Орловића
!
“
„
Немој
да
бројимо
године
!
Дај
да
меримо
снагу
|
“
рече
поп
.
Скочи
стари
кнез
,
одгурну
љутито
свој
сто
,
збаци
скрлатну
доламу
са
златним
токама
са
себе
,
засука
рукаве
од
свилене
кошуље
,
па
викну
попу
:
„
Ходи
,
попе
,
да
меримо
снагу
!
“
„
Тако
и
ја
велим
,
кнеже
!
“
одговори
поп
,
па
збаци
са
себе
мантију
,
засука
рукаве
од
антерије
,
па
искочи
као
помаман
на
чист
патос
према
кнезу
.
„
И
само
да
се
поштено
о
једном
погодимо
!
Ако
ме
обориш
или
се
ја
први
уморим
,
не
тражим
да
ме
шаљеш
на
Косово
;
ако
те
оборим
или
се
ти
први
умориш
,
онда
поштено
да
останеш
на
двору
а
место
себе
мене
да
пошљеш
!
“
„
Примам
,
примам
,
попе
!
“
викаше
кнез
нестрпљиво
.
„
Пази
,
ево
мене
!
Пази
!
“
И
старац
полете
и
дохвати
попа
снажно
око
паса
,
и
издиже
онаку
људину
у
вис
;
али
се
поп
дочека
на
ноге
,
па
стегну
старог
витеза
око
паса
и
стаде
да
га
повија
те
на
лево
те
на
десно
.
Узеше
се
хрвати
и
носити
око
оних
столова
као
да
су
Агарјански
пеливани
а
не
два
добра
Хришћанина
и
два
од
детињства
друга
.
Млади
властелин
Иван
беше
устао
;
изненађен
оним
што
гледаше
узе
се
најпре
крстити
па
онда
шапну
Ристивору
:
„
Ама
,
брате
,
да
их
раздвојимо
!
“
„
Не
знаш
ти
њих
!
Још
су
они
као
ђачад
манастирска
!
Нека
их
док
се
мало
поуморе
!
“
И
два
млада
витеза
гледаху
мирно
како
се
носе
с
једног
краја
трпезарије
на
други
и
опет
натраг
,
огледајући
ко
ће
пре
кога
о
патос
да
тресне
.
И
кроз
све
напоре
једнако
разговараху
један
с
другим
:
„
Да
видиш
,
кнеже
,
ко
је
поп
Каритон
!
“
„
Да
видиш
,
попе
,
ко
је
Орловић
!
“
„
Је
ли
хоћеш
на
Косово
!
“
„
Није
него
ћу
тебе
да
шаљем
!
“
„
Држ
’
се
,
попе
!
“
„
Држ
’
се
,
кнеже
!
“
Већ
по
дуже
трајаше
то
хрвање
.
Попу
ударила
крв
у
образе
,
у
очи
и
у
само
чело
.
Румени
образи
кнежеви
прогрушали
се
модрином
.
Са
чела
обојице
киптио
је
зној
.
Тада
им
Ристифор
приђе
.
„
Уставите
се
,
славна
јуначка
господо
!
“
рече
им
тихо
.
„
Уставити
се
,
јер
ено
,
рекао
бих
,
светац
вас
мрко
погледа
!
Рекао
бих
да
вам
нешто
довикује
!
“
„
Пуштајмо
се
,
кнеже
,
“
—
рече
поп
;
„
пуштајмо
се
,
да
видимо
шта
светац
хоће
!
“
И
пустише
се
и
раставише
се
.
Оба
задахтала
од
тешких
напора
.
Стари
кнез
убриса
рукавом
зној
са
чела
па
се
окрену
и
погледа
у
свеца
.
И
као
да
не
могаше
да
поднесе
светлост
од
свечева
погледа
,
наднесе
десну
руку
над
густе
веђе
своје
,
па
се
пови
мало
унапред
као
да
боље
види
и
сигурније
чује
.
„
Светац
виче
:
„
Та
докле
ћеш
,
попе
несретниче
?
!
“
Да
му
сутра
палиш
велику
воштаницу
;
јер
,
да
се
он
не
умеша
,
би
ти
сад
већ
брисао
прашину
по
тим
плочама
!
“
„
Добро
,
добро
,
кнеже
!
“
прихвати
доброћудно
поп
,
дохвати
и
испразни
један
пехар
вина
,
узе
исправљати
рукаве
од
антерије
,
намести
свој
црвени
пас
да
стоји
како
треба
,
и
справљаше
се
за
нов
чин
.
„
Нека
светац
не
виче
напразно
;
„
Покајте
се
!
“
Да
се
покајемо
и
да
му
се
помолимо
,
па
да
грешном
телу
одмора
дамо
!
“
И
онда
поп
навуче
мантију
,
макну
главом
на
Ристифора
који
му
притрча
с
кондиром
пуним
воде
.
Опра
поп
руке
,
уми
лице
,
дохвати
своје
разбарушене
косе
те
их
сави
у
перчин
,
намаче
петрахиљ
,
приђе
смерно
пред
велику
икону
великога
свеца
;
метаниса
три
пута
и
узе
жуборити
дугачку
некакву
молитву
,
крстећи
се
живо
и
скоро
без
прекида
.
Ни
кнез
,
па
ни
она
два
млада
витеза
,
не
разумеваху
ништа
од
свега
онога
жубора
.
Него
кнез
би
гледао
у
попа
па
би
се
и
он
крстио
,
клањао
и
спод
прстима
дотицао
,
кад
год
би
видео
да
то
поп
чини
.
А
у
кнеза
гледаше
Ристифор
,
па
се
и
сам
пригибаше
и
спод
дотицаше
онако
како
му
и
господар
чињаше
.
Два
пута
или
три
пута
прекиде
се
онај
молитвени
жубор
,
јер
по
пакосним
сплеткама
сотониним
снађе
попа
неко
зевање
.
Кад
већ
и
трећи
пут
зевну
,
учини
се
попу
да
се
већ
и
свецу
досадило
,
па
се
окрете
,
даде
благослов
и
пружи
руку
кнезу
,
коју
овај
смерно
целива
.
Рече
поп
да
му
ваља
још
мало
остати
у
трпезарији
да
допуни
метанија
.
Кнез
се
осмехну
једним
брком
па
рече
младим
људма
:
„
Ходите
,
децо
,
оставимо
сад
попа
да
доврши
што
је
почео
!
“
Ристивор
и
Иван
отпратише
кнеза
до
на
праг
од
његове
собе
на
првоме
спрату
од
Нове
Куле
.
Ту
им
старац
пружи
десницу
,
коју
они
са
страхом
и
поштовањем
целиваху
,
па
онда
узе
говорити
:
„
Синко
Ристиворе
,
ево
ти
моје
заповести
:
Прво
одведи
властелина
војводина
и
милога
госта
нашег
у
подруме
доње
,
нека
сам
својим
очима
види
је
ли
му
коњу
положено
како
треба
.
Док
то
сам
не
види
,
ако
је
у
истини
витез
,
сан
му
ноћас
на
очи
пасти
неће
.
Кад
легнете
немој
га
много
заговарати
,
јер
њему
ваља
зором
полазити
натраг
к
своме
господару
.
А
и
ти
,
синко
,
потеци
зором
на
Змајев
Вис
;
разви
нашу
заставу
,
спусти
под
њу
мехове
с
вином
,
искупи
око
ње
бубњаре
и
трубаче
,
нека
ударају
у
бубње
и
нека
дувају
у
трубе
,
а
огласнике
пошљи
по
селима
и
засеоцима
,
нека
викну
да
нам
требају
драговољци
,
јер
нас
Господин
Кнез
зове
на
Косово
,
да
одбијемо
Агарјанску
силу
од
наше
Хришћанске
земље
!
“
„
Хоћу
ли
им
казати
како
Господин
Кнез
куне
великом
клетвом
ко
може
да
дође
а
не
дође
?
“
питаше
Ристивор
.
„
Како
ћеш
им
то
казивати
,
кад
то
Господин
Кнез
није
писао
народу
него
војводама
и
кнезовима
,
великој
и
малој
властели
од
ове
земље
?
!
“
беше
одговор
кнежев
.
„
Ако
на
кога
падне
клетва
пашће
на
господу
;
није
њу
Господин
Кнез
намењивао
јадној
сиротињи
!
“
И
стари
кнез
затвори
врата
од
дворане
у
Новој
Кули
.
ИВ
Ристивор
је
,
по
жељи
Ивановој
,
наредио
те
млађа
чељад
простре
постељу
за
Ивана
у
куту
према
његовој
постељи
у
једној
по
широкој
соби
при
земљи
одмах
испод
терасе
.
Два
се
млада
витеза
,
две
властелинске
слуге
два
племенита
господара
,
брзо
спријатељише
,
те
Иван
,
који
се
жаљаше
да
не
може
тако
лако
да
заспи
,
мољаше
Ристивора
да
у
његовој
соби
преноћи
,
не
би
ли
разговором
ноћ
мало
прекратио
.
Леже
сваки
на
своју
постељу
.
Између
њихових
постеља
—
просто
само
простртих
поњава
по
каменим
плочама
од
спода
—
стајаше
снизак
а
по
дугачак
ковчег
од
храстовине
,
на
који
је
Ристивор
донео
два
кондира
вина
,
да
се
нађу
ако
би
се
зажеднело
.
Изнад
постеље
Ристиворове
по
високо
у
углу
од
два
зида
стајала
је
некаква
велика
икона
,
а
пред
њом
је
горело
кандило
,
које
несигурном
и
танком
светлошћу
недовољно
осветљаваше
мрачну
собу
.
Како
је
било
запарно
оставише
отворена
врата
из
собе
у
ходник
.
Дуго
је
у
ноћ
Ристивор
причао
своме
новоме
пријатељу
о
госпоштини
и
о
јунаштву
славне
господе
Орловића
.
Са
правим
заносом
,
као
да
говори
о
каквом
небеском
анђелу
,
причаше
му
о
доброти
госпође
Мандалене
,
о
њеној
чудотворној
моћи
да
својим
погледом
и
полагањем
своје
руке
лечи
болне
и
невољне
.
Шапутом
додаваше
како
неке
дворкиње
причају
да
је
она
преко
своје
воље
доведена
и
привенчана
за
Милана
Градојева
сина
,
и
опет
како
су
неки
властели
,
вратив
се
живи
из
боја
на
Плочнику
,
казивали
да
је
кнез
Милан
улетао
у
најгушће
чете
Агарјана
,
баш
као
да
је
хтео
навалице
да
погине
!
И
још
како
дворкиње
причају
како
често
затичу
своју
госпођу
да
чита
последње
писмо
,
које
јој
је
писао
Милан
у
очи
саме
битке
на
Плочнику
,
и
да
,
читајући
га
,
сузе
рони
,
а
по
некад
и
на
глас
јеца
!
Причаше
му
о
славним
делима
убојитог
попа
Каритона
,
који
,
кад
се
мало
више
поднапије
,
узме
да
прича
хрвање
своје
са
Светим
Јованом
у
трпезарији
.
Војводин
властелин
не
могаше
то
никако
да
верује
;
али
се
Ристивор
заклињаше
да
је
то
цела
истина
,
и
да
поп
Каритон
свако
своје
хрвање
са
свецем
мора
да
одлежи
по
три
дана
,
сав
модар
као
да
га
је
неко
кољем
испребијао
!
Није
чудо
да
два
млада
витеза
клизаху
разговором
низ
брдо
,
док
се
не
натоциљаше
на
танак
лед
топлог
причања
о
лепоти
дворкиња
и
девојака
.
Иван
причаше
о
лепоти
Перунике
,
кћери
некаквога
малог
властелина
у
двору
војводину
,
а
Ристивор
узе
хвалити
Босиљку
,
најмлађу
дворанку
госпође
Мандалене
.
„
Беља
је
,
брате
,
од
сваке
виле
;
лепша
је
,
брате
,
од
Јованке
коју
Змајеви
љубе
!
“
„
Зар
у
истину
има
овде
девојка
коју
Змајеви
љубе
?
“
питаше
Иван
зачуђен
.
„
Има
,
брате
,
дивно
лепа
и
здрава
девојка
.
Могу
ти
је
сутра
,
пре
но
што
се
кренеш
,
показати
.
Нисам
веровао
њену
причању
,
док
летос
о
Великој
Госпођи
једне
ноћи
,
тако
око
поноћи
,
не
видех
својим
очима
где
из
ведрог
неба
долете
на
двор
,
баш
на
кулу
где
Јованка
спава
,
бело
усијана
лопта
са
пуно
варница
распрштаних
у
два
крила
!
“
„
Ја
каквих
ти
чуда
у
овоме
двору
нема
!
“
чуђаше
се
Иван
,
па
онда
додаде
:
„
А
под
сигурно
има
и
авети
да
се
јављају
!
“
„
Како
да
нема
?
Од
Тројанова
времена
па
све
до
данас
шта
се
свега
овде
збивало
није
!
“
рече
Ристивор
поуздано
;
„
само
наше
авети
нису
зли
дуси
,
него
чисти
и
добри
!
Кажу
,
брате
,
да
пре
него
што
ће
неко
од
господе
овога
двора
да
умре
ил
’
погине
,
прилика
једне
игуманије
може
да
се
види
како
тужна
и
расплакана
лута
по
ходницима
од
двора
!
“
Па
се
онда
Ристивор
опет
врати
да
прича
о
Јованци
,
љуби
Змајевој
,
нешто
што
се
морало
тихим
шапатом
шапутати
док
не
дође
да
Ристивор
викну
:
„
Не
,
не
;
сунца
ми
,
поштена
је
девојка
и
од
доброг
рода
!
“
И
још
је
много
којешта
причао
Ристивор
,
док
најпосле
поче
да
запиње
,
па
да
застаје
;
пренуо
би
чисто
застиђен
па
наставио
,
али
настављао
све
лаганије
и
све
нижим
гласом
,
и
онда
опет
застао
;
дремајући
прозборио
би
нешто
кроз
нос
и
неразговетно
,
па
опет
застао
,
док
га
сан
сасвим
не
занесе
и
на
меким
својим
перјанама
не
однесе
у
своје
чудесно
царство
.
Не
мичући
се
слушаше
Иван
како
Ристивор
равномерно
и
дубоко
дише
.
Није
дуго
потрајало
па
грло
Ристиворово
зајеча
тихо
и
потмуло
као
неком
јеком
од
гусала
,
као
да
је
млади
витез
далеко
,
далеко
тамо
у
царству
снова
певао
некаквоме
скупу
од
јунака
једну
од
многих
јуначких
песама
,
које
је
тако
лепо
уз
гусле
казивати
знао
.
Иван
је
био
много
уморан
и
опет
не
могаше
ока
склопити
.
Мишљаше
да
се
успава
на
оном
једнозвучном
гуђењу
и
хркању
Ристиворову
као
на
љуљашци
,
па
не
могаше
.
Приђоше
однекуд
некакви
танкогласни
комарци
,
па
,
час
око
његова
носа
час
око
његова
уха
,
зузујаху
неку
тужну
песмицу
без
конца
.
По
хркању
Ристиворову
,
и
ако
је
поступно
јачало
у
громко
крхање
,
Иван
би
,
може
бити
,
најпосле
и
заспао
,
али
не
могаше
од
оног
танког
извијања
и
зуцања
оних
лакокрилих
свираца
!
Узе
будан
мислити
о
војни
на
коју
цар
Лазар
тако
дирљиво
позиваше
српске
јунаке
.
Чињаше
му
се
да
већ
и
не
може
бити
друкчије
него
да
ће
Бог
и
свеци
Хришћански
помоћи
роду
Хришћанском
насупрот
роду
Агарјанском
.
Зар
у
српској
земљи
толике
цркве
и
манастири
,
зар
по
црквама
толике
чудотворне
иконе
,
и
толике
свете
моћи
од
великих
светаца
и
чудотвораца
,
и
зар
око
светаца
,
и
пред
иконама
,
да
читава
војска
од
калуђера
и
дан
и
ноћ
пева
свете
песме
,
служи
,
кади
и
метанише
,
па
да
безбожни
Агарјани
под
заставом
лажног
једног
пророка
разбију
Хришћанску
војску
српску
?
!
Само
онај
,
који
не
верује
у
бригу
Божју
за
верни
му
род
Хришћански
,
могао
би
тако
нешто
да
замисли
!
Иван
је
насигурно
веровао
да
се
Бог
не
може
ни
за
часак
предомишљати
коме
да
помогне
,
па
је
веровао
да
и
не
може
бити
друго
него
да
ће
Срби
победити
.
И
у
мислима
таквим
већ
се
враћаше
с
бојнога
поља
цвећем
окићен
,
и
у
гомили
девојака
,
што
изиђе
да
гледа
војску
која
се
славом
увенчана
дома
враћа
,
тражаше
да
види
своју
милолику
белу
Перунику
,
са
оним
њеним
крупним
граорастим
очима
,
из
којих
свагда
светли
невини
детињи
осмех
.
Сети
се
једне
њене
миле
,
детињасте
речи
,
па
се
у
мраку
насмеја
,
и
склопи
очи
,
не
би
ли
се
на
оном
њену
сунчаном
осмеху
занео
у
сласти
слатког
снивања
.
Није
их
дуго
тако
склопљене
држао
кад
умукнуше
комарци
,
и
устави
се
хркање
Ристифорово
.
Настала
беше
мртва
тишина
,
како
и
треба
да
је
у
глухо
доба
ноћи
.
Однекуда
му
леден
и
влажан
а
тих
трепер
ваздуха
запири
у
лице
,
као
да
се
изненадно
негде
у
близини
камена
плоча
одваљала
са
уста
хладног
неког
гроба
,
или
пећине
некакве
у
којој
је
пуно
леда
и
снега
.
Ивана
обузе
нека
чудна
језа
,
па
се
сав
стресе
и
отвори
очи
,
Од
онога
кандила
пред
иконом
просипала
се
тиха
и
слаба
светлост
само
по
соби
а
није
ни
покушавала
да
пробије
мрак
великога
ходника
,
у
који
се
кроз
отворена
врата
могло
гледати
.
До
мало
час
,
пре
него
што
Иван
склопи
очи
на
оне
слатке
снове
,
владаше
мрак
у
ходнику
;
али
сад
,
кад
Иван
потресан
чудном
неком
језом
очи
отвори
,
на
своје
чудо
види
да
је
се
ходник
осветлио
неком
тихом
а
плавичастом
светлошћу
.
Такву
светлост
Иван
никада
дотле
у
своме
животу
није
видео
.
Гледаше
непомичан
и
очима
широм
отвореним
,
и
чуђаше
се
шта
ли
ће
то
бити
.
Учини
му
се
да
од
десног
крила
ходникова
,
откуда
и
она
светлост
долажаше
,
чује
полагани
и
тихи
тик-так
тик-так
,
као
да
крупна
зрнад
на
некаквој
бројаници
падају
под
прстима
каквог
калуђера
.
Послуша
мало
оштрије
и
јасно
чу
тихо
шуштање
свиленога
скута
и
полагани
ход
некога
,
који
ношаше
обућу
од
мекане
коже
.
Опет
му
удари
у
образе
ледени
и
влажни
трепер
,
који
сад
беше
напојен
мирисом
од
тамњана
и
босиљка
.
И
ако
му
ледени
таласи
запиркиваху
у
лице
Иван
осети
како
га
крупан
зној
пробија
.
Хтеде
да
викне
да
пробуди
Ристивора
,
који
сад
дихаше
мирно
као
да
притајује
дах
свој
,
да
би
и
сам
нешто
боље
ослушкивао
;
али
некаква
опора
сухота
стезаше
му
грло
и
угуши
глас
,
јер
се
у
томе
часу
на
прагу
од
њихове
собе
јави
прилика
једне
високе
,
сувоњаве
,
средњовечне
жене
,
у
црном
оделу
једне
калуђерице
и
са
дугачким
,
свиленим
плаштем
једне
игуманије
.
Левом
руком
бројила
је
полагано
зрно
по
зрно
на
дугачким
бројаницама
;
десном
је
притисла
крст
са
Распећем
који
јој
лежаше
о
златном
ланцу
на
грудима
.
Уставила
се
на
прагу
.
Од
ње
падаше
танак
прамен
плаве
светлости
на
Ристивора
,
који
сад
мирно
лежаше
не
мичући
се
и
не
дишући
као
да
је
мртав
.
Гледаше
га
,
и
гледаше
га
;
уздахну
дубоко
;
приђе
му
полагано
као
да
се
боји
да
га
не
разбуди
,
клече
пред
њега
,
подиже
лице
к
икони
и
обе
руке
у
вис
,
као
да
призивље
милост
Божју
;
пригну
се
и
целива
Ристивора
у
чело
,
па
се
онда
диже
и
пође
опет
у
ходник
.
Са
прага
се
окрену
још
једном
према
Ристивору
,
гледаше
га
сва
растужена
,
па
се
онда
растопи
у
тиху
месечину
којом
се
ходник
и
соба
њихова
за
неколико
тренутака
испунише
,
да
се
опет
мало
после
у
мрак
завију
.
Сад
Иван
дође
к
себи
.
Скочи
на
ноге
и
викну
:
„
Ристиворе
!
Ристиворе
!
Брате
!
Јуначе
!
Тако
ти
славе
,
устај
!
“
И
да
би
га
што
поузданије
и
брже
разбудио
,
дохвати
га
обема
рукама
за
рамена
и
добро
га
продрма
.
Ристивор
најпре
захрка
као
да
га
ропац
беше
стегао
,
па
се
онда
подиже
,
убриса
десним
рукавом
хладан
зној
са
чела
,
и
,
као
човек
који
се
из
тешког
сна
нагло
буди
,
рече
пола
збуњено
:
„
Је
ли
ти
то
вичеш2
Зар
је
зора
?
!
“
„
Није
,
брате
,
него
пусто
глухо
доба
!
Ето
,
мало
час
видех
очима
својим
авет
игуманије
!
“
рече
Иван
сав
блед
и
уздрхтан
.
„
Авет
?
!
“
претече
га
Ристивор
.
„
Није
,
брате
,
авет
,
него
светиња
!
А
где
си
је
видео
?
“
„
Ето
онде
,
у
овој
истој
нашој
клети
,
...
овде
измеђ
мене
и
тебе
!
“
„
Ако
си
је
доиста
на
јави
видео
,
а
ниси
је
у
сну
снивао
,
онда
је
то
добар
знак
!
“
рече
Ристивор
поуздано
.
„
Нека
је
слава
Богу
!
Један
ће
од
нас
двојице
на
Косову
погинути
,
а
може
бити
баш
и
обадвојица
.
Нека
је
слава
Богу
!
А
сад
,
брате
,
да
проспавамо
још
мало
до
зоре
!
“
И
Ристивор
леже
и
у
брзо
захрка
опет
.
Иван
се
заогрну
једном
поњавицом
,
наслони
се
леђима
на
зид
,
и
оста
будан
до
зоре
.
В
После
оне
велике
синоћне
кише
и
олује
освануо
је
био
диван
сунчан
дан
јунијски
.
Сва
поља
и
гајеви
око
Орлова
Града
изгледали
су
као
да
су
се
преобукли
у
чисто
рухо
од
свежег
зеленила
,
и
да
чекају
да
буду
сведоци
некакве
велике
свечаности
.
Цео
дан
су
на
Змајеву
Вису
бубњари
ударали
у
бубњеве
и
трубачи
дували
у
трубе
.
Овда
и
онда
мек
и
мирисан
поветарац
са
запада
понео
би
отуда
звекет
и
бубњаву
,
и
донео
их
да
издахну
под
зидинама
од
Орлова
Града
.
На
отвореноме
прозору
од
шестостране
куле
седела
је
кнегиња
Мандалена
,
сетна
и
невесела
,
и
ослушкивала
одјецима
који
до
ње
допираху
.
И
опет
кад
год
би
их
јасно
чула
,
срце
би
јој
се
стегло
,
сва
би
задрхтала
и
пребледела
.
Чинило
јој
се
да
та
једва
чујна
тутњава
однекуд
испод
земље
долази
,
и
да
тако
тужно
и
тако
жалосно
запомаже
.
Чинило
јој
се
,
као
да
то
што
чује
није
друго
него
тихи
и
опет
дубоки
уздах
целе
српске
земље
,
уздах
коме
се
она
својим
уздасима
одазивала
.
Али
сва
њена
уздисања
не
могаху
да
свале
са
срца
њена
онај
сињи
камен
нејасне
туге
и
мутне
слутње
,
што
се
на
њ
тако
тешко
навалио
беше
.
Чисто
јој
је
чудно
било
како
врапци
могу
онако
весело
да
цвркућу
,
и
како
голубови
могу
да
уживају
своје
лепршање
у
сунчаном
зраку
.
Чудила
се
како
да
они
не
осећају
што
она
осећа
—
да
се
земља
стреса
,
да
уздише
и
тек
што
се
заплакала
није
!
Позно
у
вече
изађе
Ристивор
невесело
на
терасу
где
га
је
кнез
чекао
.
„
Ех
,
у
добри
час
!
“
рече
старац
чим
угледа
слугу
свога
.
„
Дед
казуј
колико
их
је
се
прихватило
руком
за
заставу
?
!
“
„
Завор
ми
је
,
господару
,
да
ти
у
очи
погледам
!
“
рече
Ристивор
снуждено
.
„
Како
да
ти
кажем
?
Можда
ми
нећеш
веровати
,
али
ти
истину
казујем
:
Ни
један
!
“
Стари
кнез
скочи
са
столице
и
сав
поцрвене
.
„
Ни
један
?
!
“
узвикну
запрепашћен
.
„
Како
може
бити
ни
један
!
?
“
„
Ето
тако
:
ни
један
!
“
потврђиваше
Ристивор
гледајући
преда
се
,
и
ниско
погнут
као
да
на
својим
плећима
носи
цео
Змајев
Вис
.
Па
онда
настави
:
„
Ето
ни
један
!
...
Искупише
се
лепо
око
заставе
,
баш
као
да
је
сабор
;
отворих
ја
мехове
винске
,
не
би
ли
се
мушка
срца
загрејала
;
напојих
свакога
ко
хтеде
да
пије
;
момчадија
узеде
уз
свирале
окретати
колом
;
зрели
људи
стадоше
око
мене
да
пијуцкају
и
да
гласно
премишљају
.
Кад
навалих
да
се
прихваћају
руком
заставе
,
једни
ми
рекоше
:
„
Стани
мало
,
брате
,
та
докле
ћемо
тако
?
Дај
цареву
перперу
,
дај
војника
,
дај
одради
данас
цркви
,
дај
одради
сутра
кнезу
,
е
па
не
може
то
све
једна
грбина
и
једна
рука
!
Не
изгибоше
ли
толики
наши
људи
ономлани
на
Плочнику
?
Ваљада
ни
кнез
не
може
хтети
да
му
по
селима
остану
само
старци
,
удовице
и
ситна
деца
без
отаца
!
“
Други
би
опет
прихватио
:
„
Та
није
ваљада
сва
Србадија
спала
на
нас
сиротињу
у
овоме
крају
!
Ман
’
се
,
човече
,
та
сам
онај
народ
на
Косову
и
око
Косова
па
да
даде
не
једну
него
две
војске
!
Имаће
цар
наш
и
без
нас
доста
војске
!
“
По
гдекоји
момак
,
још
онако
врућ
од
скакања
у
колу
,
повикао
би
:
„
Ето
ја
бих
,
ама
како
ћеш
с
голим
рукама
,
ни
оружја
,
ни
коња
,
па
,
славе
ми
,
ни
опанака
,
а
да
не
говорим
о
чизмама
до
колена
!
“
Ето
таквих
разговора
вас
дан
.
Попише
вино
па
се
о
седању
сунца
разиђоше
својим
домовима
!
“
Стари
кнез
слушаше
Ристивора
немо
,
с
раширеним
зеницама
и
отвореним
устима
.
Онакве
га
речи
запрепастише
и
готово
скаменише
.
Ристивор
је
већ
давно
дио
ућутао
,
а
кнез
још
једнако
корачаше
по
тераси
замишљен
и
нем
,
и
само
шкргуташе
зубима
.
Виде
Ристивор
да
у
њему
љутина
кипи
,
па
се
и
нехотице
осврну
да
види
јесу
ли
отворена
врата
кроз
која
на
терасу
изиђе
.
„
Јес
’
,
видим
те
!
Хтео
би
да
бегаш
?
Је
ли
?
Ето
сте
сви
такви
!
Ја
на
какве
је
људе
спала
данас
славна
царевина
српска
!
...
Бадава
,
нема
више
ни
старог
јунаштва
,
па
откуд
може
бити
старе
славе
?
!
...
У
истину
ево
су
последња
времена
!
...
Кад
нема
јунаштва
,
не
може
бити
ни
царства
!
“
Пусти
се
за
тим
у
некакве
дубоке
мисли
и
шеташе
се
немирно
с
једнога
краја
терасе
до
на
други
.
Тек
у
неко
доба
устави
се
пред
Ристивором
,
па
поче
да
му
оштро
говори
:
„
Још
вечерас
да
пошљеш
људе
да
похватају
коње
са
ливада
наших
,
да
их
повежу
конопцима
и
изведу
рано
зором
на
Змајев
Вис
.
Одведи
тамо
све
наше
коње
из
подрума
дворских
;
искупи
сву
чељад
и
однесите
седла
,
и
копља
,
и
мачеве
,
и
буздоване
,
и
појасеве
,
и
клобуке
,
и
гвоздене
напрснице
.
Све
то
смести
око
заставе
,
па
растури
по
ново
огласнике
по
селима
и
засеоцима
,
и
по
стазама
,
и
по
њивама
,
и
по
пољима
,
нека
викну
:
„
Стари
вас
је
кнез
поздравио
,
немојте
његове
седе
власи
срамотити
;
немојте
на
његов
двор
савијати
клетву
Господина
Кнеза
;
немојте
у
блато
бацати
свој
глас
,
који
је
од
старина
славан
био
!
Ето
вам
опреме
,
ето
вам
коња
,
ето
оружја
!
Кнез
вас
је
поздравио
и
пита
вас
:
хоћете
ли
допустити
да
само
он
један
,
старац
од
седамдесет
лета
,
са
унуком
својим
,
дететом
од
петнаест
лета
,
Господину
Кнезу
на
Косово
иде
?
!
“
Иди
,
и
тако
им
говори
.
Ако
у
њих
нема
срдаца
јуначких
,
наћи
ће
се
ваљада
по
неко
мекано
срце
!
“
Сутра
дан
су
се
од
ране
зоре
па
до
у
залазак
сунца
разлегале
трубе
са
Змајева
Виса
.
Ристивор
је
свакоме
огласнику
придао
по
једног
бубњара
,
те
по
селима
и
засеоцима
узбунише
и
жене
и
децу
и
стоку
и
живину
,
а
мушкадију
отераше
на
Змајев
Вис
.
Рано
зором
Ристивор
је
учинио
дивне
спреме
,
не
би
ли
само
разбудио
успавана
и
загрејао
захладнела
срца
.
Велику
свилену
заставу
Орловића
побио
у
читаву
умку
од
пољскога
цвећа
;
испред
ње
сложио
у
три
купе
мачеве
,
буздоване
и
копља
;
иза
ње
за
конопац
,
затегнут
између
две
заставе
,
повезао
двадесет
и
пет
ватрених
коња
,
оседланих
,
заузданих
и
поткованих
,
па
их
цвећем
окитио
као
да
су
коњи
сватовски
;
по
странама
,
и
десној
и
левој
,
подигао
вењаке
покривене
липовином
,
испод
њих
наместио
дрвене
столове
,
а
по
столовима
беле
погаче
и
дрвене
боце
и
чутуре
пуне
црвенога
вина
.
Он
сам
—
на
високом
коњу
Јабучилу
,
у
убојној
спреми
,
с
калпаком
на
глави
,
панцером
на
прсима
,
широким
зеленим
мачем
о
бедрима
,
дугим
копљем
о
рамену
и
шестоперним
буздованом
о
јабуци
од
седла
—
ставио
се
испред
велике
заставе
,
па
би
наизменце
час
наређивао
трубачима
да
дувају
,
а
час
их
опет
устављао
те
да
он
скупљеноме
свету
гласно
довикује
:
„
Ко
је
јунак
нека
бира
себи
коња
и
оружје
,
те
да
с
кнезом
пође
на
Косово
!
“
Позно
у
вече
вратио
се
Ристивор
у
двор
.
Стари
кнез
га
је
чекао
нестрпљиво
,
па
је
најпосле
—
праћен
Боривојем
и
попом
Каритоном
—
изашао
из
двора
и
пошао
му
у
сретање
,
само
да
што
пре
чује
шта
је
и
како
је
.
Па
чим
му
се
Ристивор
приближи
,
старац
му
викну
:
„
Казуј
,
синко
,
је
ли
боље
среће
данас
?
“
„
Е
мој
славни
господару
!
“
одговори
Ристивор
невесело
,
па
скочив
с
коња
приђе
к
руци
кнежевој
.
„
Е
мој
славни
господару
,
вере
ми
је
ову
земљу
срећа
оставила
!
Ето
дувасмо
у
трубе
цео
дан
,
ударасмо
у
бубњеве
,
проливасмо
вино
цео
дан
,
и
ево
промукох
молећи
их
и
корећи
их
,
и
једва
једвице
петорица
приђоше
да
се
руком
прихвате
заставе
,
и
да
изберу
коње
и
оружје
!
“
„
Ваистину
настала
су
последња
времена
!
“
рече
кнез
снуждено
попу
Каритону
.
„
Ти
се
сећаш
како
је
то
све
друкчије
било
за
наше
младости
!
Онда
смо
имали
свагда
десет
пута
више
људи
но
оружја
,
и
мучили
смо
муку
,
како
да
враћамо
оне
,
који
и
без
оружја
и
на
силу
Бога
и
незвани
хоћаху
да
иду
на
војну
!
Ваистину
,
последња
времена
!
“
„
Ама
то
је
баш
оно
што
је
многе
помело
!
“
прихвати
Ристивор
.
„
Онај
Витомир
из
Белог
Потока
,
знаш
онај
што
га
зову
„
Недокуван
Ђак
“
,
зар
се
не
сећаш
?
Та
онај
што
је
неко
време
у
манастирској
кујњи
прао
карлице
и
котлове
,
па
се
својима
хвалио
како
тобож
учи
књигу
|
Ех
,
тај
узео
да
соли
народу
и
мени
памет
.
„
Знате
ли
ви
,
браћо
,
“
вели
,
„
знаш
ли
ти
,
Ристиворе
,
да
су
ово
сад
баш
настала
последња
времена
»
?
Е
кад
не
знате
—
а
откуда
би
ви
и
знали
?
—
кад
не
знате
,
да
вам
ја
кажем
који
знам
!
Кад
сам
ја
оно
учио
књигу
у
манастиру
,
“
—
ту
многи
почеше
да
му
се
смеју
,
али
ништа
то
њему
,
—
„
кад
сам
ја
оно
учио
књигу
у
манастиру
,
једне
зимње
вечери
игуман
искупио
сву
братију
у
трпезарију
око
некаквога
Светомира
Светогорца
,
који
је
у
Вилиндару
научно
да
чита
књиге
староставне
.
Читао
им
је
те
књиге
до
пола
ноћи
.
Око
неко
доба
викнуше
да
се
донесу
неколике
цепанице
на
ватру
у
трпезарији
;
ја
их
унесох
и
полагано
спуштах
,
и
онда
чух
како
Светогорац
рече
да
су
настала
последња
времена
,
и
да
ће
се
најдаље
кроз
десетак
година
—
а
то
је
ево
сад
десет
година
—
све
преврнути
,
и
да
ће
они
што
остану
живи
говорити
онима
по
гробовима
:
„
Благо
вама
што
сте
пре
ових
страданија
и
невоља
помрли
!
“
Па
,
брате
,
кад
већ
настају
последња
времена
,
чувај
сваки
своје
огњиште
ако
га
имаш
!
“
„
А
што
му
не
разби
буздованом
главу
,
те
да
виде
други
људи
да
му
је
мозак
недокуван
?
!
“
срдито
прекораваше
кнез
Ристивора
,
а
овај
се
не
даде
пореметити
него
настави
да
прича
:
„
Други
опет
узеше
да
вичу
:
„
Ама
лако
је
кнезу
,
и
лако
је
господи
!
Ако
коме
од
њих
и
одлети
глава
,
није
тешко
деци
његовој
,
јер
остају
двори
и
у
дворима
пуне
ризнице
!
А
шта
остаје
мојој
сирочади
иза
мене
?
!
Махни
се
,
човече
!
Нека
иде
кнез
,
нека
иде
властела
;
зашто
су
они
господа
него
да
господски
за
цара
гину
!
“
...
Него
најправије
ми
рече
старац
Мирко
из
Сенокоше
:
„
Брате
,
што
је
у
овој
земљи
било
јуначких
срдаца
,
то
се
све
за
раније
одзивало
позивима
својих
господара
,
и
то
ти
је
све
изгинуло
на
бојним
пољима
,
или
помрло
од
рана
и
болештина
по
кућама
својим
.
А
ово
сад
што
је
остало
,
то
није
имало
срца
ни
онда
,
па
га
нема
ни
сада
!
“
...
А
биће
,
рекао
бих
,
нешто
истине
и
у
ономе
што
ми
Степан
из
Кљештевице
рече
:
„
У
незгодно
време
кнез
позивље
људе
;
ево
јечмови
почињу
сазревати
,
па
их
ваља
жети
;
па
онда
,
брате
,
ово
је
Петров
Пост
,
људи
се
једва
хлеба
прихваћају
,
те
им
је
и
срце
посно
!
“
„
Е
,
па
добро
!
Доста
си
ми
наказивао
!
Захуктао
си
се
само
да
одбраниш
кукавице
,
па
не
умеш
да
се
уставиш
!
Ниси
бољи
ни
ти
!
“
викну
стари
кнез
коме
већ
прекипе
,
па
шкргуташе
зубима
и
пушташе
да
му
ватра
из
очију
сева
.
„
Не
браним
их
,
господару
!
Нити
се
то
може
да
брани
.
Него
ти
казујем
шта
ми
луди
а
шта
ми
паметни
људи
казиваху
!
“
брањаше
се
смерно
Ристивор
.
„
И
само
што
се
не
зна
ко
луђе
говори
,
да
ли
они
луди
или
они
твоји
паметни
!
“
настављаше
кнез
па
немирно
ходаше
и
тамо
и
амо
,
а
оборио
главу
сниско
на
прса
.
„
Кнеже
,
“
узе
Каритон
да
говори
:
„
колико
си
остарео
још
ти
не
познај
наш
прост
народ
.
Ево
да
се
кладимо
да
ти
сутра
до
мрака
доведем
колико
ти
треба
драговољаца
!
“
„
Нећеш
ваљада
претварати
пост
у
мрс
!
“
рече
кнез
подсмешљиво
и
још
једнако
срдит
.
„
То
је
најмање
чудо
,
које
ми
попови
можемо
само
кад
хоћемо
!
“
настави
поп
Каритон
.
„
Ето
заповеди
ти
само
нека
сутра
бубњари
и
трубачи
зађу
по
селима
и
нека
викну
:
„
Треба
кнезу
још
само
десетак
јунака
;
него
ко
хоће
с
њим
да
пође
ваља
да
понесе
по
доста
ужади
и
бар
по
две
вреће
,
јеп
биће
робља
да
се
везује
,
и
биће
руха
,
и
свиле
и
аксамита
,
и
сребра
и
дробна
бисера
да
се
кућама
доноси
!
Ето
огледај
,
па
ћеш
видети
?
“
„
Да
окушамо
попову
мудрост
!
“
рече
кнез
Ристивору
.
„
Али
мрка
капа
зла
прилика
!
“
На
велико
чудо
старога
кнеза
,
и
на
не
малу
радост
његову
,
тек
је
сутра
дан
подне
превалило
било
,
а
Ристивор
долете
на
коњу
да
јави
:
да
је
свакоме
коњу
у
седло
добио
драговољца
,
и
да
ће
са
половином
сталне
дворске
страже
бити
сада
око
педесет
добро
оружаних
војника
,
који
ће
кнеза
на
Косово
пратити
.
Кнезу
беше
мило
,
па
га
од
радости
у
чело
пољуби
.
ВИ
Под
непосредним
настојавањем
старога
кнеза
спреме
за
храну
и
пиће
његове
чете
брзо
су
се
довршивале
,
те
је
кнез
могао
наредити
да
се
у
Среду
,
деветога
Јунија
,
рано
пође
.
Рачунао
је
да
са
својим
људима
стигне
пред
вече
истога
дана
на
бориште
код
војводина
двора
,
да
се
одатле
сва
војска
крене
у
Четвртак
пред
вече
или
у
Петак
у
јутру
,
па
да
најдаље
у
Суботу
пред
вече
стигне
на
Косово
.
У
Уторак
је
стари
кнез
прегледао
сам
сваког
свог
војника
,
загледао
у
оштрицу
свакога
мача
,
и
прстом
својим
опипао
сваки
кајиш
и
сваки
ланчић
на
коњским
опремама
,
као
и
сваки
колут
на
панцирима
и
по
гвозденим
мрежама
од
клобука
својих
јунака
.
Вежбао
их
је
у
брзом
исукивању
и
витлању
мачева
,
и
у
поузданом
управљању
коњима
.
Ристивор
је
пратио
свога
господара
и
дворио
га
на
тој
смотри
,
која
је
трајала
од
ранога
јутра
па
до
после
подне
.
Пред
вече
тога
истога
дана
Ристивор
се
био
наслонио
на
један
од
оних
бршљаном
застрвених
ступова
што
у
мраморној
авлији
држаху
на
својим
главама
велику
терасу
.
Пустио
се
био
у
некакве
дубоке
и
сетне
мисли
.
Рекао
би
човек
да
се
загледао
у
мрављу
војски
,
која
се
извијала
испод
белог
камена
,
са
кога
се
на
коње
ускакало
,
па
се
некуда
преко
беле
калдрме
од
авлије
упутила
била
.
Него
Ристивор
није
видео
ту
војску
,
и
ако
су
му
погледи
на
њу
падали
.
Његове
су
мисли
облетале
један
цвет
,
и
срце
му
се
пунило
некаквим
чудним
осећањима
у
којима
се
с
милином
растуженост
мешала
.
Тек
кад
га
мали
Маша
,
скутоноша
кнегињин
приликом
великих
свечаности
,
живо
повуче
за
рукав
,
Ристивор
се
трже
из
свога
слаткога
заноса
.
„
Ил
’
си
оглухнуо
или
оболео
те
не
чу
колико
те
виках
са
степеница
!
...
Кнегиња
те
зове
!
Ено
је
у
њеној
конати
у
Жутој
Кули
!
“
говораше
господско
дете
,
придворица
госпође
кнегиње
.
„
У
добри
час
!
Ево
ми
сам
Бог
отвара
двери
!
“
говораше
Ристивор
сам
себи
,
па
у
три
крока
истрча
уза
степенице
горе
на
први
кат
.
Ту
у
ходнику
иђаше
му
у
сретање
млада
дворкиња
Босиљка
.
Рече
му
:
„
Госпођа
кнегиња
чека
на
тебе
!
“
па
се
окрете
и
отвори
му
врата
на
сниској
шестостраној
конати
у
Жутој
Кули
.
У
дебелим
зидинама
од
куле
били
су
усечени
уски
пролази
к
самим
прозорима
,
високим
и
уским
,
кроз
које
меки
румени
зраци
сунца
на
заходу
падаху
у
конат
,
те
изношаху
на
бољи
видик
црвене
,
плаветне
,
зелене
и
жуте
шаре
у
вуненој
простирци
,
која
сав
спод
застираше
.
У
ономе
усеку
к
прозору
,
што
право
гледаше
на
југ
у
перивој
,
седела
је
на
сниској
лепо
изрезаној
скрињи
госпођа
Мандалена
.
Била
је
блеђа
но
обично
;
у
очима
јој
умор
и
сетност
,
под
очима
плава
сенка
коју
душевна
боља
подвлачи
.
Него
опет
кроз
тај
умор
и
ту
сетност
благородство
њене
душе
,
и
госпоственост
њене
лепоте
светлили
су
као
пун
месец
на
небу
по
коме
танки
облаци
лутају
.
Њен
псалтир
,
у
своме
красном
преплету
од
сребрних
жица
,
лежао
је
поред
њене
десне
руке
;
према
њој
је
висила
на
зиду
у
сребро
окована
чудотворна
икона
Богородице
Тројеручице
,
коју
је
један
игуман
од
рода
Орловићева
пре
стотину
година
донео
из
Свете
Горе
.
Ристивор
,
који
је
следовао
дворанки
Босиљки
,
и
не
подижући
свога
погледа
према
њену
лицу
,
и
не
видећи
како
га
она
испод
ока
милокрвно
погледа
,
прође
мимо
ње
и
стаде
мирно
до
самих
врата
кад
их
она
затвори
.
Кнегиња
се
диже
са
свога
седишта
,
па
у
своме
беломе
руху
а
према
растопљеноме
злату
и
пурпуру
којим
небо
на
западу
букташе
,
изгледаше
као
небесни
анђео
.
„
Приступи
ближе
,
верна
наша
слуго
Ристиворе
!
“
рече
му
она
оним
својим
чудним
гласом
,
јасним
као
сребро
а
мекшим
од
сребра
.
Полагано
и
смерно
,
и
све
бирајући
где
ће
ногом
да
стане
,
Ристивор
пређе
преко
средине
од
собе
па
се
устави
на
самом
уласку
од
оне
позорнице
,
у
којој
је
кнегиња
стајала
.
„
Звала
сам
те
,
“
поче
она
тихо
и
одмерено
да
говори
;
„
звала
сам
те
,
да
проговорим
с
тобом
две
три
речи
на
само
.
Ти
си
нам
свагда
био
веран
и
мио
властеличић
.
Сутра
ћеш
у
име
Божје
поћи
с
мојим
сином
и
са
старим
господарем
,
да
као
Хришћански
јунаци
одбијете
Агарјане
од
наше
Хришћанске
земље
,
и
да
се
нађете
уза
свога
цара
у
часу
у
коме
је
славно
погинути
.
Имао
си
добру
мајку
,
па
можеш
да
разумеш
моје
бриге
.
Има
већ
више
ноћи
како
ока
склопити
нисам
могла
.
Јутрос
,
пред
саму
зору
,
мало
задремах
,
и
тада
снивах
сан
који
Бог
може
окренути
да
и
добро
значи
,
али
који
мени
није
мио
.
Тебе
,
који
имаш
верно
и
храбро
срце
,
молим
не
као
слугу
него
као
млађег
брата
,
пази
и
чувај
нам
старога
господара
!
Знам
за
њ
да
ће
пазити
и
чувати
сина
мога
а
јединог
унука
свога
;
али
се
бојим
да
своју
главу
чувати
неће
!
Кад
будете
на
Косову
,
и
кад
дође
данак
да
се
српска
слава
мачевима
урезује
у
вечне
споменике
,
чините
и
ви
што
као
синови
ове
земље
треба
да
чините
,
али
—
колико
се
уза
то
може
—
не
дај
старом
господару
да
заборавља
,
колико
је
нама
свима
драгоцена
глава
његова
!
“
Ту
сад
госпођа
Мандалена
стаде
,
да
чује
одговор
Ристиворов
.
Млади
витез
по
дуго
стаја
пред
њом
нем
и
замишљен
,
и
гледаше
преда
се
као
стидљива
девојка
.
Најпосле
подиже
главу
и
погледа
право
у
очи
госпођи
кнегињи
,
и
узе
да
говори
:
„
Није
лако
што
од
мене
тражиш
,
госпођо
кнегињо
!
У
старога
господара
није
једно
него
три
срца
,
тек
се
једно
умори
а
друго
се
разбуди
.
Сећам
се
ја
добро
што
је
мени
мој
покојни
отац
причао
о
јунаштву
свога
и
нашега
старога
господара
!
Вика
од
јунака
,
топот
од
коња
,
звека
од
оружја
њега
раздрага
и
срце
му
запали
,
те
,
кличући
као
соко
,
лети
на
копља
и
на
мачеве
где
је
најгушће
!
Није
лако
што
тражиш
!
Али
ћу
те
радо
послушати
,
па
,
колико
ми
Бог
помогне
,
чуваћу
његову
сребрну
главу
и
златна
прса
,
и
слатко
ће
ми
бити
да
погинем
ако
њега
и
младога
господара
заклонити
могу
!
“
„
Хвала
ти
;
то
је
све
што
сам
хтела
!
Па
сад
већ
што
вам
Бог
даде
и
срећа
јуначка
!
“
рече
кнегиња
па
се
окрете
и
пође
к
прозору
да
седне
поред
њега
.
То
беше
знак
да
Ристивор
може
да
иде
.
Али
Ристивор
стајаше
на
своме
месту
као
да
је
оловом
ту
затопљен
.
Гледаше
непомично
за
кнегињом
;
и
кад
се
она
окрете
и
виде
да
је
он
још
ту
,
као
ишчекујући
заповести
,
па
му
главом
даде
знак
да
може
да
се
уклони
,
он
се
не
мицаше
,
нити
скидаше
свога
погледа
са
ње
.
По
румени
,
која
му
се
расу
не
само
по
образима
него
и
по
челу
,
кнегиња
виде
да
се
Ристивор
бори
са
некаквим
силним
узбуђењем
.
„
Имаш
ваљада
ти
мени
што
да
кажеш
?
1
!
“
упита
га
она
својим
меким
гласом
па
му
приђе
ближе
.
Тај
глас
и
онај
њен
поглед
пун
доброте
и
сажаљивости
растопи
лед
који
стегао
беше
срце
Ристиворово
.
„
Јесте
,
госпођо
кнегињо
;
имам
и
ја
тебе
много
и
за
нешто
велико
да
молим
!
Па
се
још
предомишљам
да
ли
није
зазорно
,
да
ли
треба
,
и
да
ли
смем
?
!
...
И
опет
,
ти
си
једина
на
свету
коме
бих
смео
да
о
томе
што
кажем
.
Неколико
пута
помишљах
да
је
најправије
да
се
поверим
старом
господару
,
који
ме
је
учио
витештву
,
и
који
ми
је
и
отац
и
мајка
.
И
неколико
пута
приступах
му
,
али
кад
год
му
сагледах
очи
,
не
смедох
!
Куд
ћеш
ти
орлу
о
грлици
да
говориш
!
Али
код
твоје
доброте
имам
срца
и
лудо
да
говорим
.
Знам
да
ме
можеш
само
пожалити
,
чему
треба
мудро
поучити
,
и
да
ћеш
ми
опростити
,
све
и
кад
бих
заслужио
да
ме
кориш
!
“
Тако
говораше
Ристивор
уздрхталим
гласом
,
запињући
мало
о
ову
или
ону
реч
,
и
устављајући
се
овде
и
онде
као
да
мало
дахне
.
Па
онда
извади
из
недара
свилену
једну
кесу
с
новцима
и
пружи
је
кнегињи
.
|
„
Како
и
сама
знаш
,
сад
о
Митровдану
,
који
долази
,
навршиће
се
седам
година
како
дођох
у
двор
ваш
.
Слушао
сам
вас
и
служио
од
свег
срца
,
јер
ми
је
и
лако
и
мило
било
да
вас
све
слушам
и
служим
;
а
пазили
сте
ме
сви
,
као
да
сам
ваш
род
а
не
слуга
!
Много
сте
ми
пута
поклањали
по
прегрш
сребрних
динара
или
по
који
Млетачки
цекин
,
а
и
господски
гости
ваши
,
којима
сам
пехаре
с
вином
додавао
или
коње
доводио
,
нису
ме
обилазили
својим
господским
даром
.
Ето
сам
тако
у
овој
кеси
овде
саставио
седамдесет
и
девет
Млетачких
цекина
.
Сада
те
молим
,
светла
,
велика
и
предобра
моја
госпођо
:
прими
ово
мало
благо
моје
да
га
причуваш
!
Ако
се
са
Косова
жив
вратим
,
предаћеш
ми
га
кад
га
потражио
будем
.
Ако
ли
буде
Божја
воља
да
са
другим
срећним
јунацима
погинем
на
Косову
у
служби
цара
честитога
,
онда
...
.
онда
те
молим
...
.
подај
то
злато
твојој
младој
дворкињи
Босиљки
!
Него
те
још
преклињем
Богом
и
Светим
Јованом
,
не
казуј
јој
да
је
од
мене
.
Реци
јој
:
„
Ево
то
ти
је
оставио
на
дар
један
млад
Србин
,
који
би
срећан
био
да
твојој
срећи
служи
,
али
који
је
сад
још
срећнији
што
је
имао
срећу
да
,
мислећи
на
тебе
,
погине
у
служби
земље
господара
!
“
И
Ристивор
ућута
као
човек
који
је
казао
све
што
је
имао
да
каже
.
Силно
се
застидео
био
;
образи
му
беху
запламтели
црвеном
ватром
.
Не
смеде
погледати
у
очи
госпође
кнегиње
,
него
гледаше
преда
се
,
као
грешник
који
ето
преко
усана
својих
превали
признавање
тешког
једног
греха
!
„
О
,
наша
верна
слуго
,
добри
Ристиворе
!
“
прихвати
кнегиња
узбуђена
и
растужена
.
„
То
си
ти
мало
вере
у
нас
имао
,
кад
ни
старом
господину
ни
мени
ништа
о
томе
поменуо
ниси
!
Ти
знаш
да
ми
сви
тебе
пазимо
као
да
си
сродник
нашега
дома
.
Ти
знаш
колико
је
мени
мила
наша
дворкиња
Босиљка
.
Више
бих
волела
да
је
теби
дамо
,
него
ли
ма
коме
другом
од
наше
властеле
.
Али
,
добри
човече
,
што
је
ниси
просио
у
нас
?
Знаде
ли
она
што
о
томе
?
!
„
О
томе
зна
само
Бог
па
ето
сад
ти
!
“
рече
Ристивор
поуздано
;
и
сад
се
опет
ослободи
и
погледа
право
у
очи
кнегињине
;
али
не
могаше
дуже
од
једног
тренућа
да
издржи
погледе
њене
.
„
Па
да
проговорим
одмах
са
старим
господарем
!
...
Зашто
не
би
могло
бити
да
се
још
вечерас
,
у
очи
вашега
поласка
,
обручите
па
да
се
зна
?
!
...
Не
знам
шта
би
сама
Босиљка
на
то
рекла
;
али
мислим
да
би
ме
послушала
да
ти
руку
даде
,
само
ако
не
буде
—
преко
мога
знања
—
коме
другом
срце
своје
дала
!
...
Она
је
красна
и
честита
девојка
;
обоје
сте
млади
,
али
сте
и
једно
и
друго
паметни
,
и
могли
би
бити
угледан
и
срећан
пар
људи
.
Бога
ми
ћу
овога
часа
да
говорим
с
кнезом
!
“
„
Не
!
“
викну
Ристивор
сав
престрављен
,
и
подиже
у
вис
обе
руке
као
да
је
преклиње
.
„
Не
,
госпођо
,
ако
Бога
знаш
!
...
Како
би
тако
што
помињала
старом
господару
сад
у
очи
самог
поласка
нашег
на
Косово
!
Зар
не
знаш
да
би
се
он
томе
тако
зачудио
и
тако
разгневио
,
да
ме
више
никад
погледао
не
би
;
а
на
сигурно
ме
не
би
повео
на
Косово
!
Немој
,
молим
те
,
тако
ти
свега
што
ти
је
најмилије
и
најсветије
,
не
помињи
му
тога
!
Нити
помињи
што
Босиљки
!
Ако
буде
Божја
воља
те
се
са
Косова
здрави
и
весели
вратимо
,
молићу
те
да
за
ме
проговориш
и
Босиљки
и
кнезу
.
Ако
ли
буде
Божја
воља
да
погинем
,
онда
јој
предај
мој
поклон
,
а
не
помињи
јој
моје
име
!
“
Кнегињи
се
крупне
очи
напунише
сузама
.
Усне
јој
на
угловима
задрхташе
.
Очевидно
беше
да
савлађује
своју
узбуђеност
,
и
да
сухе
сузе
своје
гута
.
Најпосле
—
а
после
подуже
почивке
—
рећи
ће
Ристивору
:
„
Учинићу
ти
све
како
желиш
!
Учинићу
!
Молићемо
се
Богу
да
те
уза
старог
и
младог
господара
жива
и
здрава
овоме
двору
врати
,
те
да
се
уз
нашу
срећу
оснује
срећа
и
твоја
и
Босиљкина
.
Бог
нека
и
теби
,
и
њој
,
и
нама
свима
милостив
буде
!
А
сад
,
пођи
и
остави
ме
саму
!
“
Ристивор
се
приви
у
дубоки
поклон
,
приђе
и
пољуби
јој
скут
од
горње
хаљине
и
онда
,
још
једнако
зажарен
у
лицу
—
али
сад
од
велике
душевне
радости
—
сиђе
доле
на
мраморну
авлију
.
ВИИ
Сутра
дан
,
у
Среду
,
раном
зором
стизаху
пред
двор
кнежев
гомиле
сељака
и
сељанака
из
свих
села
и
заселака
жупе
од
Орлова
Града
.
И
старо
и
младо
похитало
је
у
чистом
празничном
руху
,
да
пожеле
срећан
пут
староме
кнезу
и
рођацима
својим
,
који
с
њиме
на
Косово
полажаху
.
И
људи
и
жене
беху
некако
с
почетка
сетни
и
невесели
па
тихо
разговараху
у
гомилицама
пред
главном
капијом
од
двора
.
Многима
је
око
срца
нешто
хладно
било
.
И
опет
их
је
већина
на
сигурно
веровала
да
не
може
бити
друкчије
,
него
да
ће
српска
војска
разбити
безбожне
Агарјане
.
Многи
узеше
причати
свакојака
чудна
предсказања
,
која
то
унапред
ван
сваке
сумње
стављаху
.
Него
за
њих
је
најубедљивије
предсказивање
био
бој
орлова
са
ждраловима
,
коме
су
скоро
сељани
из
многих
села
сведоци
били
,
и
у
коме
су
орлови
славно
победили
.
А
кога
значе
орлови
него
Србадију
,
која
их
на
својим
заставама
носи
?
„
Не
треба
ни
да
се
пита
,
ко
ће
победити
!
“
говораше
један
живахан
старчић
.
„
Била
би
срамота
за
српскога
Бога
да
Србадија
не
победи
!
Зар
да
Агарјани
неверници
победе
Богу
верни
народ
српски
?
Ман’те
се
,
људи
!
“
У
гомилицама
од
невиних
девојака
и
неискусне
момчадије
поче
брујити
све
то
веселији
жагор
,
што
их
сунце
све
то
топлије
озараваше
.
И
тај
весели
жагор
прелажаше
у
гласни
смех
и
у
јасни
кликот
из
девојачких
грла
,
кад
млади
војници
,
потпуно
оружани
и
опремљени
,
вадајући
своје
коње
,
удараху
навалице
на
те
гомилице
,
па
их
распрштаваху
својим
веселим
а
покашто
и
дрским
доскочицама
.
Изгледало
је
као
да
се
неки
сватови
искупљају
,
и
да
се
чека
само
на
свирце
па
да
се
живо
коло
поведе
.
Знало
се
да
поп
Каритон
чита
у
капели
дворској
велико
молепствије
за
срећна
пута
и
славну
победу
,
и
да
су
тамо
на
молитви
и
стари
кнез
,
и
госпођа
Мандалена
,
и
млади
кнежевић
,
и
све
дворјанство
њихово
.
Учини
се
многима
да
то
дуго
траје
,
и
нестрпељиво
извијаху
вратове
погледајући
према
главној
капији
од
двора
.
Тек
најпосле
ето
га
испаде
Ристивор
,
гологлав
,
носећи
у
левој
руци
свој
клобук
а
десном
придржавајући
велику
,
али
још
неразвијену
,
заставу
Орловића
.
Благо
довикиваше
народу
:
„
Дед’те
,
браћо
,
размакните
се
мало
,
да
отворимо
пута
кнезу
!
“
А
војницима
викну
оштро
,
да
се
ставе
у
збијен
ред
,
да
свога
вођа
дочекају
како
треба
.
Згрну
се
свет
и
с
једне
и
с
друге
стране
отворенога
пута
,
и
заћута
кад
угледа
како
кроз
капију
дворску
излажаше
поп
Каритон
у
богатој
златотканој
одежди
носећи
на
рукама
,
а
на
прса
своја
наслоњену
,
икону
Светог
Јована
Крститеља
;
поред
попа
корачаше
ђаче
једно
у
белом
стихару
носећи
сребрн
котлић
у
једној
а
киту
сухог
босиљка
у
другој
руци
.
Иза
попа
корачаше
стари
кнез
гологлав
;
његове
сребрне
власи
ускомешане
ветрићем
који
тихо
дуваше
,
његова
широка
прса
покривена
панцером
од
позлаћених
плоча
,
у
које
се
на
јутарњем
сунцу
једва
гледати
могло
;
његов
широк
зелен
мач
притврђен
сребрним
ланцима
о
широк
златан
пас
;
па
до
колена
долама
од
зеленог
аксамита
по
коме
су
орлови
и
крстови
златном
жицом
богато
извезени
;
па
мекане
жуте
чизме
до
колена
са
сребрним
острицама
којих
широки
колутови
зврктаху
на
сваки
и
најлакши
крок
старога
витеза
.
Десном
руком
својом
водио
је
снаху
своју
а
левом
свога
унука
.
Иза
њих
изиђоше
све
дворанке
и
дворани
и
сва
чељад
дворска
,
и
млада
и
стара
,
све
то
у
празничном
руху
.
Било
је
дивно
погледати
како
се
сјајна
и
шарена
та
гомила
извијаше
из
дворске
капије
следујући
попу
Каритону
,
који
и
сам
корачаше
полагано
и
свечано
,
као
да
је
главом
Пећки
Патријарах
а
не
онај
Каритон
,
који
воли
да
се
хрве
,
надскакује
и
баца
камена
с
рамена
.
Стари
кнез
беше
очевидно
радосно
раздраган
.
Осмехујући
се
пролажаше
он
кроз
гомиле
народа
,
поздрављајући
га
гласно
и
срдачно
:
„
Помози
вам
Бог
,
децо
моја
!
“
„
Кад
сељанке
угледаше
госпођу
Мандалену
,
онако
бледу
,
с
тугом
у
очима
,
с
усиљеним
осмехом
на
устима
,
како
мирно
корача
,
и
кад
угледаше
младо
дете
Боривоја
,
како
весело
око
себе
погледа
,
носећи
поносито
сребрн
панцер
на
прсима
и
мач
у
левици
својој
—
кад
све
то
угледаше
,
свакој
се
од
њих
срце
некако
размекша
,
а
очи
брзо
сузама
напунише
.
Тек
се
једној
од
њих
уз
уздах
оте
узвик
:
„
О
,
јадна
мајко
!
Јадна
Госпођо
наша
!
Што
пушташ
то
младо
своје
Господско
јединче
,
да
излази
на
крваво
поље
?
!
“
И
онда
се
онај
узвик
„
Јадна
мајко
!
“
пронесе
од
уста
до
уста
,
те
се
начини
као
жубор
лишћа
пред
кишу
,
који
одмах
за
тим
пређе
у
гласно
јецање
и
плакање
.
Намргоди
се
стари
кнез
,
намргоди
се
поп
Каритон
.
Потекоше
људи
по
гомилама
расплакане
женскадије
,
и
покушаваху
прекорима
да
је
уставе
и
умире
.
Госпођа
се
Мандалена
још
једнако
осмехиваше
,
али
јој
низ
беле
образе
суза
једна
другу
сустизаше
.
Кнез
викну
својим
војницима
да
сваки
од
њих
приђе
к
попу
Каритону
,
да
целива
икону
,
и
да
се
освећеном
водицом
пошкропи
,
е
да
би
им
Бог
и
Свети
Јован
и
на
путу
и
на
бојном
пољу
и
на
сваком
месту
,
и
у
сваком
часу
,
на
помоћи
били
!
Тек
се
то
довршивало
,
а
госпођа
Мандалена
махну
руком
неколиким
дворским
девојкама
,
које
имаху
котарице
пуне
свакојаког
цвећа
из
перивоја
,
па
им
рече
да
свима
војницима
,
који
с
кнезом
на
Косово
полазе
,
додаду
цвећа
,
да
своје
клобуке
оките
.
Беше
милина
погледати
како
лепе
дворанке
девојке
пружају
пуне
руке
цвећа
младим
јунацима
.
Изгледало
је
као
да
је
и
само
сунце
похитало
,
да
се
извије
иза
завесе
од
неколиких
лаких
облачака
,
па
да
види
тај
красни
призор
!
Стари
кнез
посматраше
за
неколико
тренутака
,
како
му
војници
његови
притврђују
цвеће
за
своје
клобуке
,
па
им
онда
викну
:
„
Стан’те
мало
,
децо
!
Не
дам
ја
ни
једноме
од
вас
да
свој
клобук
закити
,
док
свог
коња
најпре
не
закити
цвећем
...
На
бојноме
пољу
јунак
нема
бољег
друга
и
пријатеља
,
него
што
му
је
коњ
који
га
носи
!
Кити
прво
коња
па
онда
себе
!
“
Сељацима
,
који
онде
у
густој
гомили
стојаху
,
беше
мило
то
што
кнез
о
коњу
рече
,
па
му
узеше
довикивати
:
„
Тако
,
сиви
соколе
!
Тако
,
господару
,
Бог
те
живео
!
Али
и
ко
би
то
боље
од
тебе
знао
?
!
“
Госпођа
Мандалена
одмах
сама
приђе
к
Лабуду
,
убојном
коњу
старога
кнеза
,
па
га
окити
цвећем
.
Па
онда
уви
у
плетенице
,
у
које
је
грива
у
Ждрала
,
сребрнасто
сивог
коњића
Боривојева
,
оплетена
била
,
читав
венац
од
белих
и
румених
ружа
.
Још
пре
него
што
почеше
делити
цвеће
и
китити
војнике
и
њихове
коње
,
Ристивор
је
по
некаквој
заповести
,
коју
му
стари
кнез
на
ухо
шану
,
узјахао
свога
коња
Јабучила
и
одјездио
натраг
у
двор
.
Опазио
је
кнез
како
се
сеоске
старешине
,
збијени
сви
заједно
у
једну
гомилу
,
нешто
лактовима
гуркају
,
и
овда
и
онда
један
другом
главом
и
очима
знак
дају
,
да
крочи
напред
и
да
отпочне
.
Очевидно
били
су
се
о
нечему
договорили
,
само
су
заборавили
да
утврде
ко
у
име
свију
да
говори
.
Виде
кнез
то
њихово
гуркање
,
и
као
нагађао
је
шта
то
може
бити
,
али
се
чинио
невешт
.
Видев
да
су
већ
сви
коњи
и
сви
клобуци
окићени
стари
кнез
викну
:
„
Прекрстите
се
,
децо
моја
,
па
,
у
име
Божје
,
хајд’те
у
седла
!
“
Зазвекташе
панцири
и
оружје
,
и
док
би
човек
само
оком
тренуо
,
педесет
коњанике
винуло
се
убојним
коњима
у
седла
.
Кад
видеше
кметови
да
већ
и
стари
кнез
приђе
к
Лабуду
и
узимаше
у
руке
узде
да
у
седло
ускочи
,
изгураше
силом
напред
једнога
седог
старца
,
који
сад
већ
немаде
куда
,
него
приђе
ка
кнезу
,
дохвати
му
се
скута
и
узе
да
говори
:
„
Ево
,
господару
,
да
ти
зажелимо
срећна
поласка
,
још
срећнијега
пута
,
и
још
срећнијега
повратка
у
славни
свој
двор
и
међу
нас
,
који
би
сви
радо
за
тебе
изгинули
,
како
и
треба
кад
си
нам
господар
!
Знамо
ми
да
си
ти
на
зло
зао
,
а
на
добро
добар
!
А
знамо
те
и
да
си
милостив
,
и
прави
отац
јадној
сиротињи
...
Ех
,
како
сад
да
ти
кажем
...
.
немој
нам
замерити
,
...
имамо
за
нешто
да
те
замолимо
.
Знаш
добро
да
смо
сиромашни
људи
,
и
знаш
добро
да
нас
ево
жетве
омахњују
већ
неколико
година
.
Ми
добро
знамо
да
ти
дугујемо
што
си
за
нас
цару
платио
цареву
перперу
.
Али
не
знамо
,
Бога
ми
,
како
ћемо
ти
их
платити
!
Па
се
здоговорисмо
да
те
молимо
да
нам
их
опростиш
!
“
„
Зар
баш
тако
,
Арсеније
?
!
“
испречи
се
кнез
на
старца
.
„
Зар
ви
кметови
нађосте
баш
овај
час
,
у
који
ето
полазимо
на
бој
на
Косово
,
да
ме
устављате
таквом
молбом
?
!
Јесте
ви
нека
лукава
зверад
!
“
„
Ето
мишљасмо
,
господару
,
видећеш
сада
најбоље
и
сам
е
би
ти
било
за
здравље
теби
и
твојима
,
ако
те
Бог
жива
врати
,
а
било
би
ти
за
душу
ако
би
погинуо
!
“
прихвати
други
један
кмет
из
гомиле
.
„
Не
тражим
ја
да
ви
вашим
молитвама
откупљујете
моју
душу
од
небесних
митара
,
нити
тражим
да
ви
вашим
метанијама
држите
моје
здравље
.
Ја
вас
питам
:
је
ли
царев
закон
да
цару
плаћате
цареву
перперу
?
“
„
Оно
јесте
да
јесте
закон
;
и
није
да
није
закон
!
“
повикаше
сложно
кметови
.
„
Е
,
кад
јесте
закон
,
“
прихвати
кнез
,
„
онда
по
закону
нека
и
буде
,
и
ништа
вам
ја
и
не
могу
и
нећу
опростити
!
“
Па
се
онда
кнез
три
пута
побожно
прекрсти
,
промрмља
некакву
молитвицу
,
и
скочи
у
седло
као
да
је
младић
од
двадесет
а
не
старац
од
седамдесет
лета
!
Сад
приђе
други
један
по
стар
сељак
а
за
њим
једна
омлађа
жена
.
Пољубише
га
у
колено
,
па
сељак
узе
да
говори
:
„
Господару
,
тако
ти
среће
јуначке
—
која
,
нека
да
Бог
,
да
те
прати
на
сваком
твоме
кораку
—
смилуј
се
па
ми
пусти
сина
из
сужањства
!
Ево
и
његова
ти
се
грешна
жена
моли
да
се
смилујеш
на
ситну
децу
њихову
!
“
Приђе
и
госпођа
Мандалена
па
тихо
рече
:
„
Смилуј
се
,
господару
!
Ево
те
и
ја
уз
ову
сиротињу
молим
,
пусти
им
твога
сужња
;
млад
је
,
згрешио
је
,
патио
је
,
а
сад
би
му
твоја
милост
дала
нову
прилику
,
да
поживи
животом
добра
и
поштена
човека
!
“
„
Зар
за
оног
бунтовника
молиш
?
!
“
упита
кнез
снаху
своју
као
изненађен
,
па
се
мало
и
намргоди
.
„
Не
могу
ја
једном
бунтовнику
никад
опростити
!
Ето
то
вам
је
!
...
ама
где
је
тај
Ристивор
?
Оде
па
пропаде
!
“
„
Ево
мене
,
господару
!
“
викну
Ристивор
иза
гомиле
света
,
па
се
онда
коњем
својим
прогура
кроз
сељаке
,
и
додаде
старом
кнезу
једну
кожну
скрињицу
.
Кнез
скиде
свој
клобук
,
изви
из
њега
своју
сребрну
челенку
,
па
онда
рече
Боривоју
,
који
још
једнако
стајаше
поред
своје
матере
држећи
једном
руком
њену
руку
а
другом
узду
од
свога
коња
:
„
Синко
,
додај
ми
твој
клобук
!
“
Боривој
се
чуђаше
што
ли
деду
треба
његов
клобук
,
али
му
га
предаде
.
„
Ти
још
ниси
био
на
војни
,
“
настави
стари
кнез
;
„
и
још
ниси
имао
прилику
да
од
цара
заслужиш
челенку
.
Док
је
не
заслужиш
,
ево
носи
у
своме
клобуку
челенку
свога
деда
!
А
ја
ћу
дотле
носити
челенку
коју
је
твој
отац
,
а
мој
син
,
својим
јунаштвом
на
Плочнику
заслужио
,
и
коју
ми
је
Господин
Кнез
послао
уз
писмо
о
јуначкој
смрти
његовој
!
“
И
онда
стари
кнез
задену
своју
челенку
у
клобук
Боривојев
,
а
из
оне
кожне
скрињице
извади
сјајну
челенку
окићену
драгим
камењем
и
утврди
је
у
свој
калпак
.
Раздрага
се
малена
војска
кнежева
па
громко
грмну
у
усклике
:
„
Живео
нам
,
славни
господару
!
Живео
нам
млади
кнежевић
!
“
Сељаци
сложно
прихватише
,
и
ако
им
мало
час
кнез
онако
попреко
одби
ону
молбу
о
перперама
.
Госпођа
Мандалена
,
која
се
до
тога
часа
јуначки
држала
,
кад
виде
челенку
свога
мужа
на
клобуку
свога
свекра
,
не
могаше
више
уздржати
својих
суза
.
И
кад
Боривој
,
примив
клобук
са
челенком
,
пољуби
старца
у
руку
,
па
се
окрете
и
приђе
к
њој
,
сав
блистајући
од
радости
,
она
му
паде
око
врата
и
ижљуби
га
у
оба
образа
кроз
гласно
јецање
,
које
брзо
нађе
одзива
у
јецању
оних
жена
у
гомили
око
њих
.
Млади
Боривој
пољуби
мајку
у
руку
,
истрже
се
из
њена
загрљаја
,
и
хитро
скочи
своме
коњу
у
седло
.
Стари
кнез
махну
руком
,
да
устави
кликтање
својих
војника
и
јецање
женскадије
.
Па
кад
наста
тишина
,
узе
да
говори
гласно
и
одмерено
,
тако
да
је
сваку
његову
реч
сваки
могао
добро
да
чује
:
„
Госпођо
кнегињо
,
снахо
моја
!
На
теби
остављам
сигурност
,
славу
почаст
овога
стародревног
двора
нашег
...
.
.
Од
овога
часа
,
па
до
часа
у
који
се
—
ако
буде
Божја
воља
—
било
ја
с
Боривојем
,
било
Боривој
без
мене
дома
врати
,
ти
си
кнегиња
и
госпођа
од
Орлова
Града
,
и
од
свих
наших
баштина
,
и
од
свега
нашег
народа
на
тим
баштинама
.
Што
ти
опростиш
—
био
то
дуг
,
биле
то
перпере
,
била
то
кривица
—
нека
је
просто
и
од
мене
,
и
нека
је
занавек
опроштено
...
.
.
Народе
,
чувај
нам
двор
и
слушај
кнегињу
!
...
Кнегињо
,
води
бригу
о
народу
нашем
!
И
сад
...
.
с
Богом
остајте
!
“
Па
се
старац
мало
пригну
са
високог
коња
свога
и
пружи
десницу
Мандалени
,
која
му
је
смерно
пољуби
и
сузама
ороси
.
Народ
поче
да
виче
:
„
Срећан
пут
,
господару
,
и
теби
и
војсци
твојој
!
“
„
Бог
вас
све
живе
и
здраве
и
славне
довео
дому
своме
натраг
!
“
И
опет
опазише
да
кнез
махну
руком
,
да
се
ућуте
.
И
ућуташе
се
.
„
Зар
ми
сви
,
“
рече
кнез
,
—
„
зар
ми
сви
имамо
коње
и
клобуке
цвећем
окићене
:
једини
Ристивор
да
нема
ни
једнога
цветка
?
!
Није
он
лош
друг
у
овој
нашој
дружини
!
Снахо
моја
,
имаш
ли
откуд
ма
само
зелен
листак
за
нашега
Ристивора
?
“
„
Нека
,
господару
!
“
прихвати
Ристивор
весело
.
„
Нека
је
наша
дружина
окићена
,
и
и
нека
нас
ти
водиш
,
па
је
мени
као
да
смо
ја
и
мој
Јабучило
цвећем
претрпани
!
“
Госпођа
Мандалена
погледаше
по
својој
свити
од
дворских
девојака
.
У
влажном
јој
оку
засја
једна
топла
зрака
радости
.
„
Босиљко
,
дете
моје
!
“
рече
она
оним
својим
чудесно
меким
гласом
;
„
ето
за
твојим
пасом
видим
једну
киту
милог
ти
босиљка
!
Додај
је
нашем
Ристивору
!
“
У
млечне
образе
Босиљкине
удари
пламен
.
Од
белога
крина
поста
румена
ружа
.
Послушна
својој
госпођи
,
приђе
она
слободно
и
право
к
Ристивору
,
извади
иза
свога
паса
киту
мирисног
босиљка
па
је
пружи
младоме
витезу
на
његову
високом
Јабучилу
.
Пружајући
му
босиљак
Босиљка
му
гледаше
право
у
очи
.
Примајући
мирисне
струкове
из
њене
руке
Ристивор
гледаше
с
великом
слободом
право
у
њене
очи
.
Она
му
ништа
не
прозбори
;
он
њој
ништа
не
прозбори
.
И
опет
,
ко
је
видовит
могао
је
да
види
,
да
онај
његов
дуги
и
жудни
поглед
трепти
дахом
:
„
Душо
моја
!
“
,
и
да
онај
њен
светли
,
нежни
и
невини
поглед
одговара
нечујним
дахом
:
„
Славо
моја
!
“
Ово
двоје
младих
пустише
своје
погледе
,
да
се
сусретну
и
загреју
под
јаким
зрацима
сунца
;
и
тим
првим
и
последњим
зрачним
загрљајем
опростише
се
нежно
једно
од
другога
.
Ристивор
осети
како
му
је
срце
пуно
,
како
се
укрепило
новом
једном
храброшћу
и
новим
поносом
.
Он
разви
свилену
заставу
Орловића
,
и
кад
стари
кнез
силно
раздраган
викну
громко
:
„
Напред
,
јунаци
!
“
Ристивор
ободе
Јабучила
па
са
заставом
изиђе
испред
свога
господара
и
пође
напред
.
Кнез
се
крену
с
младим
Боривојем
за
њим
,
а
за
њима
њихова
војска
све
по
два
коњаника
упоредо
загрљена
.
Оде
војска
весело
певајући
.
Осем
нешто
деце
и
момчадије
која
отрча
за
војском
,
да
је
прати
док
се
не
уморе
,
сав
онај
други
свет
оста
као
укопан
око
госпође
Мандалене
.
Женскадија
тек
сад
удари
у
плач
и
кукњаву
.
У
госпође
Мандалене
није
више
било
суза
.
Она
гледаше
мирно
и
не
трепћући
за
сином
и
свекром
својим
и
њиховом
китњастом
четом
и
свиленом
заставом
.
Дуго
остадоше
тако
гледајући
за
њима
.
А
кад
чета
замаче
за
шуму
,
окрете
се
госпођа
Мандалена
кметовима
и
ономе
свету
што
се
око
ње
и
њене
свите
згрнуо
био
и
поче
да
им
говори
:
„
Хвала
вам
што
сте
дошли
,
да
заједнички
пожелимо
срећан
пут
кнезу
и
кнежевој
војсци
!
...
Мене
и
вас
од
данас
везује
нова
једна
веза
—
брига
за
нашим
јунацима
.
Чусте
какву
ми
власт
кнез
даде
.
По
сили
те
власти
ево
вам
опраштам
све
перпере
које
нашем
двору
дугујете
.
И
пустићу
вам
одмах
све
сужње
колико
их
год
има
у
тамници
двора
нашег
...
Све
што
од
вас
тражим
то
је
:
да
се
сви
—
и
мушко
и
женско
,
и
младо
и
старо
—
сваким
јутром
и
сваком
вечери
Богу
молите
,
да
нашем
цару
победу
дарује
,
и
да
нам
миле
наше
јунаке
врати
дома
живе
и
здраве
и
новом
славом
окићене
!
“
Узе
мушкадија
радосно
кликтати
;
узе
женскадија
на
глас
благосиљати
добру
госпођу
.
Па
онда
навалише
да
јој
сваки
приђе
и
да
јој
сваки
руке
и
скуте
ижљуби
.
С
муком
могаше
кнегиња
кроз
одушевљени
и
љубави
пуни
народ
у
свој
двор
проћи
.
У
двору
,
на
самом
подножју
велике
степенице
која
води
на
први
кат
,
рече
свити
својој
да
сваки
може
ићи
или
у
своје
конати
,
или
у
трпезарију
или
у
перивој
,
али
да
је
не
узнемирују
док
их
к
себи
позвала
не
би
.
Сама
отиде
уза
степеницу
на
први
кат
.
Полагано
пролажаше
кроз
ходнике
и
кроз
велике
и
мале
дворане
.
Све
јој
сад
тако
страховито
празно
и
пусто
и
чисто
ледено
изгледаше
!
Отиде
у
конат
свога
сина
.
Погледа
празну
постељу
његову
,
празни
сто
његов
.
Погледа
на
гусле
његове
што
лежаху
у
једном
куту
испод
иконе
.
Чињаху
јој
се
као
да
су
засвагда
умукле
.
Седе
на
његову
постељу
.
Погружена
у
тужне
мисли
гледаше
у
подглавље
на
коме
је
лепа
глава
њена
јединца
још
јутрос
до
зоре
мирно
почивала
.
Па
онда
жена
и
мати
Мандалена
спусти
своју
главу
на
то
узглавље
,
поклопи
очи
рукама
и
—
плакаше
горко
...
ДРУГИ
ДЕО
На
војводину
двору
И
У
Четвртак
пред
пече
са
једнога
виса
кнез
Градоје
показа
своме
унуку
и
својој
чети
беле
куле
и
зидине
од
Двориња
,
двора
војводе
Радича
.
Кад
се
спустише
низ
брдо
па
појахаше
мало
даље
зеленим
пољем
,
неко
од
млађих
људи
рече
,
да
види
пуно
вењака
и
колиба
на
пољани
испред
двора
.
„
И
веруј
да
је
тако
!
“
рече
стари
кнез
.
„
Војводи
долази
војска
не
само
из
близине
него
и
из
даљине
,
па
је
и
право
да
се
постара
где
ће
људи
да
се
мало
поодморе
,
док
се
не
крену
за
Косово
!
“
Кад
се
још
мало
ближе
примакоше
Дворињу
,
видеше
лепо
како
многи
народ
седи
под
вењацима
а
испред
вењака
и
око
колиба
вијугају
усталасана
кола
.
Пуно
младих
мома
,
пуно
младих
девојака
,
пуно
народа
,
пуно
света
свакојака
,
пуно
слепих
и
кљастих
просјака
,
сасвим
као
на
каквом
великом
сабору
.
Гледа
све
то
кнез
поиздаље
,
и
нешто
се
намрштио
беше
.
„
Да
није
откуда
какав
светац
сутра
,
Ристиворе
?
“
запита
кнез
.
„
А
ко
ће
ти
га
знати
?
“
одговори
Ристивор
.
„
Има
их
пуно
,
и
малих
и
великих
.
Велике
већ
и
од
невоље
знамо
и
познајемо
:
али
с
оним
малима
права
ти
је
напаст
.
Тек
ће
по
неки
да
искочи
кад
му
се
и
не
надаш
!
“
„
Онај
наш
поп
Малвасија
,
“
настави
кнез
који
је
волео
по
некад
да
Каритона
зове
тако
,
„
онај
наш
поп
Малвасија
ништа
ми
не
рече
.
Него
збиља
,
једнако
ми
прећаше
:
„
Ето
запамти
што
ти
велим
:
кајаћеш
се
што
ме
не
поведе
на
Косово
!
“
Ако
се
осрамотимо
у
војводе
,
не
знајући
какви
то
светац
витла
колом
девојака
и
прикупље
просјаке
око
двора
,
ето
да
ми
се
поп
већ
осветио
!
“
И
кнез
узе
да
врти
главом
и
да
шкргуће
зубима
.
Кад
већ
наиђоше
на
саму
пољану
пред
дворем
,
покидаше
се
кола
,
те
и
мушко
и
женско
,
и
старо
и
младо
,
потрча
кнезу
и
његовој
чети
у
сретање
.
Млада
момчад
удари
у
кликтање
,
женскадија
узе
певати
песме
од
сто
руку
,
народ
весело
довикиваше
кнезу
и
чети
његовој
:
„
Добро
нам
дошли
,
јунаци
,
и
у
добри
час
!
Донели
да
Бог
да
срећу
војводи
и
војводину
двору
,
и
чеду
његову
у
златној
колевци
|
“
Па
се
слегао
радостан
народ
око
мале
војске
кнежеве
,
рекао
би
,
хоће
да
је
загрли
и
у
загрљају
удави
.
Са
свих
страна
пружаху
војницима
бардаке
и
чутуре
с
вином
,
ките
цвећа
и
зелене
ране
јабуке
петроваче
.
У
томе
дотрча
дворска
момчадија
,
те
живо
растави
таласе
од
народа
.
Иван
Порубовић
,
сав
светао
у
лицу
од
радости
,
допре
до
старога
кнеза
,
пољуби
га
у
скут
и
у
руку
,
па
га
поведе
к
двору
отвореним
путем
кроз
народ
.
„
Ето
се
веселимо
већ
три
дана
!
“
причаше
Иван
кнезу
уз
пут
.
„
А
и
како
не
би
кад
ето
Бог
поклони
војводи
сина
и
славноме
овом
дому
наследника
!
“
А
пред
дворем
на
главноме
уласку
стојаше
млади
војвода
Радич
.
Око
њега
пуно
господе
и
пуно
слугу
,
све
то
у
сјајном
оделу
,
да
је
милина
била
у
њих
погледати
.
Угледав
војводу
стари
кнез
хитро
скочи
с
коња
као
младић
,
па
скиде
калпак
,
те
гологлав
приђе
к
младоме
војводи
и
поклони
му
се
смерно
.
А
тада
и
војвода
скиде
свој
калпак
,
загрли
старца
,
пољуби
га
у
један
па
у
други
образ
и
поздрави
га
добродошлицом
.
Градоје
се
окрете
,
узе
за
руку
Боривоја
—
који
и
сам
беше
скочио
с
коња
,
па
корачаше
у
стопу
за
својим
дедом
—
изведе
га
пред
војводу
и
рече
:
„
Ево
ко
ће
се
јуначки
одазивати
твојим
позивима
,
кад
мене
више
не
буде
било
!
“
Млади
војвода
гледаше
неколико
тренутака
радосно
изненађен
у
младога
Боривоја
,
па
га
онда
загрли
и
пољуби
,
говорећи
:
„
Добро
ми
дошао
први
пут
у
наш
двор
!
...
.
Нека
Бог
да
,
да
се
син
,
кога
ми
је
поклонио
,
кад
узрасте
поноси
твојом
дружбом
и
твојом
службом
,
како
сам
се
ја
поносио
дружбом
твога
јуначкога
оца
,
и
очинском
пажњом
твога
славнога
деда
!
“
Онај
народ
,
што
могаше
видети
како
се
господа
поздрављају
и
питају
за
јуначко
здравље
,
раздрага
се
милином
па
узе
гласно
кликтати
.
Те
усклике
прихваташе
и
други
народ
који
ништа
не
виде
шта
тамо
пред
двором
бива
,
али
не
могаше
одолети
срцу
,
да
не
одјекује
својим
кликтањем
кликтању
њихову
.
У
томе
се
и
друга
властела
весело
здрављаше
са
кнезом
.
По
неко
од
млађе
господе
љубљаше
га
у
руку
,
а
војводини
дворани
и
у
скут
и
у
руку
.
Свакоме
се
на
лицу
видела
радост
,
што
ето
стиже
један
од
оних
јунака
,
с
којима
је
Душан
ширио
границе
царевини
српској
.
Свакоме
дође
некако
топлије
око
срца
,
и
вера
,
да
ће
Срби
победити
Агарјане
,
доби
нова
крила
и
вијну
се
високо
под
облаке
.
Стари
кнез
се
окрете
према
својој
чети
.
Ристивор
по
заповести
коју
је
од
кнеза
добио
наредио
беше
те
су
војници
одјахали
па
се
ставили
у
два
реда
,
а
он
сам
стао
с
развијеном
заставом
према
средини
првога
реда
а
испред
њега
.
Оштрим
погледом
прелете
кнез
сваког
свог
војника
,
и
онда
,
рекав
нешто
војводи
који
само
климну
главом
одобравајући
,
пође
живим
кораком
својој
чети
.
Дошав
до
заставе
,
викну
оштро
војницима
да
скину
калпаке
.
Сам
прихвати
из
руку
Ристиворових
заставу
,
десном
руком
сукну
мач
из
корица
,
па
се
онда
чврсто
корачајући
упути
право
к
војводи
,
праћен
само
својим
младим
унуком
.
Дошав
пред
војводу
стари
кнез
га
поздрави
мачем
па
стојећи
под
калпаком
поче
да
говори
:
„
Војводо
,
вазда
верни
своме
завету
ево
нас
из
кнежине
од
Орлова
Града
,
да
ти
,
као
клетвеници
твога
дома
од
старина
,
следујемо
на
војну
,
да
се
с
тобом
заједно
залажемо
за
цара
нашег
и
отачаство
наше
!
“
Војвода
му
приђе
,
па
се
с
њиме
преко
заставе
и
мача
пољуби
три
пута
говорећи
уза
то
:
„
И
опет
те
поздрављам
добродошлицом
,
верни
и
славни
кнеже
!
Нека
су
нам
добро
дошли
и
сви
твоји
јунаци
!
Нека
би
наше
друговање
на
бојноме
пољу
било
на
славу
цара
нашег
и
на
добро
Србадије
!
“
После
овог
призора
,
коме
сва
господа
и
сав
народ
,
што
се
онде
слегао
био
,
беху
сведоци
,
стојећи
гологлави
,
стари
кнез
,
једнако
с
голим
мачем
у
десници
и
са
заставом
у
левој
руци
,
призиваше
гласно
своје
људе
те
сваког
помињаше
поименце
војводи
,
који
опет
са
своје
стране
дочекиваше
сваког
војника
поздравом
:
„
Здраво
,
јуначе
!
И
честит
нам
био
!
“
док
га
они
љубљаху
у
скут
и
у
руку
.
Кад
се
све
то
сврши
,
кнез
замоли
да
му
војвода
даде
човека
,
који
ће
њега
и
његову
чету
одвести
на
преноћиште
ако
је
какво
за
њих
одређено
.
„
Имају
за
твоје
људе
спремљене
колибе
,
и
Порубовић
ће
их
ето
сад
тамо
одвести
и
разместити
.
А
за
тебе
и
твога
унука
спремили
смо
малу
доворану
у
јужној
кули
,
ону
исту
у
којој
је
цар
Душан
преноћио
кад
оно
идосте
на
Угре
!
“
„
Хвала
теби
,
војводо
,
што
мислиш
да
сам
вредан
да
преноћим
у
дворани
у
којој
је
наш
велики
и
славни
цар
преноћио
!
“
рече
кнез
,
„
Не
би
се
цар
на
те
срдио
што
ми
толику
част
чиниш
;
али
би
се
заиста
срдио
на
мене
,
да
ја
нисам
поред
мојих
људи
на
пољу
!
Не
,
не
,
моје
је
место
,
војводо
,
под
шатором
у
средини
мојих
људи
.
Не
дођосмо
у
госте
теби
данас
,
него
дођосмо
као
војници
,
да
ти
на
војну
следујемо
!
“
„
Све
је
то
красно
,
кнеже
!
“
прихвати
војвода
.
„
Поћи
ћемо
ми
на
војну
и
из
двора
,
ако
Бог
да
,
и
не
ћемо
пожалити
да
гинемо
кад
дође
свети
час
да
се
гине
.
Али
док
не
изиђемо
на
Косово
,
и
док
смо
ево
овде
на
нашем
двору
,
ти
си
ми
мио
пријатељ
;
два
пута
мио
као
друг
мога
покојног
ми
оца
.
Ако
ти
,
кнеже
,
можеш
да
заборавиш
ко
си
и
шта
си
,
не
можемо
ми
,
колико
нас
је
год
овде
,
то
да
заборавимо
!
Немој
,
славе
ти
,
друкчије
!
Него
ето
ћеш
да
преноћиш
на
постељи
,
на
којој
је
Душан
једну
ноћ
проспавао
—
или
управо
„
пробдио
“
како
ми
отац
причаше
.
Ево
ће
сва
ова
господа
и
властела
овде
заједно
са
мном
признати
,
да
си
међу
нама
свима
ти
једини
који
си
достојан
те
части
!
“
Сложно
и
весело
привика
сва
она
господа
да
је
све
тако
како
војвода
рече
.
„
Како
?
“
питаше
озбиљно
кнез
па
се
узе
крстити
од
чуда
.
„
Како
?
...
Зар
ја
достојан
да
легнем
на
постељу
,
на
којој
се
наш
велики
цар
одмарао
?
!
...
Хвала
Богу
,
и
ако
сам
нешто
мало
почео
да
старим
,
нису
мени
вране
мозак
попиле
!
Нити
ми
је
срце
утрнуло
,
да
не
осећа
шта
се
приличи
,
шта
ли
се
не
приличи
!
Веруј
ти
мени
,
војводо
,
пре
бих
ја
смео
ући
у
олтар
,
да
се
пружим
по
часној
трпези
,
да
санак
један
проспавам
,
него
да
легнем
на
постељу
,
на
којој
је
наш
славни
цар
лежао
!
“
„
Ако
си
толико
скроман
да
заборављаш
да
си
помагач
Душанов
био
,
онда
ето
,
хвала
Богу
,
пуно
дворана
у
нашем
двору
,
у
које
ни
поглед
Душанов
пао
није
.
Бирај
само
коју
хоћеш
!
“
говораше
војвода
.
„
Само
једно
ја
ти
,
војводо
,
изабрати
моту
,
“
прихвати
кнез
;
„
а
то
је
:
да
сам
дању
и
ноћу
у
средини
моје
чете
и
с
мојим
људма
!
Не
замерај
ми
,
војводо
!
Али
друкчије
бити
не
може
.
Моји
ће
људи
у
час
разапети
мој
шатор
,
под
којим
ћемо
ја
,
мој
унук
и
мој
слуга
Ристифор
,
ноћ
провести
.
Де
тако
буде
,
боље
је
и
за
мене
и
за
моју
момчадију
,
а
и
за
све
нас
.
Сутра
,
кад
се
будемо
кретали
...
.
“
|
Ту
га
прекиде
гласни
смех
неколике
господе
.
Стари
се
кнез
осврну
,
погледа
их
мало
,
и
не
могаше
ни
видети
ни
разумети
што
се
они
то
толико
смеју
,
па
онда
опет
настави
:
„
Сутра
кад
се
будемо
кретали
за
Косово
,
ваља
да
су
нам
људи
одморни
,
чили
и
весели
.
Ако
проведу
ноћ
у
колу
са
женскадијом
,
или
у
певању
уз
пуне
чутуре
,
кретаће
се
сутра
натмурени
,
мамурни
и
уморни
.
А
кад
сам
ја
у
средини
мојих
људи
под
мојим
шатором
,
сваки
ће
од
њих
мирно
спавати
на
мирисном
сену
под
красном
зеленом
колибом
,
или
и
под
још
краснијим
звезданим
небом
!
“
„
Војводо
,
“
викну
из
гомиле
господе
кнез
Миросав
од
Рујног
Рудишта
;
„
не
можеш
ти
окренути
кнеза
Градоја
.
Узалуд
ти
сва
мука
.
И
узалуд
би
нам
свима
била
мука
,
кад
би
се
сви
с
тобом
сложили
,
да
га
присиљавамо
да
буде
како
ти
желиш
,
а
не
како
он
мисли
да
треба
!
Пусти
ти
њега
нека
он
разапиње
свој
шатор
где
му
је
воља
.
И
само
дај
ти
њега
овамо
у
двор
да
вечера
с
нама
,
па
већ
видећемо
хоће
ли
после
хтети
да
тражи
шатор
,
и
ако
баш
усхте
,
хоће
ли
умети
да
га
нађе
;
а
под
сигурно
знам
,
да
му
нико
од
нас
не
би
ни
хтео
ни
умео
помоћи
!
“
Опет
ударише
господа
у
смех
,
који
се
још
гласније
заори
,
кад
стари
кнез
доброћудно
рече
:
„
Како
да
не
бих
вечерао
у
двору
с
вама
?
!
И
ако
сте
по
годинама
сви
млађи
од
мене
,
не
бојим
се
ја
ни
пити
с
вама
,
а
камо
ли
вечерати
!
“
На
то
војвода
викну
Ивана
Порубовића
,
и
заповеди
му
да
води
кнеза
Градоја
и
чету
његову
у
колибе
за
њу
спремљене
;
а
самог
кнеза
замоли
да
дође
у
двор
на
вечеру
,
чим
само
смести
своје
људе
,
и
увери
се
да
има
за
њих
доста
бела
хлеба
и
црвена
вина
,
а
доста
зоби
за
коње
њихове
.
И
онда
се
таласи
од
народа
одбише
од
двора
и
повијаше
за
кнезом
Градојем
и
четом
његовом
преко
пољане
па
тихом
једном
узбрдицом
на
којој
дуги
редови
зеленим
грањем
и
лишћем
покривених
колиба
беху
постројени
.
Свакоме
беше
мило
да
види
старога
кнеза
,
никоме
милије
него
постаријим
сељанима
у
оној
гомили
света
.
„
Видесте
ли
нашега
кнеза
?
“
питаху
они
млађе
људе
и
момчад
око
себе
.
„
Видесте
ли
га
“
...
Али
,
бадава
!
Требали
сте
ви
њега
видети
на
бојним
пољима
како
смо
га
ми
виђали
!
...
Него
,
Богу
хвала
,
те
је
још
снажна
мишица
његова
,
и
што
је
још
младо
срце
у
њега
!
...
Шта
Агарјани
,
шта
Грци
,
шта
Угри
?
Ама
нека
се
сви
искупе
на
Косово
,
колико
их
год
има
,
па
да
видиш
шта
ће
бити
од
њих
!
...
Док
само
наш
Градоје
као
град
грухне
,
следиће
се
срца
њихова
!
И
док
само
овај
змај
Душанов
духне
,
разнеће
их
као
плеву
!
Камо
?
Дајте
вина
овамо
!
.
.
Одите
овамо
,
да
пијемо
у
здравље
Старога
Орла
од
Орлова
Града
!
...
Не
брин’те
се
,
људи
,
сад
нам
не
гине
победа
!
...
Камо
?
.
.
Дајте
вина
овамо
!
“
И
тако
долазак
кнеза
Градоја
задахну
све
,
и
господу
,
и
војнике
,
и
народ
новим
поуздањем
да
ће
,
ако
Бог
да
,
све
добро
бити
.
Истом
сад
,
кад
се
већ
сутоњ
поче
да
хвата
,
букну
весеље
на
све
стране
,
па
се
разлегаше
по
ономе
пољу
у
певању
,
кликтању
,
гласном
смејању
,
и
у
треску
од
лакога
момачкога
скока
у
колу
пуном
красних
девојака
.
ИИ
Кнез
је
оставио
Боривоја
и
Ристивора
да
са
четом
заједно
вечерају
,
а
сам
је
стигао
у
двор
по
доста
времена
пре
дворске
вечере
.
Хтеде
прво
да
иде
да
дарује
првенче
младога
војводе
,
али
дадиље
не
дадоше
ни
њему
ни
војводи
ни
привирити
у
сребрну
колевку
,
јер
већ
сунце
зашло
беше
.
За
тим
кнез
замоли
војводу
да
га
одведе
у
Душанову
дворану
,
и
да
га
ту
за
мало
сама
остави
.
Гологлав
је
стари
кнез
ушао
у
ту
дворану
;
сетан
и
невесео
изишао
је
из
ње
.
Сетан
и
невесео
остао
је
и
за
сво
време
док
се
вечерало
.
Мало
је
улазио
у
разговоре
,
кратко
је
одговарао
на
питања
као
и
на
пријатељска
изазивања
.
За
софром
у
великој
трпезарији
вечерало
је
с
војводом
око
двадесет
које
властеле
које
духовника
.
Све
је
то
било
весело
,
збивало
шале
и
прштало
досеткама
.
Само
кнез
Градоје
,
ког
војвода
беше
посадио
себи
уз
десно
колено
,
никако
не
улажаше
у
веселост
њихову
.
Тек
ће
у
неко
доба
да
викне
оздо
са
прочеља
кнез
Вукан
:
„
Што
је
теби
,
кнеже
Орловићу
?
Каква
те
је
брига
опхрвала
?
Да
ти
није
кеса
прогорела
?
Да
ти
нису
двори
поробљени
?
Ил
’
си
јунак
расрдио
виле
,
те
пустише
воду
у
твоје
руднике
,
потопише
и
сребро
и
злато
!
“
„
Опрости
ми
,
војводо
,
—
опростите
ми
,
господо
и
господска
дружино
!
“
узе
стари
кнез
беседити
.
„
Биће
да
се
кнезу
Вукану
моја
старост
учинила
и
више
жалосна
и
тужна
него
што
јесте
.
Али
кад
ме
је
већ
запитао
,
право
је
да
и
њему
и
вама
свима
по
истини
кажем
што
сам
сетан
и
невесео
.
Како
војвода
зна
,
постојах
вечерас
за
мало
сам
у
дворани
,
у
којој
је
у
овоме
двору
цар
Душан
једну
ноћ
ноћио
.
Погледах
по
њој
,
погледах
на
једну
страну
,
погледах
на
другу
страну
,
погледах
на
постељу
,
док
ми
се
очи
отеше
на
ону
другу
страну
постеље
на
велики
сто
поред
ње
.
На
моју
препаст
,
чисто
и
јасно
угледах
цара
како
седи
у
томе
столу
;
наслонио
лактове
на
колена
,
а
главу
на
руке
,
па
ме
својим
крупним
очима
тако
сетно
жалостиво
гледа
,
да
осетих
како
ми
његова
туга
срце
моје
стегну
,
те
ми
из
њега
ударише
сузе
на
очи
.
Од
суза
га
већ
више
и
не
видех
.
Кад
опет
прогледах
,
њега
више
тамо
не
бејаше
.
„
Што
ли
је
наш
славни
цар
тако
сетан
невесео
?
“
питах
сам
себе
.
Па
рекох
:
„
Како
да
не
буде
сетан
невесео
кад
озго
с
неба
погледа
,
како
је
данас
по
нашој
Србадији
све
друкчије
,
него
што
је
под
њим
било
!
“
Рекох
тако
;
али
ето
се
ни
веселим
друштвом
вашим
,
ни
дивном
малвасијом
,
којом
нас
војвода
служи
,
не
могох
отети
некаквој
чудној
сети
и
жалости
!
“
„
И
није
само
друкчије
,
него
је
све
горе
,
кнеже
!
“
упаде
му
у
реч
игуман
Пајсије
.
„
Ех
!
“
прихвати
кнез
Вукан
,
„
кад
вама
,
црним
калуђерима
,
овај
свет
није
црн
био
?
!
Сви
смо
ми
и
грешни
и
црни
;
само
сте
ви
вазда
свети
и
светли
!
“
„
И
јесу
били
и
свети
и
светли
,
док
је
дивни
дах
Светога
Саве
кроз
њих
дихао
!
“
настави
кнез
Градоје
.
„
И
за
Душаново
доба
властела
се
завађала
час
са
царем
час
опет
између
себе
;
али
су
онда
духовници
упадали
с
крстом
у
руци
међу
укрштене
мачеве
и
оборена
копља
и
мирили
завађену
браћу
.
А
погледај
само
шта
сада
бива
!
Не
могу
рећи
да
се
ми
властела
кољемо
између
себе
данас
више
него
што
је
то
некада
било
;
али
ево
невоље
где
,
уместо
да
нас
мире
,
калуђери
и
попови
наводе
нас
на
заваде
,
е
ето
где
се
владике
прогањају
измећу
себе
и
мачем
и
буздованом
!
Бивало
је
и
досада
свашта
по
овој
нашој
земљи
;
али
таквога
покора
било
није
!
“
„
Ништа
ти
,
кнеже
,
приговорити
не
могу
!
“
узе
опет
реч
игуман
Пајсије
.
„
Све
је
како
велиш
.
Истина
је
да
има
данас
владика
које
буздованима
отимају
епархије
;
Истина
је
да
има
и
калуђера
који
сами
пале
своје
манастире
:
истина
је
да
имамо
два
пута
више
попова
но
парохија
,
и
пет
пута
више
калуђера
него
што
се
може
да
смести
у
хиљаду
манастира
;
истина
је
да
је
многи
и
многи
поп
постао
просјак
,
и
да
има
калуђера
који
су
се
у
гусаре
одметнули
.
Али
знате
ли
ви
,
господо
,
зашто
је
то
зло
дошло
на
ову
нашу
земљу
и
на
нашу
цркву
?
!
Ево
да
вам
кажем
:
прво
,
зато
што
се
—
тобож
од
страха
од
Агарјана
и
њихове
најезде
—
везују
пријатељства
с
царевима
и
народима
који
се
Рим-папи
као
своме
идолу
клањају
;
друго
зато
што
ви
,
велика
господа
и
велика
властела
,
протурујете
за
владике
своје
синова
и
синовце
,
који
су
младост
своју
сагорели
у
сладости
световне
грешности
,
а
који
ни
појма
немају
о
томе
шта
је
то
што
се
зове
Хришћанска
самопрегоривост
и
Хришћанска
милосрдност
!
А
Оче
Харалампије
,
зар
није
тако
?
!
“
»
Читаш
ми
из
срца
!
“
прихвати
старац
Харалампије
.
„
Као
да
читаш
из
отворена
часловца
!
“
„
Да
вам
причам
само
,
шта
се
мени
једном
десило
:
“
узе
реч
млад
један
властелин
,
по
имену
Витомир
.
„
Пре
пет
година
путовах
у
Дубровник
,
да
дигнем
поклад
мога
покојнога
оца
.
У
планини
Рогозин
ухвати
ме
плаховита
дажда
,
те
се
склоних
у
једну
пећину
.
Нађох
ту
старца
испосника
.
Седа
му
брада
до
појаса
,
а
ни
сам
не
знађаше
колико
му
је
година
.
Разговарасмо
о
свачему
добар
део
ноћи
.
Тако
ми
је
чудно
било
да
говорим
с
човеком
,
који
као
да
је
спавао
тридесет
година
.
Није
био
чуо
за
смрт
Душанову
,
ни
за
раздор
међу
вастелом
,
ни
за
погибију
Вукашинову
на
Марици
,
ни
за
велику
глад
,
ни
за
велику
морију
која
помори
пола
народа
!
Ја
му
испричах
све
велике
беде
и
невоље
кроз
које
је
пролазио
народ
наш
,
од
ово
двадесет
пет
година
амо
.
На
моје
велико
чудо
,
он
се
томе
ни
мало
не
чуђаше
!
„
Јест
,
“
рече
,
„
све
је
то
морало
да
дође
;
и
још
није
стигао
крај
страдањима
овога
народа
нашег
.
Јер
,
колико
хиљада
Срба
нису
краљеви
и
владике
на
огњу
живе
спаљивали
само
зато
,
што
у
Светом
Писму
не
видеше
све
оно
,
што
саме
владике
хоће
да
се
виде
!
Колико
се
крви
пролило
,
колико
домова
,
колико
села
и
градова
разорило
,
колико
је
невине
деце
скапало
од
глади
,
све
то
тобож
у
богоугодној
борби
за
Православље
и
славу
Божју
!
Ако
у
Бога
доиста
има
светости
,
праведности
и
сажаљивости
,
онда
не
може
бити
да
се
он
не
срди
кад
му
митроносне
слуге
његове
приступају
с
рукама
црним
од
угарка
и
крвавим
од
крви
невиних
жртава
,
па
траже
светитељска
кола
за
своје
главе
!
“
„
Стој
,
властелине
!
Устави
се
!
“
викну
промуклим
гласом
отац
Харалампије
.
„
Устави
се
,
јер
из
тебе
говори
проклета
бабунска
јерес
!
“
„
Шта
кажеш
?
!
“
викну
млади
Витомир
,
сав
пренеражен
.
„
Ваљада
нећеш
рећи
да
сам
ја
Патарен
?
“
„
Ако
није
данас
на
чисто
да
ли
си
ти
Патарен
или
ниси
,
“
прихвати
горким
осмехом
кнез
Миросав
;
„
на
чисто
је
да
ти
је
дед
био
Патарен
!
“
„
Ти
лажеш
,
кнеже
Миросаве
!
“
цикну
Витомир
.
„
И
није
чудо
да
лажеш
,
јер
су
те
с
лажју
и
увели
у
властелу
кад
те
је
твоја
мати
себарка
продала
властелинци
,
да
те
подметне
као
своје
дете
!
“
„
Ао
,
...
.
славу
ти
...
!
“
рикну
као
бесан
кнез
Миросав
,
па
се
баци
сребрним
пехаром
на
Витомира
,
скочи
на
ноге
па
полете
на
њ
.
Витомир
сукну
мач
из
корица
,
па
се
окрете
,
да
код
свога
стола
дочека
Миросава
.
„
Стан’те
,
господо
!
“
викну
војвода
сав
пребледео
.
„
Стан’те
,
господо
,
и
не
вређајте
српску
земљу
,
којој
крв
ваша
треба
за
одбрану
!
“
Кнез
Градоје
изгледаше
запрепашћен
,
али
само
за
један
тренутак
.
У
другом
тренутку
он
је
већ
стао
између
Миросава
и
Витомира
;
у
трећем
тренутку
дохватно
је
оног
првог
око
паса
,
издигао
га
у
вис
па
га
бацио
као
врећу
памучне
свите
на
спод
;
у
четвртом
изви
мач
из
руке
Витомирове
,
баци
га
далеко
у
један
кут
трпезарије
,
па
онда
Миросаву
,
који
се
на
ноге
дигао
био
,
викну
заповедничким
гасом
:
„
Натраг
на
своје
место
!
“
а
Витомиру
:
„
Седај
доле
у
тај
сто
!
“
И
један
и
други
,
као
да
су
грешни
ђаци
пред
строгим
учитељем
,
погнуше
главе
па
учинише
како
им
је
заповедио
био
.
Кнез
Градоје
,
шкргућући
зубима
,
врати
се
и
сам
на
своје
место
па
одатле
,
не
седајући
,
узе
да
говори
:
„
Зар
нас
није
срамота
?
!
Заборависте
шта
дугујете
нашем
домаћину
и
нашем
војводи
!
Заборависте
шта
дугујете
својој
дружини
!
И
што
је
најцрње
,
заборависте
шта
сви
дугујемо
у
оваким
данима
нашем
цару
и
отачаству
!
...
Кад
не
бих
мислио
да
нам
је
вино
мозак
прегрејало
,
мислио
бих
да
сте
бесни
и
махнити
,
и
молио
бих
војводу
,
да
нас
ослободи
од
таквих
другова
!
“
„
Ево
ћу
им
ја
“
узе
реч
војвода
,
„
са
моје
стране
опростити
што
оскврнише
моју
трпезу
,
са
које
заједнички
једосмо
со
и
хлеб
и
писмо
вино
један
другом
у
част
и
у
здравље
.
А
молићу
и
вас
,
свети
оци
,
и
вас
,
господо
другови
и
пријатељи
,
да
им
опростите
што
се
огрешише
о
вас
,
само
ето
нека
прво
опросте
један
другом
,
и
нека
пруже
руке
један
другом
.
Господин
Кнез
и
ова
земља
требају
данас
сваки
мач
свакога
свога
сина
!
“
Диже
се
граја
од
одобравања
са
свих
страна
,
али
је
надјача
јека
од
горкога
смеха
кнеза
Миросава
.
„
Хвала
теби
,
војводо
,
на
лепој
беседи
!
“
рече
он
.
„
Али
ти
и
сам
треба
да
знаш
,
да
се
смртне
ране
не
лече
слатким
речима
!
Властелин
Витомир
ми
је
пред
вама
свима
нанео
срамоту
,
која
се
само
мојом
ил
’
његовом
крвљу
спрати
може
!
“
„
Кнез
Миросав
је
претресао
кости
мога
деда
у
гробу
клеветом
једном
,
која
се
само
крвљу
мојом
ил
’
његовом
спрати
може
!
“
говораше
кнез
Витомир
доста
мирно
.
„
Ја
сам
готов
ево
овога
часа
,
само
ако
кнез
Миросав
хоће
!
“
„
Кад
је
тако
,
“
предузе
војвода
појачаним
гласом
и
срдито
да
говори
,
„
кад
је
тако
,
онда
вам
,
ја
,
ваш
војвода
,
заповедам
:
одлазите
одмах
у
своје
собе
у
овоме
двору
,
па
ће
сутра
порота
од
властеле
казати
,
шта
сте
дужни
један
другом
а
шта
обојица
нама
свима
.
Одлазите
сад
!
“
И
војвода
махну
руком
према
вратима
од
трпезарије
.
Кнез
Градоје
се
пригну
к
уху
војводину
па
му
шапатом
рече
:
„
Ако
их
нећеш
уапсити
,
стави
стражу
на
вратима
од
њихових
соба
,
и
не
дај
им
ноћас
к
својим
четама
излазити
!
“
„
Како
ћу
,
кнеже
,
апсити
моје
властеле
док
су
гости
у
моме
двору
?
“
одговори
војвода
исто
тако
шапатом
.
Истом
оне
две
прзнице
оставише
један
за
другим
трпезарију
,
а
дотрчаше
слуге
да
јаве
војводи
,
да
је
кнез
Гојко
,
путујући
из
Крушевца
,
стигао
у
двор
,
али
да
не
жели
излазити
преда
њ
,
јер
је
прашњав
и
уморан
.
„
Како
?
...
.
Из
Крушевца
?
!
“
повикаше
гости
војводини
изненађени
,
а
неки
од
њих
усташе
из
својих
столова
.
„
Дај
га
,
војводо
,
овамо
,
тако
ти
славе
!
Ево
овде
вина
,
да
прашину
збрише
и
умор
растера
!
“
Војвода
се
не
даде
два
пута
молити
.
Изиђе
сам
,
да
се
види
и
поздрави
са
својим
старим
другом
и
пријатељем
.
И
није
дуго
потрајало
па
ето
га
натраг
у
трпезарију
водећи
за
руку
кнеза
Гојка
,
снажно
и
лепо
развијена
човека
од
својих
четрдесет
година
,
с
лепом
црном
брадом
,
дугом
косом
,
образима
препланулим
од
сунца
,
црним
очима
из
којих
муње
севаху
,
и
кад
се
осмехиваше
.
Пријатељи
и
познаници
дочекаше
га
с
пехарима
пуним
вина
,
па
се
поздрављаху
и
питаху
за
јуначко
здравље
.
Никоме
се
од
својих
другова
кнез
Гојко
није
толико
обрадовао
као
кад
виде
старога
кнеза
Градоја
.
Не
хте
се
с
њиме
љубити
у
лице
док
му
прво
руку
не
пољуби
.
Војвода
га
посади
између
себе
и
кнеза
Градоја
.
Дворске
слуге
изнесоше
преда
њ
свакојаке
ђаконије
,
и
дадоше
му
пехар
вина
.
Али
му
стари
кнез
не
даде
пити
него
навали
на
њ
:
„
Казуј
прво
,
синовче
,
како
је
Господин
Кнез
и
где
је
?
“
„
Та
стани
,
кнеже
Орловићу
!
“
привикаше
многи
од
гостију
.
„
Пусти
Гојка
да
се
поткрепи
мало
слатком
малвасијом
!
Путник
је
,
сухо
му
је
грло
од
прашине
!
“
„
Казуј
прво
,
како
је
Господин
Кнез
и
где
је
?
“
понављаше
старац
своја
питања
.
„
Добро
је
,
хвала
Богу
,
Господин
Кнез
,
“
поче
Гојко
,
„
а
ено
га
,
има
већ
по
више
дана
на
Косову
!
Пре
него
ће
се
кренути
,
изађох
преда
њ
,
да
му
руку
пољубим
и
да
га
молим
да
ми
опрости
ако
због
мојих
невоља
на
дому
не
стигнем
на
Косово
пред
Видови
Дан
.
Онако
добар
и
милостив
,
какав
је
увек
,
рече
ми
:
„
Гледај
,
синко
,
да
стигнеш
што
пре
можеш
,
и
да
доведеш
војске
што
више
можеш
.
Ја
већ
,
у
име
Божје
,
полазим
,
јер
као
Господар
Србадије
и
треба
да
сам
први
на
бојиште
,
последњи
са
бојишта
!
“
„
А
!
“
зајеча
кнез
Градоје
,
„
Бог
те
чувао
овој
земљи
,
наш
честити
Господару
!
“
И
ударише
му
сузе
на
очи
.
Да
их
при
крије
,
наже
пехар
с
вином
и
полагано
га
испијаше
.
Али
не
беше
испио
ни
до
половине
кад
се
устави
.
Уста
на
ноге
,
допуни
пехар
вином
из
кондира
,
погледа
по
дружини
,
и
онда
уздрхталим
гласом
поче
да
говори
:
„
Чусте
шта
говори
глава
од
Србадије
,
племенити
јунак
који
је
одрастао
уз
колено
великоме
цару
нашем
.
Господо
,
подигнимо
пехаре
наше
у
славу
Господа
Бога
,
који
је
у
овако
мучним
данима
Србадији
за
Господара
дао
једног
дивног
Душанова
јунака
.
Молимо
му
се
да
нам
га
одржи
здрава
,
срећна
и
славна
,
и
да
му
помогне
да
Србадији
и
Хришћанској
вери
нову
и
светлу
победу
славно
задобије
!
“
Скочише
на
ноге
сви
присутни
,
дигоше
пуне
пехаре
у
вис
,
кликнуше
весело
у
славу
кнеза
Лазара
,
док
се
то
бурно
кликтање
не
растопи
у
сложно
„
Многаја
љета
“
,
које
духовници
слаткогласно
калуђерски
поведоше
.
Кад
се
та
бура
одушевљених
срдаца
мало
стиша
,
кнез
се
Градоје
опет
нестрпљиво
окрете
к
војводи
:
„
Молим
те
,
војводо
,
заповеди
кнезу
Гојку
нека
нам
све
исприча
шта
је
видео
и
чуо
у
Крушевцу
!
“
„
Кнеже
,
може
Гојко
и
не
послушати
мене
свога
војводу
,
а
тебе
,
који
си
с
Господином
Кнезом
Лазарем
уз
Душана
војевао
,
ко
сме
да
не
слуша
?
!
“
рече
војвода
,
који
не
пропушташе
прилику
да
покаже
колико
поштује
старца
Градоја
.
„
А
ко
,
војводо
,
не
би
радосно
послушао
кнеза
Градоја
!
“
прихвати
кнез
Гојко
.
„
Само
би
ваљало
да
проведемо
целу
ноћ
поред
пуних
пехара
,
а
бојим
се
требало
би
више
и
вина
него
колико
су
га
слуге
твоје
отвориле
,
па
да
вам
све
испричам
што
сам
за
последње
две
недеље
дана
у
Крушевцу
слушао
,
или
и
својим
очима
видео
!
“
„
Почни
само
,
почни
,
брате
!
“
привикаше
неки
,
док
опет
други
говораху
:
„
Кажи
нам
само
је
ли
све
добро
,
или
има
нешто
што
добро
није
!
“
„
То
и
јесте
оно
што
је
мучно
!
“
прихвати
Гојко
.
„
Има
вам
,
брате
,
чиме
да
се
поносимо
,
а
има
и
што
може
бригу
да
задаје
.
Ето
да
вам
почнем
!
“
И
кнез
Гојко
дохвати
пехар
,
сркну
мало
малвасије
,
да
овлажи
грло
,
и
онда
поче
:
„
Већ
првих
дана
по
моме
доласку
у
Крушевац
опазим
ја
да
нам
је
Господин
Кнез
нешто
дубоко
замишљен
,
сетан
и
невесео
.
Једно
вече
вечерах
у
двору
Југовића
,
па
испричах
Бошку
шта
ми
се
и
како
ми
се
учинило
.
А
Бошко
ми
онда
каза
:
„
Погодио
си
;
и
јесте
нам
Кнез
сетан
и
невесео
!
А
и
за
невољу
му
је
,
јер
,
вели
,
има
доказе
како
је
неко
Проказао
цару
Агарјанском
тајна
договарања
његова
с
Бугарима
,
Бошњацима
,
Угрима
и
Власима
,
да
се
сложе
са
Србијом
те
протерају
погану
Агарјанску
аждају
са
Хришћанске
земље
натраг
у
њену
Азијску
пећину
.
“
И
још
ми
Бошко
причаше
како
се
Господин
Кнез
тешка
:
„
Ето
,
“
вели
,
„
не
можеш
ништа
почети
да
земљу
спасаваш
,
а
да
се
у
њој
самој
не
нађе
издајника
,
који
ће
издајом
својом
да
спрече
спасење
свога
отачаства
!
“
„
А
!
“
зајеча
опет
кнез
Градоје
.
„
Кад
ли
ће
се
једном
то
отровно
семе
истребити
са
ове
лепе
наше
земље
?
!
“
„
Па
онда
,
“
настављаше
Гојко
,
„
причаше
ми
Бошко
и
друге
жалости
.
Дошла
су
,
кнезу
,
вели
,
у
руке
тајна
писма
,
која
су
многој
господи
српској
писали
неки
отпадници
од
наше
свете
вере
што
су
сада
велике
војводе
у
Агарјана
.
У
њима
они
пишу
:
како
су
цару
Мурату
додијале
тужбе
и
жалбе
и
вапаји
Србаља
,
који
траже
да
земљом
њиховом
влада
ко
по
правди
и
законима
и
треба
да
је
наследник
српског
престола
.
Цар
је
,
пишу
они
,
дао
преко
светих
калуђера
Хришћанских
и
преко
хоџа
муслуманских
разгледати
старе
хрисовуље
,
и
видео
да
је
право
што
народ
неће
да
му
је
Лазар
господар
код
живога
Марка
,
сина
краља
Вукашина
.
Цар
,
кога
је
Бог
поставио
да
у
његово
име
правду
народима
дели
,
иде
сад
с
војском
само
на
Лазара
,
а
не
иде
на
народ
српски
.
С
тога
се
господа
српска
моле
да
бар
не
помажу
Лазару
,
ако
већ
неће
цару
да
помогну
да
Србљима
правду
даде
,
како
и
сами
желе
!
Ето
,
та
су
писма
отровала
и
срце
Господина
Кнеза
,
и
учинила
те
је
од
месец
дана
овамо
од
туге
и
жалости
остарео
више
но
за
десет
последњих
година
!
“
„
Е
,
мој
Господине
Кнеже
!
“
јечаше
полугласно
кнез
Градоје
.
Па
онда
Гојко
настави
опет
:
„
И
још
ми
Бошко
причаше
,
како
је
Кнез
Лазар
писао
Марку
и
нудио
му
да
му
од
своје
драге
воље
пред
српском
господом
уступи
престо
српски
,
само
ако
он
—
Марко
—
у
истини
може
да
изради
у
Мурата
да
њега
—
Марка
—
призна
за
краља
све
Србадије
од
Дунава
до
Солуна
.
Али
ето
нема
од
Марка
никаква
одговора
!
„
Ми
,
“
вели
Бошко
,
„
ми
говоримо
Кнезу
Лазару
:
„
Ето
видиш
,
неће
Марко
да
му
ти
поклањаш
престо
,
него
хоће
да
му
га
цар
Агарјански
поклони
!
“
А
Лазар
се
срди
на
такве
наше
речи
и
вели
:
„
И
Марко
је
Србин
исто
као
и
ја
,
и
као
и
ви
!
И
њему
куца
срце
за
ову
земљу
и
за
ову
нашу
сиротињу
,
исто
као
и
нама
!
Него
је
и
наша
и
његова
несрећа
што
писмо
моје
није
њему
у
руке
стигло
!
“
„
Такав
ти
је
он
свагда
од
самог
свог
детињства
био
!
“
упаде
кнез
Градоје
Гојку
у
реч
.
„
По
своме
срцу
суди
о
срцу
других
људи
!
Знате
и
сами
колико
пута
у
мало
главу
изгубио
није
,
само
зато
што
неће
да
верује
да
неко
може
бити
српски
властелин
и
опет
да
буде
готов
на
свако
зло
!
“
„
Па
сад
си
већ
ваљада
дошао
на
крај
казивању
о
јадима
нашим
?
!
“
питаше
војвода
невесело
.
„
На
крај
само
ономе
,
што
чух
од
мога
кумашина
Бошка
Југовића
!
Али
има
још
пуно
других
наших
јада
!
Ето
ниси
могао
свратити
ни
у
једну
крчму
у
Крушевцу
,
а
да
те
крчмарица
,
кад
ти
донесе
кондир
вина
...
.
“
„
Ха
!
Ту
ја
тебе
чекам
!
То
,
брате
,
то
казуј
!
“
викну
оздо
са
трпезе
један
властелин
,
који
је
цело
вече
пио
као
смук
,
па
,
откако
Гојко
узе
да
прича
,
наслонио
беше
главу
на
лакат
,
а
лакат
на
трпезу
,
и
час
дремаше
,
а
час
упираше
зажарене
погледе
у
Гојка
,
и
овда
и
онда
удараше
у
лаки
смех
,
као
да
је
смешно
оно
што
Гојко
прича
,
или
као
да
и
не
слуша
оно
што
он
прича
,
него
се
сам
сећа
нечега
што
му
је
смешно
.
„
О
,
кнеже
Винко
,
“
викну
му
са
зачеља
војвода
,
„
немој
нам
прекидати
Гојка
!
“
„
Молим
те
,
витешки
војводо
,
само
да
питам
Гојка
,
је
ли
свраћао
код
дуждеве
кћери
,
и
да
ли
ме
је
мило
помињала
!
“
говораше
кнез
Нинко
,
прозван
од
другова
кнез
Винко
,
па
се
узе
љуљати
главом
и
намигивати
на
своју
најближу
дружину
.
Привикаше
на
њ
да
умукне
и
дадоше
му
пун
пехар
.
„
Рекох
,
ниси
могао
ући
ни
у
једну
крчму
,
“
настављаше
Гојко
,
„
а
да
те
крчмарица
не
запита
:
„
Јеси
ли
на
страни
војводе
Милоша
,
или
си
на
страни
господина
Вука
?
!
“
Па
кад
јој
кажеш
да
не
знаш
шта
то
она
пита
,
онда
ти
узме
причати
:
како
су
се
њих
двојица
,
које
Господин
Кнез
пази
као
своја
два
крила
,
грозно
завадили
,
како
мало
што
се
у
самоме
двору
,
пред
очима
кнежевим
,
мачевима
не
исекоше
,
како
је
по
њима
настала
велика
завада
и
у
самом
двору
и
међу
заповедницима
од
војске
.
Господин
Кнез
и
Госпођа
Кнегиња
Милица
раде
да
их
измире
,
али
до
сада
све
забадава
!
“
„
О
,
господине
Вуче
,
господине
Вуче
,
“
упаде
опет
у
реч
кнез
Градоје
,
па
узе
вртети
главом
,
„
знам
ја
тебе
добро
!
Бог
те
је
створио
велика
господина
,
дао
ти
је
и
памети
,
и
силе
,
и
господства
;
али
је
све
то
мало
теби
!
...
А
Милош
?
Доиста
није
ни
тако
мудар
,
јер
свагда
носи
срце
своје
на
длану
своме
;
а
није
ни
тако
велики
господин
,
јер
...
Али
ко
је
тај
Србин
,
сем
Вука
,
који
се
Милошем
данас
не
поноси
?
!
“
Све
то
говораше
стари
кнез
тихим
гласом
и
гледајући
у
свој
пехар
,
као
да
се
с
њиме
разговара
.
„
Је
ли
,
Гојко
?
“
викну
опет
оздо
са
трпезе
кнез
Винко
,
па
удари
песницом
о
сто
,
да
кондири
и
пехари
на
њему
зазвекташе
и
заиграше
.
„
Казуј
,
брате
,
је
ли
Каталина
,
бела
кћерка
дужда
Млетачкога
,
још
онако
млечно
бела
,
да
л
’
још
носи
своје
русе
косе
по
вилински
просто
расплетене
,
да
л
’
јој
црне
очи
још
и
сада
ватром
горе
,
да
ли
...
.
“
Узеше
га
најближи
другови
стишавати
,
док
се
други
грохотом
насмејаше
.
Кнез
Градоје
састави
веђе
,
намршти
чело
и
гледаше
преда
се
застиђен
,
а
образе
му
пламенови
обузеше
.
„
Бог
с
тобом
,
кнеже
Винко
!
“
узе
реч
Гојко
.
„
Какве
снове
ти
бунцаш
?
Каква
кћерка
дужда
од
Млетака
?
!
Ти
си
пијан
,
Винко
!
“
„
Обојица
смо
се
опили
њеном
лепотом
!
“
прихваташе
Винко
,
па
се
грохотом
насмеја
.
„
Кад
свратисмо
,
беше
она
просто
„
Крчмарица
Крушевљанка
Ката
“
,
кад
пођосмо
,
оста
она
„
Катинка
бела
кћерка
дужда
од
Млетака
“
.
Хахаха
,
хахаха
!
Ено
је
сав
Крушевац
тако
зове
!
“
„
Кнеже
Радмире
и
ти
кнеже
Ивко
,
“
довикну
војвода
гостима
што
с
десна
и
с
лева
Винку
сеђаху
за
трпезом
;
„
поведите
Винка
до
на
постељу
његову
,
јер
је
ето
много
сањив
те
није
за
ову
трезну
дружину
!
„
Ко
сањив
?
!
“
викну
Винко
па
удари
песницом
о
сто
.
„
Ко
сањив
?
Гојко
се
прави
сањив
,
само
да
изгледа
како
се
буди
!
А
вере
ми
ћу
јој
казати
,
како
је
се
он
овде
одриче
!
“
.
С
муком
изведоше
полупијана
властелина
из
трпезарије
.
„
Е
,
мој
Гојко
,
баш
нам
ти
никакво
добро
не
каза
!
“
тешкаше
се
војвода
.
„
Нека
је
слава
Богу
,
има
доста
и
доброга
!
“
рече
поуздано
кнез
Гојко
,
који
једва
дочека
да
се
заборави
оно
и
сувише
искрено
излетање
Винково
у
прошлост
.
„
Прво
је
добро
што
ти
је
у
Крушевцу
и
мало
и
велико
,
и
младо
и
старо
,
пуно
вере
да
ћемо
победити
,
па
је
весело
и
радосно
!
“
„
Славе
ми
,
“
прихвати
кнез
Вукан
,
„
нико
не
може
бити
веселији
и
радоснији
него
ми
који
смо
овде
,
и
овај
наш
народ
око
нас
!
“
„
И
нико
сигурнији
од
нас
,
да
ћемо
распрштати
Агарјане
као
јастреб
јато
голубова
!
“
додаде
сам
војвода
с
пуно
поузданости
.
„
Кнез
Лазар
је
“
наставља
Гојко
,
„
наредио
био
да
у
Крушевцу
остане
двеста
педесет
оклопника
,
да
двор
чувају
.
Није
Кнез
стигао
био
ни
у
Топличку
долину
,
кад
Кнегиња
Милица
дозва
старог
Војводу
Милојка
,
који
заповедаше
оном
стражом
,
па
му
рече
да
се
она
не
боји
остати
сама
у
средини
верних
Крушевљана
,
те
да
би
с
тога
,
само
ако
он
хоће
,
могао
послати
један
део
,
или
баш
и
целу
стражу
,
на
Косово
.
Стари
Милојко
,
вршњак
и
друг
нашега
кнеза
Градоја
,
сед
као
и
он
,
пољуби
Кнегињи
руку
,
изиђе
на
двор
,
даде
затрубити
збор
,
викну
оклопницима
:
„
На
коње
!
“
па
из
оних
стопа
,
и
не
свраћајући
своме
дому
,
пође
на
Косово
!
“
„
Тако
је
требало
!
Знам
ја
Милојка
!
Тако
,
брате
!
“
говораше
кнез
Градоје
задовољан
.
„
Па
онда
,
“
настави
Гојко
,
„
Кнез
беше
заповедио
да
најмлађи
Југовић
остане
на
двору
,
да
се
нађе
Госпођи
Кнегињи
ако
би
јој
затребало
да
се
посаветује
с
мушком
главом
,
поузданим
јунаком
.
Остао
је
он
само
једну
ноћ
у
двору
у
Крушевцу
,
па
је
првом
зором
која
је
осванула
,
по
одласку
Кнеза
Лазара
,
појахао
коња
и
праћен
својом
свитом
одјездио
пут
Косова
.
Оста
на
двору
главни
двородржица
Голубан
.
Оста
само
до
прве
зоре
иза
оне
којом
је
Југовић
одјездио
.
По
вечери
уочи
тога
дана
,
—
другог
по
одласку
Кнежеву
—
он
се
јави
Кнегињи
па
јој
рече
:
„
Имаш
,
Госпође
,
пуно
дворана
и
дворских
госпођа
и
девојака
у
двору
,
мене
не
требаш
а
може
ме
Господин
Кнез
затребати
,
боље
је
да
зором
пођем
на
Косово
!
“
„
Право
говориш
,
добра
и
верна
слуго
,
“
рекла
му
је
Госпођа
Милица
;
„
ето
пођи
у
име
Божје
,
и
нека
те
мој
благослов
прати
а
Кнежев
нек
те
дочека
!
“
И
отиде
Голубан
.
Осташе
у
двору
само
дворани
седи
старци
!
“
„
Тако
,
браћо
,
Бог
вас
видео
!
“
викаше
кнез
Градоје
сва
веселији
.
„
И
још
то
није
све
“
настављаше
Гојко
.
„
С
Господином
Кнезом
и
с
војском
његовом
отишло
је
по
доста
духовника
.
Остао
је
,
да
одслужује
придворну
црквицу
,
протопоп
Недељко
,
два
свештеника
средњега
доба
и
два
млада
ђакона
.
Знате
ваљада
протопоп-Недељка
?
Сед
је
као
овца
и
биће
да
му
је
и
преко
осамдесет
лета
.
Кад
му
попови
и
ђакони
испричаше
како
млади
Југовић
остави
двор
,
и
како
за
њим
отиде
и
Голубан
,
старац
уздахну
:
„
Ах
,
што
нисам
само
пет
година
млађи
,
да
се
на
коњу
држати
могу
!
Ама
ви
сте
,
синци
моји
,
млађи
од
мене
!
Припашите
ви
оштре
маче
,
прихватите
шестоперне
буздоване
,
па
се
пожурите
за
Господином
кнезом
!
Могу
њему
затребати
још
четири
мача
и
четири
буздована
,
а
већ
ја
се
могу
Богу
молити
за
вас
и
без
вас
!
“
И
одоше
попови
и
ђакони
да
траже
коње
и
оружје
.
С
великом
муком
нађоше
некакве
високе
маџарске
кљусине
,
па
на
њима
прођоше
кроз
град
,
наоружани
свакојако
,
али
из
гласа
и
сложно
појући
:
„
Тебе
Бога
хвалимо
!
“
„
Пун’те
,
децо
,
пехаре
свима
!
“
викну
игуман
Пајсије
слугама
.
„
Дајте
,
господо
,
да
се
дигнемо
и
пехаре
испијемо
у
славу
и
у
здравље
духовника
који
се
не
деле
од
свога
Господина
Кнеза
и
од
свога
рода
кад
ваља
гинути
|
“
И
сва
дружина
,
силно
раздрагана
,
скочи
на
ноге
и
кликћући
испи
пехаре
.
И
једва
се
уталожише
и
опет
поседаше
у
столове
око
трпезе
.
„
Славе
ти
,
кнеже
Гојко
,
“
мољаше
кнез
Градоје
,
„
дај
,
брате
,
још
мелема
за
срца
наша
!
Казуј
нам
још
шта
си
видео
.
“
„
Има
,
кнеже
,
пуно
шта
што
казује
како
је
срце
у
народа
ускипело
јуначким
покретима
!
...
Ама
ко
ће
то
вама
све
испричати
!
!
Него
једно
треба
да
вам
причам
.
С
војском
Господина
Кнеза
отидоше
сви
Крушевљани
трговци
,
мајстори
,
радници
.
Наоружаше
се
како
је
ко
могао
,
позатвараше
продавнице
и
радионице
и
одоше
.
Осташе
отворене
продавнице
и
радионице
од
сребра
и
злата
,
што
их
у
Крушевцу
држе
Дубровчани
,
Которани
,
Будванци
и
други
Срби
Приморци
.
Истом
се
Господин
Кнез
с
војском
кренуо
дно
,
а
неколики
Дубровчани
сазваше
све
Приморце
на
збор
.
Најстарији
од
њих
рече
само
оволико
:
„
По
закону
ове
земље
нисмо
дужни
да
идемо
на
војну
;
дужни
смо
само
да
бранимо
овај
град
,
ако
га
и
кад
га
непријатељ
нападне
.
Али
ако
—
не
дај
Боже
!
—
Србадија
изгуби
битку
на
Косову
,
ето
неверника
на
овај
град
.
Није
ли
боље
да
бранимо
овај
град
на
Косову
,
него
овде
на
његовим
шареним
а
слабим
зидинама
?
!
Господин
је
Кнез
Лазар
нама
свима
као
отац
;
ова
српска
земља
нама
свима
је
као
рођена
мати
.
Ето
сад
видите
,
шта
је
право
да
чинимо
?
!
“
И
онда
сви
у
глас
повикаше
весело
и
радосно
:
„
Да
пођемо
сви
на
Косово
!
Тамо
да
гинемо
!
Тамо
да
покажемо
да
смо
једнога
срца
са
Србадијом
и
кад
нисмо
једне
цркве
!
“
И
позатвараше
продавнице
и
радионице
,
наоружаше
се
,
и
певајући
оставише
Крушевац
пут
Косова
!
“
„
Господо
!
“
викну
млади
војвода
сав
блед
од
узбуђености
,
и
сав
уздрхтао
.
„
Господо
,
пуните
пехаре
своје
па
их
подигнимо
у
славу
наше
честите
браће
српске
са
Приморја
!
У
славу
славног
Дубровника
,
у
славу
красног
Котора
,
у
славу
питоме
Будве
беле
,
у
славу
српског
Приморја
!
“
Затрешта
кликтање
какво
се
те
ноћи
још
у
тој
трпезарији
чуло
није
.
И
не
могаше
да
се
устави
док
грла
не
промукоше
у
војничке
господе
,
те
их
не
замени
сложно
и
смерно
појање
игумана
Пајсија
и
његове
браће
духовника
,
који
као
с
договором
запојаше
дивну
песму
:
„
Тебе
Бога
хвалимо
,
тебе
Господа
исповедамо
!
“
И
стари
кнез
Градоје
беше
силно
раздраган
.
Први
он
од
властеле
поче
да
помаже
духовницима
,
да
им
појање
што
пуније
буде
.
Тада
и
млади
војвода
узе
јасним
младићким
својим
гласом
да
помаже
староме
кнезу
,
и
онда
и
сва
друга
господа
—
сви
смерно
стојећки
—
узеше
појати
.
Зајеча
она
трпезарија
слаткогласним
појањем
као
да
је
црква
.
Али
још
не
беху
довршили
појање
,
кад
дотрча
,
једно
за
другим
,
неколико
дворана
и
момака
,
па
узбуњени
и
у
великој
журби
шапутаху
нешто
на
ухо
војводи
.
Он
мало
пребледе
и
преста
појати
.
Али
ипак
мирно
дочека
да
се
света
песма
доврши
,
па
онда
,
нешто
уздрхталим
гласом
,
узе
да
говори
:
„
Немојте
седати
на
своје
столове
!
Молим
вас
да
похитамо
у
поље
у
стан
војске
наше
.
Ево
ми
слуге
јавише
да
су
кнез
Миросав
и
властелин
Витомир
дигли
један
на
другога
људе
своје
,
те
се
између
њих
сад
бије
љути
бој
.
Кажу
има
их
већ
пуно
обрањених
,
а
биће
их
и
мртвих
.
Похитајмо
,
да
уставимо
тај
покор
!
“
„
Не
рекох
ли
ти
,
постави
стражу
на
њиховим
вратима
?
“
прекораваше
стари
кнез
свога
војводу
пошав
с
њиме
у
поље
.
И
узе
вртети
главом
,
шкргутати
зубма
и
гунђати
нешто
што
не
изгледаше
као
благослов
.
ИИИ
На
пољу
пред
двором
свет
је
био
тако
весео
и
раздраган
вином
,
песмом
и
игром
,
да
је
слабо
ко
знао
шта
бива
тамо
,
мало
само
даље
од
њих
,
међу
колибама
војнога
стана
.
Тек
кад
народ
опази
да
војвода
,
кнез
Градоје
,
праћени
неколицином
властеле
и
слугу
,
журним
кораком
пролажаху
кроз
њихове
гомиле
ка
стану
,
пође
и
он
онако
у
гомили
за
њима
.
Што
ближе
стизаху
стану
,
све
то
јасније
чуше
вику
,
као
да
се
стотине
људи
надвикиваху
псовкама
и
претњама
,
па
кроз
ту
ломњаву
могаше
чути
и
по
неко
запомагање
.
Него
је
права
борба
већ
била
престала
.
Млади
Боривој
и
Ристивор
,
чим
дочуше
да
се
две
чете
бију
мачевима
и
буздованима
,
викнуше
под
оружје
сву
чету
Орловића
па
с
њоме
улетеше
међу
борце
.
Било
је
за
ове
оружане
миротворце
нешто
опасности
у
првим
тренуцима
.
По
више
њих
имало
је
да
одбија
ударце
,
а
по
гдекоји
је
понео
за
спомен
плаву
,
ако
не
и
крваву
белегу
.
Али
како
су
срећом
мало
не
сви
људи
кнеза
Миросава
и
властелина
Витомира
били
пола
пијани
,
то
трезним
Орловићевцима
није
било
тешко
да
их
раздвоје
.
Кнез
Градоје
виде
првим
погледом
шта
се
учинило
па
задовољан
викну
својима
:
„
Хвала
вам
,
јунаци
,
хвала
вам
,
децо
моја
!
.
.
Идите
ви
сад
у
своје
колибе
и
одморите
се
!
“
„
Вере
ми
,
господару
,
“
рече
Ристивор
,
„
и
једни
и
други
још
су
много
кивни
;
побиће
се
опет
и
још
горе
,
чим
се
уклонимо
ми
који
их
раздвајамо
!
“
„
Идите
ви
у
ваше
колибе
и
одморите
се
!
“
понављаше
кнез
Градоје
мало
оштрије
.
„
Видећу
ја
ко
од
њих
сме
да
дигне
руку
,
кад
је
овде
војвода
!
“
И
кад
се
Орловићева
чета
повуче
,
војвода
и
кнез
Градоје
стадоше
по
средини
између
једних
и
других
војника
.
На
заповест
војводину
спустише
мачеве
у
корице
,
па
стајаху
мирно
и
без
ромора
,
очекујући
да
виде
шта
ће
сад
да
буде
.
„
Где
си
ти
,
кнеже
Миросаве
?
“
викну
војвода
више
сетан
него
гневан
.
„
Где
си
ти
,
Витомире
?
!
“
Протурише
се
кроз
своје
војнике
и
један
и
други
;
оба
натмурена
и
срдита
;
оба
с
голим
мачевима
у
руци
.
„
Мачеве
у
корице
!
“
заповеди
им
војвода
,
па
кад
виде
да
га
послушаше
,
настави
:
„
Ко
поче
овај
покор
ноћас
?
“
„
Па
видео
си
за
трпезом
ко
га
поче
?
“
одговори
Миросав
јетко
.
„
Не
питам
то
,
“
рече
војвода
,
„
него
који
су
овде
напољу
били
први
нападачи
?
“
„
Тек
ја
дођох
из
двора
међу
своје
људе
,
а
кнежеви
нас
људи
нападоше
!
“
причаше
Витомир
.
„
Тако
је
у
истини
!
“
рече
упорно
Миросав
.
„
Мени
не
треба
да
се
правдам
.
Ти
би
,
војводо
,
исто
тако
урадио
,
да
залечиш
рану
,
коју
би
ти
неко
мучки
задао
!
“
„
А
што
Господину
Кнезу
треба
на
Косову
свака
српска
мишица
и
свака
кап
српске
крви
да
спасе
отачаство
од
Агарјана
,
то
теби
није
ништа
“
рече
кнез
Градоје
с
пуно
горчине
и
презривости
,
и
узе
по
свом
обичају
шкргутати
зубима
.
„
Не
знам
ја
шта
би
ти
хтео
,
кнеже
Орловићу
!
“
одговараше
Миросав
упорно
.
„
Ја
сам
човек
као
и
сваки
други
човек
,
и
мени
је
прво
да
чувам
моје
име
и
част
мога
дома
!
“
„
Ти
си
ево
сам
окаљао
своје
име
ноћас
!
“
рече
војвода
.
„
Није
мени
жао
твога
имена
,
али
ваља
мени
да
браним
поштено
име
српске
властеле
и
српске
војске
.
И
тебе
,
кнеже
Миросаве
,
и
тебе
,
властелине
Витомире
,
стављам
у
затвор
,
и
видећемо
шта
ће
сутра
рећи
порота
од
вашега
реда
!
“
Насмеја
се
грохотом
кнез
Миросав
.
„
Вараш
се
ти
,
војводо
!
“
рече
он
упорно
,
„
Нисмо
ми
овде
на
бојишту
пред
непријатељем
,
да
ја
не
муцајући
слушам
твоје
заповести
!
Ми
смо
овде
на
пољу
,
на
коме
се
истом
искупљамо
.
Могао
сам
ја
и
да
не
дођем
!
Дошао
сам
као
поштени
твој
клетвеник
,
и
довео
сам
ти
моје
војнике
,
да
те
пратимо
на
војну
.
Али
могу
ја
овога
часа
да
викнем
мојим
људима
,
да
се
вратимо
откуда
смо
и
дошли
,
а
ти
иди
сам
на
Косово
!
“
„
Нека
ти
,
војводо
,
не
буде
криво
,
“
прихвати
властелин
Витомир
;
„
али
ако
кнез
Миросав
остави
ноћас
стан
па
се
врати
дома
,
онда
да
знаш
да
се
и
ја
с
мојим
људима
враћам
моме
дому
,
да
га
браним
од
сваке
напасти
!
“
„
Благо
Господину
Кнезу
на
Косову
!
Благо
овој
земљи
с
таквом
господом
и
код
таквих
јунака
!
“
прихвати
кнез
Градоје
горко
подругљиво
.
Па
се
онда
окрете
војводи
:
„
Да
сам
на
твоме
месту
,
војводо
,
овога
часа
отерао
бих
и
једнога
и
другога
из
дружине
,
у
којој
је
поштених
људи
и
честите
Србадије
!
“
„
Како
бих
ја
,
кнеже
,
растеривао
војску
коју
купим
око
себе
,
да
је
водим
Господину
Кнезу
?
!
“
рече
војвода
.
„
Јесте
мучно
што
велиш
!
“
прихвати
кнез
,
„
Него
,
молим
те
,
видиш
да
се
овај
народ
слегао
око
нас
!
Немој
да
се
ми
царска
властела
,
и
господа
обнажујемо
пред
нашим
сељанима
,
јер
ће
видети
да
нисмо
змајеви
него
грешни
и
слаби
људи
баш
као
и
они
!
И
још
те
за
једно
молим
:
имаш
по
закону
права
да
ова
два
бунтовна
властелина
бациш
у
тамницу
.
Немој
ноћас
тога
чинити
.
Дај
ми
,
да
им
за
ноћас
мој
шатор
буде
тамница
а
ја
тамничар
!
Сутра
ћу
ти
их
било
живе
било
мртве
у
руке
предати
,
па
како
наредиш
!
“
Војвода
би
једва
дочекао
да
се
једном
учини
крај
узбуни
,
па
ма
како
било
.
С
тога
одмах
и
драге
воље
пристаде
на
ово
што
стари
кнез
од
њега
тражаше
.
Она
би
се
двојица
може
бити
војводи
и
противила
,
али
не
могоше
старом
кнезу
Градоју
,
кад
овај
дохвати
за
руку
и
једнога
и
другога
па
их
поведе
у
свој
шатор
,
гунђајући
:
„
Да
не
знам
православне
и
племените
родитеље
ваше
,
рекао
бих
да
сте
гусари
а
не
властела
!
“
Дошав
под
шатор
изагна
и
Боривоја
и
Ристивора
.
Рече
им
нека
простру
себи
гдегод
у
којој
колиби
где
су
им
војници
.
А
кад
оста
сам
са
она
два
завађена
властелина
,
узе
да
им
говори
:
„
Не
можете
се
ви
живи
враћати
дома
с
вашом
војском
не
видев
Косова
!
Ви
требате
Господину
Кнезу
.
Може
бити
да
ће
Србадија
освојити
победу
баш
са
те
две
ваше
мишице
;
а
може
је
изгубити
само
што
не
бејаше
још
два
човека
и
два
мача
!
Него
да
оставим
то
.
Ви
и
један
и
други
скочисте
као
жеравицом
опржени
,
кад
се
само
поменуше
лажи
,
за
које
сви
знамо
да
су
лажи
.
Скочисте
,
јер
вам
се
чинило
да
кроз
оне
лажи
пада
сенка
на
родитеље
ваше
.
Не
дам
ја
вама
да
сами
још
грђе
срамотите
своје
родитеље
а
моје
покојне
пријатеље
!
Какви
су
јунаци
обојица
били
,
њихове
би
се
кости
у
гробу
преврнуле
,
кад
би
се
ви
због
будаласте
једне
заваде
вратили
дома
не
видев
ни
Косова
,
ни
службе
јуначке
на
Косову
!
Помислите
како
ће
бити
душама
ваших
очева
на
небу
,
кад
дочекају
душе
оних
јунака
који
ће
на
Косову
јуначки
погинути
,
па
их
запитају
:
„
А
видесте
ли
где
на
Косову
децу
нашу
“
па
им
се
одговори
:
„
Не
видесмо
ми
њих
нигде
на
Косову
!
“
...
.
.
Сад
чујте
ме
добро
!
Ево
ћу
се
ја
ноћас
одмарати
на
овој
поњави
између
вас
двојице
.
Сутра
ћемо
зором
устати
и
Богу
се
помолити
,
па
онда
једно
од
овога
двога
:
или
ћете
се
ви
измирити
,
или
ћете
се
овде
под
овим
шатором
а
преда
мном
мачевима
борити
док
један
од
вас
не
падне
мртав
.
Онај
који
остане
жив
имаће
да
укрсти
свој
мач
онда
с
мојим
.
Или
ћемо
сва
тројица
изићи
из
шатора
живи
и
здрави
као
три
пријатеља
,
или
ће
од
нас
тројице
само
један
измилити
жив
,
али
и
он
ранама
покривен
!
Слушали
сте
ваљада
од
ваших
очева
да
кнез
Градоје
никада
не
говори
што
не
мисли
,
и
да
оно
што
мисли
никада
не
мења
!
И
то
је
све
што
вам
ноћас
имам
да
кажем
!
А
сутра
зором
чућу
шта
имате
ви
мени
да
кажете
!
“
И
онда
кнез
Градоје
ућута
.
Узалуд
гледаше
час
један
час
други
од
она
два
млада
човека
да
га
у
разговор
увуку
.
Знали
су
да
је
будан
:
и
доиста
је
био
за
дуго
и
дуго
будан
.
Али
просто
ни
брком
да
макне
,
а
камо
ли
да
одговори
на
какво
њихово
питање
.
Најпосле
престаше
и
они
са
својим
питањима
старцу
;
а
већ
један
с
другим
ни
реч
да
прозборе
.
Рано
пред
зору
устаде
стари
кнез
па
гологлав
приђе
пред
шатор
.
Погледа
мало
по
небу
,
те
на
једну
те
на
другу
страну
,
загледа
се
подуже
у
Зорњачу
,
која
у
дивном
блистању
трепташе
изнад
Истока
.
Па
онда
нађе
ведрицу
воде
,
коју
му
је
Ристифор
пред
шатором
оставио
;
прекрсти
се
и
уми
се
.
Вратив
се
под
шатор
пробуди
она
два
млада
властелина
.
Рече
им
да
ће
пред
шатором
наћи
воде
да
се
умију
,
али
нека
не
улазе
под
шатор
док
их
он
не
зовне
,
јер
хоће
најпре
да
се
помоли
Богу
.
„
Да
дивне
зоре
!
“
рече
Витомир
,
погледав
према
Истоку
,
који
својим
руменилом
поче
да
гаси
брилијантски
трепер
Зорњаче
.
„
Да
дивне
зоре
!
Боже
мој
,
да
ли
је
таква
и
нашој
војсци
на
Косову
?
!
“
:
Ово
је
рекао
тако
да
се
могло
узети
,
да
говори
сам
себи
;
а
могло
се
и
мислити
,
да
он
оно
питање
управља
своме
непријатељу
.
Миросав
ћуташе
као
да
га
се
зора
баш
ништа
не
тиче
;
него
приђе
ближе
к
платнима
од
шатора
,
и
пригну
мало
ухо
своје
,
да
боље
чује
шта
то
под
шатором
стари
кнез
гласно
говори
.
И
Витомир
се
тада
примаче
к
уласку
у
шатор
и
слушаше
пажљиво
.
А
стари
кнез
већ
у
велико
почео
своју
молитву
па
само
настављаше
:
„
...
...
Е
па
шта
ћу
ти
сад
?
!
Биће
да
ти
није
лако
да
и
мене
чујеш
кад
имаш
да
чујеш
толике
!
Али
шта
ћу
ја
?
Ти
знаш
да
ја
не
смем
ни
пред
Свету
Мајку
Божју
,
а
камо
ли
пред
Господа
Бога
.
Чини
ми
се
да
би
ме
њихова
светиња
раскинула
,
као
муња
труо
храст
.
Тебе
смем
да
призивљем
,
јер
си
нам
светац
и
велики
наш
помоћник
ето
већ
седам
стотина
година
!
Тебе
призивљем
,
теби
се
клањам
,
теби
се
молим
,
чуј
ме
!
А
као
кум
Божји
,
и
као
војвода
од
војске
светаца
,
под
сигурно
ти
имаш
слободе
и
приступа
код
Свете
Тројице
кад
год
хоћеш
,
па
јој
кажи
све
што
те
ја
молим
,
и
замоли
и
ти
да
се
Свевишња
Светиња
у
Светој
Тројици
смилује
на
молитву
мене
грешнога
!
И
ево
чуј
:
Прво
ти
се
молим
за
све
моје
:
молим
те
за
мога
унука
,
испроси
му
у
Свете
Тројице
здравља
,
среће
јуначке
и
сваке
ваљаности
и
честитости
;
молим
те
за
моју
снаху
,
испроси
јој
здравља
,
живота
,
и
среће
у
животу
,
молим
ти
се
за
сву
нашу
чељад
у
двору
и
за
све
наше
људе
ван
двора
;
молим
ти
се
и
за
нашу
стоку
,
и
за
наше
усеве
,
и
за
сваки
род
и
плод
по
виноградима
и
воћнацима
.
Не
дај
граду
у
наше
винограде
;
не
дај
дажди
на
наше
њиве
;
не
дај
води
у
наше
руднике
,
и
не
дај
огњу
на
наше
дворове
!
Ако
те
поп
Каритон
расрди
,
не
срди
се
ти
зато
на
нас
,
а
и
њему
опрости
.
Друго
те
молим
,
помоли
се
Светој
Тројици
да
нашем
честитоме
Господину
Кнезу
дарује
победу
над
неверним
и
поганим
Агарјанима
.
Бог
зна
добро
шта
су
Агарјани
,
а
зна
шта
су
и
ко
су
православни
Срби
.
По
нашој
људској
памети
право
би
било
да
нам
дарује
победу
,
и
да
му
се
не
молимо
!
Али
ето
се
мени
чини
да
се
већ
од
поодавно
Бог
нешто
срди
на
нас
Србадију
.
Да
јесмо
грешни
,
јесмо
;
да
је
право
да
због
наших
грехова
мало
и
прострадамо
и
јесте
право
;
ако
нам
Бог
већ
неће
опраштати
,
па
добро
,
нека
нас
казни
,
нека
опет
пусти
сушу
,
или
поводањ
,
нека
нас
пржи
,
нека
нас
топи
,
нека
опет
пушта
глад
,
нека
опет
пушта
морије
,
само
нека
не
пушта
да
нас
у
отвореном
боју
на
отвореном
пољу
разбијају
неверни
и
погани
Агарјани
!
Молим
те
,
гледај
и
помози
нашим
српским
свецима
,
да
умоле
Господа
Бога
,
нека
не
пада
таква
срамота
на
наше
јуначко
име
једног
јуначког
Хришћанског
народа
,
јер
наша
срамота
не
може
бити
на
понос
ни
цркви
Божјој
.
И
још
ти
се
молим
,
помози
нашем
војводи
,
помози
војсци
његовој
,
помози
нама
свима
да
здраво
и
честито
нашем
Господину
Кнезу
на
Косово
стигнемо
,
и
да
се
јуначки
и
славно
за
нашу
веру
и
отачаство
заложимо
.
И
још
ти
се
молим
смилуј
се
на
ова
два
млада
грешника
,
што
се
синоћ
при
вину
горко
завадише
,
и
што
ено
сад
стоје
пред
мојим
шатором
.
Отвори
им
очи
да
прогледају
,
озари
им
памет
да
увиде
,
омекшај
им
срце
да
осете
да
греше
један
према
другоме
,
да
се
греше
о
добро
име
својих
родитеља
,
да
се
греше
о
своју
дружину
,
о
свога
војводу
,
о
Господина
Кнеза
на
Косову
,
и
о
српску
судбину
на
Косову
!
Викни
им
ти
твојом
старом
и
славном
виком
:
„
Покајте
се
!
“
Е
па
шта
ћу
више
?
Јес
’
,
још
нешто
!
Ако
допаднем
какве
невоље
,
па
те
викнем
за
помоћ
,
немој
се
оглушивати
ни
оклевати
,
него
притеци
брзо
и
снажно
и
помози
,
јер
ја
сам
твој
човек
,
а
ти
си
мој
светац
сада
и
до
века
!
Амин
!
“
Она
два
млада
властелина
погледаше
се
.
Изгледаху
оба
збуњена
.
Приђоше
по
један
корак
један
другом
,
па
опет
стадоше
и
гледаше
се
не
зборећи
ни
речи
.
Стари
кнез
Градоје
диже
завесу
на
уласку
у
шатор
,
па
им
викну
:
„
Е
,
сад
ходите
да
видим
јесу
вам
мачи
у
обојице
подједнако
оштри
!
Нека
не
буде
кривде
у
оружју
,
ако
је
има
у
срцу
вашем
!
“
„
Кнеже
,
“
узе
реч
Витомир
,
„
ако
хоће
кнез
Миросав
да
се
мачима
на
смрт
боримо
,
готов
сам
;
али
хоћу
теби
да
кажем
да
се
ево
кајем
за
пакосну
реч
,
коју
синоћ
у
срдњи
изговорих
!
“
„
И
ја
се
,
кнеже
,
кајем
за
моју
реч
!
“
рече
Миросав
.
„
Кајем
се
два
пута
,
јер
њиме
увредих
мртва
човека
у
гробу
који
не
може
да
се
брани
,
док
је
Витомир
увредио
мене
жива
,
који
могу
и
да
се
браним
и
да
опростим
!
“
„
Тако
,
децо
моја
!
“
рече
стари
кнез
задовољно
.
„
Пружите
један
другом
руке
!
...
Тако
!
...
Пољубите
се
!
Тако
!
Сад
сте
опет
моји
синови
!
Ходите
да
се
ижљубимо
!
Тако
!
И
хајдмо
сад
к
војводи
!
“
И
изиђе
из
шатора
водећи
оба
млада
витеза
за
руке
.
„
Бадава
!
“
рече
он
као
сам
себи
говорећи
;
„
бадава
,
нема
већег
свеца
у
свих
седам
небеса
него
што
је
мој
светац
,
кум
Божји
,
Свети
Јован
Крститељ
!
“
ИВ
Било
је
још
врло
рано
.
Никога
од
господе
не
бејаше
ни
пред
двором
ни
у
првој
великој
авлији
дворској
.
Неколике
слуге
жураху
се
и
тамо
и
амо
.
Првога
који
дође
на
дохват
староме
кнезу
овај
устави
да
запита
је
ли
војвода
устао
и
где
се
може
наћи
.
Слуга
му
рече
да
се
војвода
опрема
и
да
ће
по
своме
обичају
прво
у
придворну
црквицу
на
јутрењу
,
куда
су
духовници
с
игуманом
Пајсијем
мало
час
отишли
.
„
И
ништа
боље
,
синовци
моји
,
него
да
одстојимо
јутрењу
и
да
почнемо
дан
дворећи
Господа
Бога
и
Свеце
његове
.
Хајдмоте
у
цркву
!
“
И
одведе
оба
млада
витеза
у
дворску
црквицу
где
јутрења
тек
почела
беше
.
Осем
духовника
у
олтару
и
по
једнога
или
двојице
иза
певнице
никога
другог
у
цркви
не
бејаше
.
Али
мало
после
њих
ето
и
војводе
,
па
онда
,
један
по
један
,
дође
мало
не
сва
господа
.
Кад
се
сврши
јутрења
,
Градоје
,
још
онде
у
цркви
,
приђе
к
војводи
па
му
рече
:
„
Ево
су
се
јутрос
измирили
и
један
другом
опростили
.
Сада
те
ја
молим
,
опрости
им
и
ти
,
у
име
своје
и
у
име
све
господе
и
дружине
наше
!
“
Војводи
се
скиде
једна
велика
брига
с
душе
.
Толико
му
би
мило
,
да
онде
у
цркви
загрли
кнеза
Градоја
и
пољуби
га
у
образе
,
и
рече
му
:
„
Хвала
теби
,
кнеже
,
који
си
мени
и
мојој
војсци
сачувао
чист
образ
.
Помисли
како
би
Господину
Кнезу
било
кад
би
чуо
да
се
моја
властела
на
моме
двору
завадила
те
се
један
део
војске
растурио
!
“
„
Славе
ми
!
“
рече
смерно
и
опет
сасвим
поуздано
кнез
Градоје
,
—
„
Славе
ми
,
ништа
мени
немаш
да
захвалиш
!
Него
нареди
да
се
запали
велика
воштаница
пред
иконом
Светога
Јована
Крститеља
!
Молим
те
,
ко
ти
је
придворни
поп
?
Је
ли
још
стари
Алексије
?
Е
,
хоћу
да
му
дам
Млетачки
цекин
,
да
пали
воштанице
моме
свецу
докле
год
од
цекина
и
један
динар
траје
!
“
Кнез
уђе
у
гомилу
духовника
,
који
из
олтара
излажаху
,
и
тражаше
да
нађе
попа
Алексија
.
Војвода
међу
тим
приђе
к
Миросаву
и
Витомиру
па
,
у
знак
да
им
прашта
,
пољуби
се
с
њима
.
Изиђоше
сви
весели
и
радосни
из
цркве
,
и
застадоше
мало
у
авлији
око
ње
—
пуној
босиока
—
и
коју
сад
први
сунчани
зраци
обасјаше
.
Застадоше
,
да
се
у
оном
мирисном
и
светлом
јутарњем
зраку
поздраве
и
проразговарају
.
„
Е
,
сад
,
војводо
!
“
узе
реч
Градоје
,
„
дај
нам
заповест
да
се
одмах
за
Косово
кренемо
!
“
„
Шта
рече
?
!
“
привикаше
господа
сложно
у
глас
,
неки
од
њих
као
у
истини
запрепашћени
,
а
други
опет
ударише
у
смех
.
„
Како
ћемо
се
кретати
за
Косово
,
“
одговори
му
војвода
сасвим
без
икаква
узбуђења
,
„
кад
ето
још
ми
није
стигла
ни
половина
војске
која
треба
!
...
Ево
ти
књиге
коју
јутрос
добих
од
кнеза
Будисава
Витковића
.
Ево
види
сам
шта
пише
!
“
Па
онда
сетив
се
да
кнез
Градоје
није
врло
јак
на
читању
књига
и
туђег
писања
настави
:
„
Има
,
вели
,
доста
људи
,
али
нема
доста
оружја
;
истом
је
послао
људе
,
да
зађу
по
старим
ризницама
и
да
обиђу
све
коваче
,
не
би
ли
искупио
још
што
мачева
,
копаља
и
буздована
.
Боји
се
,
вели
,
неће
моћи
да
стигне
амо
пре
Видовдана
!
“
„
Ништа
то
,
војводо
!
“
рече
кнез
Градоје
весело
.
„
Ми
,
колико
нас
је
данас
овде
,
да
се
кренемо
,
не
би
ли
Господину
Кнезу
и
нашој
браћи
на
Косову
стигли
што
пре
;
а
кнез
Будисав
нека
дође
за
нама
,
па
кад
стигне
!
“
„
Тако
ми
Славе
,
кнеже
,
“
настави
војвода
,
„
стид
би
ме
био
да
се
јавим
Господину
Кнезу
једва
са
половином
војске
,
коју
има
право
да
очекује
!
...
Боље
је
да
причекамо
дан
два
,
те
да
ми
се
сва
војска
искупи
.
Мимо
кнеза
Будисава
има
још
да
дође
и
кнез
Добромир
Иванишевић
,
и
кнез
Десимир
Милосављевић
,
и
кнез
Богдан
Ђурашевић
!
“
„
А
стићи
ће
,
надам
се
,
до
Понедеоника
и
мој
син
Добриња
,
и
довешће
и
он
још
бар
педесет
људи
!
“
додаде
кнез
Вукан
.
„
Ма
,
шта
вреди
Господину
Кнезу
и
педесет
хиљада
људи
,
који
су
далеко
од
Косова
,
кад
се
бој
почне
да
бије
!
“
рече
кнез
Градоје
.
„
Немој
,
молим
те
,
војводо
,
немојте
,
господо
и
браћо
,
него
колико
има
нас
данас
овде
ми
да
се
кренемо
,
у
име
Божје
,
одмах
још
овога
јутра
!
Или
,
могли
би
ево
и
овако
:
Ти
,
војводо
,
остани
и
дочекуј
и
друге
твоје
клетвенике
па
с
њима
дођи
на
Косово
кад
ти
се
сви
искупе
;
али
нас
,
који
смо
ево
већ
овде
,
испраћај
ти
још
данас
Господину
Кнезу
на
Косову
,
као
први
део
твоје
војске
!
“
„
Што
ли
се
теби
толико
хита
,
кнеже
Градоје
?
!
“
питаше
кнез
Вукан
.
„
Ево
што
:
прво
Господин
Кнез
нас
је
позвао
да
се
сви
око
њега
искупимо
најдаље
до
Видовдана
;
друго
,
страх
ме
је
хоће
лукави
Агарјани
спазити
да
у
Господина
Кнеза
нема
велика
војска
,
па
ће
навалити
да
је
разбију
док
не
порасте
већом
!
“
одговори
још
једнако
сасвим
стрпљиво
кнез
Градоје
.
„
Ти
,
брате
,
“
прихвати
опет
Вукан
,
„
ниси
чуо
све
што
нам
је
Гојко
синоћ
причао
.
Остаде
ти
синоћ
у
твоме
шатору
,
а
ми
се
сви
вратисмо
опет
мало
нашим
пехарима
у
трпезарију
.
Ето
питај
војводу
и
ову
другу
господу
,
нека
ти
они
кажу
,
а
да
ти
ја
не
казујем
,
шта
је
Гојко
слушао
у
Крушевцу
:
“
„
Ево
,
кнеже
,
да
ти
ја
кажем
!
“
прихвати
војвода
.
„
Тамо
се
прича
да
су
дошли
неки
наши
поверљиви
људи
из
Константинова
,
па
јавили
Господину
Кнезу
,
да
цар
Агарјански
истом
чека
да
му
од
Караманије
дође
његова
најбоља
војска
,
јер
с
овом
гомилом
слабо
наоружаних
људи
од
сваке
вере
а
и
без
сваке
вере
,
не
сме
да
излази
на
Косово
.
А
док
му
она
добро
оружана
и
права
војска
стигне
,
проћи
ће
и
Петров
Дан
а
камо
ли
Видов
Дан
!
“
„
Бог
зна
да
л
’
је
све
то
истина
!
“
рече
кнез
Градоје
.
„
А
и
да
је
истина
,
боље
је
да
смо
ми
на
Косову
уз
нашега
Господина
Кнеза
,
него
да
је
он
без
нас
а
ми
овде
без
њега
!
Него
да
све
то
оставимо
на
страну
,
није
ли
он
у
књизи
,
коју
ти
посла
,
заповедио
да
стигнемо
на
Косово
у
Недељу
пред
Видов
Дан
?
!
“
„
Јесте
,
заповедио
је
да
стигнем
с
војском
а
не
да
му
долазим
готово
без
војске
!
“
рече
војвода
па
се
задовољно
насмеја
како
згодно
приклопи
кнежево
питање
.
„
Ето
нема
нас
овде
ни
пуна
хиљада
војника
,
а
треба
да
му
одведем
две
хиљаде
и
пет
стотина
коњаника
!
“
„
Молим
ја
тебе
,
господине
војводо
,
“
узе
кнез
Градоје
да
говори
са
све
то
јачим
узбуђењем
,
„
пусти
ти
да
ја
с
мојим
људима
,
и
ако
хоће
још
ко
од
господе
са
мном
,
пођемо
још
данас
у
Косово
,
да
однесемо
Господину
Кнезу
гласове
од
тебе
,
да
му
кажемо
зашто
ћеш
та
истом
кроз
дан
два
стићи
!
“
»
Послах
ја
књигу
Господину
Кнезу
по
моме
дворанину
Душку
јутром
онога
дана
у
који
нам
ти
,
кнеже
,
пред
вече
стиже
.
Објаснио
сам
ја
то
све
сам
и
обећао
да
ћемо
се
кренути
ако
не
у
Понедеоник
а
оно
на
сигурно
на
сам
Видов
Дан
,
чим
ми
само
још
која
стотина
људи
стигне
.
Не
бој
се
,
кнеже
;
стићи
ћемо
ми
на
време
,
ако
Бог
да
,
и
много
дана
пре
битке
,
ако
битке
и
буде
било
!
Ниси
био
с
нама
кад
нам
Гојко
причаше
како
се
по
Крушевцу
зуца
да
по
свој
прилици
неће
ни
доћи
до
битке
,
него
ће
цар
Агарјански
гледати
да
се
с
Господином
Кнезом
погоди
те
на
миру
разиђу
.
“
„
Има
још
нешто
што
бих
ја
хтео
да
питам
кнеза
Градоја
,
“
прихвати
опет
кнез
Вукан
.
„
Кнез
Лазар
је
већ
толико
дана
на
Косову
,
и
право
је
замислити
,
да
се
његову
соколову
оку
ништа
измакло
није
.
Нико
од
њега
не
зна
боље
да
ли
има
тамо
каква
опасност
,
да
се
бој
отпочне
пре
него
што
се
сва
српска
војска
искупи
.
Мислиш
ли
ти
,
кнеже
,
да
нам
већ
давно
не
би
стигле
његове
хитре
књигоноше
,
да
нас
зову
да
се
одмах
крећемо
,
кад
би
такве
опасности
било
!
“
„
Тако
је
!
“
привикаше
многи
од
господе
.
„
Вама
се
чини
да
је
тако
!
“
рече
кнез
Градоје
с
презривим
осмехом
,
„
мени
се
чини
да
није
тако
!
Наше
је
место
на
Косову
у
војсци
нашега
честитога
Господина
Кнеза
,
а
не
овде
да
чамимо
,
пијанчимо
и
у
заваде
долазимо
!
“
„
Немој
тако
,
кнеже
!
“
прихвати
опет
војвода
гласом
у
коме
благ
прекор
трепташе
.
„
Нећемо
ми
ово
два
три
дана
,
док
не
пођемо
,
чамити
и
пијанчити
.
Ево
ћемо
данас
и
сутра
сви
заједно
прегледати
оружје
и
опрему
у
оне
војске
што
је
већ
с
нама
.
У
Недељу
,
ако
Бог
да
,
крстићемо
првенца
сина
,
кога
ми
је
Бог
поклонио
.
Ако
у
томе
стигну
Добримир
,
Десимир
и
Богдан
,
онда
ћемо
се
у
Понедеоник
зором
кренути
;
ако
не
стигну
дотле
,
стићи
ће
на
сигурно
тај
дан
у
вече
,
па
ћемо
се
у
име
Божје
лицем
на
Видов
Дан
кренути
.
Ако
Бог
хоће
,
кренућемо
се
и
стићи
ћемо
на
време
;
а
ако
Бог
неће
,
узалуд
је
што
твоје
старо
јунаштво
жедни
за
Косовом
,
узалуд
је
што
сви
за
њим
жеднимо
,
узалуд
је
јер
стићи
нећемо
,
па
ма
сад
у
овај
часи
испред
ове
цркве
појахали
крилате
ждрале
и
вите
ластавице
!
“
„
Тако
је
!
И
није
друкчије
!
“
привикаше
живо
многи
од
господе
.
Стари
Градоје
састави
своје
густе
веђе
,
па
се
мало
замисли
.
Учини
му
се
да
сад
истом
провиди
шта
војвода
хоће
.
„
Војводо
!
“
поче
после
по
дужег
ћутања
,
„
праведна
је
твоја
жеља
да
видиш
какво
ће
славно
име
твој
првенац
на
крштењу
да
добије
.
Нико
ти
за
ту
жељу
замерити
не
може
;
најмање
Господин
Кнез
,
који
у
прсима
носи
срце
доброга
оца
пуног
милости
!
Али
за
тај
посао
останите
ето
ти
и
твој
кум
од
старина
,
кнез
Вукан
,
и
нека
остану
сви
игумани
и
сви
други
духовници
.
Биће
ти
и
сину
боље
знамење
јуначке
среће
у
животу
,
ако
један
део
војске
твоје
поносито
ујездава
у
стан
Господина
Кнеза
на
Косову
у
онај
час
,
у
који
он
на
светом
крштењу
прима
српско
име
!
Пуштај
ти
нас
друге
,
а
с
Вуканом
ето
остани
па
сврши
свето
крштење
свога
сина
!
“
„
Шта
велиш
?
!
“
продера
се
и
намргоди
кнез
Вукан
.
„
Шта
велиш
?
!
Нема
,
кнеже
,
од
тога
ништа
!
Или
ћемо
сви
братски
и
нераздвајани
стојати
на
крштењу
војводина
чеда
,
или
ћемо
сви
братски
и
нераздвајани
јездити
ка
Косову
,
а
првенац
једнога
од
најславнијих
домова
у
Хришћанској
земљи
нашој
нека
остане
некрштен
као
да
смо
у
поганој
земљи
Агарјанској
!
“
„
Чудим
се
ја
теби
,
војводо
,
и
чудим
се
вама
,
господо
!
“
узе
реч
кнез
Винко
.
„
Слушам
вас
и
чудим
се
и
начудити
вам
се
не
могу
!
Ама
пустите
ви
кнеза
Градоја
,
нека
иде
кад
му
у
староме
кошу
младо
орловско
пиле
жустро
кљуца
!
Пустите
човека
нека
иде
кад
му
се
иде
!
Може
ли
он
без
дружине
,
може
и
дружина
без
њега
!
Понео
се
па
мисли
е
не
може
ни
цар
Лазо
на
Косову
без
старога
Орловића
!
Иди
,
брате
,
с
милим
Богом
!
Што
пре
тамо
стигнеш
пре
ћеш
се
уверити
да
цар
Лазо
може
да
буде
без
све
ове
господе
,
а
нек’мо
ли
без
тебе
једнога
!
“
„
Нека
је
слава
Господу
!
Може
Господин
Кнез
да
буде
без
мене
!
“
узе
опет
реч
Градоје
,
који
сав
беше
поцрвенео
у
лицу
и
коме
очи
севаху
гневом
.
„
И
још
много
пре
може
он
да
буде
без
тебе
,
коме
је
некаква
дуждева
кћи
у
једној
Крушевачкој
крчми
мозак
попила
!
Него
,
како
ја
нисам
с
тобом
друговао
по
крчмама
Крушевачким
,
молим
ја
тебе
:
пази
ти
како
са
мном
говориш
!
“
Пријатељи
повукоше
Винка
натраг
у
последњи
ред
гомиле
,
да
га
склоне
од
гневних
погледа
старога
кнеза
,
и
рекоше
му
шапатом
:
„
Ћути
,
болан
,
да
не
прођеш
горе
!
“
„
Не
,
не
!
“
упаде
живо
у
реч
кнезу
Градоју
војвода
,
желећи
да
спречи
даљи
развој
гнева
кнежева
.
„
Све
вас
ја
бих
пре
пустио
да
оставите
овај
двор
уочи
крштења
мога
сина
,
него
што
бих
могао
пустити
кнеза
Градоја
.
Вуканов
дом
кумује
моме
дому
има
већ
двеста
година
,
али
бих
ја
пре
и
мога
милога
кума
Вукана
пустио
да
отиде
,
само
да
кнез
Градоје
,
којега
се
рука
дотицала
руке
цара
Душана
,
остане
да
прихвати
сина
мога
на
крштењу
.
Не
,
драги
мој
кнеже
,
“
настави
војвода
узбуђен
,
па
метну
обе
своје
руке
на
рамена
кнезу
Градоју
;
„
ето
могао
бих
да
ти
заповедим
да
останеш
,
док
се
сви
заједно
за
Косово
не
кренемо
;
али
ми
је
зазор
да
заповедам
теби
,
кога
љубим
и
поштујем
као
да
си
ми
отац
.
Не
заповедам
ти
,
али
те
као
Душанова
узор
јунака
молим
и
преклињем
:
тако
ти
Светога
Јована
,
твога
крсног
имена
,
остани
да
крстимо
чедо
,
које
ми
је
Бог
у
овако
знаменитим
и
славним
данима
поклонио
!
“
Снужди
се
кнез
Градоје
,
обори
главу
ниско
,
замисли
се
нешто
дубоко
за
неку
тренут
,
па
онда
с
тешким
уздахом
диже
главу
и
рече
:
„
Страшније
заповести
не
можеш
ми
ни
издавати
,
него
кад
ме
заклињеш
Свецем
мојим
!
.
.
Добро
,
војводо
!
И
нека
да
Бог
да
све
на
добро
буде
!
“
И
остадоше
сви
,
да
сврше
крштење
војводина
сина
.
И
свршише
га
и
славно
и
сјајно
.
И
кад
објавише
народу
на
пољу
пред
дворем
да
је
првенац
војводин
добно
на
крштењу
име
земље
Господара
,
Кнеза
Лазара
,
онда
народ
,
певајући
и
кликћући
,
узе
растапати
своју
радост
у
потоцима
од
вина
који
из
подрума
војводиних
потицаху
,
а
сва
се
онде
искупљена
војска
растопи
у
народ
и
стопи
с
њиме
.
У
двору
се
већ
више
никако
и
не
дизаху
сребрни
кондири
и
златни
пехари
са
трпезе
,
нити
се
весела
господа
дизаху
од
пехара
.
Није
се
више
знало
ни
кад
се
почиње
дан
ни
где
се
свршава
ноћ
.
Два
дана
и
две
ноћи
стопише
се
у
један
велики
дан
,
још
једнако
кратак
за
жедна
грла
и
усијане
главе
.
Нико
не
умеде
казати
како
то
би
,
да
одмах
после
Недеље
освану
Среда
,
и
да
тек
тада
војска
,
још
једнако
полу
мамурна
,
седлаше
коње
.
Војвода
тражаше
кнеза
Градоја
;
али
нигде
Градоја
да
нађу
.
Слуге
му
казиваху
како
се
стари
кнез
,
одмах
по
свршеном
крштењу
,
повукао
у
свој
шатор
и
да
је
тамо
сам
седео
и
вино
пио
.
По
још
причаху
како
је
Ристивор
једнако
одбијао
од
шатора
таласе
народа
шапућући
:
„
Мичите
се
,
браћо
,
даље
!
Срдит
је
кнез
,
може
вас
какво
зло
снаћи
!
“
И
још
распитиваху
по
светини
око
двора
да
ли
је
ко
видео
кад
се
кнез
Градоје
кренуо
,
кад
дојаха
коњаник
од
чете
кнежеве
,
и
донесе
писмо
војводи
.
Војвода
га
отвори
пред
свом
господом
својом
и
гласно
га
прочита
:
„
Господине
војводо
!
Мој
дед
,
кнез
Градоје
Орловић
од
Орлова
Града
вели
да
напишем
ово
овако
:
Војводо
,
више
ти
ја
чекати
не
могу
.
Ја
одох
на
Косово
Господину
Кнезу
.
Тако
ти
светлог
имена
дома
твога
,
не
оклевај
него
крећи
војску
и
жури
се
ка
Косову
.
Твој
клетвеник
кнез
Градоје
Орловић
.
Ово
је
писано
руком
Боривоја
,
унука
кнеза
Градоја
,
код
цркве
Богородичине
,
зором
у
Среду
.
“
Не
би
мило
војводи
.
Застиде
се
и
поцрвене
.
Не
смеде
да
погледа
господи
својој
право
у
очи
,
него
,
оборив
погледе
на
земљу
,
рече
им
:
„
Господо
,
да
пођемо
у
име
Божје
одмах
!
И
да
се
пожуримо
да
стигнемо
кнеза
Градоја
!
“
Још
није
било
сунце
стигло
на
врх
неба
,
а
војска
се
војводе
Радича
крену
за
Косово
весело
певајући
.
Народ
је
испраћаше
узвицима
и
усклицима
желећи
јој
срећно
путовање
,
славно
војевање
и
још
срећније
и
славније
враћање
завичају
своме
.
У
двору
у
једној
омањој
и
слабо
осветљеној
соби
,
са
осетним
задахом
од
уља
које
гораше
у
сребрним
кандилима
пред
иконама
у
злато
и
драго
камење
окованим
,
беху
искупљене
неколике
дворкиње
.
Збијене
у
гомилу
у
једном
куту
,
бледе
и
сузе
ронећи
,
гледаху
у
младу
и
красну
госпођу
своју
,
која
,
седећи
на
посниском
а
широком
одморнику
,
застрвеном
богатим
простиркама
,
претискаше
на
своје
груди
младо
своје
чедо
и
горко
плакаше
и
јецаше
.
ДРУГИ
ДЕО
На
догледу
Косова
И
Сунце
је
већ
било
зашло
за
планине
и
сутоњ
се
почела
спуштати
,
Војвода
Радич
истом
бејаше
прегазио
једну
притоку
Ибра
с
војском
својом
,
па
се
на
широкој
пољани
с
ону
страну
потока
узе
световати
с
кнежевима
и
властелом
својом
да
ли
да
ту
поред
воде
заноће
,
кад
му
са
предњих
стража
испред
војске
јавише
,
да
се
види
коњаник
један
,
који
у
највећем
трку
јури
ка
војсци
у
сретање
.
Док
се
војвода
и
друга
она
господа
с
њиме
и
око
њега
домишљаху
,
шта
ће
то
бити
и
ко
ли
ће
бити
,
долете
на
знојавом
и
запенушеном
Јабучилу
Ристивор
,
и
сам
знојав
и
прашњав
.
Не
одјахујући
од
коња
,
скиде
клобук
,
поклони
се
војводи
,
па
узбуђен
,
брзо
и
силно
дишући
од
наглог
јахања
,
узе
да
говори
:
„
Господине
војводо
,
поздрављате
мој
господар
,
моли
те
похитај
што
брже
можеш
да
стигнеш
до
њега
.
Он
те
са
својима
чека
у
крчми
на
цареву
друму
код
Цареве
Громаде
,
одовуд
Вучитрна
.
“
Ту
Ристивор
нешто
запе
и
застаде
.
„
Додајте
,
децо
,
“
викну
војвода
младим
својим
слугама
што
јахаху
иза
њега
,
—
„
додајте
Ристивору
чутуру
вина
,
нека
спере
прашину
са
грла
!
“
„
Хвала
теби
,
господине
војводо
,
који
си
добар
те
и
на
то
помишљаш
!
“
рече
Ристивор
поклонивши
се
скромно
,
па
настави
:
„
Него
вино
да
оставимо
за
после
,
а
сад
да
учиним
како
ми
је
мој
господар
заповедио
.
А
заповедио
ми
је
да
ти
кажем
:
да
смо
у
оној
крчми
на
цареву
друму
наишли
на
чудне
гласе
!
Прво
,
крчмар
и
крчмарица
причају
да
је
прошле
ноћи
,
тако
пред
поноћ
,
прошла
онуда
повелика
чета
Босанских
коњаника
.
Уставише
се
да
напоје
и
себе
и
коње
.
Причаху
да
се
враћају
с
Косова
,
да
се
тамо
јуче
била
велика
и
крвава
битка
,
да
су
Срби
разбили
Агарјане
до
ноге
,
тако
да
им
је
и
цар
погинуо
...
.
“
Ристивор
не
могаше
даље
,
јер
га
уставише
гласни
и
оштри
узвици
из
оне
сјајне
ките
од
господе
:
„
Шта
рече
,
јуначе
,
по
Богу
?
!
“
—
„
Не
,
човече
,
Бог
те
видео
!
“
...
„
Хеј
,
што
не
пођосмо
дан
раније
!
“
...
„
Зар
ми
на
видику
Косова
,
па
да
нам
се
слава
измакне
?
!
“
...
„
Еј
,
да
жалосне
смо
ми
среће
!
“
...
„
Тако
нам
и
треба
!
Нисмо
боље
ни
заслужили
!
“
рече
кнез
Мирослав
.
„
Није
нас
кнез
Градоје
кумио
и
преклињао
да
се
крећемо
?
!
Јес
’
,
али
војвода
хоће
да
му
сви
кумујемо
,
и
кнез
Вукан
хоће
да
смо
му
сви
прикумци
;
док
ми
празнисмо
пехаре
други
ухватише
Славу
Крилатицу
!
Е
нека
им
је
срећно
и
честито
,
и
јесу
бољи
јунаци
од
нас
!
“
„
А
шта
ми
се
ти
сад
ту
правиш
неки
судија
?
Зар
баш
ти
да
пресудиш
ко
је
бољи
јунак
а
ко
лошији
?
!
“
викну
горко
кнез
Вукан
,
саставив
своје
чупаве
веђе
као
свагда
кад
се
разгневи
.
„
Не
пресуђујем
ја
!
“
прекиде
га
кнез
Миросав
;
„
нит
сам
вредан
,
нит
’
сам
кадар
да
ја
то
пресудим
;
али
ето
видим
да
је
слава
загрлила
ону
нашу
браћу
што
се
нашла
с
Господином
Кнезом
на
Косову
,
а
нама
—
нама
ће
ето
да
се
прилепи
брука
и
срамота
!
“
„
Немојте
тако
,
господо
!
“
рече
с
уздрхталим
гласом
војвода
,
али
опет
некако
с
пуно
мирноће
и
достојанства
.
„
Немојте
да
хитамо
да
се
један
на
другога
камењем
бацамо
.
Ко
зна
?
Може
бити
то
су
само
непоуздани
гласови
,
и
да
у
ствари
и
није
тако
!
Дајте
да
саслушамо
све
што
нам
кнез
Градоје
поручује
!
Дед
’
,
млади
властелине
,
казуј
нам
даље
шта
имаш
!
“
„
Како
ти
рекох
,
господине
војводо
,
“
настави
Ристивор
,
—
„
први
гласови
,
на
које
наиђосмо
,
казиваху
о
великој
и
славној
победи
наше
војске
,
о
поразу
Агарјана
,
о
погибији
њихова
цара
...
“
И
опет
га
прекидоше
узвици
од
тешкања
и
срдње
од
стране
господе
.
„
Ех
,
да
зле
смо
ти
среће
,
брате
?
!
“
„
Помислите
,
господо
,
да
смо
може
бити
ми
баш
једини
Срби
,
који
могосмо
стићи
,
а
не
стигосмо
,
да
с
браћом
славу
делимо
!
“
„
Ама
ко
нам
је
крив
?
!
“
...
.
„
Што
се
сад
тешкате
?
Што
не
послушасте
кнеза
Градоја
,
који
,
оседео
у
војнама
,
преклињаше
нас
све
редом
да
не
оклевамо
?
!
»
А
што
га
ти
не
послуша
?
!
И
што
се
ти
сад
правиш
тако
мудар
,
кад
ниси
био
мудар
прошле
Суботе
?
“
„
Славе
ми
,
кнеже
Нинко
,
“
рече
властелин
Витомир
,
коме
последњу
реч
беше
Нинко
управио
,
„
ја
не
знам
да
се
данас
правим
мудар
,
али
теби
,
знам
,
не
би
помогло
па
се
правио
мудар
по
вас
дан
!
“
И
почеше
да
падају
прекори
све
оштрији
и
оштрији
,
и
све
крупнији
и
крупнији
,
те
се
изметуше
у
љуту
свађу
.
Диже
се
једна
велика
граја
,
и
усред
ње
сукнуше
мачеви
из
корица
,
и
мало
што
се
уз
горку
жуч
не
проли
и
братске
крви
.
И
би
се
и
ње
пролило
,
да
млади
војвода
не
улете
у
гомилу
међу
завађене
,
те
својим
голим
рукама
раскрштаваше
њихове
мачеве
.
„
Станите
,
по
Богу
,
господо
!
“
рече
он
дубоко
узбуђен
и
блед
у
лицу
.
„
Немојте
да
од
једнога
зла
,
за
које
још
и
не
знамо
је
ли
доиста
зло
и
колико
је
,
правимо
још
једно
!
Тешко
је
мени
да
носим
бреме
прекора
,
које
ето
ви
бацате
један
на
другога
,
али
које
пада
на
моју
главу
!
...
Право
је
да
се
сви
на
ме
срдите
,
што
изгубисте
славну
прилику
да
умножите
славу
своју
.
Верујте
ми
,
стеже
ми
се
срце
кад
помислим
колико
се
огреших
о
вас
!
Осећам
као
да
сам
вас
—
све
саме
моје
добре
пријатеље
—
поробио
,
и
срамним
начином
отео
вам
драгоцене
челенке
ваше
!
И
опет
се
тешим
,
што
је
Бог
дао
те
је
наш
честити
Господин
Кнез
Лазар
могао
и
без
нас
да
задобије
победу
!
Нека
је
слава
богу
за
то
!
“
„
Сад
си
,
војводо
,
подесио
како
треба
!
прихвати
кнез
Добромир
.
„
Помислите
,
људи
,
како
би
страшно
било
да
нам
је
—
не
дао
Бог
!
—
стигао
глас
:
да
се
јуче
била
крвава
битка
,
да
су
погани
Агарјани
разбили
српску
војску
,
и
да
је
наш
добри
и
честити
Господин
Кнез
погинуо
!
“
„
Сачувај
нас
тога
,
Господе
Боже
!
“
рече
запрепашћен
војвода
Радич
,
скиде
сребрни
шлем
свој
,
прекрсти
се
побожно
,
и
чисто
се
сав
стресе
при
помисли
на
такву
страшну
могућност
.
„
Само
тако
што
нека
не
да
Бог
,
а
све
друго
како
хоће
!
“
рече
кнез
Гојко
.
„
Господине
војводо
!
“
узе
опет
реч
смерно
и
невесело
Ристивор
,
—
„
ја
још
не
доврших
све
што
ми
мој
господар
заповеди
да
ти
кажем
!
Док
крчмар
и
крчмарица
причаху
што
су
као
прошле
ноћи
од
Босанаца
слушали
,
стиже
један
сељак
са
Ибра
па
рече
кнезу
:
Хиљадама
рањеника
ударило
је
Ибром
са
Косова
,
ћуте
као
да
су
оловом
заливени
,
ништа
не
говоре
,
ником
ништа
не
одговарају
;
али
са
њихове
жалости
у
оку
и
са
намрштених
чела
њихових
народ
чита
,
да
је
нашу
војску
некаква
велика
несрећа
задесила
!
“
Она
блистава
гомила
од
господе
беше
муком
замукнула
.
За
неколико
тренутака
чуло
се
само
шуштање
лишћа
на
дрвљу
око
воде
,
и
зрикање
зрикаваца
у
великој
и
мирној
трави
,
пуној
ивањскога
цвећа
,
на
пољани
на
којој
се
ова
господска
свита
савила
око
војводе
.
На
послетку
војвода
,
блед
као
крпа
,
снужден
,
уздрхтан
,
запита
Ристивора
полаганим
говором
и
тихим
гласом
:
„
Је
ли
тај
сељак
још
тамо
у
крчми
?
„
Јесте
,
господине
војводо
;
кнез
га
је
задржао
,
док
и
ви
тамо
не
стигнете
!
“
одговори
Ристивор
.
„
Господо
,
јунаци
и
браћо
!
“
проговори
војвода
тужно
и
невесело
,
и
опет
некако
свечано
окренув
се
властели
својој
.
„
Да
похитамо
брзим
кроком
,
не
би
ли
што
пре
стигли
староме
кнезу
на
Цареву
Громаду
!
Ристиворе
,
води
нас
најпречим
путем
!
“
И
ободоше
коње
,
и
појурише
за
Ристивором
.
Сви
снуждени
,
сви
натуштени
и
намргођени
.
Свакоме
се
сињи
хладан
камен
на
срце
навалио
;
једва
се
дубоки
уздаси
овда
онда
отимаху
испод
њега
;
али
никоме
не
могаше
ни
једна
реч
да
се
преко
усана
превали
.
Беше
то
чета
онемелих
јунака
.
ИИ
Већ
се
био
мрак
ухватио
кад
војвода
Радич
стиже
са
свитом
својом
пред
малену
крчму
код
Цареве
Громаде
.
Ту
се
на
једној
пољани
,
обраслој
високом
папрати
,
искупила
и
сместила
уз
Орловићеву
чету
скоро
сва
војска
војводина
,
јер
кнез
Градоје
устављаше
чету
по
чету
како
која
пристизаше
.
Не
одјахујући
војвода
нареди
да
се
разапну
шаторови
за
њега
и
за
властелу
на
једној
лепој
рудини
,
испод
велике
стене
која
се
и
зваше
Царева
Громада
,
а
испод
које
мало
час
пројахаше
.
И
још
нареди
да
сва
војска
преноћи
где
ју
је
кнез
Градоје
већ
сместио
,
а
да
неколике
страже
пођу
друмом
царским
к
југоистоку
,
и
мало
и
у
лево
и
у
десно
,
и
да
к
Царевој
Громади
под
његов
шатор
доведу
сваког
путника
и
војника
,
који
би
од
Косова
долазио
.
Кнез
Градоје
дочека
војводу
снужден
и
невесео
,
као
да
му
лице
беше
засењено
некаквим
црним
облаком
.
Уведе
војводу
у
крчму
и
одведе
га
право
ка
огњишту
,
на
коме
не
бејаше
ватре
,
али
поред
кога
на
дебелој
поњави
лежаше
рањен
човек
.
За
војводом
и
кнезом
Градојем
уђе
у
крчму
и
сва
властела
.
Сви
се
ћутећки
искупише
око
рањеника
.
„
Тек
ти
бејах
опремио
Ристивора
,
“
узе
кнез
Градоје
да
говори
војводи
,
„
да
ти
јавим
,
шта
чусмо
овде
од
крчмара
и
од
једнога
сељака
са
Ибра
—
кога
ено
тамо
у
кошари
спава
—
кад
стиже
пред
крчму
овај
властелин
,
рањен
у
бутину
стрелом
,
а
по
мишици
сабљом
.
Ето
вам
га
,
па
нека
вам
сам
казује
што
зна
!
“
Рањеник
,
красан
,
висок
и
личан
младић
,
погледаше
мирно
,
и
тек
само
мало
као
уморним
очима
,
по
господи
што
се
искупи
око
њега
.
Војвода
се
пригну
к
њему
па
га
запита
:
„
Јесу
ли
ти
тешке
ране
,
јуначе
?
Да
ли
би
нам
могао
испричати
све
како
је
било
?
“
„
Лаке
су
моје
ране
,
војводо
!
“
призбори
тихим
гласом
рањени
властелин
;
„
лаке
су
моје
ране
,
али
је
тешко
испричати
све
како
је
било
!
Ето
,
зло
да
не
може
горе
бити
!
,
...
Еј
,
тужна
Србадијо
,
како
си
црне
среће
!
“
„
Сигурно
опет
издаја
!
“
привикаше
неколико
од
властеле
из
свите
војводине
.
„
Издаја
!
И
никако
друкчије
него
црна
излаја
!
“
понављаше
рањеник
горко
.
„
Ко
издаде
,
издало
га
свако
добро
и
овога
и
онога
света
?
!
“
питаше
књез
Вукан
час
жут
час
блед
.
„
Још
се
то
не
може
да
зна
на
сигурно
!
“
одговори
рањеник
;
„
зна
се
само
да
је
било
издајника
;
сви
смо
то
и
осећали
и
видели
;
али
нико
не
могаше
да
прстом
и
поуздано
издајника
покаже
!
На
три
дана
пред
саму
битку
проносило
се
по
војсци
од
уха
до
уха
да
око
Господина
Кнеза
има
издајника
.
Људи
Вука
Бранковића
шапутаху
да
војвода
Милош
Обилић
шурује
нешто
са
српским
кнезовима
,
који
дођоше
с
царем
турским
на
Косово
као
његови
клетвенице
.
Пријатељи
Милошеви
опет
на
глас
причаху
,
да
Вук
води
преговоре
с
царем
Муратом
да
му
преда
српску
војску
и
српскога
цара
,
само
ако
се
иза
тога
престо
српски
поклони
њему
!
Нико
није
хтео
да
верује
оно
прво
,
а
није
лако
било
поверовати
ни
оном
другом
.
Ко
је
имао
срца
за
ову
земљу
,
није
могао
друкчије
до
да
сузе
рони
и
да
се
икаквоме
добру
не
нада
!
“
Ту
се
ратник
заустави
да
се
мало
одмори
.
Владаше
мртва
тишина
.
Нико
не
смеде
да
жури
уморног
рањеника
,
и
нико
не
проговори
речи
.
Ћутање
потраја
,
подуго
док
га
сам
рањеник
не
прекиде
наставив
своје
причање
:
„
Свима
је
тешко
било
,
никоме
теже
до
самом
Господару
Србадије
,
честитоме
Кнезу
Лазару
.
Као
војник
у
дворској
стражи
његовој
,
бивао
сам
често
у
свити
његовој
и
на
стражи
пред
царским
шатором
његовим
!
Јадан
,
добри
наш
Кнез
!
Од
ране
зоре
па
до
мркла
мрака
,
по
цео
дан
би
на
коњу
обилазио
војску
,
поздрављао
се
милостиво
с
властелом
и
са
заповедницима
од
чета
,
показивао
се
ведар
и
поуздан
;
хвалио
би
кад
би
наишао
на
весела
и
добро
опремљена
војника
;
наређивао
би
,
без
икаква
прекора
да
се
из
његове
ризнице
допуни
опрема
по
каквога
сиромаха
,
а
богме
је
пуно
њих
таквих
на
Косову
било
!
“
И
опет
се
млади
властелин
заустави
.
Изгледаше
као
да
се
упустио
у
некакве
дубоке
мисли
,
или
да
пушта
памтење
своје
да
лута
по
Косову
хватајући
зраке
док
је
још
светлости
на
Косову
било
,
те
да
њима
осветли
црну
ноћ
,
која
се
на
Србадији
тако
нагло
спустила
била
.
|
„
Јест
’
,
јадан
наш
Господин
Кнез
!
“
настави
он
опет
сам
од
себе
.
„
У
вече
би
искупљао
око
себе
сву
велику
господу
и
властелу
.
Храбрио
је
оне
који
казиваху
како
их
нека
зла
слутња
осваја
;
стишавао
плаховите
,
световао
на
скромност
поносите
,
мирио
завађене
,
и
свагда
при
сваком
растанку
преклињао
све
да
се
бар
овде
пред
лицем
непријатеља
држе
сложно
као
права
браћа
!
А
кад
би
га
сви
оставили
,
те
би
сам
под
шатором
остајао
,
онда
би
тек
пао
од
силног
умора
на
столицу
,
наслонио
чело
на
руку
,
а
руку
на
колено
,
пустио
се
скрушен
у
дубоке
мисли
,
уздисао
би
тешко
,
сузе
ронио
,
и
устајао
само
да
се
спусти
на
колена
пред
иконом
Спаситеља
,
и
да
се
кроз
сузе
,
а
на
глас
,
Богу
моли
да
народу
српском
милостив
буде
!
“
Ту
га
сад
прекиде
гласно
јецање
у
свити
војводиној
.
Неко
од
господе
грцаше
од
плача
.
Стари
кнез
Градоје
јечаше
као
да
се
некакав
од
Тројанових
градова
срушио
на
плећа
његова
.
Војвода
Радич
хукаше
и
јечаше
:
„
Еј
наш
добри
Кнеже
Лазаре
!
Еј
велики
јуначе
наш
!
По
Богу
брате
,
казуј
нам
даље
шта
би
икако
би
?
!
“
„
Па
и
не
знам
вам
,
господо
,
све
што
и
како
би
!
“
настави
рањени
витез
.
»
Знам
само
ово
што
ћу
вам
сад
испричати
:
У
очи
самог
Видовдана
бејах
опет
на
старажи
пред
великим
шатором
Господина
Кнеза
.
Све
наше
главне
војводе
беху
на
вечери
у
Кнеза
под
тим
шатором
.
Могах
чути
како
се
дуг
и
жив
разговор
води
,
па
све
живљи
и
живљи
.
Па
се
онда
све
стиша
и
ућута
,
и
само
се
чујаше
одмерени
и
јасни
глас
Господина
Кнеза
,
глас
који
брујаше
звонко
,
свечано
а
некако
и
тужно
као
велико
звоно
на
Крушевачкој
цркви
кад
оглашује
смрт
каквог
великог
човека
.
И
застајаше
Кнез
овда
онда
у
говору
,
као
да
му
тешко
беше
да
нађе
речи
,
али
као
да
му
туга
грло
стезаше
.
Од
тешких
свилених
завеса
на
улазницама
у
шатор
не
могах
разабрати
ни
речи
;
али
ме
сам
глас
Кнежев
,
његово
полагано
спуштање
са
висине
у
дубине
,
оно
његово
застајивање
,
она
очевидна
борба
његова
,
чудновато
посресаше
!
Учини
ми
се
да
се
тамо
под
шатором
неко
опева
и
да
то
што
чујем
није
друго
него
свечано
брујање
оне
свете
погребне
песме
„
Со
свјатими
упокој
!
“
Него
куд
ја
одох
?
!
Опростите
ми
;
знам
није
вама
до
тога
како
је
мени
у
мојој
души
бивало
,
него
шта
се
онде
око
мене
збивало
!
Ето
да
наставим
.
Мало
само
после
говора
Господина
Кнеза
чу
се
кратки
а
силно
узбуђен
говор
некога
од
господе
за
Кнежевом
трпезом
,
па
онда
зашушташе
свилене
завесе
на
шатору
;
нечија
их
рука
силно
размакну
.
Испаде
испод
шатора
војвода
Милош
,
а
за
њим
узастопце
Иван
Косанчић
и
Милан
Топлица
.
Милош
севаше
очима
гневно
и
срдито
викну
момцима
:
„
Коње
!
Овамо
коње
!
“
Испадоше
за
њима
још
неке
војводе
и
кнезови
;
чух
их
како
преклињаху
Милоша
да
се
врати
Кнезу
под
шатор
!
Милош
беше
блед
и
дрхташе
од
гнева
,
али
се
горко
осмехиваше
,
па
,
винув
се
коњу
у
седло
,
у
некако
поноситој
срдњи
викну
оној
господи
што
са
њим
истрчаше
:
„
И
опет
вам
кажем
:
сутра
је
ето
Видовдан
,
видеће
Господин
Кнез
,
видеће
Србадија
,
ко
је
вера
а
ко
је
невера
!
“
И
онда
ободе
коња
и
са
своја
два
побратима
одјезди
некуда
у
ноћ
.
“
Ту
се
сад
рањеник
подиже
мало
,
дохвати
са
огњишта
један
кондир
вина
,
и
сркну
неколико
гутљаја
.
„
Нека
је
хвала
господину
кнезу
Градоју
,
који
ми
ево
даде
од
своје
слатке
малвасије
,
те
ми
оживе
срце
које
већ
беше
малаксало
!
“
говораше
рањеник
па
захвалне
погледе
упираше
у
старога
кнеза
.
„
Да
ме
он
на
своје
руке
не
прихвати
,
не
бих
вам
ја
сад
ово
оволико
причати
могао
!
Е
сад
да
вам
наставим
!
По
ужурбаности
млађих
и
по
забринутости
и
замишљености
старијих
војвода
и
кнезова
,
који
изиђоше
мало
по
мало
сви
из
шатора
Господина
Кнеза
,
и
по
шапуту
којим
између
себе
разговараху
,
видесмо
ми
на
стражи
,
да
се
нешто
крупно
десило
.
Али
не
могосмо
разабрати
шта
се
то
управо
десило
,
нити
то
и
данас
знам
.
Једно
вам
као
поуздано
казати
могу
:
нико
у
српској
војсци
није
те
ноћи
слутио
,
да
ћемо
сутра
велики
бој
бити
!
Господин
Кнез
као
обично
дође
први
на
јутрење
.
Бејах
и
ја
у
свити
његовој
.
Тек
што
исцелива
иконе
пред
олтарем
и
уђе
у
свој
сто
а
допаде
задуван
и
блед
,
као
без
душе
,
најпре
један
гласоноша
,
па
мало
за
њим
и
други
,
па
и
трећи
са
разних
предстража
,
и
јавише
Кнезу
нешто
тихим
шапатом
.
Кнез
се
у
столу
своме
окрете
војводама
,
кнезовима
,
властели
и
војницима
,
којих
црква
тада
већ
беше
пуна
,
па
им
јасним
и
звучним
својим
гласом
мирно
рече
:
„
Јунаци
!
Ево
стижу
гласови
да
непријатељ
наступа
на
наше
положаје
!
Клекнимо
и
помолимо
се
Господу
,
да
нас
благослови
,
да
се
данас
храбро
и
срећно
боримо
за
свете
цркве
његове
и
за
православни
народ
његов
!
“
Клекнусмо
сви
и
помолисмо
се
у
себи
како
је
ко
знао
.
Изиђе
владика
на
амвон
и
великим
крстом
благослови
све
.
Приђе
Господин
Кнез
к
владици
,
прими
из
његових
руку
крст
и
окрену
се
к
нама
рече
:
„
Ево
за
све
вас
целивам
распетога
Спаситеља
нашег
!
Нека
би
Сила
светога
благослова
Његова
и
Сила
Часнога
Крста
,
била
са
сваким
од
нас
и
са
свима
нама
који
излазимо
да
се
боримо
за
Крст
Часни
и
веру
Хришћанску
!
И
видех
га
како
побожно
целива
крст
,
и
како
покропи
сузама
својим
.
“
И
опет
рањеник
ућута
.
Беше
се
узбудио
и
сузама
облио
.
У
оној
гомили
око
њега
сваки
притајиваше
дах
свој
само
да
боље
чује
.
Војвода
беше
блед
,
и
од
часа
на
час
стресаше
се
као
да
је
у
грозници
,
превлачаше
руком
преко
чела
бришући
хладан
зној
и
дисаше
тешко
.
ИИИ
Стари
се
кнез
Градоје
окрете
к
војводи
:
„
Не
замери
ми
,
војводо
;
али
знадем
одобрићеш
што
ћу
рећи
.
Сви
сте
ви
ето
под
шлемовима
и
клобуцима
.
Скините
их
,
јер
ово
што
овај
наш
рањени
јунак
казује
,
страсно
је
јеванђеље
које
ваља
гологлави
да
слушамо
!
“
„
Хвала
теби
,
витешки
старче
,
који
нас
учиш
чему
ваља
!
“
прихвати
војвода
па
скиде
одмах
свој
сребрни
шлем
,
те
и
сви
други
учинише
тако
,
и
осташе
гологлави
као
да
су
у
цркви
.
„
Молимо
те
,
јуначе
,
“
рече
војвода
рањенику
,
„
ако
се
ниси
преко
мере
уморио
,
казуј
нам
даље
све
по
реду
,
да
чујемо
нашу
тешку
несрећу
све
до
краја
!
“
„
А
боље
би
било
,
војводо
,
да
вам
и
не
казујем
!
“
-
одговори
тихо
рањеник
.
„
Позлеђујем
само
своје
ране
,
а
отворићу
ране
у
срцу
вашем
!
“
„
Казуј
само
!
Казуј
,
тако
ти
крсног
имена
твога
!
“
привика
по
више
њих
из
свите
војводине
у
очевидно
силном
узбуђењу
.
„
А
и
шта
да
вам
кажем
?
!
“
питаше
се
рањени
витез
,
па
по
кратком
премишљању
настави
:
„
Испадосмо
сви
из
цркве
и
пред
цркву
.
Кнез
се
три
пута
прекрсти
па
се
вину
своме
белом
Лабуду
у
златно
седло
.
Усправи
се
поносито
;
диже
главу
поносито
.
Беше
,
господо
моја
,
у
томе
часу
личнији
,
господственији
,
поноситији
,
лепши
,
а
верујте
ми
и
млађи
,
но
што
га
икада
видех
за
последњих
десет
година
од
како
га
у
двору
служим
!
Узе
да
даје
јасним
гласом
јасне
и
кратке
заповести
.
Полетеше
витезови
све
кликћући
,
срећни
што
носе
својима
Кнежеву
заповест
да
наступају
напред
.
Чух
Кнеза
како
онима
око
себе
рече
:
„
Има
их
много
њих
који
су
требали
да
су
стигли
,
а
још
стигли
нису
.
Нећу
да
их
кунем
,
јер
знам
да
и
међу
њима
има
добрих
јунака
и
честитих
Срба
;
али
ћу
за
цео
остатак
мога
живота
,
колико
ми
га
бог
поклони
,
благосиљати
свакога
од
њих
ко
нам
данас
и
у
добри
час
стигне
!
Нека
се
одвоје
од
сваке
стотине
по
пет
коњаника
,
па
нека
јуре
путевима
,
који
овамо
на
Косово
воде
од
Ибра
,
и
од
Босне
,
и
од
Зете
,
и
од
Арбаније
,
и
нека
сваку
чету
,
коју
сретну
,
пожуре
,
да
лети
к
војсци
нашој
која
се
бије
!
“
„
Било
је
онде
око
Кнеза
на
хиљаду
коњаника
;
али
нико
од
њих
да
послуша
заповест
,
нико
да
се
макне
!
—
„
Кнеже
Војиславе
!
“
викну
Кнез
Лазар
;
„
дај
пет
коњаника
од
твоје
стотине
нека
појашу
путем
к
Ибру
...
.
.
“
„
Не
,
Господару
,
молим
те
!
“
пресече
говор
Господина
Кнеза
кнез
Војислав
,
„
ја
да
и
дадем
такву
заповест
,
у
мојој
се
чети
не
може
наћи
ни
један
витез
,
а
камо
ли
њих
петорица
,
који
би
јутрос
појахао
одмичући
од
бојнога
окршаја
!
“
„
Тако
је
!
“
громко
одјекну
вика
из
хиљаду
грла
као
да
је
из
једнога
грла
.
„
Заповеди
нам
само
Напред
,
па
да
видиш
,
Господару
,
како
Србадија
зна
да
гине
!
“
Господин
Кнез
погледа
нас
све
дугим
а
невеселим
једним
погледом
,
па
рече
само
:
„
Зна
да
гине
...
.
не
зна
да
слуша
!
...
Хај
,
јуначни
а
непокорни
народе
!
...
Бог
нека
ти
буде
милостив
!
“
Па
онда
сукну
мач
из
корица
,
тргну
узде
Лабуду
,
и
громко
викну
:
„
У
име
Божје
!
Напред
!
“
Не
умем
ја
вама
описати
ону
грмљавину
од
кликтања
,
онај
наш
радосни
занос
!
А
како
да
вам
испричам
и
све
друго
!
Бој
је
трајао
неколико
сахата
,
имаће
да
се
прича
годинама
!
“
И
опет
приповедач
застаде
да
се
одмори
,
и
као
да
тражаше
по
својој
памети
чега
још
да
се
сети
,
и
шта
још
да
прикупи
и
изнесе
.
Кнез
Градоје
му
додаде
својом
руком
онај
кондир
малвасије
,
и
рече
му
да
се
мало
поткрепи
.
„
Зором
нам
је
добро
пошло
било
!
“
настави
он
своје
причање
.
„
Наша
војска
одби
први
,
па
други
,
па
и
трећи
напад
непријатеља
.
Сунце
није
било
одскочило
ни
за
два
копља
а
од
некуда
се
преносе
глас
да
је
цар
турски
погинуо
од
руке
војводе
Милоша
.
Наступасмо
ми
слободно
и
све
кликћући
.
Потиснусмо
лево
крило
непријатеља
,
а
и
средсреду
му
усколебасмо
.
Али
им
притече
у
помоћ
одморна
војска
те
потисну
нас
.
Тада
Кнез
Лазар
изиђе
са
својим
оклопницима
у
прве
редове
.
Његово
око
,
његов
глас
,
његов
мач
,
његова
застава
,
чинили
су
просто
чудеса
.
Као
да
је
то
главом
Свети
Ђурђе
на
белом
коњу
,
а
не
смртни
један
Србин
!
И
опет
потискосмо
Турке
,
и
опет
њима
дође
одморна
војска
,
а
нама
—
нико
да
придође
,
него
ми
једни
исти
боримо
се
од
ране
зоре
са
три
одморне
војске
,
која
једна
за
другом
у
борбу
ступаше
!
Усред
овог
трећег
и
страшног
боја
Кнез
Лазар
би
се
овда
онда
окренуо
да
погледа
пољем
иза
српске
војске
,
па
би
повикао
:
„
Децо
моја
,
да
ли
ко
од
вас
види
да
нам
откуд
долази
нова
каква
чета
ма
од
стотину
одморних
људи
?
!
“
...
Али
ни
од
куд
никога
!
„
Ох
,
што
их
нема
!
“
уздахнуо
би
Кнез
гласно
и
дубоко
.
Па
би
онда
опет
духом
пренуо
и
кликнуо
својима
:
„
Држ’те
се
јуначки
,
децо
моја
,
Бог
је
с
нама
!
Напред
,
напред
,
Србадијо
моја
.
За
крст
часни
и
веру
Хришћанску
!
“
“
„
До
подне
нам
је
ишло
добро
.
И
ако
је
сва
војска
била
у
борби
од
зоре
,
без
замене
и
без
одмора
,
и
ако
се
овде
и
онде
почео
опажати
умор
,
и
ако
је
поље
,
докле
је
око
стицало
,
било
покривено
погинулим
и
рањеницима
,
осећасмо
сви
да
се
победа
нагиње
к
нама
и
надасмо
се
да
ће
нам
је
Бог
,
само
још
кроз
који
часак
,
па
коначно
поклонити
.
Али
тек
што
превали
подне
,
пронесе
се
глас
да
је
на
левом
крилу
неки
војвода
—
не
знам
му
име
,
да
Бог
да
се
никад
и
не
знало
!
—
да
је
,
рекох
,
неки
војвода
са
својом
коњицом
прешао
к
непријатељу
!
“
„
Проклето
му
име
и
колено
!
“
повикаше
неки
од
властеле
гневно
,
док
други
питаху
:
„
Ама
,
ко
је
,
казуј
му
проклето
име
ако
га
знаш
,
да
идемо
да
му
побијемо
све
што
је
његово
и
да
му
спалимо
и
разоримо
све
што
има
,
да
не
остане
ни
камен
на
камену
!
“
Стари
кнез
Градоје
само
шкрипаше
зубима
.
„
Начини
се
неред
на
том
крилу
!
“
настављаше
приповедач
своје
казивање
.
„
Тек
Кнез
Лазар
—
сад
већ
на
трећем
коњу
,
јер
му
прва
два
падоше
под
ранама
—
полете
са
својим
дворским
оклопницима
к
левом
крилу
,
кад
дотрча
гласник
да
јави
:
да
цело
десно
крило
под
Вуком
Бранковићем
одступа
ка
Приштини
!
...
.
Кнез
се
устави
,
погледа
к
десном
крилу
наднесав
леву
руку
над
очи
,
проли
сузе
,
и
дубоко
уздахнув
рече
само
толико
:
„
Зар
тако
,
Вуче
?
!
...
.
Проклет
да
си
и
овога
и
онога
света
!
“
Па
се
онда
окрете
к
нама
:
„
Ко
не
жали
погинути
,
нек
пође
за
мном
!
Ко
не
ће
,
нека
му
је
просто
!
“
Полетесмо
за
њим
у
најжешћи
окршај
!
Мало
за
тим
паде
ми
коњ
мртав
,
падох
и
ја
рањен
.
Мора
бити
да
сам
дуго
без
свести
лежао
,
јер
кад
отворих
очи
видех
звезде
на
небу
;
чух
јечање
рањених
јунака
и
пиштање
рањених
коња
;
хладан
ноћни
поветарац
запириваше
ми
у
лице
,
али
се
узалуд
напрезах
да
се
дигнем
.
Око
поноћи
наиђоше
на
ме
неки
сељаци
и
сељанке
из
оближњих
села
који
тражаху
рањенике
по
пољу
.
Дигоше
ме
и
на
рукама
однесоше
у
најближе
село
где
ми
ране
привезаше
.
Од
тих
сељана
чух
да
је
наш
Господин
Кнез
,
покривен
тешким
ранама
,
пао
жив
у
руке
Турцима
,
који
га
погубише
,
да
освете
смрт
свога
цара
,
па
му
онда
тело
предадоше
калуђерима
Грачанице
,
да
га
у
њиховој
цркви
сахране
!
И
ето
вам
,
господо
,
све
што
знадох
и
знадем
да
вам
кажем
.
А
сад
нека
нам
свима
Бог
на
помоћи
буде
!
“
„
Хвала
ти
,
јуначе
!
Хвала
ти
што
нам
исприча
све
како
си
видео
!
“
привикаше
му
многа
господа
из
гомиле
.
„
Благо
теби
,
синко
,
“
рече
кнез
Градоје
рањенику
,
„
благо
теби
,
који
си
крв
своју
на
Косову
пролио
!
“
Војвода
Радич
покрио
беше
лице
рукама
,
као
да
га
је
стид
да
гледа
у
јунака
,
који
се
у
свити
царевој
борио
на
Косову
.
Ћуташе
за
дуго
као
да
је
онемио
.
„
Проклети
да
су
издајници
свога
цара
,
своје
браће
и
свога
отачаства
!
Проклет
да
је
Вук
Бранковић
!
“
викну
кнез
Вукан
у
горком
гневу
.
„
Нека
су
проклети
и
овога
и
онога
света
!
“
одјекну
громко
сва
она
гомила
.
„
Станите
мало
,
господо
!
“
рече
кнез
Градоје
.
„
Не
приличи
нама
да
кога
било
кунемо
.
Господин
Кнез
је
једини
јунак
који
је
имао
права
да
куне
и
прокуне
.
Његова
ће
клетва
саплетати
Вука
и
све
његове
до
у
седмо
—
не
,
него
до
у
седамдесетседмо
—
колено
!
Само
немојте
ви
да
ми
кунемо
!
Јер
да
смо
ми
стигли
на
време
на
Косово
,
и
да
су
нам
уморна
браћа
наша
видела
,
да
им
одморна
браћа
у
помоћ
долазе
,
може
бити
да
сотона
не
би
успео
да
наведе
ни
онога
незнанога
издајника
на
левоме
крилу
,
ни
Вука
на
десноме
,
да
буду
издајници
свога
отачаства
и
свога
Господара
!
“
„
Страшну
истину
говориш
,
кнеже
!
“
рече
тужним
гласом
војвода
Радич
.
„
Јест
,
страшну
истину
говориш
!
Ето
немам
срца
да
вам
у
очи
погледам
,
моја
господо
и
браћо
!
Немам
срца
,
јер
осећам
као
да
је
издајство
оних
на
Косову
потекло
од
мога
немара
да
вас
на
време
Господину
Кнезу
доведем
!
Огреших
се
ја
грозно
о
вас
и
о
Господина
Кнеза
!
Ово
је
страшно
и
ужасно
!
“
„
Сви
смо
се
ми
подједнако
о
Господина
Кнеза
огрешили
!
“
рече
старац
Градоје
.
„
Не
дам
ја
теби
,
војводо
,
да
уза
свој
грех
узимаш
на
своју
душу
и
мој
.
Ми
смо
,
истина
,
људи
зле
среће
,
али
нисмо
кукавице
,
нити
смо
људи
без
душе
.
Нико
од
нас
не
ће
ништа
теби
пребацити
,
јер
сви
смо
подједнако
пред
Господином
Кнезом
и
пред
Богом
криви
!
“
„
Господо
!
“
рече
војвода
подигнув
главу
у
вис
и
окренув
се
свити
својој
;
„
нека
нам
се
војска
ноћас
одмори
;
одморите
се
и
ви
;
мене
оставите
сама
под
мојим
шатором
с
мојим
тешким
теретом
на
души
.
Зором
ћете
чути
моје
даље
заповести
!
“
И
рекав
то
војвода
Радич
,
блед
,
преблед
,
оборив
опет
главу
на
прса
,
са
затвореним
трепавицама
—
као
да
доиста
не
смеде
ником
у
очи
да
погледа
—
прође
кроз
гомилу
своје
властеле
,
и
отиде
право
к
своме
шатору
не
рекав
више
ником
од
њих
ни
једне
речи
.
На
уласку
у
шатор
заустави
се
.
Замишљено
и
тужно
погледа
у
свога
старог
седог
слугу
Некудима
.
Подуго
га
гледаше
—
као
да
у
мислима
прелистава
све
листове
Некудимове
верне
службе
још
од
оних
дана
кад
га
је
као
малено
дете
носио
на
рукама
својим
.
Напунише
му
се
очи
сузама
,
па
с
дубоким
уздахом
прозбори
:
„
Еј
,
мој
верни
Некудиме
!
Зар
ово
да
нас
снађе
?
!
“
„
Треба
ли
ти
што
,
господару
,
да
ти
помогнем
?
“
упита
га
стари
слуга
његов
који
не
знађаше
какав
се
терет
свалио
на
душу
његова
господара
.
„
Нико
мени
више
ништа
помоћи
не
може
!
“
рече
војвода
,
па
онда
журно
додаде
:
„
Јест
,
треба
ми
нешто
!
Нађи
мога
ђака
Ђурђа
,
нека
ми
донесе
хартије
,
мастила
и
пера
;
и
онда
нађи
оца
Пајсеја
и
реци
му
да
дође
к
мени
под
шатор
,
и
нека
донесе
собом
по
велику
воштану
свећу
,
и
све
што
му
треба
да
чита
молитве
!
И
онда
уђе
под
свој
зелени
шатор
.
ИВ
Кнез
Градоје
не
хте
премештати
свој
шатор
са
места
,
где
га
је
већ
био
разапео
на
оној
пољани
папратовој
према
крчми
,
пре
него
што
војвода
стиже
.
Не
хте
примити
ни
понуде
кнеза
Вукана
,
ни
кнеза
Богдана
,
ни
кнеза
Добромира
да
преноћи
под
једним
од
њихових
шаторова
,
који
с
војводиним
беху
разапети
на
зеленој
пољани
под
Царевом
Громадом
,
на
добар
стреломет
од
шатора
Орловићева
.
Спустио
се
на
поњаву
под
својим
шатором
не
да
спава
,
него
да
прибере
мисли
после
оноликих
потреса
тога
дана
,
и
да
смисли
шта
сутра
да
светује
војводи
да
раде
.
Око
поноћи
изишао
је
из
шатора
,
те
се
по
пољани
проходао
овамо
онамо
на
мирисном
поветарцу
а
под
небом
,
које
се
-—
чинило
му
се
—
више
но
икада
застрло
густим
ројевима
звезда
.
Сетио
се
некакве
старе
приче
коју
је
још
,
кад
је
малено
дете
био
,
слушао
од
своје
дадиље
,
како
,
кад
год
прави
јунак
погине
,
Бог
нареди
те
анђели
запале
нову
једну
звезду
у
славу
јунакова
имена
,
те
она
гори
вечном
неугасном
светлошћу
и
својим
трепетом
храбри
људе
на
јуначка
и
Богу
угодна
дела
.
„
Благо
вама
,
“
говораше
кнез
једнако
у
звезде
гледајући
,
као
да
су
то
душе
српских
јунака
,
„
Благо
вама
који
с
кнезом
изгинусте
!
Авај
нама
,
који
иза
вас
остадосмо
!
“
Па
се
онда
опет
врати
под
свој
шатор
,
и
леже
по
ново
на
поњаву
.
Али
не
могаше
ока
склопити
док
не
запеваше
и
други
петлови
.
А
тада
му
се
лак
сан
спусти
на
трепавице
.
Није
дуго
спавао
кад
се
трже
,
баш
из
најслађег
сна
,
на
жустру
вику
Ристиворову
,
који
упаде
у
шатор
вичући
;
„
Господару
!
Господару
!
Устај
за
Бога
!
“
„
Шта
је
?
!
“
викну
кнез
скочив
са
поњаве
на
којој
је
лежао
био
,
а
својим
узвиком
разбудив
и
Боривоја
,
који
,
како
дође
с
вечери
под
шатор
,
паде
мртав
уморан
,
и
заспа
као
заклан
на
једној
шареници
,
коју
му
Ристивор
на
мирисном
сену
простро
беше
.
„
Не
знам
шта
је
,
али
се
од
шаторова
војводине
свите
чује
вика
,
и
неко
на
глас
запомаже
!
“
рече
Ристивор
усплахирен
.
Испаде
кнез
Градоје
с
Боривојем
пред
шатор
и
чуше
доиста
жагор
велики
и
запомагање
.
„
Дедо
,
“
рече
Боривоје
,
„
ја
разговетно
чух
како
онај
што
запомаже
вели
:
„
Ко
ми
уби
добра
господара
...
“
Вере
ми
је
тамо
неко
некога
убио
!
“
„
Потецимо
,
синко
!
Пођи
с
нама
,
Ристиворе
!
Не
,
потрчи
напред
,
и
види
шта
је
,
и
врати
нам
се
у
сретање
!
“
рече
кнез
Градоје
,
па
нареди
стражи
да
дигне
војску
на
ноге
.
Сам
пође
с
Боривојем
што
брже
могаше
ка
Царевој
Громади
.
Није
прошао
ни
стотину
корачаја
а
сусрете
га
војник
из
чете
кнеза
Вукана
,
праћен
сад
и
Ристивором
,
па
рече
кнезу
Градоју
да
га
кнез
Вукан
и
сва
друга
господа
моле
да
похита
к
њима
,
јер
нађоше
војводу
Радича
мртва
у
своме
шатору
,
с
малим
једним
ножем
сјуреним
усред
срца
!
Пренерази
се
стари
кнез
.
Прекрсти
се
и
рече
у
чуду
:
„
Буди
Бог
с
нама
!
Какве
беде
и
несреће
не
ће
нас
још
стићи
!
“
И
онда
потрча
,
и
у
часу
се
нађе
у
гомили
господе
,
која
сва
бледа
и
тужна
,
стојаше
пред
шатором
војводиним
.
Стари
Некудим
и
млади
ђак
Ђурђе
плакаху
као
расплакана
деца
.
„
Може
ли
,
доиста
,
господо
,
бити
,
да
нам
усред
нас
живих
и
наше
војске
неко
убије
војводу
нашег
?
!
“
питаше
кнез
Градоје
и
сам
дубоко
узбуђен
,
и
узе
се
крстити
од
чуда
.
„
Уђи
па
види
!
“
рече
му
кнез
Вукан
.
Кнез
Градоје
уђе
под
шатор
.
Под
шатором
је
још
мрак
био
.
Што
је
мало
светлости
падало
од
једне
воштане
свеће
,
која
је
више
главе
младога
војводе
догоревала
,
то
је
осветљавало
бледо
као
крпа
лице
војводино
.
Старом
се
кнезу
срце
стеже
.
Он
скиде
свој
клобук
,
приђе
корак
два
ближе
,
спусти
се
на
колена
,
загледа
се
у
оно
пребледо
младо
лице
од
тако
велике
лепоте
;
гледаше
га
;
гледаше
га
;
полагано
му
спусти
своју
руку
на
његову
,
као
лед
хладну
,
леву
руку
.
Осети
како
му
се
очи
сузама
напунише
;
пригну
се
и
пољуби
мртва
војводу
у
чело
,
и
грцајући
у
сузама
промуца
:
„
О
,
сине
мога
побратима
!
Зар
ја
поред
тебе
,
па
ти
то
од
себе
да
учиниш
?
!
...
Ето
,
Бранко
“
,
—
па
погледа
у
вис
као
да
тражи
лице
свога
побратима
—
„
ето
видиш
сад
,
што
ја
теби
говорах
:
„
Човече
,
не
шаљи
дете
у
Латине
,
да
се
тамо
витештву
учи
!
“
Ућута
мало
,
и
загледа
се
опет
у
бледо
лице
мртваца
.
Превлачаше
неколико
пута
својом
руком
преко
његова
чела
,
као
да
га
милује
.
„
И
опет
,
синко
мој
,
“
рече
тихо
као
да
шапуће
нешто
што
је
велика
тајна
,
„
и
опет
,
синко
мој
,
у
томе
што
си
учинио
има
пуно
,
пуно
јунаштва
!
Нека
ти
је
просто
од
нас
,
а
на
сигурно
ће
ти
и
Бог
опростити
!
“
И
онда
га
још
једном
целива
у
чело
,
и
устаде
.
„
Ходите
,
господо
,
унутра
!
“
викну
кнезовима
и
властели
који
на
пољу
пред
шатором
стојаху
сабијени
у
једну
од
препасти
занемелу
гомилу
.
„
Зар
не
видите
,
“
настави
он
кад
они
већ
већим
својим
бројем
уђоше
под
шатор
,
„
зар
не
видите
да
је
војвода
,
не
могав
одолети
жалости
срца
свога
,
сам
себи
смрт
задао
?
!
Видите
ли
како
је
се
наместио
на
свиленоме
своме
платну
војводскоме
?
Видите
ли
како
је
положио
свој
војводски
шлем
поред
своје
главе
;
видите
ли
како
је
воштаницу
углавио
у
земљу
а
управ
чело
своје
главе
,
да
му
душа
види
пут
неба
!
Видите
ли
да
је
мали
нож
,
што
му
у
срцу
забоден
стоји
,
његов
нож
који
на
златној
дршци
носи
његово
знамење
!
А
где
ли
му
је
мач
?
!
“
„
Ево
га
овде
у
овоме
мрачном
куту
од
шатора
пребијен
на
двоје
на
троје
!
“
рече
кнез
Гојко
.
У
томе
часу
стиже
под
шатор
игуман
Пајсеј
с
другим
духовницима
.
Кад
виде
војводу
мртва
,
и
кад
чу
од
кнеза
Градоја
да
је
сасвим
очевидно
да
је
он
сам
својом
руком
себи
нож
у
срце
сјурио
,
игуман
се
сав
стресе
од
ужаса
,
прекрсти
се
од
чуда
,
па
,
окренув
се
целоме
ономе
доиста
у
препаст
и
жалост
порушеноме
збору
господе
,
рече
:
„
Е
јесмо
ми
нешто
тешко
згрешили
Господу
Богу
!
После
наше
велике
несреће
,
бруке
и
срамоте
,
што
не
стигосмо
Господину
Кнезу
на
Косово
,
ево
да
нас
сада
и
ова
несрећа
снађе
!
Ово
је
просто
један
страховит
грех
што
га
наш
јадни
војвода
учини
и
ја
не
знам
...
“
„
Махни
се
ти
сад
тога
,
оче
игумане
!
“
прекиде
га
оштро
кнез
Градоје
.
„
У
овом
чудноватом
времену
у
коме
живимо
,
кад
се
све
око
нас
врти
и
преврће
како
никада
до
сада
,
зар
је
чудо
што
се
и
наша
памет
хоће
да
заврти
?
!
Него
боље
дај
да
испитамо
слуге
војводине
,
да
видимо
да
ли
је
какве
поруке
за
нас
и
за
своју
војску
оставио
.
Камо
га
Иван
,
камо
Некудим
?
“
Некудим
сам
уђе
унутра
,
гологлав
,
с
прекрштеним
рукама
,
сав
уплакан
.
„
Знаш
ли
нам
,
старче
,
рећи
ко
је
све
синоћ
долазио
под
шатор
војводи
,
и
ко
је
био
последњи
који
га
је
жива
видео
“
питаше
кнез
Градоје
.
„
Казаћу
ти
све
по
реду
,
господине
кнеже
!
“
поче
старац
хучући
;
али
чим
му
се
погледи
отеше
на
мртвог
војводу
,
он
гласно
зајаука
:
„
Јаох
мени
и
до
Бога
мога
!
Зар
ја
да
дочекам
да
га
мртва
гледам
!
“
Узе
се
ударати
песницама
у
прса
и
плакати
.
„
Некудиме
!
“
викну
кнез
Градоје
нестрпљиво
;
„
знамо
сви
да
си
му
ти
од
раног
детињства
његова
веран
и
добар
слуга
био
,
али
смо
свагда
мислили
да
у
теби
куца
не
само
верно
и
одано
него
и
крепко
мушко
срце
.
Немој
ти
сад
ту
нарицати
као
стара
дадиља
,
него
стегни
срце
па
нам
као
Некудим
,
који
и
јеси
,
испричај
мирно
све
што
знаш
!
“
„
Ево
хоћу
,
господине
кнеже
!
“
рече
Некудим
осетив
се
некако
окрепљен
речју
кнежевом
.
„
Прво
је
дошао
војводи
под
шатор
ђак
његов
Ђурђе
,
донео
пуно
чистих
листина
и
седе
да
пише
на
колену
и
чекаше
да
му
војвода
почне
казивати
у
перо
.
Али
му
војвода
рече
:
„
Немој
,
синко
;
иди
ти
па
спавај
,
а
ја
ћу
сам
писати
што
ми
треба
!
Па
онда
мене
зовну
и
нареди
те
унесох
под
шатор
к
њему
ону
велику
скрињу
,
коју
ено
тамо
видите
,
и
у
којој
му
је
стајало
празнично
војводско
одело
.
Па
онда
ми
заповеди
да
запалим
ону
велику
жуту
воштаницу
,
коју
ја
донесох
од
игуманова
ђакона
Јеротија
,
јер
игумана
не
могосмо
наћи
.
Па
онда
мени
рече
да
нађем
Ивана
Порубовића
и
да
му
кажем
да
се
одмах
с
коњем
спреми
да
још
те
ноћи
пође
у
Двориње
с
писмом
за
госпођу
.
Све
то
ја
тако
и
учиним
а
он
оста
пишући
под
шатором
.
Кад
дође
Иван
с
коњем
опремљен
како
треба
,
ја
уђох
под
шатор
да
јавим
.
Војвода
клечаше
на
земљи
пред
скрињом
и
при
светлости
од
оне
жуте
воштанице
писаше
нешто
брзо
,
а
суза
за
сузом
капаше
на
листину
.
„
Нека
причека
Иван
,
сад
ћу
бити
готов
!
“
И
није
дуго
потрајало
па
изиђе
пред
шатор
,
предаде
запечаћену
књигу
Ивану
и
рече
му
:
„
„
Добри
мој
синко
,
појаши
што
брже
можеш
;
кад
стигнеш
у
Двориње
прво
иди
двордржици
Рајку
;
кажи
му
да
моју
књигу
не
предаје
одмах
госпођи
,
него
нека
јој
најпре
каже
,
како
се
гласови
проносе
да
се
на
Косову
велика
несрећа
десила
,
па
кад
већ
види
да
она
слути
да
јој
ни
од
мене
добри
гласи
стићи
не
ће
,
онда
нека
јој
преда
ову
књигу
!
“
“
Тек
се
Иван
вијну
коњу
у
седло
,
а
стиже
игуман
Пајсеј
и
онда
...
.
.
“
„
Е
сад
пусти
мене
,
Некудиме
!
“
прихвати
игуман
Пајсеј
.
„
Дође
ђакон
Јеротије
чак
у
село
к
поповој
кући
,
где
сам
ја
с
мојом
другом
братијом
вечерао
,
и
рече
:
„
Зове
те
војвода
да
одмах
с
петрахиљем
и
требником
право
к
њему
под
шатор
дођеш
.
“
Стигох
пред
шатор
баш
,
како
вам
Некудим
каза
,
кад
се
Иван
крену
некуда
.
Војвода
ми
изгледаше
блед
али
миран
.
„
Звао
сам
те
“
,
рече
,
„
да
ми
бар
један
део
терета
са
душе
скинеш
.
Хоћу
да
ти
се
исповедим
и
да
ми
опроштајну
молитву
очиташ
!
“
И
исповедих
га
;
и
очитах
му
опроштајну
молитву
.
„
Хвала
ти
!
“
рече
ми
;
„
ево
ти
овај
мој
златан
крст
о
златном
ланцу
на
дар
,
и
ево
ти
кеса
златних
цекина
да
делиш
сиротињи
!
Ноћас
,
ако
не
можеш
заспати
,
или
ако
заспиш
па
се
пробудиш
,
моли
се
Богу
за
мене
!
“
учини
ми
се
да
је
и
мирнији
и
ведрији
но
што
беше
кад
дођох
!
И
онда
га
ја
оставих
,
и
ни
на
крај
помисли
мени
да
га
више
жива
видети
не
ћу
!
А
сад
нека
Некудим
настави
ако
има
што
!
“
„
Нема
много
шта
,
“
прихвати
Некудим
.
„
Кад
игуман
изиђе
уђох
да
запитам
војводу
какве
има
заповести
за
мене
.
„
Прво
“
рече
војвода
,
„
имам
ја
тебе
да
молим
да
ми
опростиш
,
ако
сам
те
икада
у
животу
што
на
жао
учинио
.
Ето
се
исповедих
оцу
Пајсеју
,
очита
ми
опроштајну
молитву
и
облакша
ми
,
а
још
ће
ми
лакше
бити
ако
ми
мој
слуга
опрости
за
сваку
преку
реч
и
за
сваки
преки
чин
!
“
„
Немам
ја
шта
теби
праштати
,
мили
господару
!
“
рекох
ја
;
„
нема
душевнијег
човека
и
боља
господара
од
тебе
нигде
на
беломе
свету
!
“
Али
он
навали
да
му
кажем
:
„
Ма
шта
било
,
ма
кад
било
,
нека
ти
је
просто
!
“
И
ја
онда
тако
рекох
.
„
Е
сад
,
“
рече
,
„
ево
ти
моје
заповести
:
иди
и
одмори
своје
старе
кости
,
и
немој
долазити
у
мој
шатор
докле
год
зора
не
заруди
а
тада
уђи
!
“
И
ја
га
онда
пољубих
у
руку
,
и
не
слутих
да
му
то
последњи
пут
живоме
руку
љубим
!
“
И
онда
се
Некудимово
срце
опет
поче
растапати
у
сузе
.
„
Господо
!
“
рече
кнез
Градоје
;
„
да
сви
заједно
потражимо
по
шатору
.
Не
може
бити
да
војвода
није
оставио
своје
последње
заповести
!
Не
рече
ли
он
сам
синоћ
,
да
ћемо
их
зором
чути
?
!
“
Потражише
по
свима
кутовима
шатора
;
отворише
и
ону
велику
скрињу
,
преврнуше
све
што
у
њој
беше
смештено
и
не
нађоше
ништа
.
Али
кад
дигоше
сребрни
шлем
,
који
војвода
беше
положио
на
земљу
а
сасвим
близу
своје
главе
,
нађоше
под
њим
листину
,
исписану
руком
војводином
а
прибодену
у
земљу
једним
од
малених
потајних
ножића
његових
.
Додадоше
је
игуману
Пајсеју
да
је
прочита
.
Он
је
примаче
к
очима
својим
,
па
је
онда
полагано
одмицаше
од
себе
,
погледајући
је
испод
својих
густих
веђа
нешто
натмурено
,
као
да
се
срди
,
па
ће
најпосле
рећи
:
„
Нема
овде
доста
светлости
,
него
да
изиђемо
пред
шатор
на
видело
!
“
И
изиђоше
пред
шатор
.
Беше
сад
већ
у
велико
свануло
,
се
видело
.
Поче
игуман
Пајсеј
опет
примицати
и
одмицати
листину
,
оштро
гледајући
у
њу
.
Узе
вртети
главом
па
рече
:
„
Моје
су
се
очи
обвикле
крупним
и
разговетно
исписаним
писменима
у
нашим
црквеним
књигама
,
а
ово
је
наш
сиромах
војвода
брзо
и
ситно
писао
!
Ово
јутрос
ако
могу
прочитати
само
бистре
очи
Ђакона
Јеротија
а
друге
никоје
!
“
И
онда
зовнуше
ђакона
Јеротија
,
који
високим
гласом
,
као
да
пева
јектенија
узе
да
чита
:
„
Духовницима
,
кнезовима
,
властели
и
свима
војницима
моје
војске
!
Огреших
се
тешко
о
све
вас
,
јер
вас
не
одведох
на
време
Господину
Кнезу
да
му
помогнете
победити
или
да
с
њиме
славно
гинете
.
Огреших
се
тешко
о
Господина
Кнеза
,
јер
га
оставих
да
бој
бије
и
да
гине
без
вас
.
Право
је
да
тешка
клетва
Господина
Кнеза
падне
на
мене
сама
,
а
ни
на
једног
од
вас
.
Дужан
сам
и
њему
и
вама
да
покажем
бар
да
видим
колико
сам
се
огрешио
,
и
да
желим
да
тај
грех
колико
могу
покајем
.
Закопајте
ме
овде
,
где
ме
с
ножем
у
срцу
нађете
.
Све
вас
,
од
највишег
до
најнижег
молим
не
куните
ме
,
него
праштајте
.
Кнезове
и
властелу
моју
молим
да
се
мојој
верној
а
несрећној
љуби
нађу
у
овим
њеним
црним
данима
.
Хвала
вама
свима
на
верности
и
љубави
вашој
.
И
док
се
ова
војна
не
сврши
нека
кнез
Градоје
Орловић
од
Орлова
Града
буде
војсци
старешина
.
Камо
наше
среће
да
њега
слушасмо
од
самог
почетка
!
Браћо
моја
,
војници
моји
,
праштајте
мени
злосрећном
војводи
вашем
!
“
„
Нека
би
ти
наш
Господин
Кнез
на
небу
пред
лицем
Господа
Бога
опростио
,
како
ти
од
свега
срца
ми
овде
на
земљи
праштамо
,
добри
наш
војводо
!
“
рече
свечано
стари
кнез
Градоје
дубоко
ганут
и
сузе
ронећи
.
„
Бог
да
га
прости
!
“
викнуше
сви
онде
присутни
као
из
једног
срца
и
из
једног
грла
.
„
А
сад
вас
молим
!
“
рече
Градоје
својој
дружини
тихим
гласом
,
готово
шапатом
,
као
да
се
боји
да
не
узнемири
војводу
у
његову
вечном
сну
,
„
да
се
одмакнемо
од
овога
шатора
,
под
којим
наш
војвода
мртав
лежи
,
да
се
одмакнемо
,
велим
,
тамо
под
ону
липу
,
па
да
се
договоримо
о
ономе
што
сад
прво
стоји
на
реду
!
“
Она
бојазна
старога
кнеза
,
да
не
узнемирују
мирно
почивање
покојнога
кнеза
,
пређе
и
на
све
његове
другове
,
те
се
без
разговора
и
без
шума
полагано
удалише
,
и
упутише
к
дивној
једној
липи
,
на
својих
двеста
корачаја
од
шатора
војводина
.
В
Кад
се
већ
сви
под
липом
искупише
,
узе
реч
кнез
Градоје
:
„
Прво
што
имамо
да
свршимо
то
је
да
испунимо
последњу
жељу
нашег
војводе
—
да
га
сахранимо
на
месту
,
на
коме
је
,
од
грдне
жалости
што
на
време
на
Косово
не
стиже
,
сам
себи
смрт
задао
.
Али
пре
него
к
томе
приступимо
хоћу
да
вам
предложим
ово
:
За
доказ
да
ми
војводи
нашем
од
свега
срца
праштамо
—
све
кад
би
и
била
истина
да
се
он
о
нас
огрешио
—
дајте
да
се
данас
овде
на
догледу
његова
мртва
тела
заветујемо
:
да
ћемо
ми
до
његова
гроба
подићи
цркву
о
нашем
трошку
,
и
поставити
у
њој
калуђера
да
сваким
даном
чита
молитве
за
покој
душе
војводе
Радича
!
“
„
Хоћемо
,
кнеже
Орловићу
!
Хоћемо
!
“
привикаше
сложно
кнезови
и
властела
.
„
Ево
се
заветујемо
да
ћемо
ми
,
колико
нас
овде
има
,
братском
ревеном
подићи
цркву
код
гроба
војводина
!
“
И
сви
подигоше
руке
у
вис
као
да
се
заклињу
.
„
Е
сад
,
свети
оци
!
“
окрете
се
кнез
Градоје
духовницима
,
„
чим
се
ископа
гроб
,
спремите
се
да
се
тело
нашег
војводе
опоји
како
треба
по
закону
нашем
!
“
„
По
закону
нашем
не
може
се
опојати
!
“
прихвати
одмах
и
одважно
игуман
Пајсеј
.
„
Како
да
не
може
!
“
запита
кнез
Градоје
запрепашћен
.
„
Тако
,
не
може
!
Не
да
црква
опојати
онога
ко
се
сам
убије
!
“
одговори
Пајсеј
.
„
Разумем
ја
да
не
да
црква
опојати
онога
,
који
,
за
то
што
је
кукавица
,
не
ће
или
не
сме
да
носи
свој
крст
,
који
му
је
Бог
на
рамена
положио
;
разумем
до
не
да
опојати
човека
,
лакога
срца
и
малене
душе
,
који
залуди
за
неком
женом
,
па
се
убија
што
не
може
да
буде
његова
.
Али
је
ово
с
нашим
војводом
сасвим
друго
.
Он
се
убио
не
као
кукавица
,
него
као
јунак
.
Његово
је
дело
—
дело
великог
покајништва
пред
Богом
и
пред
људима
.
За
мене
је
његово
дело
и
јуначно
и
побожно
.
Како
може
бити
да
црква
не
да
опојати
таквог
?
!
И
зашто
да
не
да
?
!
“
Тако
говораше
кнез
Градоје
,
па
му
се
образи
зажарише
а
очи
почеше
севати
муњама
.
„
Па
не
да
,
ето
не
да
!
“
привикаше
сложно
духовници
.
„
Не
да
јер
тако
наредише
Сабори
Светих
Отаца
,
а
они
тако
наредише
јер
је
један
од
најтежих
грехова
пред
Богом
,
да
човек
сам
себи
живот
одузме
!
“
прихвати
игуман
Пајсеј
,
слаб
на
читању
ситних
рукописа
,
али
силан
у
књигама
.
„
А
зар
не
могу
ваше
молитве
да
учине
,
да
Бог
грешницима
и
најтеже
грехе
опрости
!
“
питаше
кнез
Градоје
.
„
Могу
,
како
да
не
могу
?
!
Бог
с
тобом
,
кнеже
!
“
викнуше
духовници
сложно
.
„
Само
,
разуме
се
,
“
настави
отац
Харалампије
нешто
мало
загушеним
гласом
,
„
наравно
,
према
греху
требају
и
молитве
,
и
метанија
,
и
постови
,
па
...
.
.
разуме
се
,
према
греху
и
прилози
!
“
„
Кад
је
тако
,
“
прихвати
кнез
Градоје
,
„
онда
ви
данас
нама
опојте
како
треба
нашег
војводу
,
а
сутра
—
ако
доиста
мислите
да
сте
згрешили
—
ударите
у
молитве
,
метанија
и
постове
,
и
наставите
тако
док
не
осетите
да
вам
је
Бог
опростио
.
А
нама
ето
кажите
колике
прилоге
да
дамо
,
па
да
вам
дамо
!
“
„
Да
дамо
,
кнеже
,
па
нека
се
цркви
и
пресипље
!
“
повикаше
кнезови
и
властела
.
„
И
опет
вам
кажем
,
људи
Божји
,
не
може
то
тако
!
“
понови
игуман
Пајсеј
,
уздигнув
у
висину
свој
глас
,
пола
као
срдећи
се
а
пола
као
молећи
им
се
.
„
Да
потуримо
ми
на
страну
Саборе
Светих
Отаца
,
да
забацимо
у
заборав
и
књиге
од
црквена
закона
,
али
ето
не
можемо
забацити
наше
владике
!
Што
би
од
Светих
Отаца
и
смели
не
смемо
од
наших
владика
!
“
»
О
,
Каритоне
,
Каритоне
!
Камо
да
си
ти
мени
сад
овде
!
Право
си
рекао
да
ћу
се
кајати
што
те
не
поведох
!
“
говораше
кнез
Градоје
сниским
гласом
,
и
погледа
горе
међу
грање
од
липе
као
да
види
да
није
откуд
тамо
Каритон
.
Па
се
онда
опет
окрену
духовницима
,
шкргутну
мало
зубима
,
поцрвене
у
лицу
и
срдито
прозбори
:
„
Ја
већ
видим
да
ћете
ви
мене
да
наведете
на
много
тежи
грех
него
што
је
војводин
!
Не
можемо
ми
пустити
да
се
тело
нашег
војводе
затрпа
земљом
као
да
је
јеретик
или
неверник
,
а
све
само
за
то
што
се
ви
бојите
владика
кад
се
Светих
Отаца
и
не
бојите
.
Чујте
ви
моју
последњу
реч
:
ви
ћете
лепо
војводу
опојати
као
побожна
Хришћанина
и
добра
јунака
:
Остављам
вам
да
бирате
само
ово
једно
од
овога
двога
:
или
ћете
га
опојати
са
вашим
костима
здравим
и
читавим
,
или
ћете
га
опевати
оплакујући
своје
кости
изломљене
!
Ето
то
вам
је
!
Јесте
да
је
грех
,
али
нека
иде
тај
грех
на
моју
душу
!
Ја
још
једном
вас
све
,
у
име
целе
моје
дружине
,
молим
опојте
нам
војводу
по
закону
!
Ако
видим
да
се
на
ваша
Хришћанска
срца
нехришћанска
кора
ухватила
,
ех
,
онда
ће
мој
буздован
да
ломи
ту
кору
!
“
Насмејаше
се
гласно
кнезови
и
властела
.
Духовници
се
згледаху
;
неки
се
узеше
крстити
и
шаптати
:
„
Буди
Бог
с
нама
!
Каква
нас
беда
још
снаћи
не
ће
!
“
Па
онда
се
збише
тешње
у
гомилу
за
себе
,
шапутаху
по
дуже
,
па
ће
онда
опет
игуман
Пајсеј
узети
реч
:
„
Кнеже
Орловићу
!
Немој
мислити
да
се
ми
клањамо
твоме
буздовану
где
се
не
клањамо
твојим
разлозима
и
не
размекшавамо
на
твоје
молбе
.
Уздајући
се
у
превелику
милост
Божју
свршићемо
ето
опело
над
нашим
мртвим
војводом
,
а
после
ћемо
већ
чинити
метанија
и
испаштати
се
.
А
већ
ваља
да
нећете
ни
ви
заборавити
прилога
црквама
!
“
И
тако
је
кнез
Градоје
на
свој
начин
решио
једно
незгодно
питање
.
Још
није
било
приспело
подне
а
већ
све
беше
спремно
за
укоп
војводе
Радича
:
шатор
дигнут
,
гроб
ископан
,
и
тело
војводино
положено
у
ковчег
на
брзу
руку
од
сухих
храстових
дасака
склопљен
.
Око
тога
ковчега
,
покривена
војводским
плаштом
и
шлемом
,
девет
духовника
и
десети
Ђакон
Јеротије
узеше
тужним
гласом
појати
погребне
песме
,
читаше
и
апостол
и
јеванђеље
,
појаше
опет
дивно
о
таштини
славе
људске
,
о
пролазности
богатства
,
сјаја
и
среће
на
овоме
свету
и
о
стварности
и
непроменљивости
велике
милости
Божје
.
Кад
чу
кнез
Градоје
да
допочеше
већ
певати
и
„
Придите
,
последње
цјелованије
“
,
онда
он
полагано
и
свечано
приђе
први
ка
ковчегу
у
коме
мртав
војвода
лежаше
.
Прекрсти
се
живо
неколико
пута
,
побожно
и
са
светим
страхом
целива
икону
,
па
онда
приђе
још
ближе
и
загледа
се
у
бледожуто
лице
младога
војводе
.
Уздахну
тешко
,
пригну
се
и
пољуби
га
у
чело
и
готово
рећи
шапну
му
на
ухо
:
„
Поздрави
твога
оца
а
мог
побратима
,
и
поздрави
мога
Милана
,
нека
ми
се
скорим
надају
!
“
Па
онда
се
живо
исправи
,
окрете
се
нагло
,
и
брзим
корацима
уђе
у
гомилу
,
јер
му
сузе
грунуше
низ
образе
.
Приђоше
и
сви
други
кнезови
и
властела
редом
,
и
исцеливаше
свога
мртвог
војводу
.
Ниједно
око
није
остало
без
суза
.
Кнез
Вукан
плакаше
као
дете
.
Кнез
Гојко
просто
паде
на
прса
своме
од
детињства
другу
,
и
кроз
гласно
ридање
нарицаше
:
„
Друже
и
брате
мој
!
Што
нас
тако
остави
?
Што
прекрати
свој
млађани
живот
,
кал
си
могао
часно
да
га
проводиш
у
свакој
срећи
и
слави
?
!
“
Приђе
му
кнез
Градоје
и
диже
га
са
мртвога
војводе
.
„
Устави
се
,
кнеже
Гојко
!
Стегни
срце
,
синовче
мој
!
“
рече
му
.
„
Србадија
ће
помињати
име
војводе
Радича
,
кад
давно
и
давно
буде
поборавила
наша
имена
!
“
Кад
се
већ
сви
изредише
на
последњем
целивању
,
кнез
Градоје
заповеди
да
се
сваки
кнез
и
сваки
властелин
стави
на
чело
своје
чете
,
да
је
полаганим
кораком
проведе
гологлаву
поред
мртвог
војводе
,
да
заставници
сваку
заставу
приклоне
тако
да
дотакне
плашт
и
шлем
војводин
и
да
се
уз
то
сваки
војник
прекрсти
и
викне
:
„
Бог
да
те
прости
,
војводо
,
као
што
ти
ми
праштамо
!
“
Прво
млади
Боривоје
проведе
Орловићеве
људе
.
Ристивор
приклони
заставу
те
јој
свилене
кићанке
целиваху
плашт
и
шлем
војводин
.
Само
Ристивор
не
могаше
при
том
уздржати
својих
суза
,
него
се
заплака
,
и
плакаше
још
дуго
кад
већ
давно
прешао
беше
гроб
војводин
.
За
све
време
док
војска
пролажаше
праштајући
војводу
,
кнез
Градоје
стајаше
гологлав
и
са
рукама
на
прса
скрштеним
више
мртвог
војводе
,
не
скидајући
својих
погледа
са
лица
његова
.
Беше
погружен
у
некакве
тужне
и
дубоке
мисли
.
Око
њега
се
опет
искупише
сви
кнезови
и
властела
,
те
сваки
баци
грудвицу
земље
у
гроб
на
ковчег
војводин
рекав
искрено
и
од
срца
:
„
Нека
ти
је
лака
земља
српска
!
“
Постојаше
сви
ту
гологлави
,
док
се
гроб
не
загрну
и
дрвена
крстача
не
утврди
.
Кнез
Градоје
тада
заповеди
да
се
одмах
сва
војска
спреми
за
полазак
,
а
кнезове
и
властелу
позва
да
појашу
своје
коње
и
да
дођу
под
један
велики
брест
,
који
се
видео
близу
друма
с
ону
страну
крчме
а
на
путу
ка
Косову
.
ЧЕТВРТИ
ДЕО
На
Косову
И
Кнез
Градоје
на
своме
Лабуду
,
а
под
својом
црвеном
свиленом
заставом
,
коју
Ристивор
развио
беше
изнад
њега
,
чекаше
мирно
док
се
не
искупише
око
њега
на
убојним
својим
коњима
сви
кнезови
и
властела
.
А
кад
се
сви
искупише
,
онда
поче
да
им
говори
овако
:
„
Чули
сте
последњу
заповест
нашега
војводе
.
Чули
сте
да
ме
је
назначио
да
вам
до
краја
ове
војне
на
место
њега
старешина
будем
.
Знам
добро
да
је
он
могао
то
и
друкчије
да
нареди
,
јер
има
међу
вама
који
би
по
слави
свога
имена
и
по
крепости
свога
срца
боље
од
мене
могли
да
војском
овом
заповедају
.
Него
пред
оним
непобусаним
гробом
његовим
,
и
на
догледу
непобусаног
гробља
на
Косову
,
ја
се
без
преговора
примам
тога
старешинства
.
Моја
вам
је
прва
заповест
:
да
похитамо
да
на
Косово
изиђемо
!
Ако
се
пожуримо
,
стићи
ћемо
још
за
видела
.
“
Зачу
се
журба
као
да
је
поветарац
гору
заљуљао
.
Многима
се
од
господе
оте
узвик
,
који
показиваше
како
их
је
заповест
кнежева
изненадила
.
Једни
се
загледаше
у
гриву
својих
коња
;
други
се
опет
погледаху
значајним
погледима
.
Кнез
Вукан
,
који
по
господству
свога
племена
и
бејаше
најугледнији
,
узе
реч
:
„
Није
ово
место
,
кнеже
,
нити
је
прилика
,
да
загледамо
је
ли
војвода
могао
и
друкчије
наредити
него
како
је
наредио
.
Али
што
се
не
бих
устезао
да
поменем
војводи
,
да
нам
је
он
жив
и
да
нам
је
такву
заповест
издао
,
то
се
не
устежем
,
кнеже
,
и
теби
да
кажем
:
Нисмо
ми
овде
на
бојишту
,
нити
смо
пред
непријатељем
па
да
ћутећки
примамо
заповести
твоје
,
и
да
по
твојој
речи
летимо
,
било
на
десно
било
на
лево
,
па
ма
то
било
и
у
саму
смрт
.
Свима
је
нама
наше
отачаство
и
наше
име
подједнако
мило
.
И
с
тога
ја
велим
да
је
сада
прво
на
реду
да
се
договоримо
шта
је
право
и
паметно
да
се
ради
,
па
ћемо
после
већ
лако
слушати
заповест
нашег
старешине
!
“
„
Тако
је
у
истини
!
Тако
је
!
“
привикаше
одважно
многи
од
господе
са
свих
страна
око
кнеза
Градоја
.
Старац
се
само
окреташе
са
коња
и
десно
и
лево
,
па
погледима
пуним
презривости
погледаше
у
оне
,
који
то
тако
јуначки
викаху
.
„
Мени
се
чини
,
господо
,
“
узе
реч
кнез
Нинко
чак
тамо
иза
гомиле
,
„
мени
се
чини
да
војвода
рече
да
нам
је
кнез
Градоје
старешина
док
ова
војна
траје
!
Како
моја
памет
сече
,
ова
се
војна
свршила
,
и
биће
најправије
и
најпаметније
да
сваки
пође
најпречим
путем
своме
дому
,
да
тамо
дочека
вести
од
Крушевца
!
После
боја
копљем
у
трње
!
“
„
Збиља
,
кнеже
Орловићу
!
“
прихвати
кнез
Добромир
,
„
ја
не
видим
што
нас
зовеш
на
Косово
?
Не
видим
што
ћемо
сад
тамо
?
!
Бој
се
био
,
нико
га
добио
није
;
пао
наш
цар
,
пао
и
њихов
цар
;
тргла
се
наша
војска
,
тргла
се
и
њихова
;
нема
тамо
више
ни
места
ни
прилике
да
се
некакво
јунаштво
покаже
!
Што
ћемо
сад
тамо
!
?
“
„
Ево
зашто
,
кнеже
Добромире
!
“
узе
реч
кнез
Градоје
.
„
Прво
зато
,
што
нас
је
наш
Господин
Кнез
Лазар
позвао
да
на
Косово
изиђемо
.
Јесмо
се
,
на
нашу
несрећу
,
опознили
;
али
опет
боље
је
и
позно
да
изиђемо
него
никако
!
Нека
душа
Господина
Кнеза
са
небеса
види
,
да
смо
ми
желели
да
се
позиву
његову
одзовемо
,
и
да
смо
истина
позно
,
ал
’
тек
опет
изишли
на
Косово
!
Друго
,
баш
зато
што
смо
се
опознили
,
ми
би
ваљало
босоноги
и
гологлави
као
покајници
да
пређемо
Косовим
пољем
,
да
потражимо
гроб
Господина
Кнеза
,
да
га
сузама
нашим
прелијемо
,
и
уздасима
нашим
окадимо
,
да
земљу
око
њега
целивамо
,
и
да
њу
молимо
да
нам
опрости
!
Треће
,
ако
је
цар
Агарјански
с
војском
својом
још
на
Косову
,
видеће
да
Србадија
,
има
још
војске
,
и
да
није
све
на
Видов
Дан
изгинуло
;
ако
није
он
више
на
Косову
,
и
ако
је
истина
што
је
онај
рањени
јунак
чуо
да
се
он
с
целом
својом
војском
кренуо
натраг
за
Дринопољ
,
биће
још
пуно
дивљих
пљачкаша
,
бесних
гусара
без
вере
и
без
душе
,
који
ће
да
пљачкају
богата
села
по
Косову
,
да
их
пале
,
да
секу
народ
,
и
младу
чељад
у
робље
да
одводе
.
Имаћемо
зар
прилике
да
тргнемо
мачеве
,
да
одбранимо
по
коју
српску
главу
,
и
спасемо
по
коју
душу
Хришћанску
.
А
можда
би
нам
срећа
јуначка
дала
да
неко
од
нас
,
с
мачем
у
руци
и
погине
,
те
да
се
олакша
грех
,
којим
се
о
Господина
Кнеза
огрешисмо
!
Ето
,
зар
вам
то
није
доста
разлога
?
!
“
„
Дивно
збориш
,
стари
орле
од
Орлова
Града
!
“
рече
кнез
Гојко
силно
раздраган
.
„
И
доиста
дивно
збориш
у
заносу
свога
свагда
јуначкога
срца
!
“
прихвати
кнез
Вукан
.
„
Али
,
кнеже
,
ти
сам
од
свих
нас
овде
најбоље
знаш
,
колико
је
ова
наша
земља
патила
и
патила
и
све
само
зато
,
што
је
у
њој
срце
а
не
памет
господар
!
Дајте
,
људи
,
нека
једном
на
збору
Србадије
памет
заузме
прво
место
,
а
срце
друго
!
Ако
паметно
и
хладно
размислимо
видећемо
на
мах
,
да
после
свега
што
се
десило
има
само
двоје
што
се
паметно
учинити
може
:
или
да
се
разиђемо
својим
кнежевинама
,
или
да
сви
,
овако
заједно
пођемо
у
Крушевац
да
се
тамо
нађемо
Госпођи
Кнегињи
Милици
и
деци
њеној
!
“
„
Тако
је
и
никако
друкчије
!
“
повикаше
кнезови
и
властела
.
Кнезу
Градоју
се
чело
намршти
и
његове
густе
веђе
спуштаху
се
као
да
хоће
да
му
заклоне
очи
,
да
не
гледају
онај
покор
.
Он
поћута
мало
,
погнут
као
да
се
онај
брест
на
плећа
његова
свалио
.
Поцрвене
у
лицу
,
шкргутну
зубима
,
па
се
онда
исправи
у
седлу
,
и
подиже
десну
руку
у
вис
,
да
утиша
жагор
у
гомили
господе
.
„
Јесте
ме
чули
,
господо
!
“
рече
им
свечано
,
„
ја
сам
вам
дао
заповест
;
дао
сам
вам
и
разлоге
за
ту
заповест
,
што
нисам
био
дужан
давати
вам
.
Бришем
сад
све
моје
разлоге
.
Остављам
вам
само
моју
заповест
.
Ја
се
из
ових
стопа
крећем
за
Косово
!
До
Косова
се
осврнути
нећу
да
видим
ко
је
од
вас
пошао
за
мном
,
а
ко
није
.
А
на
Косову
ћу
видети
колико
је
правих
јунака
међу
вама
!
“
И
онда
кнез
Градоје
срдито
трже
к
себи
златом
обложене
вођице
,
окрену
свога
убојног
коња
к
Југу
,
ободе
га
острицама
,
те
Лабуд
полете
пољем
зеленим
као
да
је
плава
ластавица
.
_
Остадоше
господа
,
да
се
договоре
хоће
ли
поћи
за
њим
или
неће
.
ИИ
Дуго
је
кнез
Градоје
јахао
сам
.
Не
хтеде
се
осврнути
да
види
ко
још
,
осем
Боривоја
и
Ристивора
,
иде
за
њим
.
Али
би
овда
и
онда
окренуо
мало
час
десно
час
лево
ухо
,
да
боље
чује
топот
од
коња
који
му
из
далека
следоваше
.
По
топоту
,
који
допираше
до
њега
,
покушаваше
да
процени
колико
коњаника
иде
за
њим
.
И
би
му
мило
,
што
их
очевидно
беше
по
више
.
И
опет
се
не
хтеде
осврнути
,
да
својим
очима
видни
колико
их
је
.
Па
онда
га
освојише
свакојаке
тужне
и
црне
мисли
.
Под
њиховом
тежином
беше
оборио
главу
на
прса
,
пустио
вођице
Лабуду
,
склопио
руке
на
јабуку
од
седла
,
саставио
калпак
с
густим
веђама
својим
,
седи
му
се
брци
изгубили
у
седој
бради
,
а
ова
се
повила
по
златним
и
сребрним
плочама
од
панцера
његова
.
И
Лабуд
као
да
осећаше
тежину
оне
тегобе
,
која
се
свалила
беше
на
јуначног
старца
,
па
и
сам
корачаше
полагано
,
сетно
и
невесело
.
И
није
то
била
само
једна
жалост
што
претишташе
срце
Градојево
.
Кад
год
би
помислио
да
се
битка
на
Косову
била
без
њега
,
да
се
изгубила
,
и
да
је
Кнез
Лазар
погинуо
,
стресао
би
се
од
ужаса
.
Чинило
му
се
све
то
као
један
тежак
и
страшан
сан
.
Гледао
је
да
му
се
отме
,
и
да
се
разбуди
из
злосрећног
сна
у
срећнију
јаву
.
Али
јава
би
му
,
под
бледом
светлошћу
од
свитања
,
показала
само
—
мртвог
војводу
Радича
с
малим
златним
ножем
у
срцу
!
Тај
би
му
призор
напунио
очи
сузама
,
и
стегао
му
срце
горком
тугом
.
Па
онда
би
му
се
мисли
отеле
на
ону
господу
,
којој
је
кнез
Вукан
тако
речит
тумач
био
.
Ускипео
би
гневом
и
сам
себи
говорио
:
„
Е
па
шта
ћеш
ти
с
таквим
народом
?
!
Шта
може
од
нас
бити
,
кад
ето
ни
на
војни
нећемо
да
слушамо
своје
старешине
,
него
тражимо
да
се
војвода
с
војском
договара
!
Шта
ли
би
цар
Душан
рекао
на
господску
беседу
кнеза
Вукана
?
Шта
би
рекао
!
Не
би
рекао
ни
речи
,
него
би
га
својим
рукама
дохватио
,
из
седла
издигао
,
па
њиме
треснуо
о
ледину
да
пукне
као
мехур
!
“
Па
онда
узе
сам
себе
да
теши
.
„
Него
опет
нису
сви
такви
.
Хвала
Богу
,
и
међу
млађима
има
добрих
јунака
.
Шта
,
зар
мој
Милан
није
био
јунак
?
Зар
у
томе
,
што
млади
војвода
Радич
учини
,
нема
јунаштва
?
!
И
овај
млади
кнез
Гојко
чини
ми
се
добар
јунак
?
И
сви
ови
што
иду
за
мном
,
и
ако
их
је
кнез
Вукан
онако
паметно
одвраћао
,
зар
нису
и
ти
људи
срца
јуначна
?
!
“
Па
онда
кнез
Градоје
сави
главу
к
левом
рамену
,
да
на
своје
лево
ухо
,
на
које
могаше
боље
чути
,
ослушкује
топот
од
коња
у
војске
која
му
следоваше
.
Али
,
на
своје
велико
чудо
,
не
могаше
више
чути
никакав
топот
у
даљини
,
него
само
корачање
два
коња
у
непосредној
близини
иза
себе
,
за
које
је
,
и
не
видевши
их
,
знао
да
су
Боривојев
Ждрал
и
Ристиворев
Јабучило
.
Окреташе
по
више
пута
час
десно
час
лево
ухо
к
поветарцу
,
који
му
дуваше
у
потиљак
;
али
никако
да
ухвати
ма
и
најмањи
одјек
од
топота
ма
и
малобројне
коњице
!
Тек
ће
мало
после
да
се
сети
нечега
па
,
никако
не
осврћући
се
,
викну
:
„
О
,
Боривоје
,
синко
!
...
О
,
Ристиворе
!
“
„
Ево
ме
,
дедо
!
“
...
„
Ево
мене
,
господару
?
“
одазваше
се
весело
млади
огранак
дома
Орловића
,
и
његов
верни
слуга
,
па
у
два
три
скока
истераше
своје
коње
у
лево
од
старога
кнеза
.
„
Помислих
да
нисте
и
вас
двојица
остали
да
се
договарате
с
кнезом
Вуканом
о
ономе
што
памет
заповеда
да
се
ради
!
“
рече
старац
.
»
Како
би
се
ми
од
тебе
,
дедо
,
одвајали
?
“
рече
млади
унук
његов
.
»
Ако
ћеш
право
,
“
прихвати
Ристивор
,
„
оно
кнез
Добромир
и
кнез
Вукан
говораху
паметно
,
и
никако
није
друго
него
онако
!
“
„
Зар
и
ти
знаш
шта
је
паметно
?
!
“
рече
кнез
подругљиво
.
„
Веруј
и
да
не
знам
!
Него
и
ако
ми
је
зазор
,
баш
не
могу
срцу
одолети
да
те
не
запитам
:
шта
ћеш
на
Косову
,
ти
старац
један
од
седамдесет
и
пет
лета
,
с
једним
дететом
,
какав
је
ето
наш
млади
господар
,
и
са
једним
лудаком
какав
сам
ето
ја
!
Друго
би
било
,
да
је
сва
војска
пошла
с
тобом
!
Али
пошао
један
кнез
Гојко
са
својом
стотином
коњаника
,
па
се
и
та
чета
као
грудва
снега
отапала
уз
пут
,
отапала
,
отапала
,
док
се
није
свела
само
на
десетак
људи
с
којима
се
кнез
Гојко
мало
час
и
сам
врати
!
“
„
Зар
у
истини
тако
?
!
“
викну
старац
запрепашћен
,
па
се
удари
руком
о
колено
.
„
Зар
од
онолике
војске
никога
нема
да
иде
за
мном
на
Косово
,
до
ово
нејако
дете
,
мој
унук
,
и
овај
мој
слуга
?
!
...
Еј
,
мој
царе
Душане
!
...
Еј
,
мој
честити
Кнеже
Лазаре
?
!
...
Еј
,
шта
би
од
тебе
,
моја
Србадијо
?
!
“
И
старац
покри
лице
рукама
,
и
заплака
се
.
Јахали
су
не
зборећи
ни
речи
тако
за
два
до
три
стреломета
.
Тада
ће
Ристивор
да
навеже
на
онај
разговор
,
који
поче
да
се
води
па
се
прекиде
због
велике
узбуђености
старчеве
.
„
Све
ми
звони
у
ушима
паметна
реч
кнеза
Добромира
,
“
рече
.
„
Шта
ћемо
на
Косово
?
Бој
се
био
и
свршио
,
војске
се
тргле
,
шта
ћемо
ми
сад
на
Косову
?
!
“
„
Додај
ми
ту
моју
заставу
,
да
је
ја
сам
понесем
?
!
“
рече
стари
кнез
.
Ристивор
га
погледа
за
неколико
тренутака
мало
као
збуњен
не
знајући
управо
шта
то
он
хоће
;
али
,
навикао
да
се
покорава
,
додаде
му
заставу
.
Чим
је
кнез
прими
усвоје
руке
,
он
онда
јетко
рече
Ристивору
:
„
Од
овога
часа
ниси
више
мој
слуга
ни
мој
властеличић
!
Иди
за
онима
,
који
се
договарају
да
пронађу
памет
!
Из
ових
стопа
одлази
од
мене
.
Није
Косово
за
такве
,
нит
си
ти
за
Косово
!
Оно
истина
и
кукавице
имају
крила
,
само
што
орлови
лете
к
сунцу
у
висине
,
а
кукавице
у
мрачни
шипраг
да
подмећу
своја
јаја
у
туђа
гнезда
!
Полети
,
кукавицо
,
у
своје
јато
!
“
„
Па
стани
мало
,
господару
,
молим
те
!
“
рече
збуњен
Ристивор
,
који
се
препаде
видев
да
му
се
господар
од
збиље
наљутио
.
„
Не
,
не
,
не
!
“
викаше
старац
све
срдитије
;
„
из
ових
стопа
мичи
се
натраг
!
Не
чекај
да
те
мачем
или
буздованом
погоним
!
“
Боривој
на
своме
Ждралу
,
мало
иза
старога
кнеза
,
даваше
очима
и
рукама
знаке
Ристивору
да
се
уклони
,
јер
је
јасно
било
да
је
гнев
кнежев
истом
узео
да
кипи
.
„
Жао
ми
је
,
господару
,
што
нећеш
да
ме
саслушаш
.
Али
кад
ми
заповедаш
да
се
одмичем
натраг
,
послушаћу
те
и
у
томе
као
и
у
свему
!
“
рече
Ристивор
смерно
и
снуждено
,
и
окрену
Јабучила
натраг
путем
,
којим
су
мало
час
прошли
.
Кнез
пође
с
Боривојем
даље
унапред
,
а
сиромах
Ристивор
унатраг
.
Није
дуго
потрајало
а
Боривој
се
окрете
да
види
шта
је
с
Ристивором
,
па
се
гласно
насмеја
.
„
Шта
ти
је
,
синко
,
смешно
?
“
запита
кнез
попреко
.
„
Смешно
ми
једа
видим
какве
муке
има
Ристивор
с
Јабучилом
!
Неће
му
коњ
натраг
,
него
хоће
за
нама
!
Он
га
окреће
правцем
к
Северу
а
Јабучило
после
два
три
корака
окреће
к
Југу
!
Сиромах
Ристивор
!
Дедо
,
што
му
не
опростиш
?
И
ако
ти
није
жао
Ристифора
,
зар
ти
није
жао
Јабучила
,
који
ето
очевидно
жали
за
нашим
друштвом
!
“
„
Жао
ми
је
Јабучила
,
“
рече
кнез
;
„
али
што
ћу
му
кад
има
несрећу
да
га
јаше
човек
,
који
мисли
да
је
главно
гледати
шта
је
паметно
а
не
шта
је
јуначно
.
Мој
синко
,
ако
ћемо
ми
тражити
само
шта
је
паметно
,
најпаметније
је
чувати
своју
главу
и
своју
кожу
;
али
онда
нема
више
јунаштва
на
свету
!
“
„
Ево
,
Јабучила
,
вере
ми
!
“
повика
Боривоје
весело
;
„
ето
отказао
послушност
Ристивору
па
га
насупрот
вољи
његовој
носи
к
нама
!
“
„
То
се
теби
све
тек
тако
чини
,
синко
мој
!
“
рече
кнез
.
„
У
самој
ствари
то
је
Ристиворово
лукавство
.
Али
мене
неће
преварити
!
Натраг
!
“
викну
он
,
што
га
грло
доношаше
,
Ристивору
,
који
се
доиста
напрезаше
да
окрене
коња
другим
правцем
.
„
Натраг
,
кад
ти
кажем
!
“
Па
у
срдњи
својој
кнез
дохвати
буздован
,
који
му
о
јабуци
седла
вишаше
,
и
баци
се
њиме
према
Ристивору
.
Паде
буздован
на
ледину
само
један
корак
на
десно
од
Јабучила
.
Ристивор
скочи
с
коња
да
дигне
буздован
.
Јабучило
,
осетив
се
слободан
,
баци
се
стражњим
ногама
у
вис
па
онда
весело
ржући
дојезди
сам
,
без
јахача
свога
,
да
се
стави
у
равну
врсту
с
кнежевим
Лабудом
.
Сад
се
и
кнез
Градоје
насмеја
,
и
узе
тапкати
руком
Јабучила
по
врату
,
и
хвалити
га
што
зна
боље
од
Ристивора
којим
путем
ваља
ићи
.
„
Молим
те
,
дедо
!
“
рече
Боривој
,
„
ако
нећеш
опростити
Ристивору
из
милости
своје
према
мени
,
опрости
му
за
љубав
Јабучилу
!
“
И
опет
се
тихо
насмеја
кнез
,
и
тапкаше
Јабучила
и
тепаше
му
.
Мало
час
па
Ристивор
дође
пешице
носећи
буздован
.
„
Господару
,
“
рече
он
смерно
,
„
ево
ти
буздован
твој
!
Може
ти
требати
на
Косову
!
“
„
Јаши
свога
коња
!
“
заповедаше
му
кнез
.
„
Нај
,
носи
заставу
!
А
више
ми
немој
будаласто
помињати
памет
људи
у
којих
јунаштва
нема
!
“
И
пођоше
сва
тројица
напред
ка
Косову
.
ИИ
Пут
их
поведе
уз
бистар
а
поширок
један
поток
,
којега
обале
беху
обрасле
у
густи
преплет
од
купина
,
дивљих
ружа
,
вињага
и
леске
.
Изнад
ове
зелене
а
мирисне
живе
ограде
подизале
су
се
високе
тополе
,
дохвативши
се
глатким
сребрнастим
својим
гранама
,
као
да
су
се
џиновкиње
у
сребрним
оклопима
загрлиле
чувајући
стражу
да
нико
не
приђе
да
чује
шта
то
поток
жубором
ромори
,
а
још
мање
да
увреба
ко
се
то
на
сребрној
месечини
у
потоку
купа
.
Слатко
је
било
прелазити
том
свежом
и
мирисном
хладовином
.
И
доиста
је
млади
Боривоје
у
својој
детињској
невиности
осећао
неописану
неку
сладост
пролазећи
туда
,
сладост
која
га
чудновато
подсећаше
на
часове
милине
које
је
као
дете
на
крилу
своје
добре
мајке
проводио
на
тераси
од
двора
,
на
којој
је
у
хладовини
тако
често
с
њиме
седела
,
милујући
га
у
таласима
од
мириса
,
које
је
њихов
цвећа
пуни
перивој
слао
на
терасу
до
њих
.
Али
је
се
сва
та
лепота
и
милина
онога
луга
,
којим
прелажаху
,
зло
слагала
са
бољом
,
коју
је
стари
витез
у
срцу
носио
.
Изгледало
му
је
чудно
да
српска
земља
може
мирисним
дахом
да
дише
,
да
српски
потоци
могу
сребрним
жубором
да
роморе
,
као
да
се
ништа
необично
десило
није
,
као
да
кнез
погинуо
није
,
као
да
,
пре
само
два
дана
,
није
била
велика
и
крвава
јадна
погибија
!
Ова
ведрина
природе
као
да
се
гласно
смејала
ономе
тешком
облаку
,
који
се
над
душом
старога
кнеза
натклопо
био
!
Изиђоше
на
једну
чистину
,
с
које
се
видело
како
је
тамо
,
преко
потока
Западу
,
пукла
равнина
застрвена
зрелим
класјем
јечмовим
.
Угледаше
многе
жетеоце
и
жетелице
;
прионули
били
у
дугим
редовима
по
њиви
;
пригибљу
се
ниско
по
класју
и
светлуцавим
срповима
жњу
зреле
јечмове
.
„
Да
станемо
,
дедо
,
за
који
часак
овде
,
да
поодморимо
своје
коње
,
и
да
послушамо
како
моба
дивно
пева
!
“
рече
Боривоје
у
невиности
свога
срца
.
„
Како
?
!
“
запита
старац
силно
изненађен
,
па
уставу
Лабуда
.
„
Шта
рече
ти
то
,
синко
?
Зар
певају
?
!
“
Саставни
своје
густе
веђе
,
невесело
окреташе
најпре
једно
па
друго
ухо
,
не
би
ли
и
сам
чуо
,
да
ли
доиста
може
неко
да
има
у
Србадији
коме
је
до
певања
!
Као
да
не
могаше
ништа
чути
од
жубора
бистре
воде
по
шареном
шљунку
,
и
од
шуштања
поветарца
кроз
грање
и
лишће
од
дивљих
ружа
и
зелене
леске
.
„
Зар
доиста
певају
?
!
“
питаше
старац
по
ново
,
погледајући
у
очи
час
своме
унуку
а
час
Ристивору
.
„
Па
певају
,
дакако
!
“
рече
Ристивор
.
„
Кад
си
ти
још
видео
,
да
моба
загази
оштрим
српљем
у
зрео
јечам
,
а
да
млада
момчад
и
девојчад
не
пусте
,
да
им
јасна
грла
одјекну
веселим
песмама
?
Ти
знаш
да
моба
може
да
ради
пре
и
без
бела
хлеба
и
без
рујна
вина
,
а
не
може
без
веселе
песме
!
“
„
Но
знају
ти
сиромаси
за
погибију
нашу
!
“
рече
кнез
Градоје
поуздано
,
„
Не
би
тај
јадан
народ
данас
запевао
,
да
зна
шта
је
било
на
Косову
!
Слушај
,
синко
Ристиворе
!
Прегази
поток
,
пожури
се
међу
жетеоце
,
кажи
им
:
била
се
на
Видов
Дан
велика
битка
,
српска
је
војска
јуначки
изгинула
,
српски
је
цар
Лазар
јуначки
пао
!
То
им
кажи
и
ништа
више
!
“
Продера
Ристивор
својим
коњем
кроз
џбуње
и
шибље
,
прегази
поток
,
окрену
копље
своје
наопако
,
да
сељани
,
чим
га
угледају
,
узму
нагађати
,
да
се
нека
несрећа
десила
.
Полаганим
,
и
готово
рећи
свечаним
,
кораком
свога
коња
упутио
се
беше
к
једином
храсту
на
ивици
од
њиве
,
под
којим
је
угледао
неколике
старије
људе
.
Мало
за
тим
па
стари
кнез
виде
како
људи
неки
потрчаше
на
неколико
страна
и
махаху
рукама
жетеоцима
и
жетелицама
.
Млади
Боривоје
чу
како
се
довикиваху
и
дозиваху
,
и
како
се
певање
пресече
као
оштрим
ножем
.
Обојица
видеше
јасно
како
са
свих
страна
жетеоци
и
жетелице
потрчаше
к
оном
храсту
,
како
се
сва
моба
искупи
око
Ристивора
,
како
,
кад
овај
скиде
свој
калпак
,
сви
мушкарци
скидоше
своје
шубарице
и
сукнене
капе
,
па
гологлави
слушаху
што
им
он
нешто
говораше
.
Није
дуго
потрајало
па
сељани
и
сељанке
журно
покупише
српове
,
и
виле
и
грабље
,
покупише
здеље
и
чутуре
,
запрегоше
волове
у
кола
и
пођоше
с
њиве
сви
у
гомили
,
као
да
је
од
један
пут
сунце
зашло
и
ноћ
настала
!
Боривоје
рече
своме
деду
:
„
Ето
лепо
чујем
како
жене
почеше
запевати
и
нарицати
!
“
Кад
стиже
Ристивор
,
кнез
га
запита
:
„
Шта
веле
?
“
„
Шта
ће
да
веле
?
!
Не
веле
ништа
!
Старци
се
грувају
рукама
у
прса
,
момчадија
занемела
,
а
од
женскадије
нека
рони
сузе
без
нарицања
,
а
по
нека
нариче
без
суза
!
...
Ено
видиш
,
одоше
сви
у
село
.
Нико
ти
не
оста
на
њиви
,
до
оно
неколико
враних
гавранова
!
Мал
’
не
заборавих
:
старац
један
,
који
је
ваљада
старешина
задруге
ако
није
старешина
села
,
рече
ми
:
„
Кажи
господину
кнезу
:
хвала
му
што
те
посла
,
те
нам
каза
да
не
грешимо
душу
песмом
у
дан
,
у
који
ваља
да
кукамо
!
“
„
Знао
сам
“
,
прихвати
кнез
,
„
знао
сам
да
ће
тако
бити
!
“
И
онда
се
кренуше
даље
,
сва
тројица
тужни
невесели
.
На
подножју
једнога
виса
сјахали
су
били
да
коњима
својима
облакшају
,
и
пођоше
уз
брдо
пешице
.
Стари
би
кнез
уз
пут
овда
и
онда
помиловао
свога
Лабуда
,
потапкао
га
по
гриви
и
по
врату
,
и
проговорио
би
му
у
кратким
реченицама
,
као
да
му
је
то
пријатељ
који
разуме
све
што
му
он
каже
,
само
што
се
нем
родио
те
не
може
да
одговара
!
Лабуд
би
овда
и
онда
некако
замишљено
погледао
у
свога
господара
,
и
фркнуо
би
узастопце
по
неколико
пута
.
Стари
би
га
кнез
онда
опет
потапкао
па
задовољно
и
осмехујући
се
проговорио
:
„
Ха
,
...
стари
борче
...
верни
мој
Лабуде
!
...
Погађаш
куда
полазимо
,
је
ли
?
!
“
Лабуд
би
опет
фркнуо
,
погнуо
мало
врат
,
и
покушао
да
уснама
полагано
дохвати
крај
од
доламе
старога
кнеза
,
као
да
захвалан
хоће
да
целива
скут
свога
господара
.
„
Право
ти
је
?
...
Како
да
ти
није
право
!
...
Еј
,
кад
би
сви
они
,
који
се
уз
пуне
пехаре
својим
јунаштвом
хвале
,
имали
твоје
јуначко
срце
,
мој
Лабуде
,
мој
верни
друже
!
“
„
Дедо
“
,
узе
реч
Боривој
;
„
кад
твој
Лабуд
зна
куда
полазимо
,
зар
није
право
да
и
ја
и
Ристивор
то
знамо
?
!
„
Куда
полазимо
?
“
понови
кнез
питање
свога
унука
.
„
Мој
синко
,
ми
полазимо
куда
нас
образ
јуначки
зове
а
воља
Божја
води
!
...
Полазимо
,
ако
Бог
да
,
у
покајање
,
.
.
из
покајања
у
опроштај
,
.
.
из
опроштаја
у
славан
живот
!
“
„
Нисам
видовит
,
као
Лабуд
твој
;
“
прихвати
смерно
,
али
нешто
као
и
невесело
,
Ристивор
;
„
него
опет
рекао
бих
да
се
у
тај
твој
славни
живот
само
кроз
погибију
улази
!
“
„
За
јунака
погибије
нема
!
...
.
Има
смрти
,
“
...
.
рече
кнез
мирно
и
поуздано
.
У
том
изиђоше
на
сами
врх
брда
.
Наша
три
Србина
уставише
се
у
исти
мах
,
као
да
им
онај
живахни
поветарац
,
који
им
запири
у
лице
,
донесе
од
некуд
заповест
„
Стој
!
“
Застаде
им
реч
у
грлу
и
дах
у
грудима
,
све
са
лепоте
призора
који
им
се
изненадно
указа
.
Пукла
равница
докле
око
допире
.
По
њивама
и
ливадама
пала
танка
маглица
као
велики
свилени
вео
обојен
бледом
љубичицом
.
Источно
се
небо
наслонило
на
плаве
планине
,
па
их
пушта
да
се
преливају
на
модру
перунику
.
Сунце
се
на
Западу
спуштало
у
таласе
од
растопљеног
злата
и
пурпура
.
Милина
је
било
погледати
на
ову
слогу
од
топлих
и
нежних
боја
и
мирне
свечаности
.
Млади
Орловић
не
могаше
а
да
не
ускликне
:
„
Косово
!
...
Та
то
је
Косово
!
...
Ај
како
је
дивно
!
“
Стари
кнез
муком
замукао
,
па
се
загледао
у
далеке
даљине
.
Ристивор
отворио
и
очи
и
уста
,
забленуо
се
у
нешто
,
чисто
се
скаменио
.
По
дужем
ћутању
проговориће
кнез
:
„
Ето
вам
,
децо
,
највећа
и
најлепша
црква
у
васиони
Бога
Саваота
!
“
„
Јели
мислиш
цркву
Грачаницу
?
“
запита
Ристивор
безазлено
.
„
Какву
Грачаницу
?
!
“
прихвати
кнез
.
„
Не
мислим
ја
цркву
коју
су
људске
руке
градиле
,
него
цркву
коју
је
сам
Бог
саградио
!
Зар
не
видиш
ово
велико
и
дивно
кубе
,
које
је
бог
наместио
над
Косовом
?
Зар
то
поље
,
које
се
прелива
час
у
плаво
а
час
у
румено
,
није
као
патос
од
шареног
мрамора
,
и
зар
нису
српски
јунаци
,
гинући
за
свету
веру
Хришћанску
,
крвљу
својом
посветили
ту
цркву
на
славу
Божју
?
!
“
„
А
ја
мишљах
“
рече
Ристивор
,
„
ти
помињеш
дивну
Грачаницу
,
које
ено
у
дну
Косова
како
се
бели
као
пехар
од
белог
мрамора
!
“
„
Где
је
?
“
упита
живо
стари
кнез
,
и
наднесе
десну
руку
над
обрве
своје
,
да
као
пооштри
очи
да
боље
виде
.
„
Ено
је
!
“
рече
Ристивор
,
па
пружи
руку
правцем
к
Југоистоку
.
„
Ето
гледај
само
право
по
мојој
руци
.
“
Узалуд
се
стари
кнез
пригибаше
час
с
једне
час
с
друге
стране
око
Ристивора
,
узалуд
по
правцу
руке
његове
напрезаше
своје
старачке
очи
да
продре
што
дубље
у
сиву
даљину
!
„
Ено
!
“
викну
сад
живо
Боривој
,
„
ено
како
сунце
сијну
о
златни
крст
!
Ено
,
дедо
,
погледај
!
Овамо
,
овамо
,
погледај
право
по
мојој
руци
!
“
Старац
остави
Ристивора
па
по
руци
Боривојевој
тражаше
неће
ли
где
у
даљини
увребати
одблесак
сунца
о
златни
крст
на
Грачаници
.
„
Еј
мој
Градоје
!
“
говораше
тихо
сам
себи
;
—
„
бадава
,
баш
као
да
си
почео
да
стариш
!
И
није
друго
,
кад
те
ето
очи
издају
!
“
„
Али
,
молим
те
,
дедо
,
погледај
само
у
овом
правцу
!
Зар
не
видиш
како
се
светлуца
крст
као
да
је
од
жеравице
!
“
викаше
Боривој
сав
усхићен
.
„
Ха
,
ето
,
синко
,
сад
га
видех
!
Јест
,
видим
га
сад
!
“
закликта
стари
кнез
радостан
.
Али
радостан
беше
само
за
неколико
тренутака
,
па
се
онда
ућута
и
снужди
.
Замишљен
гледаше
у
светлу
звездицу
у
којој
крст
на
цркви
трепташе
.
Стојаше
ту
као
да
је
од
камена
па
укопан
.
Очи
му
се
напунише
суза
.
„
Децо
!
“
прозбори
он
свечано
.
„
Децо
!
Она
звезда
тамо
трепти
над
непобусаним
гробом
честитога
цара
нашег
.
Она
црква
тамо
сад
је
два
пута
света
и
пред
небом
и
на
земљи
!
Ми
гледамо
одавде
цркву
,
у
којој
је
гроб
нашега
Господина
Кнеза
Лазара
;
а
може
бити
она
звезда
тамо
није
друго
него
света
душа
његова
,
која
оданде
на
нас
тројицу
овде
гледа
!
Да
скинемо
калпаке
,
и
да
клекнемо
!
“
И
онда
старац
скиде
калпак
,
обеси
га
о
јабуку
од
седла
,
а
сам
се
полагано
спусти
на
колена
.
Прекрсти
се
неколико
пута
.
Пружи
се
и
паде
на
прсте
од
руку
својих
,
и
метаниса
три
пута
.
И
кад
трећу
метанију
начини
,
не
диже
се
,
—
повијен
по
земљи
,
гледајући
у
земљу
као
да
не
сме
да
подигне
очи
према
Грачаници
,
—
узе
да
говори
на
глас
:
„
Опрости
нам
,
Господине
Кнеже
!
Опрости
нам
,
и
витешки
царе
наш
!
...
Опрости
моме
унуку
,
јер
дете
није
криво
што
не
стиже
на
Косово
,
да
те
верно
послужи
!
...
Опрости
моме
слузи
Ристивору
,
јер
служећи
мене
изгуби
славу
да
тебе
послужи
!
...
Опрости
и
мени
,
некада
твоме
верном
другу
а
сада
твоме
старим
слузи
!
Авај
жалости
моје
!
...
Једва
сад
да
смем
о
себи
казати
да
сам
верна
слуга
твоја
!
Како
да
смем
кад
ето
не
стигох
да
се
поред
тебе
и
за
тебе
борим
!
...
Шта
ћеш
?
!
Несрећа
је
наша
тако
хтела
!
...
.
.
Мученик
си
био
за
живота
свога
—
јер
ко
може
да
носи
круну
оваквог
народа
какав
смо
ми
,
а
да
није
мученик
овога
света
?
!
Али
од
свих
мука
,
на
које
те
живог
метасмо
,
чини
ми
се
,
најстрашнија
је
што
ти
дадосмо
да
у
последњим
својим
часовима
на
овоме
свету
помишљаш
:
како
је
мало
верних
људи
у
народу
,
који
си
ти
толико
љубио
,
и
за
који
гинеш
!
Опрости
нам
,
Господару
,
опрости
нам
;
јер
и
ако
јесмо
људи
без
добре
среће
,
нисмо
људи
без
вернога
срца
!
Опрости
нам
!
“
И
онда
се
диже
,
прекрсти
се
и
намести
свој
калпак
.
Лице
му
се
чисто
разведрило
,
као
да
му
се
један
велики
терет
с
душе
скинуо
.
„
Сад
ћемо
,
децо
,
у
име
Божје
,
да
наставимо
пут
!
“
рече
Боривоју
и
Ристивору
.
„
Него
не
можемо
још
у
Грачаницу
.
Не
можемо
прићи
ка
гробу
Господина
Кнеза
овако
непокајани
!
“
И
појахаше
коње
,
и
пођоше
полаганим
кораком
низ
брдо
,
а
правцем
к
једном
ступу
од
дима
и
пламена
,
који
се
на
источној
страни
Косова
видео
.
В
Било
је
већ
дубоко
у
ноћ
кад
се
кнез
Градоје
од
Орлова
Града
устави
под
једним
гранатим
стогодишњим
храстом
на
ивици
једне
полупрокрчене
старе
шуме
.
Према
тој
шуми
поље
се
полагано
уздизаше
к
другој
једној
шумарици
,
која
се
као
зелен
венац
повијаше
по
челу
те
косине
.
Дуж
тога
венца
и
одмах
испод
њега
беху
неколики
редови
шаторова
.
Стари
кнез
подуже
погледаше
к
тим
шаторовима
,
као
да
је
оком
мерио
колико
су
далеко
од
храста
,
под
који
се
зауставио
био
,
па
се
онда
окрете
Ристивору
:
„
Можеш
ли
поуздано
да
распознаш
јесу
ли
то
тамо
турски
шаторови
?
!
“
„
Рекао
бих
да
су
турски
;
али
не
смемо
ти
на
сигурно
рећи
док
им
се
не
бих
ближе
прикучио
!
“
одговори
Ристивор
.
„
Нека
сад
нема
!
“
прихвати
старац
;
„
биће
и
за
то
времена
.
Још
није
пола
ноћи
.
Да
сјашемо
овде
,
да
се
прихватимо
хлеба
и
мало
вина
ако
га
још
у
твојој
чутури
има
.
Да
одморимо
и
себе
и
коње
до
пред
зору
!
“
Тако
и
учинише
.
Одседлаше
и
распасаше
коње
,
простреше
црвене
сукнене
плаштове
по
сухој
земљи
испод
онога
грма
,
у
врх
плаштева
,
а
уза
сами
грм
наместише
седла
,
како
ће
им
као
узглавњаци
послужити
.
Сва
тројица
беху
уморни
.
Млади
се
Боривој
пружи
по
своме
плашту
,
обори
седло
рукама
својим
и
на
мах
заспа
.
А
кнез
Градоје
седе
с
Ристивором
те
се
најпре
прихватише
беле
погаче
и
руменога
вина
,
па
онда
старац
рече
:
„
Синко
Ристиворе
,
ја
ћу
мало
да
отпочинем
,
а
ти
будан
чувај
стражу
,
да
Турци
не
би
на
нас
успаване
нагазили
.
Него
,
ако
бих
се
успавао
,
буди
ме
и
не
жали
ме
,
чим
видиш
да
она
велика
звездана
кола
на
небу
клизају
к
Западу
!
“
И
старац
се
пружи
по
своме
плашту
поред
свог
унука
,
и
склопи
очи
.
Осећаше
умор
у
костима
и
на
очним
поклопцима
;
али
не
беше
умора
у
срцу
његову
.
Једна
мисао
витлала
је
другу
,
онако
како
се
зрикавци
,
у
високој
трави
око
оног
храста
,
жустро
гањаху
и
надметаху
непрекидним
и
све
то
бржим
и
бржим
зрикањем
.
Још
су
звездана
кола
стојала
високо
изнад
Запада
,
кад
се
старац
диже
па
рече
Ристивору
:
„
На
тебе
је
сад
ред
,
синко
!
Пружи
се
па
спавај
и
одмори
се
,
а
ја
ћу
сад
већ
стражу
чувати
!
“
Ристивор
бејаше
доиста
уморан
.
Без
речи
прекрсти
се
и
прући
по
свом
плашту
.
И
није
дуго
трајало
па
се
неуморљиви
зрикавци
ућуташе
запрепашћени
,
јер
им
се
учини
да
чују
рикање
једног
џина
.
Ристивор
заспа
као
заклан
и
ркаше
громко
.
Одмах
у
самом
почетку
стари
кнез
збораше
тихо
у
два
маха
.
„
Лакше
,
Ристиворе
,
лакше
!
Бојим
се
рком
својом
пробудићеш
Турке
!
“
Али
у
залуд
!
Кад
је
већ
почело
да
свиће
,
стари
кнез
продрма
Ристивора
и
Боривоја
:
„
Устајте
,
децо
,
у
име
Божје
и
у
добри
час
!
“
Ристивор
скочи
на
ноге
,
протре
мало
очи
,
преви
се
и
дубоко
поклони
кнезу
па
смерно
рече
:
„
Добро
ти
јутро
и
добра
срећа
,
господару
!
“
„
Добро
ти
јутро
и
добра
срећа
,
дедо
!
“
рече
ведро
и
весело
Боривој
и
,
устав
хитро
,
смерно
приђу
к
руци
старчевој
.
„
Да
знаш
како
слатко
снивах
да
смо
у
Орлову
!
Као
враћамо
се
,
па
нас
народ
дочекује
с
певањем
,
а
поп
Каритон
,
у
одежди
кропи
нас
китом
босиока
.
И
тек
ми
мати
приђе
да
ме
загрли
,
а
ти
ме
пробуди
!
“
„
Нека
да
Бог
да
би
ти
се
санак
убрзо
и
испунио
!
А
сад
пођите
у
десно
;
тамо
,
видите
,
иза
оних
топола
има
бистар
поток
,
на
коме
сам
се
ја
већ
умио
и
Богу
помолио
.
Идите
те
се
умијте
и
ви
,
и
Богу
помолите
;
па
онда
напојте
коње
,
оседлајте
их
и
за
пут
припремите
,
па
дођите
да
се
још
једном
заједнички
мало
заложимо
!
“
Тако
им
заповедаше
кнез
,
те
њих
двојица
пођоше
одмах
да
учине
како
им
рече
.
Није
дуго
потрајало
па
се
њих
двојица
вратише
водећи
за
собом
сва
три
коња
оседлана
.
Нађоше
кнеза
где
стоји
пред
грмом
,
а
загледао
се
био
у
шаторове
турске
на
оној
коси
према
њему
.
У
бледој
светлости
од
свитања
лепо
се
могаху
видети
и
коњи
и
гомиле
људи
у
стану
турском
.
Лепо
се
могло
распознати
пред
великим
једним
зеленим
шатором
у
земљу
побијено
високо
копље
,
о
коме
вишаху
три
коњска
репа
.
Старац
најпре
узе
сам
да
прегледа
како
је
сваки
коњ
оседлан
,
и
нареди
да
Ристивор
мало
боље
притегне
пас
у
Боривојева
Ждрала
.
Кад
се
то
сврши
,
кнез
Градоје
рече
својој
малој
дружини
:
„
Ходите
,
помозите
ми
да
пребројимо
шаторове
турске
,
не
би
ли
сигурније
рачун
ухватили
,
колико
ће
бити
тамо
турске
војске
!
Ја
колико
пута
бројах
,
сваки
ми
пут
све
друкчије
излази
!
“
Узеше
сад
сва
тројица
да
броје
.
Боривој
беше
први
да
викне
:
„
Равно
педесет
!
“
„
И
јесте
управ
педесет
!
“
прихвати
и
Ристивор
живо
.
„
Педесет
шаторова
,
по
четири
војника
под
сваким
,
то
је
свега
две
стотине
војника
!
“
рачунаше
полагано
кнез
Градоје
.
„
Зар
свега
двеста
војника
?
!
“
запита
Ристивор
изненађен
.
„
Вере
ми
се
вараш
,
господару
!
Ево
да
бројимо
коње
,
па
ако
не
изиђе
најмање
четири
стотине
,
онда
ја
окат
да
идем
у
слепце
,
а
да
не
пратим
таквог
господара
!
“
„
Та
већ
све
ми
је
једно
!
“
рече
старац
:
„
и
двеста
није
мало
,
а
и
четири
стотине
није
много
!
Него
да
се
прво
сад
прихватимо
мало
хлеба
!
“
Седоше
опет
под
грм
.
Старац
разложи
онај
део
погаче
што
се
још
нађе
у
шареници
Ристоворовој
,
и
подели
га
на
три
комада
.
Свој
комад
подели
са
својим
коњем
.
Хранећи
Лабуда
шапуташе
му
нешто
што
Боривој
и
Ристивор
не
могоше
разабрати
.
Лабуд
је
разумео
свога
господара
,
јер
подиже
главу
високо
према
турском
стану
,
рашири
уздрхтале
ноздрве
,
као
да
жуди
да
посрче
сав
онај
свежи
поветарац
што
отуда
струјаше
,
зарза
и
узе
десном
копитом
копати
ледину
.
„
Е
сад
,
децо
моја
!
“
узе
старац
да
говори
озбиљно
и
са
очевидним
узбуђењем
,
„
ево
је
приспео
час
да
се
растајемо
!
Хвала
вама
,
који
ме
допратисте
довде
!
Сад
се
Боривоје
,
синко
мој
,
врати
у
Орлов
Град
к
мајци
својој
.
Ристиворе
,
да
пратиш
свога
младог
господара
,
и
да
га
чуваш
,
и
да
га
предаш
здрава
у
руке
госпођи
.
Појашите
,
децо
,
и
нека
вам
је
срећан
пут
,
нека
вас
Божји
благослов
прати
,
и
нека
вам
је
свети
Јован
свагда
на
помоћи
!
“
„
А
ти
,
дедо
?
!
“
запита
млади
Боривој
пун
чуда
.
„
Ех
,
синко
,
ја
ћу
...
“
одговори
кнез
Градоје
,
затежући
очевидно
у
забуни
шта
да
каже
,
„
ја
ћу
,
ако
Бог
да
,
у
небески
град
Јерусалим
на
покајање
!
“
„
Па
да
пођемо
и
ми
с
тобом
,
дедо
!
“
рече
Боривој
.
„
А
то
не
може
!
“
прихвати
живо
кнез
.
„
Пут
у
небески
Јерусалим
води
право
уз
ону
косу
и
кроз
турску
војску
,
и
ко
зна
још
кроз
колике
беде
и
невоље
!
Сам
могу
и
проћи
куд
сам
намерио
,
а
с
вама
двојицом
теже
је
то
.
А
после
,
дете
моје
,
видиш
и
сам
како
су
чудна
и
мучна
времена
настала
,
ваљаће
да
се
нађе
мушка
глава
на
старом
гнезду
Орловића
!
“
„
Само
те
слушам
шта
и
како
говориш
,
господару
!
“
узме
реч
Ристивор
озбиљно
а
не
без
горчине
.
„
Слушам
те
па
велим
себи
како
су
доиста
чудна
и
мучна
времена
настала
кад
је
ето
и
старом
орлу
од
Орлова
Града
невоља
,
да
своје
мисли
савија
и
завија
свакојако
!
И
ако
је
младост
готово
што
и
лудост
,
опет
немој
мислити
да
ја
не
видим
шта
си
и
куд
си
наумио
?
Кад
ти
ја
само
из
далека
напоменух
да
би
добро
било
,
да
се
и
ми
као
и
други
паметни
људи
вратимо
дома
,
ти
си
се
срдио
на
ме
.
Сигурно
си
имао
право
што
си
се
срдио
.
Него
ми
је
сад
двојином
чудно
,
како
можеш
да
од
мене
тражиш
да
те
овде
на
догледу
турске
војске
оставим
сама
!
Слушао
сам
те
свагда
и
у
свему
ево
девет
година
,
али
данас
тебе
послушати
не
ћу
.
Млади
кнежевић
може
наћи
пута
у
Орлов
Град
и
без
Ристивора
,
а
ја
сам
се
заветовао
госпођи
кнегињи
да
те
жив
оставити
нећу
!
“
Узе
стари
кнез
да
се
крсти
запрепашћен
.
„
Ваистину
насташе
последња
времена
,
кад
се
једна
слуга
буни
против
господара
свога
!
“
рече
он
;
па
онда
настави
срдито
:
„
Јес
чуо
ти
...
не
можеш
ти
да
радиш
како
се
теби
прохтева
,
него
како
ти
се
заповеда
!
Ти
ћеш
да
пратиш
кнежевића
ево
одавде
од
овога
грма
па
до
у
Орлово
.
Јеси
ли
ме
разумео
?
!
“
И
стари
кнез
шкргутну
зубима
и
севну
очима
.
„
Опрости
ми
,
дедо
!
“
упаде
у
реч
Боривој
.
„
Ристивор
би
,
као
добра
и
верна
слуга
,
тебе
и
послушао
;
али
кога
ће
он
да
прати
у
Орлово
ако
ја
не
усхтем
без
тебе
у
Орлово
?
!
“
„
Како
?
...
Ако
не
усхтеш
без
мене
у
Орлово
!
“
прихвати
старац
све
већма
запрепашћен
и
збуњен
.
„
Како
то
!
!
...
Јесте
ли
се
ви
двојица
јутрос
избезумили
,
те
не
слушате
заповести
свога
старијега
?
“
„
Не
можемо
ми
тебе
,
на
догледу
турске
војске
,
оставити
сама
!
Не
можемо
се
ми
без
тебе
враћати
!
Шта
би
и
мени
и
Ристивору
моја
мајка
рекла
!
?
“
говораше
Боривој
мирно
,
али
му
се
пламен
просу
по
образу
.
„
О
,
буди
Бог
с
нама
!
“
рече
у
највећем
чуду
стари
кнез
па
се
прекрсти
.
„
Е
сад
...
шта
ћемо
сад
?
!
“
„
Шта
ћемо
?
!
“
прихвати
Ристивор
.
„
Ево
шта
:
што
ти
то
и
ми
!
“
„
Не
можете
ви
што
и
ја
,
и
не
требате
ви
што
и
ја
!
“
рече
кнез
Градоје
.
„
Ја
ћу
да
загазим
у
турску
војску
,
да
је
питам
:
што
не
дочека
да
сва
српска
војска
на
Косово
стигне
,
него
мучки
нападе
кнеза
док
тек
с
половином
српске
војске
стојаше
!
“
„
Ако
ти
загазиш
у
турску
војску
,
загазићемо
и
ми
,
па
већ
како
нам
Бог
да
!
“
рече
млади
Боривој
гласом
устрепетаним
.
„
Ето
,
веруј
ми
,
слутио
сам
да
ће
тако
да
буде
!
“
говораше
Ристивор
мирно
.
„
Сад
што
је
ту
је
.
Само
једно
знај
,
господару
:
не
ћеш
ти
мене
данас
отерати
од
себе
ни
мачем
,
ни
буздованом
,
а
камо
ли
љутом
заповешћу
!
Млади
кнежевић
нека
се
врати
,
и
треба
да
се
врати
!
“
„
Како
то
сад
говориш
,
Ристиворе
?
!
“
прекиде
га
готово
срдитим
гласом
Боривој
.
„
Чујеш
,
дедо
!
Ако
ћеш
да
гинеш
ти
,
и
ми
ћемо
да
гинемо
с
тобом
;
ако
ће
неко
да
се
враћа
,
да
се
враћамо
сви
;
ако
ће
неко
да
бега
,
да
бегамо
сви
!
“
„
Да
бегамо
?
!
“
цикну
старац
,
па
подиже
обе
руке
у
вис
запрепашћен
.
„
Да
бегамо
?
!
...
Ко
да
бега
!
...
Зар
ми
да
бегамо2
!
Зар
Орловићи
од
пет
стотина
година
свагда
ишли
напред
а
данас
на
Косову
да
бегају
?
А
,
мој
синко
,
да
грдну
ли
реч
рече
!
...
Овамо
!
...
У
седла
!
На
коње
!
...
Напред
!
“
И
старац
скочи
,
и
већ
се
дохвати
Лабуду
за
седло
,
и
већ
метну
леву
ногу
у
сребрну
широку
подножицу
,
па
се
онда
устави
,
јер
се
нечему
беше
присетио
.
„
Чекајте
,
мало
!
“
рече
.
„
До
Турака
допрећемо
живи
,
али
мучно
ћемо
живи
кроз
њих
пројахати
.
Него
да
се
најпре
опростимо
!
Оди
,
синко
!
“
Рекав
то
стари
кнез
пружи
своју
десницу
да
му
је
унук
пољуби
,
па
онда
и
сам
загрли
Боривоја
,
пољуби
га
у
леви
па
у
десни
образ
и
рече
му
:
„
Нека
ти
је
,
синко
,
просто
од
мене
!
И
нека
су
ти
и
данас
и
свагда
Бог
и
свети
Јован
на
помоћи
!
“
Грунуше
Боривоју
крупне
сузе
низ
бледе
образе
.
Сад
приђе
смерно
и
Ристивор
.
Гологлав
дубоко
се
поклони
пред
старцем
,
па
,
савив
руке
на
прса
с
погнутом
главом
,
узе
да
говори
:
„
Опрости
ми
,
добри
и
мили
господару
!
...
Много
сам
те
пута
расрдио
...
много
пута
не
послужио
како
је
требало
послужити
...
опраштај
ме
по
великој
твојој
доброти
!
И
нека
теби
за
твоју
господску
милост
према
мени
сиромаху
,
Бог
на
небесима
велику
милост
поклони
!
“
Старац
му
мету
своју
десну
руку
на
главу
,
као
да
га
благосиље
.
„
Нека
ти
је
просто
,
синко
Ристиворе
!
“
рече
му
,
па
кад
се
Ристивор
подиже
,
пољубив
му
руку
по
други
пут
,
кнез
му
шапутом
рече
:
„
Иди
,
моли
и
младог
господара
да
ти
опрости
!
“
Старац
се
понашаше
као
да
он
једини
онде
нема
ни
од
кога
смртног
какав
опроштај
да
тражи
.
Ристивор
приђе
к
руци
младог
Боривоја
,
али
му
је
овај
не
даде
,
него
загрли
Ристивора
,
пољуби
га
и
у
један
и
у
други
образ
па
,
грцајући
од
суза
,
рече
:
„
Ја
теби
,
добри
наш
Ристиворе
,
немам
шта
да
праштам
,
него
опрости
ти
мени
!
„
Сад
још
једно
,
децо
моја
!
“
рече
кнез
.
„
Да
узмемо
по
један
залогај
хлеба
и
по
један
гутљај
вина
нека
нам
је
то
у
овај
час
Свето
Причешће
,
да
би
нас
Спаситељ
Господ
Исус
Христос
на
небу
примио
као
своје
,
увео
у
царство
Божје
,
и
наместио
нас
у
ономе
крају
раја
где
су
Косовски
јунаци
с
Господином
Кнезом
!
“
И
кад
се
сва
тројица
смерно
причестише
,
онда
кнез
Градоје
,
ведар
и
готово
весео
,
громким
гласом
викну
:
„
Јунаци
!
У
седла
!
Напред
!
“
И
док
се
два
пута
само
оком
тренуло
,
три
коњика
,
три
Србина
испадоше
испод
грма
на
чисто
поље
,
и
најпре
ходом
па
онда
лаким
трком
пођоше
уз
ону
косу
,
на
вису
које
је
лежао
турски
стан
.
„
Разви
моју
заставу
!
“
беше
последња
заповест
Кнеза
Градоја
слузи
своме
Ристивору
.
ВИ
Већ
је
било
сасвим
свануло
.
У
турском
стану
удараше
се
у
бубањ
и
видело
се
живо
кретање
.
Мало
час
па
је
неколико
стотина
коњаника
стало
у
редове
испред
шаторова
,
мирно
и
у
највећој
тишини
очекујући
нешто
.
Није
дуго
трајало
,
па
из
великог
зеленог
шатора
,
пред
којим
високо
копље
с
коњским
реповима
побијено
беше
,
изиђе
висок
и
личан
човек
,
у
долами
од
црвене
чохе
богато
златом
извезене
,
са
свиленом
чалмом
на
глави
и
нојевим
перјем
на
чалми
.
Узјаха
арапског
једног
белог
коња
,
дивно
опремљеног
у
ките
и
кићанке
и
узице
од
црвеног
свиленог
конца
,
и
прође
полаганим
и
таласастим
кроком
поред
војника
,
који
му
јутарњи
његов
поздрав
живим
и
сложним
ускликом
отпоздрављаху
.
Дошав
до
на
крај
левоме
крилу
,
окрете
коња
,
да
још
једном
поред
војске
своје
а
к
десноме
крилу
прође
,
кад
се
од
један
пут
окрете
и
погледа
к
пољу
,
којим
су
три
Србина
право
к
његовој
војсци
јездила
.
Мало
час
па
се
од
турске
војске
одвоји
једна
четица
од
седам
коњаника
,
који
пођоше
низ
зелену
косу
у
сретање
тројици
Срба
.
Није
та
четица
одмакла
стотину
корачаја
а
од
војске
се
одвоји
друга
чета
од
четрнаест
коњаника
,
па
пође
полагано
у
корак
за
оном
првом
.
И
тек
да
је
и
она
одмакла
била
за
стотину
корачаја
,
а
одвоји
се
и
трећа
чета
од
двадесет
и
једног
коњаника
и
пође
за
оним
двема
.
Заповедник
Турака
даде
заповест
те
се
редови
коњаника
који
стојаху
иза
оних
у
првоме
реду
,
развише
у
два
крила
и
десно
и
лево
,
и
повише
у
полумесец
у
средини
којега
стојаше
као
звезда
сам
заповедник
на
своме
красном
арапском
бељцу
.
Тако
је
сад
сваки
војник
турске
војске
могао
добро
да
види
шта
бива
на
тихој
зеленој
косини
на
којој
се
три
Србина
и
прва
чета
од
седам
Турака
сусретаху
.
Кад
већ
стигоше
једно
према
другом
на
својих
двадесет
корачаја
,
Турци
се
уставише
,
и
њихов
вођ
викну
јасним
гласом
:
„
Стан’те
мало
,
незнане
делије
!
Обрните
копља
к
земљи
и
казујте
:
ко
сте
,
откуда
сте
,
којим
послом
овуда
нагосте
?
!
“
Стари
кнез
нешто
рече
својима
,
па
потера
Лабуда
напред
.
За
њим
јахаше
Боривој
,
за
Боривојем
Ристивор
.
„
Ми
смо
Срби
од
Орлова
Града
.
Не
стигосмо
да
гинемо
уз
нашега
честитога
Кнеза
;
није
позно
да
за
њ
данас
изгинемо
!
“
говораше
на
глас
стари
кнез
Градоје
.
„
Стани
,
море
!
...
ни
корака
напред
!
“
викну
жустро
и
срдито
Турчин
.
„
Не
будал’-те
но
се
предајите
!
“
„
Само
душе
наше
предајемо
Богу
нашем
!
Вама
,
погана
веро
Агарјанска
,
ево
шта
дајемо
!
“
Па
се
старац
баци
копљем
у
гомилу
Турака
,
сукну
мач
из
корица
и
не
осврћући
се
викну
:
„
Напред
,
депо
,
за
крст
часни
и
веру
Хришћанску
!
“
Лабуд
зарза
дугим
вриском
као
да
кликће
,
па
полете
на
чету
Турака
.
Турци
не
могаху
да
верују
очима
својима
,
беху
се
чисто
скаменили
за
неколико
тренутака
,
док
не
звизну
мач
Градојев
посред
лица
турског
четовође
,
па
онда
и
лево
и
десно
,
и
лево
и
десно
,
док
се
не
распршта
прва
чета
као
плева
коју
је
вихор
дохватио
.
У
томе
часу
брзим
кроком
стизаше
друга
чета
.
Њен
вођ
,
с
голом
кривом
сабљом
у
десници
,
викаше
громогласно
:
„
Предајте
се
,
махните
делије
!
Предајте
се
,
не
гините
лудо
!
“
„
Коме
да
се
предајемо
?
“
викаше
старац
.
„
Зар
вама
,
који
не
смедосте
дочекати
да
се
српска
војска
сва
искупи
?
Зар
вама
,
који
издајама
освајате
а
не
јунаштвом
?
!
Ево
да
видите
ко
су
Срби
и
стари
и
млади
!
“
„
Да
видите
ко
су
Срби
,
и
стари
и
млади
!
“
одјекиваше
Ристивор
своме
господару
,
па
својим
копљем
устави
бесног
једног
црног
Арапина
,
који
се
с
високо
уздигнутом
кривом
сабљом
залетео
био
на
старог
кнеза
.
„
Не
бој
се
,
дедо
,
за
мене
!
“
викаше
Боривој
;
„
не
ћу
ја
тебе
данас
на
Косову
посрамити
!
“
Па
млади
унук
Градојев
удараше
хитро
мачем
по
Турцима
и
лево
и
десно
.
„
Тако
,
синко
!
Нека
виде
да
се
ни
деца
српска
не
боје
Турака
!
“
одговараше
с
правом
радошћу
стари
кнез
баш
у
тренутку
у
коме
се
његов
мач
преби
ударцем
о
криву
једну
сабљу
која
склизну
те
га
обрани
по
мишици
.
Кнез
дохвати
свој
буздован
па
њиме
растера
Турке
око
себе
.
„
Их
,
погана
веро
Агарјанска
!
“
цикну
Ристивор
кад
га
оштриц
турске
сабље
дохвати
по
левој
плећки
.
„
Дедо
!
“
викаше
силно
раздраган
млади
Боривој
!
„
Дело
!
ево
добих
прву
рану
!
“
„
Нека
ти
је
срећно
,
синко
!
Нека
ти
је
срећно
!
“
усклицаваше
кнез
Градоје
борећи
се
с
читавом
једном
четом
која
га
стезаше
све
тешње
као
да
је
добила
заповест
да
га
жива
зароби
.
По
зеленој
ледини
лежало
је
овде
онде
пет
тешко
рањених
Турака
,
а
бар
толико
их
је
понело
лаке
ране
.
После
неколико
тренутака
борбе
па
се
,
на
једну
значку
бубњем
озго
из
стана
,
остаци
од
оне
друге
чете
распршташе
,
сваки
њен
коњаник
,
који
оста
жив
,
ободе
коња
да
у
бесном
трку
зађе
за
ону
трећу
чету
,
која
полаганим
кроком
јежђаше
к
тројици
Срба
у
крв
обливених
.
На
заповест
свога
вођа
ова
се
трећа
чета
растави
у
три
четице
у
свакој
по
седам
коњаника
,
те
док
једна
наваљиваше
на
Србе
с
лица
,
друге
две
зађоше
им
с
левог
и
десног
бока
.
У
тренућу
ока
бише
три
Србина
опкољена
Турцима
са
свих
страна
,
„
Предајте
се
,
људи
!
Видимо
,
јесте
јунаци
!
Предајите
се
нама
јунацима
,
који
смо
пријатељи
јунака
!
Предајте
,
се
,
море
,
не
гините
лудо
!
“
Тако
довикиваху
Турци
са
више
страна
.
„
Зар
би
ми
били
српски
јунаци
,
да
вам
се
живи
предајемо
?
!
“
одговараше
стари
кнез
,
па
се
мачем
,
који
му
Ристивор
додаде
,
залете
на
најближе
Турке
.
Пет
сабаља
се
склопише
над
главом
његовом
,
и
опет
се
расклопише
под
витлањем
мача
кнежева
,
да
се
по
ново
склопе
и
да
му
и
рамена
и
мишице
и
плећа
и
јуначка
прса
дохватају
.
Турци
их
раздвојише
и
сваког
од
њих
опколеше
,
позивљући
их
једнако
са
истинским
дивљењем
и
жаљењем
,
да
се
предаду
.
„
Јеси
ли
ми
,
господару
,
још
у
животу
!
?
“
викаше
Ристивор
,
огледајући
да
буздованом
својим
пробије
себи
пут
ка
гомили
која
му
се
око
господара
склептала
.
Али
се
глас
старчев
сад
већ
више
није
чуо
.
„
Дедо
!
...
Ристиворе
!
Јесте
ли
још
у
животу
?
!
“
питаше
сиромах
млади
Боривој
,
промуклим
гласом
,
крвав
по
лицу
,
стегнут
сад
већ
гомилом
једном
тако
,
да
не
могаше
више
ни
коњем
крочити
,
ни
мачем
завитлати
.
Али
се
ни
стари
кнез
ни
Ристивор
не
одазиваху
.
„
Пали
су
и
један
и
други
!
“
викнуше
му
неки
Турци
.
„
Ох
,
мој
добри
дедо
!
.
.
Ох
,
мој
Ристиворе
!
“
промуца
Боривој
,
пребледе
као
крпа
и
паде
с
коња
као
мртав
.
Многи
су
коњи
јурили
пољем
без
јахача
,
престрављени
и
чисто
подивљали
.
Лабуд
стојаше
као
укопан
поред
свога
господара
,
који
у
тешким
ранама
лежаше
на
крвавој
ледини
обнесвешћен
.
Турци
одјахаше
од
коња
па
се
искупише
око
рањених
Срба
.
О
Ристивору
мишљаху
да
је
мртав
,
али
не
бејаху
још
сигурни
.
Боривој
је
лежао
у
несвести
,
али
су
му
ране
лаке
биле
,
Дође
заповест
од
Алај
Бега
,
да
Турци
на
својим
рукама
донесу
под
његов
шатор
сва
три
Србина
јунака
,
било
да
су
мртви
било
да
су
само
рањени
.
ВИИ
Већ
је
подне
превалило
,
а
турска
војска
једног
Санџак-бега
још
једнако
стоји
на
оној
тихој
западној
падини
Голеша
на
којој
је
синоћ
замркнула
и
јутрос
осванула
.
Гомила
Турака
искупила
се
пред
зеленим
шатором
Санџак-Беговим
и
око
њега
.
Наслонио
се
друг
другу
на
рамена
,
па
ако
ко
што
и
проговори
,
проговара
то
шапутом
.
Као
да
са
неким
страхом
и
поштовањем
очекују
да
се
нешто
збуде
.
Под
шатором
стојао
је
прав
као
бор
,
а
у
злато
и
скрлет
одевен
Санџак-Бег
,
заповедник
ове
турске
војске
,
окружен
неколицином
својих
доглавника
у
кафтанима
од
црвене
и
од
зелене
вунене
тканине
.
Не
говорећи
ни
речи
,
свечаном
мирноћом
гледаху
у
два
рањеника
,
једног
старца
и
једнога
младог
дечка
,
који
на
меканим
персијским
простиркама
лежаху
у
шатору
.
Дечку
томе
повезана
је
била
глава
и
мишица
десна
танким
белим
платном
.
Старцу
нису
ране
привезали
;
скинули
су
му
панцир
,
размакли
му
прсник
те
обнажили
прса
да
му
облакшају
дихање
.
Старац
је
с
муком
дихао
;
по
некад
је
изгледало
да
је
и
престао
дихати
,
али
би
се
онда
опет
прса
надимала
,
и
под
убрзаним
куцањем
срца
убрзано
дизала
и
спуштала
.
Овда
и
онда
нешто
би
неразговетно
прозборио
;
али
је
очевидно
више
у
бунилу
него
разборно
говорио
.
Рањени
дечко
био
се
придигао
и
на
леву
руку
ослонио
,
па
кроз
сузе
у
очима
гледао
непомично
у
старог
рањеника
,
и
напрезао
се
да
не
изгуби
ни
најтиши
шапат
са
усана
његових
.
Опазише
како
старац
узе
дихати
равномерније
и
мирније
и
како
отвори
очи
,
и
како
погледе
своје
заустављаше
на
свакоме
од
присутних
Турака
,
као
да
се
труди
да
се
сети
где
их
је
пре
једном
приликом
видео
.
И
још
опазише
како
прстима
леве
руке
тражаше
нешто
о
левоме
своме
бедру
.
„
Мач
!
...
.
Где
је
мој
мач
,
Ристиворе
!
“
прозбори
старац
тихо
.
„
Запојте
га
вином
!
“
заповеди
Санџак-Бег
својима
.
Приђоше
неколико
њих
Турака
,
подигоше
полагано
старчеву
главу
и
прса
,
подупреше
га
гужвом
од
простирака
и
свакојаких
тканина
што
се
под
богатим
шатором
нађоше
и
запојише
га
мирисном
малвасијом
.
Старом
се
јунаку
загреја
срце
добрим
вином
,
те
дође
к
себи
и
погледа
бистрим
погледима
око
себе
.
„
Је
л
’
жив
мој
унук
?
!
“
запита
.
„
Ето
ти
га
поред
тебе
!
За
њ
се
не
брини
!
Лаке
су
му
ране
!
“
„
Нека
су
ти
сретне
прве
ране
,
синко
!
Колико
их
имаш
?
“
питаше
старац
.
„
Три
,
дедо
!
“
рече
Боривој
.
„
Зар
само
три
?
“
запита
кнез
Градоје
,
очевидно
незадовољен
у
својим
очекивањима
.
„
Зар
је
мало
три
ране
за
једнога
дечка
,
у
првоме
боју
његову
?
!
“
прихвати
Санџак-Бег
некако
свечаним
гласом
,
у
коме
је
дрхтао
тих
прекор
староме
,
са
три
ране
незадовољноме
кнезу
.
„
Не
би
ни
тога
било
,
јер
ниједноме
се
од
мојих
јунака
није
прохтевало
да
се
на
једно
дете
сабљом
залеће
.
Али
не
могоше
му
мача
из
руку
избити
,
док
га
мало
по
мишици
,
и
по
рамену
и
по
глави
не
окрзнуше
!
“
„
А
мој
слуга
Ристивор
>
“
питаше
кнез
па
брижним
погледом
прелеташе
све
кутове
од
шатора
.
„
Твој
слуга
није
постидео
свога
господара
!
“
рече
Санџак-Бег
.
„
жив
се
предавао
није
,
пао
је
покривен
грдним
ранама
!
“
„
Колико
је
рана
стекао
?
!
“
питаше
кнез
као
да
је
реч
о
тековини
некаквога
великога
блага
.
Санџак-Бег
се
окрете
својим
људима
па
с
њима
нешто
разговараше
турским
језиком
.
„
Ево
моји
људи
кажу
,
“
настави
Бег
говорити
кнезу
,
„
моји
људи
кажу
набројили
су
на
њему
двадесет
и
три
ране
!
“
„
Двадесет
и
три
ране
!
“
понављаше
старац
подигнув
очи
увис
,
као
да
мери
колико
то
на
вази
јунаштва
вреди
.
„
Двадесет
и
три
ране
!
Па
добро
је
,
синко
Ристиворе
!
...
Је
ли
још
жив
?
...
Ил
’
је
под
ранама
умро
?
“
питаше
кнез
,
па
се
загледа
у
свога
унука
,
који
се
сав
тресаше
од
плача
.
„
Издахнуо
је
на
рукама
мојих
јунака
,
док
га
ношаху
овамо
к
мени
под
шатор
!
“
причаше
Бег
.
„
Е
,
Бог
да
те
прости
,
синко
Ристиворе
!
Бог
да
те
прости
!
“
понављаше
стари
кнез
тихо
,
а
очевидно
дубоко
ганут
.
„
Пре
него
ће
издахнути
,
“
настављаше
Санџак-Бег
своје
причање
,
„
замолио
је
моје
људе
:
„
Тако
вам
јуначке
среће
,
оставите
ми
струк
босиљка
,
који
ћете
наћи
под
мојим
панциром
на
срцу
моме
,
и
сахраните
ме
испод
ногу
мога
господара
,
јер
хоћу
да
сам
му
и
у
гробу
верни
слуга
његов
!
“
Ето
смо
људи
тврда
срца
,
али
се
за
твојим
слугом
заплакасмо
!
“
„
Бог
да
те
прости
,
синко
Ристиворе
,
Бог
да
те
прости
!
“
шапуташе
старац
неколико
пута
,
па
се
онда
пусти
у
некакве
дубоке
мисли
,
не
скидајући
погледе
своје
са
красног
лица
личнога
и
господственога
Санџак-Бега
.
Па
онда
узе
полагано
,
овде
и
онде
застајући
и
запињући
,
да
говори
Санџак-Бегу
:
„
Јуначе
,
све
ми
се
чини
да
ниси
Агарјанског
рода
,
све
да
и
јеси
Агарјанске
вере
.
Али
нека
си
баш
и
Агарјанин
,
видим
те
јеси
господин
и
јеси
јунак
.
Ето
те
заклињем
твојим
господством
и
твојим
јунаштвом
,
учини
ми
што
ћу
да
те
молим
:
Сахрани
мога
слугу
Ристивора
с
десне
стране
поред
мене
,
нека
сви
јунаци
,
који
поред
наших
гробова
буду
пролазили
,
виде
,
да
је
мој
верни
слуга
мени
моје
десно
крило
био
!
“
„
Твој
је
слуга
јуначки
заслужио
,
да
му
толику
пошту
чиниш
!
“
рече
Санџак-Бег
.
„
Ако
ти
је
записано
да
од
ових
рана
умреш
,
учинићу
ти
како
ето
желиш
.
Него
имам
сад
и
ја
тебе
да
запитам
за
нешто
!
“
Па
онда
Санџак-Бег
извади
из
свиленог
паса
свога
белу
и
као
паучина
танку
свилу
завијену
једну
као
колајну
о
златном
ланцу
.
На
једној
страни
колајне
у
дивном
емаљу
је
била
израђена
допрсна
слика
госпође
Мандалене
.
„
Погледај
у
ову
слику
!
“
настави
Санџак-Бег
поднесав
је
пред
очи
старога
кнеза
.
„
Нађосмо
је
о
врату
а
испод
свиленог
напрсника
у
тога
младога
јунака
до
тебе
.
Кажи
ми
право
,
јуначе
,
тако
ти
среће
јуначке
,
није
ли
ово
слика
Мандалене
,
кћери
војводе
Новака
,
жене
кнеза
Милана
Орловића
од
Орлова
Града
,
и
ако
јесте
—
онда
...
ниси
ли
ти
главом
кнез
Градоје
,
стари
Орао
од
Орлова
Града
?
!
“
Кнез
Градоје
—
који
не
скидаше
својих
погледа
са
лица
Санџак-Бега
—
сав
задрхта
и
побледе
.
Напрегнувши
све
своје
силе
подиже
се
живо
,
те
грчевито
дохвати
Бега
за
обе
руке
,
и
онда
викну
загушљивим
гласом
:
„
Ха
!
...
.
Видим
!
...
Видим
те
ко
си
!
...
Ох
,
Мандо
,
...
Ох
,
снахо
моја
!
Ево
Станка
!
...
.
Станко
,
ох
...
.
бедни
Станко
!
“
И
онда
—
узбуђење
беше
и
сувише
јако
за
већ
изнурену
снагу
старчеву
.
Онај
силни
напор
сломио
га
је
.
Срце
му
силно
залупа
последњим
куцањем
.
И
онда
—
узбуђење
бејаше
и
сувише
силно
за
већ
изнурену
снагу
старчеву
.
Онај
силни
напор
,
и
душевни
и
телесни
,
оно
велико
изненађење
да
види
човека
,
од
којега
је
сенка
тако
често
падала
на
Звезду
Даницу
Орлова
Града
,
—
све
то
заједно
сломило
га
је
.
Срце
му
нагло
и
силно
закуца
—
последњим
куцањем
.
Паде
мртав
кнез
Градоје
од
Орлова
Града
.
„
Да
таквога
не
има
сокола
!
“
Сутрадан
је
сунце
обасјало
два
гроба
,
један
поред
другог
.
Санџак-Бег
је
заповедио
те
је
сваки
његов
војник
положио
по
један
камен
на
гробове
кнеза
Градоја
и
верног
му
слуге
Ристивора
.
И
сам
султан
Бајазит
Илдирим
,
чувши
за
јунаштво
њихово
,
објавио
је
свој
турској
војсци
заповест
:
да
сваки
војник
,
био
он
Јаничар
,
или
био
Спахија
,
Тимарлија
или
Зијаметлија
,
кад
год
га
пут
нанесе
онуда
,
стане
пред
оним
гробовима
,
и
у
знак
свога
поштовања
положи
ма
било
по
један
шљунак
на
њих
!
Тако
се
кроз
стотине
година
држала
громада
од
камења
,
прост
споменик
подигнут
рукама
Турака
јунака
,
двојици
јунака
од
Косовских
Срба
.
Крај
