И
.
Од
како
је
гавран
поцрнео
,
веће
галаме
није
било
у
маленом
селу
Салашу
,
него
што
је
било
онога
дана
,
кад
је
чича
Илија
Недељковић
удав’о
своју
јединицу
Анђелију
.
Слегло
ти
се
ту
света
тма
божја
!
Људи
,
жене
,
девојке
,
дечурлија
—
ври
к’о
у
кошници
...
.
Пријатељи
са
стране
поседали
по
растовим
клупама
,
пију
ракију
,
и
,
уз
ракију
,
причају
чича
Илији
о
његовом
пријатељу
Пантићу
;
како
је
то
„
ваљан
“
и
„
сладак
”
човек
“
,
како
су
му
задругари
„
мирни
људи
“
и
како
се
„
лепо
живе
“
...
Комшије
послују
око
пецива
.
И
они
разговарају
о
Пантићу
,
и
,
—
да
је
све
онако
,
како
кажу
—
потврђују
крњавим
бардаком
...
.
Чича
Илија
трчаше
на
све
стране
.
Он
је
и
разговар’о
с
пријатељима
,
и
надглед’о
пос’о
;
завирив’о
у
кућу
,
где
се
јело
готови
,
и
у
качару
,
где
се
пиће
точи
.
Устурио
тунос
на
пола
главе
те
се
лепо
види
,
како
му
се
,
са
седе
косе
,
слева
зној
низ
зборано
чело
и
слепе
очи
...
.
Смиљана
његова
домаћица
,
само
мири
редаре
.
Ове
се
проклетнице
опиле
—
па
изгибоше
;
—
Зар
ћеш
ти
мене
учити
како
се
чорба
гради
?
—
Та
није
Миљо
,
лудо
,
ја
само
велим
...
.
—
Шта
велиш
-
а
?
...
.
Уклони
—
де
се
,
јер
ћу
те
кутлачом
по
звезди
?
—
Кога
,
јадна
?
—
Тебе
!
—
викну
Миљана
,
и
приши
још
нешто
што
се
не
пише
у
књиге
.
—
Еја
,
тужна
ти
си
!
Миљана
заману
кутлачом
.
—
Миљана
,
Петрија
!
Шта
вам
је
бог
с
вама
био
!
Што
сте
полуделе
,
што
не
пијете
ту
ракију
?
викну
Смиљана
.
—
Е
бога
ми
!
—
рече
Петрија
,
па
докопа
тикву
.
У
тај
пар
чича
Илија
рупи
у
кућу
.
—
Шта
радите
ви
?
—
Редујемо
—
одговори
Смиљана
.
—
Само
пожурите
—
рече
и
изађе
.
Редаре
се
по
једаред
обредише
па
ућуташе
...
.
Неке
од
жена
стоје
у
авлији
а
неке
се
забиле
у
собу
.
Говоре
жене
,
говоре
,
па
намештају
:
како
се
Анђа
„
у
срећан
час
родила
,
“
како
ће
—
ако
умедне
—
проживети
,
„
к’о
бубрег
у
лоју
“
...
.
„
Еј
боже
!
...
да
ли
ми
је
да
и
ја
моју
тако
удомим
!
...
“
уздише
јадна
—
а
друга
јој
кроз
сузе
проговара
:
„
еја
,
сејо
моја
!
.
.
да
ми
је
само
жива
,
па
да
би
отишла
у
најсиромашнији
дом
!
...
.
“
Девојке
стале
уз
плот
па
само
шапућу
...
Шта
ли
то
,
боже
,
шапућу
?
...
Ко
зна
!
.
.
не
може
један
човек
све
знати
!
...
.
Деца
се
окупила
око
огуљена
јунца
па
га
загледају
и
узвикују
:
„
Ајој
г’ава
!
...
“
„
Нуто
,
нуто
родови
!
„
Ај
,
ево
мени
ноде
!
.
.
“
Млада
вођевина
Анђелија
беше
у
вајату
.
С
њом
су
биле
још
две
другарице
,
Илинка
и
Станија
,
и
тетка
Спасенија
.
Она
беше
спремна
.
Обукла
је
од
свог
одела
само
оно
што
је
требала
да
обуче
;
остало
ће
јој
се
донети
.
На
њој
дуга
,
бела
кошуља
ишарана
око
врата
и
дуж
рукава
црвеним
и
плавим
памуком
;
по
кошуљи
—
с
преда
опасала
„
лекедов
;
“
на
ногама
чарапе
ишаране
разним
плетивом
;
дугу
косу
оплела
у
перчин
—
у
који
није
уплетала
„
урочице
“
и
„
калајлије
“
—
па
је
спустила
низ
леђа
.
Била
је
,
вала
,
и
наочита
.
Одрасла
,
крупна
па
здрава
.
Чело
високо
,
обрве
црне
,
танке
па
се
сјаје
;
очи
црне
па
велике
,
образи
к’о
пришт
,
усне
румене
к’о
трешње
кад
заруде
,
прса
округла
па
једра
:
лепо
видиш
дојке
како
опиру
у
кошуљу
...
.
Да
јој
савијеш
руке
око
врата
,
да
те
погледају
оне
очи
,
да
пољубиш
оне
усне
и
образе
,
да
те
такну
она
прса
,
и
да
те
запане
мирис
оне
чисте
девојачке
душе
—
па
да
умреш
!
...
Јес
,
бога
ми
!
...
а
бог
није
мала
заклетва
...
.
А
умела
се
и
владати
што
је
ретко
...
Оћеш
ли
да
дочека
,
да
испрати
,
да
послужи
—
ни
варошка
јој
није
равна
!
Нема
јој
мане
ни
у
чему
—
па
то
ти
је
!
Кад
разговара
паметно
разговара
,
кад
пође
девојачки
пође
;
а
кад
стане
с
другарицама
,
лепо
видиш
да
је
одвојила
.
—
Тако
,
дијете
,
сад
си
спремна
—
рече
јој
тетка
—
Твоје
опанке
подај
Ики
нека
носи
,
да
би
и
она
пошла
твојим
трагом
.
—
А
Станији
?
—
упита
она
шапућући
.
—
Њу
повуци
за
нос
кад
из
авлије
пођеш
...
.
Јес
упамтила
?
рече
тако
исто
тетка
.
—
Јесам
тетка
.
—
Па
онда
,
рано
моја
,
не
спремај
у
твој
пртљаг
игле
и
друге
ствари
.
—
Зашто
тетка
?
—
Не
ваља
се
!
—
Добро
.
—
Па
онда
,
сејо
моја
,
кад
сутра
—
ако
бог
да
—
на
венчање
пођеш
,
раздреши
све
завеске
и
чворове
на
себи
.
—
Оћу
тетка
.
Тако
њој
лепо
казује
Спасенија
о
свему
па
онда
рече
:
—
Е
,
рано
моја
,
тако
ти
послушај
твоју
тетку
.
Немој
да
би
што
заборавила
!
...
Па
кад
дођеш
у
своју
кућу
ти
овако
ради
:
прво
и
прво
,
гледај
да
се
не
замериш
свекру
и
свекрви
;
буди
увек
готова
да
их
услужиш
:
куд
они
оком
—
ти
скоком
!
Они
су
ти
од
јако
и
отац
и
мајка
...
Девере
пази
к’о
и
свекра
!
Ти
немаш
рођене
браће
,
па
ако
им
се
будеш
додворила
—
пазиће
те
к’о
рођена
браћа
...
Са
јетрвама
се
пази
и
слажи
!
Немој
никад
да
им
идеш
„
уз
косу
“
,
увек
попусти
,
јер
си
млађа
...
Заовице
призови
,
очешљај
их
,
пољуби
и
прошали
се
с
њима
...
Дечицу
изумивај
и
очешљај
...
.
Увек
се
нађи
у
послу
!
Буди
свагда
весела
:
смеши
се
—
и
ако
ти
се
не
смеши
;
певуши
—
и
ако
ти
се
не
пева
!
...
Онда
ће
морати
помислити
да
си
ти
ваљано
чељаде
и
да
ти
је
мила
њина
кућа
—
па
ће
те
заволити
.
Анђелија
ћути
,
Спасенија
настави
:
—
Па
и
њега
надгледај
,
дете
моје
.
Гледај
да
му
је
увек
обућа
чиста
и
ометена
,
да
има
чисте
рубине
—
па
кад
у
народ
изађе
нека
рекну
:
алал
јој
матери
!
Моли
се
богу
нека
ти
он
здравља
да
па
ради
!
Немој
да
нам
образ
црвени
!
Ја
оћу
,
кад
тамо
дођем
,
да
ме
слатко
дочекају
;
нећу
да
ми
рекну
овај
и
онај
и
да
се
на
ме
мрште
!
То
је
,
истина
,
по
тешко
,
али
ти
се
промучи
!
Нема
ништа
без
муке
!
Млада
си
,
па
ти
неће
ништа
валити
.
И
шта
вали
мени
,
шта
вали
твојој
матери
?
—
ништа
.
А
ми
смо
се
,
богме
,
много
намучиле
...
Од
чега
су
ми
седи
ови
чупци
—
нису
ваљда
,
од
бела
босиљка
!
.
.
Па
,
рано
моја
,
чувај
свој
образ
и
поштење
,
то
нека
ти
је
светиња
!
Света
има
свакојака
.
Немој
да
те
поперу
по
устима
,
јер
,
то
би
ти
убило
и
оца
и
мајку
...
Волила
бих
те
видети
и
мртву
него
непоштену
!
Нека
имаш
царево
благо
а
немаш
поштења
—
ниси
ништа
:
а
имај
поштења
,
имаш
све
!
...
То
ти
тетка
каже
,
па
ако
ме
послушаш
ти
ћеш
ме
благосиљати
,
а
ја
волим
да
ме
поменеш
по
добру
него
по
злу
...
Кад
то
рече
устаде
и
оде
редарама
у
кућу
.
Анђелија
дуго
оста
ћутећи
оборене
главе
.
Другарице
је
само
гледе
.
Онда
она
погледа
по
маленом
вајатићу
,
уздану
дубоко
па
седе
.
Мисли
јој
летеше
к’о
лептирићи
од
стварке
до
стварке
.
Све
што
је
у
томе
малом
вајатићу
,
све
јој
је
било
мило
и
драго
.
То
беше
њено
детињство
,
које
је
прошло
,
и
њена
слобода
,
коју
јој
одузимају
...
.
Ето
,
овај
мали
дрвени
креветац
!
.
.
Колико
је
пута
на
њему
она
с
мајком
спавала
!
Колико
је
пута
—
и
овако
одрасла
—
турала
мајци
руку
у
недра
.
.
Па
овај
таванчић
!
Шта
се
пута
пењала
на
њ
!
К’о
да
још
чује
како
је
мати
виче
:
„
Анђо
,
сиђи
—
пашћеш
!
...
“
Па
ове
дугачке
мотке
и
ове
красне
шаренице
о
њима
!
.
.
Колико
се
пута
ту
крила
!
...
.
Па
и
оног
вечера
кад
је
„
паре
“
примила
,
дошла
је
ту
,
те
је
заронила
главу
у
шаренице
и
плакала
.
.
Па
онда
,
сваки
ћошак
у
овом
вајатићу
био
јој
је
мио
и
драг
!
...
Ето
,
у
овом
,
она
је
држала
своје
„
младе
“
;
у
оном
код
врата
била
је
једаред
бијена
,
што
је
од
бабиних
куршума
правила
„
саливорке
.
.
“
Па
ово
—
па
оно
:
—
све
јој
беше
драго
.
Овај
вајатић
беше
јој
милији
од
најлепшег
двора
...
Па
онда
бабо
и
нана
.
.
Како
ли
ће
њима
бити
!
Они
су
научили
да
их
јединица
пољуби
у
руку
.
А
кад
она
оде
,
па
осване
јутро
,
а
они
се
окрећу
по
кући
...
А
она
у
туђој
кући
!
Нити
кога
познаје
—
нити
ко
њу
познаје
.
И
она
двори
те
туђе
људе
,
па
мора
да
се
смеши
и
да
им
се
умиљава
,
да
их
назива
својим
,
да
служи
и
двори
,
да
јој
се
не
зна
кад
ће
лећи
ни
кад
ће
устати
,
и
да
се
не
сме
ни
с
ким
нашалити
,
да
их
не
би
наљутила
...
Очи
јој
се
наводнише
а
рибићи
на
уснама
почеше
се
отезати
.
Хтела
би
да
заплаче
,
али
се
пусто
срце
следило
и
окаменило
,
па
осећа
како
јој
са
срца
зима
цело
тело
прожмава
...
Обузе
је
неки
лаки
дрхат
и
зевање
.
„
Баш
је
свако
женско
проклето
!
“
мишљаше
она
.
Па
онда
погледа
Ику
и
Станију
па
рече
:
—
Благо
вама
!
.
.
Глас
јој
је
по
мало
дрхт’о
.
—
Како
?
—
упита
Ика
.
—
Лепо
.
—
Благо
и
теби
!
—
рече
Ика
.
—
Не
д’о
ти
бог
бити
у
мојој
кожи
!
—
Кам
’
среће
!
Анђелија
разрогачи
очи
:
—
Шта
велиш
?
!
—
Кам
’
среће
!
рече
Ика
.
Она
је
погледа
.
Погледа
је
таким
погледом
који
је
говорио
као
реч
:
лудо
једна
!
—
Шта
ти
оћеш
!
—
викну
Ика
.
’
Наки
момак
,
к’о
златна
јабука
—
па
ти
је
још
нешто
криво
.
—
Не
манишем
ја
момку
,
ни
дај
боже
!
...
али
,
ето
морам
да
оставим
своју
кућу
!
—
Па
то
би
најпосле
учинила
.
Не
мислиш
,
ваљда
,
да
је
боље
седе
плести
!
—Ал
ја
се
нисам
честито
ни
надевовала
!
—
викну
Анђелија
...
.
У
тај
пар
уђе
јој
мати
носећи
синицу
са
јелом
.
Јадна
мајка
!
...
Овамо
се
гради
весела
,
а
сам
бог
зна
како
јој
је
на
срцу
.
—
Шта
радите
,
децо
?
—
Ето
седимо
.
—Јесте
ли
гладне
?
—
Ја
нисам
—
рече
Анђелија
.
—
Седи
ти
,
дико
,
те
једи
,
—
дуго
је
до
мрака
.
Ајте
и
ви
,
цуре
.
Поседаше
.
Девојке
,
стидећи
се
,
узимаху
јело
из
чинија
.
Анђелија
је
јела
само
метери
за
љубав
.
Ућутале
се
—
муву
би
чуо
да
пролети
.
—
Што
сте
се
ућутале
,
децо
?
—
А
ја
шта
ћемо
?
—
Говорите
што
год
!
—
Немамо
,
вала
,
шта
—
рече
Анђелија
.
Опет
настаде
тајац
...
На
једаред
одјекну
пуцањ
...
Ове
поскакаше
и
повикоше
у
један
пар
:
—
Сватови
!
...
Смиљана
зграби
синицу
па
с
њом
на
поље
.
Анђелију
к’о
да
неко
гурну
;
срце
јој
залупа
јако
.
Она
задрхта
и
примаче
се
кревету
те
се
привати
руком
за
заслон
.
Мог’о
си
лепо
видети
како
јој
кошуља
на
грудма
поиграва
.
Ика
и
Станија
стадоше
до
ње
:
једна
с
једне
,
друга
с
друге
стране
.
Све
три
су
биле
бледе
.
—
Шта
је
,
—
ту
је
!
—
рече
Анђелија
и
уздану
...
ИИ
.
Сватови
ујездише
у
авлију
.
Напред
су
ишли
коњаници
(
било
их
је
до
тридесет
)
;
пред
свима
јаху
барјактар
и
зет
са
великим
барјацима
.
За
коњаницима
су
ишла
кола
.
На
сваким
беше
по
петоро-шесторо
.
У
предњим
колима
седео
је
стари
сват
са
младожењом
;
за
њим
иђаше
кум
са
девером
,
за
овим
сватови
,
а
за
сватовима
домаћин
,
чича
Стеван
Пантић
из
Глоговца
.
С
њим
на
пар
седела
је
његова
сна
Марта
,
коју
је
повео
да
се
нађе
код
вођевине
.
Богато
је
Марта
била
одевена
и
окићена
.
На
њој
су
блештили
талири
и
дукати
.
Чича
Илија
и
Смиљана
дочекаше
сватове
на
уласку
у
авлију
.
Коњаници
везиваху
своје
коње
;
који
су
дошли
на
колима
скакаху
с
кола
.
—
Помаже
бог
пријатељу
!
—
Бог
ти
помог’о
!
—
Јеси
ли
рад
гостима
?
—
Добрим
,
ако
бог
да
!
Па
:
цмок
,
цмок
!
Кад
се
поздравише
чича
Илија
их
позва
те
поседаше
,
а
он
узе
свог
пријатеља
Стевана
за
руку
и
одведе
на
страну
да
се
разговоре
о
„
прстену
“
.
Снаше
и
девојке
служе
сватовима
ракију
;
жене
,
које
су
дошле
на
испратњу
Анђелији
,
разговарају
о
силном
Пантићевом
богаству
и
о
лепоти
и
накиту
снаје
Пантићеве
;
деца
оставила
дрвљаник
па
загледају
коње
сватовске
.
Кад
се
поче
постављати
совра
,
чича
Стеван
викну
Марту
па
јој
рече
да
зовне
девера
и
да
понесе
ствари
прстенске
.
Марта
каза
деверу
.
Он
устаде
,
оде
до
кола
и
извади
завежљај
у
коме
су
биле
ствари
за
снају
,
па
са
завежљајем
и
чутуром
оде
у
вајат
.
Анђелија
га
дочека
и
пољуби
се
с
њим
.
Он
спусти
завежљај
на
креветац
,
узе
чутуру
и
поли
јој
вином
:
да
би
му
била
здрава
и
румена
.
Она
се
пљусну
неколико
пута
по
лицу
.
Онда
он
,
из
џепа
на
вермену
,
извади
пешкир
и
даде
јој
да
се
убрише
и
да
га
задржи
.
Она
се
убриса
и
задену
пешкир
за
појас
,
а
он
из
завежљаја
извади
„
јемелије
“
,
метну
у
њих
„
полутак
“
па
јој
пружи
да
их
обује
.
Кад
се
она
обу
он
јој
предаде
венац
и
остали
дар
па
изађе
.
Кад
девер
изађе
уђе
у
вајат
чича
Стеван
са
Мартом
.
Анђелија
пољуби
чича
Стевана
у
руку
а
са
Мартом
се
пољуби
у
лице
.
Марта
додаде
чича
Стевану
две
беле
погаче
.
На
горњој
беше
„
прстенски
дар
“
:
прстен
,
свила
,
две
ниске
малих
и
једна
великих
дуката
,
једна
ниска
талира
„
орлаша
“
,
игле
„
перишани
,
“
уковице
са
златним
и
сребрним
новцем
,
и
два
цвета
.
Чича
Стеван
баци
још
један
дукат
на
погачу
и
пружи
Анђелији
.
Она
га
пољуби
у
руку
и
прими
дар
.
Горњу
погачу
са
„
прстеном
“
задржа
за
себе
,
а
доњу
изломи
и
даде
Ики
и
Станији
да
једу
(
ваља
се
)
.
Чича
Стеван
још
пружи
и
свадбено
руво
па
изађе
,
оставивши
Марту
да
помогне
Анђелији
.
Анђелија
је
горила
сва
у
некој
ватри
.
Мртви
зној
обли
јој
цело
тело
.
Она
је
била
у
оном
„
беуту
“
у
ком
човеку
пишти
у
ушима
и
грми
у
глави
.
Није
знала
шта
ради
.
Узимала
је
ствар
по
ствар
коју
су
јој
пружали
.
А
кад
је
почеше
облачити
оставила
им
је
све
на
вољу
.
Опасаше
јој
„
рокљу
“
место
прегаче
;
наместише
јој
венац
на
главу
и
притврдише
превез
разним
иглама
;
китише
је
и
—
дивише
јој
се
.
Ње
се
није
ништа
тицало
.
Она
к’о
да
није
чула
узвике
Мартине
:
„
Јетрвице
,
ал
ти
стоји
к‘о
смишљено
нити
шалу
Икину
кад
су
јој
венац
метнуле
:
Да
знам
да
ће
и
мени
венац
тако
стајати
—
сутра
бих
се
удала
!
“
...
Она
је
само
себе
жалила
и
кроз
главу
јој
једнако
пролеташе
мисао
:
„
ал
сам
несрећна
,
ал
сам
несрећна
!
“
...
Међу
тим
су
сватови
засели
за
совру
.
Нови
пријатељи
чича
Стеван
и
чича
Илија
отишли
у
собу
да
ручају
;
таки
је
ред
.
Чича
Стеван
понео
од
куће
чутуру
ракије
,
чутуру
вина
,
погачу
и
печено
прасе
.
То
су
они
пили
и
јели
.
Смиљана
једнако
око
чича
Стевана
.
Моли
га
да
буде
благ
на
спрам
Анђелије
.
—
Немај
бриге
,
пријо
—
рече
чича
Стеван
.
—
Бога
ми
пријатељу
,
она
је
добра
!
Умешна
је
,
послушна
је
,
само
јој
заповеди
па
ћеш
видети
...
Чича
Илија
се
грди
по
мало
са
чича
Стеваном
.
Знате
:
ваља
се
,
не
вреди
да
се
пријатељи
умиљавају
један
другом
.
Свати
већ
почели
ручати
.
У
врх
совре
засели
кум
и
старојко
а
између
њих
младожења
.
Остали
су
сватови
сели
по
старешинству
.
Сви
једу
—
младожења
не
једе
;
сви
разговарају
—
младожења
ћути
.
Цигани
стали
изнад
кума
и
старојка
па
развукли
:
„
Еј
,
навади
се
Јованћићу
,
„
Јованћићу
,
дилберћићу
,
„
У
срмајли
јелећићу
,
„
А
на
коњу
алаћићу
—
”
Оћу
рећи
:
на
вранћићу
!
“
...
Сватови
се
смеју
.
Неке
шаљивчине
вичу
женама
што
око
совре
служе
:
„
Дајте
месо
,
дајте
месо
!
.
.
Чорбу
оставите
редарама
!
“
Неки
мотрише
по
соври
,
да
ли
има
шта
што
би
се
могло
„
дићи
“
...
.
Одмах
изнесоше
кување
.
Марко
,
зет
Стеванов
,
такође
није
сед’о
за
совру
.
Он
је
зет
—
па
не
сме
...
.
Знате
ли
шта
је
зет
у
сватовима
?
...
.
Он
је
све
и
—
сва
...
Он
мора
бити
и
најбржи
и
најокретнији
,
и
најсмелији
и
најдосетљивији
.
Он
не
сме
ником
дужан
остати
:
мора
вратити
сваком
жао
за
срамоту
.
Он
мора
знати
:
и
где
је
седало
,
и
где
је
свињац
,
и
где
је
качара
.
Сви
се
с
правом
могу
на
њега
обратити
.
Ако
нема
барута—
„
зете
,
камо
барут
?
“
Ако
нема
вина
.
—
„
зете
,
камо
вино
?
“
...
И
опет
велим
:
он
је
све
и
сва
!
.
.
И
ако
„
сватови
нису
људи
“
—
зет
је
најмање
човек
...
.
Дакле
он
није
смео
да
седне
за
ручак
.
Оће
несрећници
—
домаћи
—
да
му
убаце
каку
„
бруку
“
у
кола
—
па
куд
ће
онда
од
срамоте
.
Он
се
„
приват’о
“
,
онако
,
стојећи
.
Час
оде
колима
,
час
редарама
у
кућу
и
ту
се
с
њима
грди
.
Оне
,
пуснице
,
језичне
па
га
зорли
товаре
,
а
вала
ни
он
њима
дужан
не
остаје
...
Пада
реч
к’о
киша
...
.
Почеше
износити
печење
.
Марко
излете
из
куће
и
оде
пред
вајат
;
уз
пут
загледаше
да
ли
му
је
пиштољ
добро
подасут
...
Отворише
се
врата
од
вајата
и
на
прагу
се
указа
Милинко
,
Анђелин
брат
од
чиче
.
У
десној
руци
држаше
запет
пиштољ
а
левом
држаше
Анђелију
за
руку
.
Чим
корачи
преко
прага
,
он
окину
...
пуче
к’о
сињи
гром
.
Марко
му
не
даде
ни
издушити
—
опали
и
он
...
Милинко
поведе
Анђелију
соври
.
Анђелија
корачаше
лагано
поред
брата
.
Сватови
је
гледају
па
се
сашаптавају
;
„
баш
ваља
!
...
нисмо
се
џаба
трудили
!
...
.
“
Милинко
приђе
—
с
њом
—
куму
и
старојку
и
поздрави
се
с
њима
,
т
.
ј
.
пољуби
их
у
руку
.
Анђелија
је
љубила
у
руку
свакога
кога
и
Милинко
,
а
с
ким
се
он
пољубио
—-
она
га
је
љубила
у
оба
образа
...
Пошто
се
тако
са
сватовима
поздравише
,
стадоше
изнад
кума
и
старојка
.
Чича
Стеван
и
чича
Илија
већ
ручали
.
Чича
Стеван
—
реда
ради
—
бацио
је
један
„
здрав
“
цванцик
на
трпезу
,
па
онда
изађоше
међ
сватове
.
Сад
настаде
даривање
.
Смиљана
приђе
зету
носећи
на
руци
кошуљу
.
Пољуби
се
с
њим
;
он
њу
пољуби
онда
у
руку
и
прими
дар
.
Чича
Стеван
даде
„
баби
“
уздарје
...
Сад
навали
женскиње
:
стрине
,
снаје
,
сестре
,
рођаке
и
комшике
.
Свака
се
љубила
са
„
зетом
“
,
даривала
га
и
добила
уздарје
.
Пред
младожењом
лежаше
крш
кошуља
,
чарапа
и
пешкира
.
Искитиле
га
оним
цвећем
па
се
шарени
к’о
детлић
...
.
На
послетку
приђе
чича
Илија
.
Он
носаше
водену
,
ишарану
чашу
,
пуну
вина
,
спусти
у
њу
дукат
па
је
пружи
зету
.
Овај
се
диже
,
скиде
капу
,
пољуби
старца
у
руку
и
прими
чашу
.
Отпи
мало
па
је
пружи
старом
свату
.
Старојко
попи
у
кап
па
и
чашу
и
дукат
метну
у
џеп
.
Младожења
се
прекрсти
,
уста
иза
совре
и
оде
колима
.
И
сватови
се
дигоше
;
само
старине
осташе
да
још
мало
пију
и
разговарају
.
Младићи
позваше
свираче
да
им
„
одсвирају
коју
“
;
чича
Стеван
викну
Марту
и
предаде
јој
дар
младожењин
да
га
у
кола
смести
,
а
зет
Марко
оде
да
изнесе
спрем
девојачки
и
да
га
потовари
.
Кад
је
дош’о
вајату
виде
да
је
закључан
.
—
Отварај
,
море
,
обићу
!
—-
викну
он
.
—
Плати
па
ћемо
отворити
!
—
одговорише
му
изнутра
.
—
Па
да
платим
кад
није
друге
.
Колико
тражиш
?
—
Колико
дајеш
?
—
Цванцик
.
—
Мало
је
!
—
Ја
колико
?
—
Три
.
—
Много
је
!
—
Није
!
—
Не
дајем
ја
новаца
тако
лудо
.
Отвори
,
да
видим
шта
плаћам
!
—
рече
Марко
.
—
Јок
!
—
Ево
још
„
полутак
!
“
—
Јок
!
—
Ни
паре
више
од
два
цванцика
!
Врата
се
отворише
.
На
прагу
се
указа
Мара
,
најмлађа
сна
Анђелина
.
—
Дај
паре
!
—
рече
она
.
Марко
извади
кесу
иза
копорана
,
узе
један
„
здрав
“
и
један
бушен
цванцик
—
и
пружи
јој
.
—
Дај
оба
здрава
!
—
рече
Мара
.
—
Нисмо
годили
.
—
Затворићу
врата
!
—
Ала
ви
глобите
к’о
Турци
!
—
рече
Марко
вадећи
„
здрав
“
цванцик
.
—
Е
!
...
ал
добити
онаку
пуницу
!
зар
је
то
много
?
—
Јесмо
ли
намирени
?
пита
Марко
.
—
Јесмо
—
рече
Мара
уклањајући
се
с
прага
.
—
Сад
да
се
пољубимо
!
—
рече
Марко
.
—
Е
да
?
—
Ја
,
ваља
се
!
—
Нека
,
нека
баш
!
—
Ама
ред
је
!
—
Па
ако
!
...
—
Море
,
Марко
,
шта
је
са
спремом
?
Ено
ти
убацише
бураг
у
једна
кола
!
—
викну
неколико
њих
.
—
Шта
велиш
?
!
.
јекну
Марко
.
—
Баш
у
твоја
кола
!
(
Он
је
дошао
на
коњу
,
а
његови
укућани
на
колима
)
.
Наговориле
редаре
једног
ђаволана
...
.
Сви
прснуше
у
смеј
,
а
Марко
приши
нешто
крупно
редарама
.
—
Вратићу
ја
њима
шило
за
огњило
—
не
берите
ви
бригу
!
Де
понесите
!
...
.
И
у
мал
’
не
затвори
сандук
подижући
га
.
А
сандуци
у
којима
је
спрем
девојачки
не
смеју
се
закључати
пре
венчања
—
због
порода
.
Неколико
момака
дигоше
остале
ствари
и
одоше
да
их
распореде
по
колима
,
јер
не
могаху
све
у
једна
кола
стати
.
Марко
приђе
својим
колима
.
У
њима
стоји
бураг
.
Крај
кола
је
стај’о
његов
најмлађи
брат
.
—
А
где
си
ти
био
?
викну
Марко
на
њ
.
—
Ја
само
мало
одмакох
па
...
.
—
„
Ја
одмакох
“
,
а
јесам
ли
ти
каз’о
да
не
одмичеш
?
...
Де
’
сад
избаци
!
...
—
Јок
ја
!
...
ти
си
зет
!
...
рече
му
брат
.
Они
око
кола
попуцаше
од
смеја
.
Марко
се
препе
на
кола
и
избаци
бураг
па
онда
оде
редарама
.
—
Зар
тако
—
а
?
—
упита
их
.
—
Ха
,
ха
,
ха
!
.
.
хи
,
хи
,
хи
!
...
хе
,
хе
,
хеј
!
...
смејаху
се
редаре
.
—
А
која
је
?
—
Миљана
.
—
Што
лажеш
—
кад
је
Петрија
?
—
Од
куд
сам
ја
!
...
ти
си
,
сестро
,
бога
ми
!
...
ти
си
наговорила
Перу
!
...
За
мало
па
се
редаре
завадише
.
Пљешти
!
...
Марко
им
завара
очи
,
зграби
две
кутљаче
,
тикву
с
ракијом
,
један
нож
и
један
топрак
па
дотури
некима
на
поље
који
одмах
сакрише
.
Онда
поче
да
их
мири
...
Једва
их
измири
...
.
—
Ајде
Марко
!
—
викнуше
сватови
.
—
Шта
,
зар
полазе
?
—
Ја
!
—
Збогом
!
И
излете
на
поље
.
За
њим
се
чу
вика
:
жене
траже
ствари
...
Полазак
прекрати
све
.
Изађоше
да
се
поздраве
с
Анђелијом
.
Она
стајаше
с
братом
изнад
кума
и
старојка
.
Спустила
превез
на
очи
па
испод
њега
погледа
на
ову
гужву
народа
што
га
оставља
.
—
Гледала
је
авлију
,
зграде
,
воће
...
ама
све
.
Гледала
је
румено
лице
свога
оца
и
погурени
стас
и
жалостиви
лик
своје
мајке
.
Из
оних
тамних
очију
била
је
жалост
...
.
„
Еј
,
моја
нано
—
мишљаше
она
—
правиш
се
весела
—
а
срце
ти
само
плаче
!
“
...
Стеже
јој
се
срце
—
али
суза
нема
.
Та
да
те
бар
једна
да
кане
па
би
јој
ла’нуло
,
скинула
би
јој
се
стена
са
срца
.
.
Овако
—
само
гута
пљувачку
...
.
У
тај
пар
викнуше
да
се
иде
.
Цигани
почеше
свирати
,
народ
се
узмува
:
свако
иђаше
својим
колима
...
.
Девер
приђе
Милинку
,
пољуби
се
с
њим
и
спусти
му
цванцик
у
руку
.
Милинко
се
пољуби
са
сестром
и
предаде
је
деверу
.
Како
је
такну
деверова
рука
,
она
се
стресе
к’о
да
је
змију
видела
;
крв
јој
појури
у
главу
:
у
котлацу
је
нешто
стеже
—
али
она
прогута
,
стиште
јаче
руку
деверу
,
корачи
неколико
пута
и
заустави
се
пред
оцем
.
Он
јој
пружи
руку
—
она
пољуби
.
—
Збогом
,
бабо
!
Чича
Илија
заводни
очима
,
привати
је
за
главу
па
је
пољуби
у
оба
образа
.
—
Збогом
пошла
,
ћери
!
Жива
и
срећна
била
!
...
Немам
,
ти
,
синко
,
много
говорити
...
.
Слушај
старије
и
чувај
образ
и
поштење
!
...
Немој
да
ми
осрамотиш
ову
седу
косу
!
!
...
Она
приђе
мајци
.
—
Збогом
,
нано
!
...
И
подиже
превез
да
је
у
руку
пољуби
...
Али
кад
угледа
оно
смежурано
и
сузама
умрљано
лице
;
кад
угледа
оне
раширене
уздрхтале
руке
,
руке
које
су
је
гајиле
,
руке
које
су
је
чувале
и
од
ватре
и
од
воде
и
од
назеба
—
одвугну
и
њено
срце
...
Сузе
је
облише
и
падаху
на
руке
мајчине
.
Зајеца
к’о
сисанче
...
Речи
није
могла
прословити
само
је
љубила
руке
материне
;
а
мајка
јој
љубљаше
и
косу
и
очи
и
образе
и
уста
и
грло
,
па
јој
напричаваше
много
што
шта
...
Би
јој
лакше
.
Поздрави
се
са
тетком
и
другарицама
;
чак
није
заборавила
ни
Станију
за
нос
повући
.
Тетка
је
изазва
на
страну
,
па
јој
нешто
шапуташе
...
Онда
је
девер
поведе
кумовским
колима
.
Ту
она
још
једаред
пољуби
у
руку
и
оца
и
мајку
па
се
попе
на
кола
и
стаде
измеђ
кума
и
девера
.
(
Обичај
је
да
вођевина
никако
не
седа
)
.
Сватови
се
већ
поздравили
са
домаћима
и
поседали
у
кола
;
коњаници
појали
хитре
коње
;
свирачи
свирају
а
пушке
не
даду
једна
другој
издушити
.
—
Е
,
пријатељу
,
збогом
!
рече
чича
Стеван
пруживши
руку
.
—
Збогом
пош’о
,
пријатељу
,
и
срећан
ти
пут
!
Па
се
изљубише
.
Чича
Стеван
се
поздрави
и
пољуби
са
Смиљаном
и
другим
укућанима
,
па
се
попе
у
кола
.
—
Јесмо
ли
готови
?
—
Јесмо
!
—
Полази
!
—
Збогом
,
домаћине
!
—
Збогом
пошли
!
—
Опрости
шалу
!
—
Нек
је
богом
просто
...
.
Марко
узј’о
свога
дората
,
па
онако
с
коња
испија
„
за
срећна
пута
.
“
Таман
да
пође
,
а
редаре
га
опколише
.
—
Стој
,
пријатељу
!
—
Кам
’
мој
топрак
?
—
рече
једна
—
Кам
’
моја
кутлача
?
—
рече
друга
—
А
где
је
тиква
?
—
питаше
Миљана
шапатом
.
Он
им
показа
руком
на
кола
и
рече
:
—
Тамо
је
све
!
—
А
,
ево
мога
ножа
!
—
дрекну
Петрија
и
полете
Марку
руком
за
појас
.
Марко
је
одби
руком
.
—
Није
те
ни
срамота
—
рече
он
—
даривала
ме
па
оћеш
да
отмеш
!
—
Од
куд
сам
те
даривала
?
—
викну
Петрија
.
—
Нисмо
те
,
ваљда
,
и
ми
даривале
?
—
викнуше
остале
.
—
Ја
шта
сте
радиле
!
—
Па
камо
уздарје
?
—
питаше
оне
.
—
Ето
вам
!
—
рече
он
насмејавши
се
и
показа
на
бураг
—
Збогом
!
Дарну
коња
петама
и
одјури
трком
...
.
Тако
им
је
одшалио
шалу
...
ИИИ
.
Дан
беше
леп
.
Небо
чисто
к’о
огледало
,
само
му
плаветнило
дошло
нешто
блеђе
од
сунчева
сјаја
...
.
Сунце
греје
,
ветрић
пирка
,
а
по
плавом
зраку
лети
она
јесења
паучина
(
„
бабињаци
“
)
те
се
вата
сватовима
по
руву
и
лицу
;
ласте
пролећу
тамо
и
амо
те
ватају
мушице
;
по
јендецима
плове
гуске
и
патке
,
па
како
сватови
наиђу
—
оне
прну
и
беже
у
авлију
;
људи
и
жене
стоје
на
капијама
и
гледе
за
кићеним
сватовима
,
а
сватови
накићени
с
поља
а
„
обучени
изнутра
,
“
нагињу
чутурама
,
певају
и
грме
из
пиштоља
.
Анђелија
стајаше
између
кума
и
девера
па
их
обојицу
загрлила
.
Подигла
је
превез
те
гледала
на
све
стране
.
Она
се
поздрављаше
са
оним
великим
растовим
крстом
што
стојаше
на
раскршћу
пред
њеном
кућом
...
.
Шта
је
пута
ту
,
са
другарицама
,
у
коло
излазила
!
...
.
Па
онда
свако
дрво
крај
пута
будило
јој
је
по
неку
успомену
.
Овде
је
брала
џанарика
—
онде
вишања
;
овде
се
пењала
те
тресла
дудиње
—
а
онде
,
под
оним
брестом
,
седела
у
ладу
...
.
Ево
Станине
куће
;
ено
вајатића
где
су
једаред
ноћиле
она
и
Ика
—
и
све
три
нису
сву
ноћ
заспале
...
Па
ево
и
Икине
куће
,
па
ено
Вемине
(
с
њом
се
једаред
нешто
споречкала
,
али
су
се
опет
помириле
)
...
А
ово
је
кућа
чича
Станка
што
њу
једнако
дира
;
све
јој
се
руга
:
како
је
тепала
кад
је
била
мала
...
.
Кола
изиђоше
из
села
...
Али
њој
је
опет
све
познато
:
ови
потеси
,
травњаци
и
лугови
...
Свуд
је
она
ишла
.
Ето
њене
ливаде
!
Под
оним
кленом
једаред
се
са
Иком
ваљала
по
трави
;
галицале
су
се
,
смејале
и
скакале
.
Па
се
онда
—
са
стидом
—
сети
како
их
је
затекао
чича
Ђурађ
и
повикао
:
„
Шта
радите
ви
,
цуре
?
“
...
а
оне
су
само
цикнуле
па
побегле
...
.
Па
ево
и
гробља
!
.
.
Ту
су
њих
три
,
ове
године
,
брале
,
„
Ивањско
цвеће
“
и
плеле
венце
.
Први
венац
који
су
оплеле
мутнула
Ика
Станији
на
главу
па
јој
вели
:
„
Ала
,
Стајо
.
.
ал
ти
лепо
стоји
венац
!
“
—
„
Славе
ти
,
велиш
?
“
—
„
Још
ће
ти
и
боље
стајати
кад
са
Пером
пред
олтар
станеш
!
...
“
А
Станија
румени
и
смеје
се
...
.
У
тај
пар
Пера
Иванов
међу
њих
.
„
А
ту
сте
!
“
—
вели
он
.
Оне
побегоше
,
али
он
се
нададе
за
њима
,
стиже
Станију
,
увати
је
за
руку
па
јој
нешто
говори
;
а
Станија
се
зајаприла
па
се
смеје
и
бије
га
руком
по
прсима
...
.
„
Како
ли
је
то
лепо
кад
се
пазе
овако
!
...
.
Да
ми
је
и
мени
да
се
с
ким
пазим
!
мислила
је
онда
она
...
.
Кола
јурише
све
дање
.
Ево
и
њеног
травњака
!
Ту
је
она
лане
са
мајком
овце
„
јагњила
“
.
Ено
и
колебе
!
.
.
Па
како
је
малу
јагњад
носила
у
колебу
да
разгреје
.
Па
,
кад
је
са
свим
ославило
пролеће
,
како
их
је
гледала
где
скачу
једно
преко
другог
и
играју
се
...
Ту
је
и
трешњево
воће
!
Како
је
пре
—
кад
је
била
мања
—
гулила
кору
са
маторих
трешања
и
правила
„
лиле
,
“
и
како
—
кад
у
очи
Петрова
-дне
попале
лиле
—
њена
најдуже
и
најбоље
гори
...
.
Кола
одмицаху
све
дање
.
.
Насташе
непозната
места
...
Анђелија
уздахну
...
И
имала
је
за
чим
!
...
И
ово
су
њиве
,
и
ову
су
ливаде
,
и
ову
су
пашњаци
,
и
ово
су
лугови
—
али
не
познати
.
Њена
нога
није
овуд
никад
корачила
...
Па
опет
,
све
то
беше
доста
налик
на
њезин
„
сент
“
.
Она
спусти
превез
на
очи
па
се
замисли
:
„
А
како
ли
ће
ми
бити
тамо
где
идем
?
’
Оће
ли
ми
бити
место
налик
на
моје
рођено
?
А
кућани
,
каки
ли
ће
ми
бити
они
?
...
Да
ли
ћу
им
се
моћи
додворити
,
да
ли
ћу
им
моћи
умостити
?
...
Чини
ми
се
да
је
свекар
благ
а
јетрвица
умиљата
...
Кака
ли
ће
бити
свекрва
и
друге
јетрве
?
.
.
’
Оће
ли
бити
то
народ
к’о
и
у
мојој
кући
?
.
.
да
неће
јорданити
?
...
Онда
се
поче
сама
куражити
:
„
А
што
да
јордане
,
што
да
се
поносе
?
.
.
И
то
је
тамо
народ
,
и
они
имају
срца
!
.
.
Зар
они
немају
своје
у
туђини
?
.
.
Право
вели
тетка
,
треба
се
њима
умилити
...
Па
и
моја
јетрва
је
из
другог
села
,
па
ево
је
,
вала
богу
,
весела
к’о
грлица
!
.
.
Све
су
то
људи
;
не
би
,
ваљда
,
мене
бабо
дао
у
душмане
;
он
њих
добро
познаје
?
...
—
Ево
нас
већ
!
—
рече
девер
.
Она
подиже
превез
...
Неколико
коњаника
поче
се
утркивати
.
Зет
Марко
измаче
испред
свију
и
оде
на
„
Муштулук
“
.
За
мало
па
се
указа
и
село
.
Куће
ушорене
;
око
кућа
засађена
воћа
.
Анђелија
гледаше
:
све
беше
к’о
и
у
њеном
селу
...
.
Хвала
богу
!
.
.
а
она
је
мислила
друкчије
...
Сад
јој
чисто
ла’нуло
на
срцу
...
Таман
они
на
савијутак
,
а
Марко
пред
њих
.
Он
пребацио
кошуљу
што
је
,
к’о
муштулугџија
,
добио
—
преко
рамена
,
па
у
једној
руци
држи
ћевап
а
у
другој
руци
чутуру
.
Сватови
стадоше
.
Неки
узеше
по
режањ
од
ћевапа
и
—
чутура
пође
од
руке
до
руке
.
Пошто
се
по
једном
обредише
—
пођоше
...
Народ
изаш’о
па
улицу
да
види
сватове
.
Коњаници
разиграли
своје
малене
али
оштре
коње
:
коњи
у
колима
подигли
главе
окићене
убрусима
:
сватови
се
успрсили
да
би
изгледали
дичнији
а
пуцањ
за
пуцањем
само
грми
.
.
Ујездише
у
авлију
.
Младожења
скочи
с
кола
а
један
од
ашчија
додаде
му
кокошку
живу
.
Он
извади
нож
из
цагрија
и
закла
је
.
(
То
је
за
то
:
ако
би
вођевина
што
гатала
да
јој
не
важи
)
.
Кумовска
се
кола
обрнуше
пре
кућом
;
кум
искочи
.
Једна
од
жена
даде
Анђелији
мушко
дете
од
три
године
.
Она
га
подиже
у
вис
па
га
пољуби
у
оба
образа
:
—
то
је
наконче
...
Онда
га
дарива
кошуљицом
па
га
предаде
матери
...
.
Међу
тим
свирачи
удесили
игру
,
те
се
око
кола
увати
коло
.
Анђелија
се
маши
у
недра
и
извади
јабуку
.
У
јабуци
беше
„
полутак
;
“
вирио
је
из
јабуке
...
Ману
неколико
пута
њом
ко
да
варка
па
је
онда
пусти
.
Коло
се
распрште
и
играчи
полетеше
за
јабуком
;
зет
,
онако
дугачак
,
дочека
је
у
руку
.
Онда
она
скочи
с
кола
а
с
њом
и
девер
те
је
поведе
у
кућу
.
На
прагу
јој
једна
од
жена
даде
два
леба
,
које
она
метну
под
пазуве
,
у
руке
узе
со
—
па
уђе
.
У
кући
је
дочека
свекрва
,
узе
лебове
и
со
,
пољуби
се
с
њом
а
Анђелија
њу
још
и
у
руку
.
Свекрва
јој
привеза
на
нисци
—
неколико
великих
дуката
око
врата
;
па
је
онда
узе
за
руку
и
приведе
огњишту
.
Анђелија
се
сети
,
шта
јој
је
тетка
при
поласку
,
шапћући
,
казала
—
узе
угарак
,
погледа
на
баџу
—
да
би
увек
будна
била
—
и
поче
„
кресати
“
ватру
:
—
Оволико
среће
и
здравља
!
—
шапуташе
она
.
—
Оволико
напретка
дому
у
који
дођох
!
Како
ова
варница
’
итра
била
—
тако
и
ја
лаконога
била
!
Како
ова
варница
светла
била
—
тако
и
ја
светлила
радом
и
угодбом
,
образом
и
поштењем
!
...
И
онда
сложи
угарке
да
би
се
браћа
у
дому
слагала
.
—
Жива
била
,
ћери
!
—
рече
јој
свекрва
.
Па
је
узе
за
руку
и
поведе
у
„
гостинску
“
собу
;
са
њима
иђаше
и
девер
.
У
соби
већ
засели
:
кум
,
стари
сват
,
чича
Стеван
и
још
неколико
стараца
.
Још
од
врата
поче
се
Анђелија
клањати
.
Заустави
се
пред
свекром
и
опет
му
се
поклони
па
га
онда
пољуби
у
руку
.
Тако
пред
сваким
.
Онда
им
прође
иза
леђа
и
поче
дворити
...
—
Ноћ
се
спусти
на
земљу
.
Са
неба
сјајаше
пун
месец
;
звезде
оретко
светлуцају
;
светњаци
се
успролетали
тамо-амо
...
Сватови
сели
те
вечерају
;
жене
се
устумарале
око
совре
,
договарају
се
међу
собом
и
грде
са
зетом
Марком
који
једнако
кавге
тражи
...
После
вечере
беше
живље
.
Младеж
се
искупи
око
свирача
;
старији
,
разгрејани
пићем
,
почеше
живље
беседити
;
Марко
прикупио
неколицину
њих
око
себе
па
се
договара
,
како
ће
—
тамо
око
по
ноћи
—
скидати
ћурке
и
кокоши
са
седала
;
некима
опет
сметаше
шљива
што
је
пред
кућом
,
па
се
договарају
како
ће
је
извалити
;
у
дну
авлије
дере
се
Драгојло
Чолин
код
пуне
видрице
;
„
Има
,
има
!
.
.
“
Око
њега
се
прикупља
младеж
и
пије
великим
кутлом
...
.
Свирачи
заствираше
—
коло
заигра
.
Најпре
се
ваташе
само
момци
;
мало
по
мало
прошара
се
коло
и
женскињем
...
.
Старци
гледе
па
се
смеше
...
.
мало
вино
;
мало
„
јуначко
срце
“
—
дигоше
се
и
они
.
—
’
Оћемо
ли
,
Машо
?
—
Шта
?
—
Мало
старински
...
.
—
Да
играмо
зар
?
—
Ја
!
—
Батали
!
—
Што
?
—
Болеће
ноге
!
—
’
Оће
ја
!
.
.
ајде
!
—
Шта
му
драго
;
ајде
!
...
—
Чујеш
,
Васо
!
—
Чујем
,
мулим
ти
,
газда
Маринко
—
викну
циганин
.
—
Деде
једну
”
Мачванку
“
.
—
'
Оћемо
сад
!
И
засвираше
„
Мачванку
“
.
Старине
се
по’ваташе
све
један
до
другог
;
чича
Стеван
води
коло
.
Измеђа
стараца
по’ватала
се
младеж
.
—
Развуци
!
—
виче
чича
Стеван
—
Колај
!
—
виче
Маринко
Мандић
.
—
Колај
док
угрејемо
ноге
!
—
виче
Максим
Синђић
.
—
Овамо
,
баба
!
—
виче
опет
чича
Стеван
своју
домаћицу
Живану
.
Колом
се
разлегаше
смеј
.
—
Места
!
—
викну
Маринко
.
Свирачи
засвираше
„
места
.
“
...
Затреперише
старине
к’о
лист
на
јасици
;
реко
би
човек
не
играју
него
—
лебде
.
И
тако
до
по
ноћи
...
.
—
Још
с
вечера
опремио
је
чича
Стеван
Анђелију
са
девером
да
спава
.
Она
га
је
—
разуме
се
—
послушала
.
Са
девером
,
Мартом
и
Миленијом
(
заовом
)
уђе
она
у
мали
вајатић
.
Марта
и
Миленија
помогоше
јој
те
скиде
венац
и
превез
.
Миленија
јој
рече
при
поласку
:
—
Сутра
ћу
те
пробудити
.
—
Добро
—
рече
она
.
—
Лаку
ноћ
!
—-
Лаку
ноћ
!
И
Марта
са
Миленијом
оде
из
вајатића
.
Анђелија
леже
с
девером
у
кревет
и
загрли
га
.
На
скоро
овај
заспа
.
Свећа
гораше
на
сандучићу
који
стајаше
уз
кревет
и
Анђелија
проматраше
вајатић
...
Ено
и
кревет
и
таванчић
и
мотке
и
шаренице
...
Све
исто
к’о
што
беше
и
код
њене
куће
...
И
авлија
јој
се
учинила
обична
па
и
народ
добар
.
Свекар
јој
благ
старац
,
свекрва
иста
тетка
,
заовица
блага
и
умиљата
,
девери
добри
људи
.
„
Што
сам
се
ја
поплашила
?
питаше
се
она
.
—
Баш
сам
права
луда
!
Ено
их
играју
и
веселе
се
а
то
је
све
што
су
радосни
...
сигурно
је
за
то
!
.
.
А
још
кад
се
разманем
па
почне
радити
—
шта
ће
онда
рећи
?
.
.
Онда
ће
ме
морати
волити
!
.
.
Право
вели
бабо
:
све
су
то
добри
и
поштени
људи
!
“
...
Дуго
је
гледала
у
свећу
,
која
је
—
ко
и
свака
лојана
свећа
—
само
тињала
и
пуцкарала
.
Она
осети
да
јој
се
трепавице
склапају
—
придиже
се
,
пирну
у
свећу
,
окрете
се
деверу
,
загрли
га
и
—
заспа
...
На
пољу
ларма
.
Старци
играју
и
подвикују
;
зет
Марко
витла
кокоши
и
ћурке
,
које
је
са
седала
расплашио
;
младићи
пале
из
пушака
а
Дража
се
промукло
дере
:
„
има
,
има
!
“
...
Анђелија
сањаше
:
К’о
убрађена
већ
па
трчи
те
ради
.
Како
се
појави
из
куће
,
пиљеж
јој
трчи
и
скаче
на
рамена
;
она
оде
кравама
:
—
оне
јој
трче
и
умиљавају
се
а
она
им
даје
кукуруза
.
Пође
даље
,
уђе
у
воће
:
—
свиње
јуре
отуд
из
свињца
и
циче
око
ње
...
А
она
к’о
узела
цвеће
па
се
закитила
,
па
се
смеје
од
милоте
и
певуши
од
радости
...
Свекар
јој
виче
;
„
Тако
,
ћери
,
срећна
била
!
“
.
.
Сунце
греје
—
а
њој
није
никако
врућина
;
само
трчи
и
ради
.
Свекрва
је
благосиља
,
јетрве
се
шале
с
њом
а
заовица
је
само
милује
...
.
На
једаред
,
к’о
чује
она
кола
.
Истрчи
на
капију
,
погледа
:
—
а
оно
њен
бабо
,
нана
и
тетка
.
„
Што
ли
ће
,
боже
,
они
сад
?
...
А
!
.
.
дошли
у
походе
!
“
...
И
она
трчи
те
им
отвора
капију
па
их
љуби
у
руку
;
укућани
истрчали
сви
,
па
—
да
могу
од
радости
—
у
недра
би
их
метнули
...
Они
поседали
тако
,
па
питају
за
њу
.
А
,
к’о
свекар
јој
вели
:
„
вала
пријатељу
Илија
,
ако
је
ко
коме
шта
са
алалом
дао
—
ти
си
мени
ово
дете
!
Бог
нека
ти
плати
!
И
нека
нам
је
,
брате
,
жива
и
здрава
!
“
...
.
Баби
к’о
мило
,
боже
,
мило
,
а
наја
само
плаче
.
Тетка
ћути
и
гледа
је
.
На
послетку
проговори
:
„
послушала
си
ме
?
“
—
„
Јесам
,
тетка
!
“
—
„
Само
да
ти
је
бог
још
у
једном
среће
дао
!
—
А
у
чему
тетка
?
—
У
деци
,
у
деци
нећеш
срећна
бити
!
...
Они
се
веселе
и
смеју
и
шале
,
а
она
к’о
опет
трчи
и
ради
.
Док
неко
је
викну
;
она
погледа
;
—
кад
,
а
он
стоји
за
вајатом
и
маше
на
њу
руком
.
Она
му
приђе
а
он
рече
:
—
„
Вала
,
дијете
,
—
то
ми
је
право
!
.
.
Немој
ти
мене
гледати
...
јок
!
...
гледај
само
нек
си
њему
права
и
добра
—
па
ја
до
неба
!
...
За
ме
је
лако
...
.
и
шта
ту
мени
треба
?
...
само
нек
имам
да
променим
рубину
—
па
ја
одох
плугу
!
“
...
.
Девер
се
узе
нешто
окретати
,
па
је
муну
лактом
и
пробуди
је
.
Погледа
између
брвана
на
вајатићу
и
учини
јој
се
да
је
зора
.
Она
уста
и
прекрсти
се
...
ИВ
Срце
јој
лагано
бијаше
у
грудма
а
по
памети
јој
се
врзоше
свакојаке
мисли
.
Она
,
онако
у
мраку
,
намести
венац
и
превез
на
главу
(
после
ће
„
догонити
“
)
,
обу
обућу
и
седе
на
кревет
...
На
пољу
беше
тишина
;
—
све
поспало
.
Ни
пас
да
регне
,
ни
пет’о
да
кукурекне
.
Она
мишљаше
о
сну
;
све
јој
се
урезало
углаву
;
ни
једне
речце
није
заборавила
.
„
Шта
ли
ће
да
значи
?
...
Не
допада
ми
се
што
сам
онако
била
весела
и
што
сам
се
смејала
и
певала
.
Па
после
и
тетка
...
што
да
ме
онако
гледа
;
никако
није
тренула
!
.
.
Како
’
но
ми
оно
рече
?
...
„
У
деци
,
у
деци
нећеш
бити
срећна
“
!
.
.
Море
нек
ја
онако
будем
срећна
;
нек
они
мене
пазе
и
воле
—
шта
ја
друго
тражим
!
...
Чула
сам
од
старих
жена
где
веле
:
да
бог
човеку
у
сну
предскаже
све
,
а
нарочито
кад
у
којој
кући
први
пут
ноћи
.
Да
се
није
мени
предсказало
?
...
Може
бити
!
.
.
Па
после
,
казивале
су
ми
и
то
:
да
кад
ти
се
јаве
на
сну
човек
или
жена
па
ти
кажу
:
биће
ти
овако
или
онако
—
и
збуде
ти
се
...
.
Само
да
се
нисам
онако
смејала
и
певала
!
...
А
онако
,
вала
,
рекла
бих
,
да
није
ништа
рђаво
...
.
“
Па
јој
онда
сену
кроз
главу
друга
мисао
:
„
Боже
а
ја
за
моје
и
заборавила
!
Шта
ли
сад
раде
моји
код
куће
?
...
Они
сигурно
спавају
...
Јок
,
не
спавају
!
...
Нана
седи
сад
у
поњавама
па
мисли
:
и
’
како
је
мени
овамо
.
Сад
она
вели
:
”
моја
Анђа
никако
не
спава
,
она
једнако
плаче
“
.
Еј
,
моја
нано
!
знам
,
како
ти
је
!
...
Ја
,
боже
,
боже
,
све
ти
је
то
она
знала
!
Знала
је
она
,
да
ће
овако
са
мном
бити
,
па
ме
је
све
лепо
учила
:
„
Немој
ти
мени
овако
или
онако
—
ради
овако
;
отићи
ћеш
ти
у
своју
кућу
,
па
ја
нећу
да
ти
кажу
,
да
те
је
лудак
родио
!
...
“
—
Снајка
!
—
пресече
је
у
мисли
глас
с
поља
.
Она
скочи
.
—
Чујем
!
—
Зар
си
будна
?
—
Ја
!
—
Отвори
!
Она
отвори
врата
и
на
прагу
се
указа
весео
лик
њене
заове
Миленије
.
—
Гле
!
...
ти
се
обукла
већ
!
—
Ја
!
...
рече
Анђелија
и
приђе
те
је
пољуби
.
—
А
ја
мислила
да
те
пробудим
;
тешто
баш
!
...
Оћеш
ли
са
мном
на
бунар
.
—
’
Оћу
.
—
Е
ајдемо
!
И
обе
изађоше
из
вајата
.
Небо
се
цакли
од
ведрине
к’о
плаво
око
девојачко
;
по
њему
„
плови
“
месец
и
трепере
звезде
;
неки
ладан
ветрић
попирује
те
шушти
пожутело
лишће
;
по
нека
кокошка
залепрша
се
на
седалу
па
се
онда
гњезди
;
петли
кукуречу
,
а
тамо
под
исток
пукла
белина
:
—
зора
...
.
Узеше
видрице
и
одоше
на
бунар
.
Анђелија
по
мало
дрхташе
од
јутрење
ладноће
.
Заватише
воде
па
полише
једна
другој
.
Анђелија
извади
иза
појаса
свој
пешкирић
те
се
обрисаше
,
па
се
онда
заједно
помолише
богу
.
—
Сад
да
наспемо
судове
—
рече
Миленија
.
Анђелија
довати
кову
.
—
Немој
ти
,
снајка
!
—
Што
?
—
Полићеш
се
.
Дај
мени
!
—
Умем
се
ја
чувати
—
рече
Анђелија
и
поче
спуштати
кову
у
бунар
.
Миленија
је
погледа
па
рече
:
—
О
,
снајчице
.
—
Чујем
!
—
Ајде
да
се
пазимо
!
—
Зар
ти
мене
волиш
?
—
упита
Анђелија
.
—
’
Волико
!
—
рече
она
и
рашири
руке
колико
год
може
.
Анђелија
се
насмеја
.
—
Е
,
добро
,
да
се
пазимо
!
Миленија
је
загрли
.
—
А
знаш
ли
ти
да
си
лепа
?
—
Е
?
—
упита
Анђелија
.
—
К’о
вила
...
П’онда
наја
вели
...
.
Анђелији
заигра
срце
.
—
Шта
вели
?
—
пресече
је
.
—
Вели
—
настави
Миленија
—
да
ћеш
бити
добра
и
ваљана
.
А
наја
се
никад
не
вара
!
Она
зна
по
теби
!
.
.
Вели
:
није
оно
џаба
гајио
пријатељ
Илија
;
познајем
ја
кад
корачи
колико
вреди
!
.
.
А
снајка
Марта
једнако
те
’
вали
и
вели
да
твога
рада
нема
на
близу
...
Је
ли
снајчице
;
’
оћеш
ли
и
мене
изучити
раду
?
...
—
’
Оћу
,
заовице
!
—
Знаш
како
ћеш
ме
звати
?
—
„
Дилберком
“
—
рече
Анђелија
.
—
Марта
ме
зове
”
дилберком
.
“
—
А
ја
ћу
„
голубицом
“
—
рече
Анђелија
.
—
То
је
баш
лепо
!
...
Ја
ћу
бити
твоја
„
голубица
“
а
ти
моја
снајчица
!
...
И’онда
знаш
шта
још
?
—
Шта
?
—-
Тата
синоћ
вели
,
да
му
је
баш
по
вољи
што
те
је
добио
.
Ја
,
тако
,
служим
,
а
он
вели
куму
:
„
Шта
ћеш
брате
?
Ако
’
оћеш
што
добро
—
ти
тражи
од
вамилије
;
од
вамилије
се
данас
и
псето
тражи
“
!
.
.
А
и
кум
вели
да
је
добро
наш’о
...
.
Па
да
видиш
бату
!
...
Ја
га
само
дирам
и
Марта
га
дира
—
а
он
се
смеши
и
вели
:
„
бог
ми
је
дао
!
...
“
А
ја
га
питам
,
да
ли
те
воли
,
а
он
мени
вели
:
„
А
што
ти
питаш
?
“
.
.
а
ја
велим
да
’
оћу
,
да
знам
.
Он
се
онда
поче
смејати
па
вели
:
„
казаћу
ти
сутра
“
!
...
па
онда
скочи
и
побеже
на
поље
.
А
Марта
вели
:
„
не
сме
само
Златан
пред-а-мном
да
каже
,
а
добро
знам
воли
је
к’о
очи
“
!
...
Видиш
,
снајчице
—
сви
те
волимо
!
...
—
И
ја
вас
!
—
рече
Анђелија
.
—
Е
то
је
баш
добро
!
Ајдемо
!
—
рече
Миленија
и
узе
судове
те
понесе
.
Анђелија
пође
за
њом
.
Прса
јој
се
надимаху
од
неке
милине
,
па
—
да
јој
се
може
—
она
би
викнула
и
казала
целом
свету
како
је
радосна
...
.
Јуче
је
стезала
срце
од
жалости
—
а
данас
га
стеже
од
радости
!
...
И
уђе
за
Миленијом
у
кућу
.
Миленија
остави
судове
у
долап
па
онда
поче
ложити
ватру
.
—
О
,
голубице
!
—
Чујем
,
снајчице
!
—
Кажи
ти
мени
лепо
,
какви
је
ред
у
вашој
кући
.
—
К’о
и
у
свакој
кући
,
—
рече
Миленија
.
—
А
како
да
радим
па
да
се
додворим
тати
и
наји
?
—
упита
Анђелија
.
—
О
,
за
то
не
бери
бригу
!
Тата
је
врло
благ
;
само
се
шали
...
Знаш
како
мене
зове
?
...
шепртљом
...
Он
свима
издене
име
—
то
му
је
душа
...
.
Наја
је
већ
друкчија
.
Она
само
’
оће
да
се
ради
.
Кад
ти
што
заповеди
да
урадиш
—
нек
је
поуздано
...
.
и
онда
си
јој
права
...
.
Чича
Нини
само
поли
из
јутра
,
додај
му
његову
чутуру
—
он
се
напије
два-три
пута
па
оде
у
њиве
.
До
мрака
никако
и
не
долази
!
...
Очију
ми
,
снајчице
,
у
нашој
кући
није
тешко
умостити
!
...
—
Ако
је
за
рад
и
услугу
не
бојим
се
,
вала
,
ни
једне
;
само
кад
су
сви
тако
добри
!
...
.
Ко
,
зар
наши
?
...
Видићеш
,
вала
,
је
ли
истина
!
.
.
А
Марта
ће
ти
све
онако
показати
!
И
Стана
ће
те
поучити
.
А
ја
ћу
,
моја
лепа
снајчице
,
ја
ћу
ти
у
свему
помагати
;
па
ћу
онда
устати
и
око
наје
и
око
стрине
...
.
та
мораће
те
заволети
!
...
Анђелија
је
пољуби
.
—
Моја
слатка
голубице
!
.
.
Баш
ти
’
вала
!
.
.
Не
бери
за
мене
бригу
,
кад
је
тако
.
Пуна
срца
неке
радости
корачи
и
стаде
на
праг
,
па
са
њега
погледа
у
авлију
...
.
Све
јој
се
милило
.
И
ове
зградице
и
ова
родом
окићена
дрва
,
па
јој
чак
омили
и
белов
што
је
лежао
пред
кућом
.
Она
се
окрете
Миленији
.
—
О
,
голубице
!
—
Чујем
,
снајчице
!
—
Дај
ми
парче
леба
!
—
Што
ће
ти
?
—
’
Оћу
да
дам
белову
.
Белов
се
диже
,
поче
вртети
репом
и
умиљавати
се
око
Анђелије
.
Миленија
пружи
комад
леба
Анђелији
и
угледа
како
се
белов
умиљава
,
па
рече
:
—
Сад
видим
,
снајчице
,
да
волиш
нашу
кућу
!
—
По
чему
?
—
Неће
се
пас
умиљавати
око
непријатеља
,
тако
вели
наја
.
Анђелија
баци
псу
лебац
а
он
га
узе
и
оде
за
кућу
.
Она
се
врати
унутра
.
—
Овде
ми
се
допада
!
—
рече
она
.
Па
онда
узе
метлу
и
почисти
кућу
.
Поможе
Миленији
те
успремише
.
У
тај
пар
Марта
уђе
.
—
Добро
јутро
!
—
Бог
помого
!
—
Ви
устале
већ
!
—
Ја
!
—
А
ја
ишла
да
те
пробудим
!
...
Доцкан
сам
и
легла
.
Несрећни
зет
не
даде
ми
мира
сву
ноћ
!
Сву
ноћ
је
витло
мене
и
Стану
!
Једва
се
смири
пред
зору
.
—
Баш
је
ђаво
!
—
рече
Миленија
—
Помлати
све
ћурке
и
кокоши
,
па
онда
докопи
Дражу
онако
пијана
—
па
с
њим
у
коло
.
Дража
тетура
тамо
и
овамо
—
а
ми
да
помремо
од
смеја
...
—
Јеси
ли
ти
могла
заспати
?
—
упита
Марта
Анђелију
.
—
Јесам
.
—
Јеси
ли
ишла
на
воду
?
—
Јесам
.
—
Како
ти
изгледа
,
мо’ш
ли
се
навићи
?
—
Могу
—
одговори
Анђелија
.
—
Не
брини
се
ти
ништа
!
Све
ћу
ја
теби
показати
...
.
Дај-де
да
ти
наместим
тај
венац
,
не
стоји
ти
добро
...
Седи
.
Анђелија
седе
на
столичицу
,
а
Марта
јој
поче
намештати
венац
;
Миленија
јој
помагаше
.
—
Учи
се
,
дилберка
,
и
теби
ће
требати
скоро
—
рече
Марта
.
—
Баш
си
ти
,
снајчице
!
...
рече
Миленија
поруменивши
.
—
Шта
сам
ја
?
...
'
Ђаво
је
л
?
...
Откуда
ја
да
видим
синоћ
,
па
још
у
мраку
,
како
моја
дилберка
ашикује
са
Миланом
чича
Маринковим
.
Миленија
јој
запушаваше
руком
уста
и
погледаше
је
прекорно
показујући
Анђелију
.
—
Не
бој
се
!
...
Неће
ти
јетрвица
ништа
.
Је
ли
,
јетрвице
?
—
Што
је
дираш
толико
?
—
упита
Анђелија
.
—
Бога
ми
,
снајчице
!
...
—
Волиш
га
!
пресече
је
Марта
.
—
Е
па
волим
,
шта
ћеш
ми
!
—
Тако
кажи
!
.
.
Е
сад
је
готово
.
.
Бадава
,
што
јес
’
јес
’
:
—
баш
си
лепа
,
јетрвице
!
—
Лепша
је
од
тебе
!
рече
Миленија
.
—
Па
и
млађа
је
,
треба
да
буде
лепша
—
рече
Марта
.
—
Ја
њу
сад
боље
волим
него
тебе
!
—
рече
Миленија
.
—
И
треба
да
је
волиш
!
Она
је
сад
нова
—
треба
да
је
волимо
сви
!
И
ја
је
волим
...
А
ти
,
дилберче
моје
.
ти
по
мало
вараш
да
мене
не
волиш
.
—
Немој
тако
више
;
може
чути
наја
...
—
Не
бој
се
!
...
И
измирише
се
...
.
Народ
поче
устајати
.
Анђелија
оде
са
Миленијом
,
да
полије
свекру
,
куму
и
старом
свату
.
Клањајући
ко
и
синоћ
уђе
она
у
собу
даде
им
обућу
па
се
врати
за
воду
.
Опет
клањајући
уђе
,
поли
им
и
обриса
их
.
Онда
јој
дадоше
чешљеве
те
их
очешља
.
Они
се
онда
помолише
богу
.
Она
изађе
и
врати
се
са
чутурицом
у
којој
беше
ракија
.
Поклони
се
пред
свекром
,
пољуби
га
у
руку
и
даде
му
чутуру
.
Онда
им
стаде
иза
леђа
дворити
.
—
Ала
у
мене
бује
табани
!
—
рече
кум
.
—
Море
—
није
,
море
,
него
,
куме—мене
боле
ноге
!
—
рече
чича
Стеван
.
—
Ала
се
—
изиграсмо
:
да
бог
помаже
!
Нека
их
,
нека
боле
до
довече
,
а
довече
ћемо
опет
!
—
рече
старојко
.
—
Зар
ти
пада
на
памет
?
—
упита
чича
Стеван
.
—
Море
,
како
не
пада
!
Нисам
се
изигр’о
’
нако
ни
кад
сам
мога
Милована
женио
!
Свануло
.
На
пољу
се
дигла
ларма
!
—
Зете
,
камо
ракија
?
—
Нисам
ја
мејанџија
!
—
виче
Марко
.
—
Ево
Драже
.
Разболео
се
!
—
Шта
је
Дражо
?
—
пита
га
Марко
.
—
Море
,
мани
:
—
Да
ниси
болестан
?
—
Ја
шта
сам
!
—
Чиме
да
те
лечим
,
по
богу
брате
?
—
Клин
се
клином
изгони
;
од
чега
болест
од
тога
и
лек
!
—
одговори
Дража
.
Сватови
се
насмејаше
.
—
Пунице
,
дај
ракије
!
Имам
овде
пуно
болесника
!
—
рече
Марко
Марти
која
изађе
из
куће
.
—
Сад
ћу
баш
!
—
Чујеш
ли
:
—
биће
свашта
!
—
Марим
ја
!
—
рече
Марта
.
—
Е
сад
ћеш
упамтити
ко
је
зет
!
—
рече
Марко
па
потрча
за
њом
.
Она
побеже
.
—
Ја
зла
зета
,
мој
брате
!
—
рече
стари
сват
.
—
Ко
ватра
!
—
додаде
чича
Стеван
.
—
Синоћ
начинио
читав
пачариз
.
—
И
ти
ћеш
довече
платити
!
—
А
морам
...
.
Није
лако
сина
оженити
;
ваља
да
и
ја
сватове
насмејем
...
.
Пошто
попише
ону
чутурицу
ракије
и
они
изађоше
напоље
.
Сватови
поседали
па
пију
ко
варену
ко
ладну
ракију
.
Дирају
Дражу
,
а
он
им
одговара
онако
од
рамена
.
Свима
им
каже
да
су
синоћ
биле
горе
будале
него
он
.
„
Само
је
Маркић
паметан
човек
!
“
—
вели
он
.
—
А
зашто
баш
он
да
је
најпаметнији
између
свију
?
—
питају
га
сватови
.
—
За
то
што
он
тражи
седало
,
а
не
лупа
се
и
не
скаче
ту
к’о
будала
...
.
Ако
му
баш
и
дође
да
пригрли
женско
—
он
докопа
пуницу
коју
прво
стигне
,
пригрли
,
пољуби
—
па
онда
опет
једе
печења
и
пије
вина
.
Сватови
се
опет
засмејаше
.
—
Баш
си
ти
,
Драже
,
неки
несрећник
!
—
рекоше
му
сватови
.
—
То
велим
и
сам
,
јер
да
сам
срећан
—
друкчије
би
моја
шева
певала
.
Чича
Стеван
диже
се
да
види
је
ли
пециво
престављено
;
жене
постављаху
сто
за
доручак
а
младеж
пуца
из
пушака
...
.
Цигани
оправљају
жице
на
ћеманима
,
које
су
ноћас
покидали
,
и
ракијом
„
догоне
“
грло
за
песму
,
јер
,
веле
они
;
„
ракија
грло
отвара
а
вино
затвара
.
“
Сватови
седоше
за
совру
;
зет
служаше
ракију
;
жене
донашаху
јело
,
а
Анђелија
оде
у
вајат
да
се
опрема
...
.
В
.
Око
ручанице
сватови
оседлаше
и
запрегоше
коње
.
Све
се
то
устумарало
:
неко
тражи
узду
,
неко
канџију
,
неко
јастук
.
.
коме
шта
вали
.
.
Чича
Стеван
наређује
где
ће
да
се
постави
совра
;
зет
отиш’о
тамо
где
се
печење
пече
,
па
са
врућег
јагњета
сече
плећку
за
попа
...
Спремају
се
на
венчање
.
—
Па
којим
путем
велиш
да
идемо
сад
?
—
упита
старојко
чича
Стевана
.
—
На
Ђурића
кућу
,
а
вратићемо
се
друмом
.
—
Е
лепо
.
Сватови
никад
не
иду
једним
путем
у
цркву
и
натраг
,
него
једним
путем
иду
иа
венчање
а
другим
се
враћају
.
То
је
за
то
,
да
ко
не
би
бацио
чини
какве
на
пут
—
к’о
што
има
душмана
—
те
омразио
младенце
.
Старојко
заповеди
да
се
седа
у
кола
;
сватови
послушаше
.
Са
старим
сватом
седе
младожења
Миладин
,
а
са
кумом
Анђелија
.
Ред
,
којим
су
сватови
ишли
,
био
је
к’о
и
јуче
:
напред
барјактар
и
зет
са
барјацима
;
за
њима
коњаници
,
за
коњаницима
стари
сват
,
па
кум
,
па
сватови
на
колима
и
на
послетку
домаћин
.
—
Трке
нећу
!
...
викну
старојко
.
—
Ко
се
буде
утркивао
добиће
двадесет
и
пет
!
.
.
Сад
крећи
!
...
Свирачи
засвираше
,
пушке
запуцаше
,
момчад
запеваше
,
коњи
заврзаше
...
све
се
то
крете
весело
и
поносито
цркви
.
Анђелија
опет
стајаше
између
кума
и
девера
.
Сад
беше
много
мирнија
.
Не
мишљаше
више
о
томе
:
каки
је
народ
у
кући
и
да
ли
ће
моћи
умостити
—
с
те
стране
она
беше
мирна
од
како
је
јутрос
с
Миленијом
разговарала
.
Она
је
мислила
о
оном
што
јој
је
тетка
говорила
;
старала
се
да
ништа
не
заборави
.
Пре
поласка
раздрешила
је
све
чворове
и
завеске
на
себи
;
Марта
јој
је
причала
:
да
је
свекрва
наредила
њему
да
јој
не
стеже
руке
на
венчању
.
Сад
је
имала
само
да
каже
неколико
речи
кад
пређе
преко
ћуприје
.
И
она
је
те
речи
брижљиво
у
себи
понављала
.
Наиђоше
на
ћуприју
на
Батру
.
Чим
кола
пређоше
опа
прошапута
:
„
Пређох
воду
не
угазих
—
родих
дете
не
осетих
!
“
.
.
—
Ово
је
опет
наше
село
—
рече
јој
кум
.
—
А
како
се
зове
ово
што
сад
пређосмо
,
—
Совљак
.
„
А
,
у
Совљак
је
удата
Крсманија
Игњатова
;
бар
ћу
имати
другарицу
на
близу
“
—
помисли
она
.
Дођоше
на
савијутак
.
Она
угледа
цркву
:
„
Ала
им
је
лепа
црква
!
“
—
помисли
.
„
А
ово
до
цркве
мора
да
је
чкола
...
.
и
она
је
доста
добра
...
.
Па
,
бога
ми
,
има
и
лепих
кућа
овуд
око
цркве
“
...
Кола
ујездише
у
црквену
порту
;
она
сиђе
.
Девер
је
одведе
пред
цркву
,
пред
којом
беше
још
неколико
вођевина
...
.
Чича
Стеван
оде
са
кумом
и
старојком
под
ладник
поповима
;
за
њим
зет
Марко
носаше
лебац
,
месо
и
чутуру
вина
о
рамену
...
Свирачи
засвираше
—
младеж
заигра
.
Сватови
,
који
су
пре
стигли
ватаху
се
такође
;
нема
ту
:
—
ово
су
сватови
овога
а
оно
онога
...
сви
играју
заједно
.
По
неки
пуцањ
тек
одјекне
.
.
Момци
меркају
и
гледе
цуре
—
а
цуре
опет
гледе
њих
;
они
се
разговараху
оком
намигују
,
а
оне
шапатом
...
Пошто
попови
доручковаше
дигоше
се
у
цркву
да
врше
венчање
.
Почеше
редом
:
који
су
пре
дошли
њих
пре
и
венчају
.
Дође
ред
и
на
Анђелију
.
Зовнуше
је
пред
олтар
и
рекоше
јој
да
стане
с
леве
стране
.
Попа
јој
заповеди
те
целива
икону
Богородице
.
Стрепела
је
од
неке
„
страве
“
.
По
дрхтању
познаје
се
да
се
уплашила
.
Никако
није
смела
погледати
у
младожењу
.
Поп
им
даде
свеће
и
метну
прстење
на
руке
.
Пошто
кум
измења
прстење
изађе
поп
из
олтара
а
њих
упути
црквењак
за
њим
те
стадоше
на
сред
цркве
;
код
једног
малог
стола
,
на
ком
бејаху
венчани
венци
,
пешкир
,
што
је
Анђелија
донела
,
и
чаша
вина
.
Ту
поп
последњи
пут
упита
:
—
Имаш
ти
Миладине
драгу
и
истиниту
вољу
узети
ову
дјевицу
Анђелију
себи
за
вечиту
супругу
?
—
Имам
—
одговори
он
полако
.
—
Да
се
ниси
обећао
којој
другој
?
—
Нисам
.
—
А
имаш
ли
ти
,
Анђелија
,
драгу
и
истиниту
вољу
поћи
за
овог
момка
Миладина
кога
видиш
до
себе
?
Њу
обузе
стид
;
образи
јој
се
заруменише
и
она
обори
очи
дубоко
земљи
.
„
Ко
ће
сад
казати
!
.
.
Ја
,
боже
,
боже
,
ал
ме
стављају
на
муке
!
...
помисли
она
.
—
А
?
—
упита
поп
.
—
Имам
—
прошапута
опа
,
али
тако
,
да
се
чуло
само
„
мам
“
.
—
Шта
велиш
?
—
упита
поп
.
—
Имам
—
рече
она
мало
јаче
.
—
Тако
кажи
!
Да
се
ниси
обећала
коме
другом
?
—
Нисам
.
—
Већ
својом
драгом
вољом
?
„
Е
није
него
још
нешто
!
“
—
помисли
она
љутито
.
—
А
?
—
Ја
!
Попа
им
узе
свеће
из
руку
и
даде
куму
и
старом
свату
,
који
стадоше
по
зади
,
за
тим
састави
им
руке
па
покри
пешкиром
што
стајаше
на
столу
.
Онда
чита
нешто
,
чита
,
узе
један
венац
па
метну
Миладину
,
а
други
Анђелији
на
главу
,
запоји
их
вином
и
рече
им
да
иду
за
њим
.
Обведе
их
трипут
око
стола
певајући
,
па
им
онда
скиде
венце
,
диже
пешкир
,
раздреши
руке
и
пружи
им
десницу
те
пољубише
...
Онда
изљубише
обоје
у
руку
:
кума
,
старојка
,
чича
Стевана
и
друге
старије
људе
.
Попа
прими
дукат
,
рече
:
„
нек
су
срећни
и
од
бога
благословени
!
“
и
венчање
беше
свршено
.
Пиштољ
Марков
то
одмах
огласи
.
Још
мало
поседеше
код
цркве
—
док
старији
са
попама
попише
по
неку
и
док
млађи
по
једну
—
две
одиграше
—
па
се
кренуше
кући
...
Код
куће
их
дочека
пуна
авлија
света
.
Анђелија
изљуби
све
:
кога
у
руку
,
кога
у
оба
образа
—
па
оде
да
испрати
кума
који
—
по
обичају
—
после
венчања
иде
својој
кући
и
тек
сутра
дан
на
„
част
“
долази
.
Пошто
кума
испратише
,
заседоше
сватови
за
готову
совру
да
ручају
.
Анђелија
је
дворила
старог
свата
...
.
Свекра
и
свекрву
љубила
је
сваки
час
у
руку
,
јер
—
обичај
је
;
—
да
свекра
и
свекрву
,
колико
год
пута
сретне
,
у
руку
пољуби
—
разуме
се
,
пошто
се
најпре
поклони
.
Сватови
се
шале
и
задиркују
један
другог
.
Марко
дира
Дражу
,
који
се
од
јутра
опет
напио
.
—
О
,
Дражо
!
—
Ој
,
Маркићу
!
—
Где
ти
тако
„
окисну
?
“
—
Овде
,
код
редара
.
—
По
богу
брате
,
а
ми
се
подависмо
прашином
!
—
Е
,
така
вам
нарав
!
рече
Дража
.
Сватови
се
засмејаше
.
—
Богме
ви
сте
паметни
!
—
рече
Марко
.
—
А
зар
има
што
паметније
и
досетљивије
од
жене
?
—
упита
Дража
.
—
Има
човек
—
рече
неколико
њих
.
—
Каки
човек
,
јадна
му
кеба
!
.
.
Ено
запитај
Милинка
Бојичића
из
Засавице
па
ће
ти
казати
...
Само
,
шта
он
прича
!
...
Навадиле
се
у
њега
жене
на
ракију
—
на
к’о
смукови
.
Погибе
лепо
човек
с
њима
!
...
Шта
није
радио
:
и
забрањиво
и
грдио
и
туко
и
срамотио
пред
људима
—
ајак
,
не
помаже
ништа
!
.
.
Једног
дана
он
ти
лепо
сакрио
натегу
па
отиш’о
у
село
.
Кад
се
врати
око
подне
,
завири
нешто
у
долап
и
—
нађе
више
од
по
лонца
ракије
.
Стаде
избичкавати
и
дознаде
да
су
од
зове
,
која
је
била
уз
кућу
,
начиниле
натегу
па
вадиле
.
Он
посече
зову
и
однесе
у
њиву
,
бајаги
,
да
загради
нешто
мислећи
:
сад
вала
,
немају
чим
!
...
Али
не
лези
ђаволе
!
Једног
дана
нађе
он
њих
све
у
качари
.
Оне
удесиле
процеп
од
дрвета
,
у
процеп
уметнуле
повесмо
па
спуштају
на
врањ
.
Повесмо
упије
ракију
и
оне
га
извуку
и
цеде
у
топрак
...
Кад
је
то
видео
Милинко
,
он
се
само
прекрсти
па
оде
те
нађе
славину
и
удари
у
буре
.
„
Ево
вам
па
пијте
до
миле
воље
“
.
.
рече
он
на
послетку
.
За
то
вам
велим
:
нема
створа
паметнијег
и
досетљивијег
од
жене
и
лисице
...
Сватови
се
заценуше
од
смеја
...
.
Изнеше
печење
.
—
Шта
је
то
?
—
упита
Дража
.
—
Печење
,
зар
не
видиш
?
рече
му
Марко
.
—
Дај
,
Маркићу
,
славе
ти
,
да
и
ја
један
пут
једем
печења
;
нисам
га
јео
има
петн’ест
година
...
.
—
Што
вараш
?
—
упита
Марко
.
—
Нисам
среће
ми
!
...
—
Како
?
—
упиташе
сватови
—
зар
ниси
,
макар
,
синоћ
јео
?
—
Јок
!
—
Зашто
?
—
Зато
што
сам
се
опио
!
...
.
Има
петн’ест
година
како
се
опијем
ракијом
још
уз
чорбу
,
па
шта
даље
буде
—
ја
не
знам
!
...
Сватови
се
опет
засмејаше
;
чак
се
и
озбиљна
Анђелија
насмеји
.
—
Е
,
ево
ти
сад
па
се
наједи
,
нек
ти
буде
опет
доста
за
петн’ест
година
,
јер
—
ако
је
тако
—
мучно
ћеш
сутра
знати
за
печење
!
—
рече
Мирко
и
метну
плећку
пред-а-њ
.
После
ручка
старији
поседаше
у
’
ладове
,
па
,
пијући
,
гледаху
како
младеж
игра
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Сутра
дан
старине
се
нешто
успавале
;
а
кад
устадоше
они
се
само
ватају
за
ноге
и
уздишу
.
Многи
од
сватова
отишли
кућама
да
„
част
“
спреме
и
донесу
.
Анђелија
беше
у
вајату
.
Са
њом
беше
свекрва
и
још
неколико
жена
које
су
дошле
да
је
убраде
.
Свакој
је
вођевини
најтужнији
овај
дан
—
па
и
Анђелији
.
Ма
да
је
била
умирена
—
што
се
укућана
тиче
—
опет
није
могла
да
се
не
заплаче
кад
је
конђу
угледала
,
ту
несрећну
конђу
,
која
јој
одузима
све
што
јој
је
најмилије
,
а
то
је
:
девојаштво
и
слобода
.
Тужне
јој
се
мисли
врзоше
по
памети
;
она
се
прашташе
са
својим
девовањем
:
„
Збогом
,
моја
радости
,
збогом
,
моје
царовање
!
...
“
А
жене
,
бајаги
,
да
је
утеше
—
па
је
још
више
ражалише
:
—
Шта
ти
је
лудо
једна
?
Па
ти
си
знала
,
да
—
док
се
удаш
—
мораш
бити
убрађена
.
Баш
си
луда
!
...
А
шта
нама
вали
?
Ништа
,
бога
ми
!
...
Оно
,
истина
,
боље
је
бити
девојка
;
али
кад
се
не
може
до
века
девовати
—
онда
је
лепо
бити
и
жена
...
.
А
бити
жена
у
оваком
дому
—
боље
је
него
некака
девојка
!
...
Баш
си
луда
!
...
—
Немојте
да
је
грдите
—
рече
Живана
,
њена
свекрва
.
—
Зар
сте
ви
друкчије
радиле
?
Ето
,
баш
ти
Ђурђија
,
ти
си
плакала
к’о
мало
дете
кад
су
ти
конђу
метали
;
то
ја
знам
,
јер
сам
видела
па
све
сте
плакале
;
и
ја
сам
плакала
...
Није
лако
раскинути
са
животом
на
који
смо
навикли
!
Помислите
како
је
вама
било
онда
—
па
не
дирајте
њу
данас
!
.
.
Не
бој
се
,
рано
моја
!
—
окрете
се
она
Анђелији
...
Усуд
нам
је
тако
усудио
!
...
Ал
,
пошто
знам
како
ти
је
,
нећу
те
двојити
од
моје
Миленије
...
Не
бој
се
дакле
!
...
То
беше
мелем
за
Анђелино
срце
;
она
је
погледа
благодарним
погледом
па
је
онда
пољуби
у
руку
.
—
Дајте
мени
чешаљ
,
ја
ћу
да
је
очешљам
.
Седи
,
рано
!
—
рече
Живана
.
Анђелија
седе
на
малу
столичицу
.
Живана
узе
чешљеве
,
расплете
јој
дугу
врану
косу
и
очешља
’
је
.
Онда
намести
конђу
и
придену
иглама
,
повеза
је
марамом
па
је
погледа
погледом
пуним
милоште
и
рече
:
—
Ћери
моја
,
—
не
буд
урока
—
ти
си
лепа
к’о
уписана
!
...
—
Јесте
вала
!
—
рекоше
жене
дивећи
јој
се
.
Живана
извади
из
једне
мараме
„
прекоглавље
“
или
(
„
шљоке
“
)
,
а
то
је
пет
—
до
шест
ниски
самог
цванцика
.
Те
ниске
су
понизане
на
платну
и
преклапају
једна
другу
.
Она
јој
метну
преко
главе
и
притврди
.
С
леве
и
десне
стране
намести
по
једну
„
уковицу
“
у
којима
беше
по
талир
и
две
„
крстатке
“
(
сребрн
новац
од
6
гроша
)
,
а
на
чело
опет
„
уковицу
“
са
три
дуката
.
Анђелија
устаде
.
Живана
јој
привеза
ђердан
од
талира
и
цванцика
који
јој
допираше
до
појаса
;
врх
ђердана
дођоше
њене
ниске
дуката
.
Тако
окићену
изведе
је
девер
међ
сватове
Она
беше
дивна
.
Блесак
сребра
не
даваше
у
њу
гледати
...
Почев
од
свекра
она
опет
изљуби
све
:
кога
у
руку
кога
у
образе
,
па
—
с
девером
—
стаде
дворити
старојка
...
.
—
Већ
беше
ручаница
.
Совра
је
постављена
;
само
су
очекивали
кума
.
На
послетку
ето
и
њега
.
Чича
Стеван
,
старојко
,
Живана
,
Анђелија
са
девером
и
још
неколико
сватова
изађоше
пред-а—њ
...
Попише
још
по
неку
па
заседоше
за
совру
.
Поједоше
чорбу
и
кување
па
онда
почеше
износити
„
част
“
.
Сваки
од
сватова
што
је
донео
изнесе
на
трпезу
.
Зовнуше
Дражу
да
част
прикаже
.
—
Зар
баш
ја
'
?
—
упита
Дража
.
—
Ти
,
Дражо
,
ти
!
—
викнуше
сватови
.
—
Зар
нема
никог
паметнијег
?
—
упита
Дража
опет
.
—
Има
—
рече
Марко
—
ал
за
друге
ствари
;
за
ове
си
ти
најпаметнији
.
На
реду
је
да
се
прво
прикаже
кумовска
част
.
Кум
изнесе
печено
прасе
,
гибаницу
и
још
неких
колача
па
даде
Дражи
,
који
је
био
стао
трпези
с
бока
.
Дража
подиже
све
у
вис
и
рече
:
—
Браћо
и
сватови
!
Наш
честити
кум
и
брат
донео
је
,
на
овај
срећан
дан
,
нашем
домаћину
печено
прасе
,
гојно
и
лепо
,
и
још
неке
зајире
...
’
Вала
куме
и
брате
!
Част
чинио
—
част
дочек’о
!
Срећан
био
куд
одио
!
...
Нека
ти
милостиви
бог
наспори
и
у
дому
и
у
пољу
.
Твоји
волови
букали
—
твоји
душмани
укали
!
Бог
нека
ти
да
у
дому
мушко
,
у
тору
женско
,
у
бусу
бусато
,
у
класу
класато
,
у
дну
модро
а
у
вр’у
родно
.
Са
пријатељима
пио
—
с
пријама
се
грлио
и
љубио
;
а
ко
ти
манис’о
мануо
врећом
пред
твојом
кућом
—
ти
њему
брашна
у
зајам
—
а
он
теби
и
жену
и
децу
у
најам
...
.
Куме
и
брате
!
...
теби
на
глас
—
домаћину
и
нама
на
част
:
амин
сватови
!
...
—
Амин
,
да
бог
да
!
.
.
,
викнуше
сватови
.
Дража
метну
кумовску
„
част
“
на
совру
па
узе
старосватску
...
.
И
старосватску
и
деверску
приказа
овако
исто
,
без
задиркивања
.
Кад
приказа
све
три
онда
узе
„
част
“
Маринка
Мандића
;
подиже
је
изнад
себе
и
викну
:
—
Браћо
и
сватови
!
...
Наш
честити
брат
и
сват
Маринко
Мандић
,
богат
човек
,
богату
и
част
донео
,
дебела
брава
,
гојена
гаврана
—
’
оћу
рећи
—
ћурана
;
да
га
на
мртву
воштину
цедиш
не
би
капатке
масти
исцедио
!
...
'
Вала
брате
Маринко
!
Од
кога
је
и
—
много
је
!
...
Част
чинио
и
бољу
дочек’о
!
.
.
Знам
,
брате
,
да
ниси
дош’о
овде
што
си
гладан
и
жедан
—
него
само
да
се
наједеш
и
напијеш
!
.
.
Теби
,
брате
,
на
глас
,
домаћину
и
нама
на
част
:
амин
,
сватови
!
.
.
—
Амин
,
да
бог
да
!
...
викнуше
сватови
смејући
се
.
Сваку
„
част
“
пропратио
је
са
шалом
и
задиркивањем
;
назив’о
је
сватове
пустосватицама
,
пребацив’о
им
је
алапљивост
и
тврдичење
.
.
Сватови
се
сити
насмејаше
—-
али
се
нико
не
наљути
.
Пошто
ручаше
Дража
поче
да
приказује
„
дар
.
“
На
реду
је
био
Живанин
којим
она
дариваше
сватове
;
вођевина
дарује
само
девера
и
укућане
.
На
једној
мотки
држаше
зет
и
Марта
„
дар
“
,
а
Живана
узимаше
парче
по
парче
и
—
наменивши
коме
ће
—
даваше
Дражи
,
да
прикаже
.
Дража
је
све
дарове
—
и
Живанине
и
Анђелине
—
приказ’о
задиркујући
.
За
кошуљу
вели
:
„
Ево
наша
лепа
вођевина
дарује
свекра
тананом
кошуљом
.
Глатка
к’о
патка
,
танка
к’о
поњава
:
куд
се
њом
почеше
кожа
ће
слетити
;
провукла
би
се
кроз
прстен
,
да
је
прстен
гужва
орачица
па
два
да
вуку
а
четири
да
туку
“
!
...
За
једне
чарапе
вели
:
„
ево
му
чарапа
,
може
у
њих
мачка
обути
“
!
(
за
то
што
су
мале
)
...
Шала
његова
зацењиваше
смејом
сватове
.
На
сваки
његов
„
приказ
“
они
одговараху
:
—
Амин
,
да
бог
да
!
...
Сврши
се
и
то
.
Дража
поиска
једну
чутуру
.
Они
му
дадоше
.
Он
се
прекрсти
,
помоли
се
богу
за
здравље
дома
и
домаћина
,
младожење
и
невесте
,
кума
и
старојка
,
девера
и
кићених
сватова
—
напи
се
па
седе
.
Стари
сват
узе
један
земљани
чист
тањир
,
одреши
кесу
,
извади
„
сватовско
“
три
гроша
и
баци
у
њ
.
Онда
поднесе
тањир
куму
;
кум
уради
то
исто
.
Сватови
почеше
дрешити
кесе
.
Стари
сват
иђаше
од
једног
до
другог
и
наплаћиваше
.
Кад
од
свију
прикупи
он
пружи
онда
и
тањир
и
новац
Анђелији
.
Она
изручи
новац
у
џеп—-јер
то
беше
њено
.
За
старим
сватом
пође
ашчија
са
кутлачом
да
се
наплати
за
труд
.
Сватови
даваху
колико
ко
може
.
За
ашчијом
иђаше
Васа
Циганин
са
ћеманетом
.
Кум
и
старојко
платише
колико
је
погођено
(
кум
и
старојко
плаћају
свираче
)
и
пребацише
неколико
гроша
„
бакшиша
.
“
И
сватови
дадоше
„
бакшиш
“
-
.
.
Онда
се
дигоше
иза
совре
и
уватише
коло
.
Играли
су
до
пред
вече
,
а
кад
сунце
беше
на
смирају
,
уватише
се
и
кум
и
старојко
и
домаћин
и
домаћица
и
младожења
и
невеста
—
једном
речју
:
и
старо
и
младо
,
све
што
је
умело
играти
,
те
одиграше
„
шарено
коло
“
.
Старојко
са
зетом
састави
у
колу
младожењу
и
невесту
,
те
проиграше
мало
,
па
се
онда
коло
пусти
...
Кад
мрак
паде
на
земљу
,
дигоше
се
кум
и
старојко
кући
.
Анђелија
их
пољуби
у
руку
и
испрати
.
Одмах
за
тим
зет
Марко
са
девером
узе
за
руке
Миладина
и
Анђелију
па
их
„
сведе
“
у
вајат
...
Девер
оде
,
сватови
се
разиђоше
сви
.
Само
оста
зет
који
ће
се
сутра
—
са
комшијама
и
редарама
—
прочастити
—
па
ће
и
он
—
ако
бог
да
—
прекосутра
кући
.
.
.
ВИ
.
Да
видите
,
у
какви
је
народ
дошла
Анђелија
!
...
Још
у
време
,
кад
је
Кара-Ђорђе
закрајинио
—
побегну
од
турског
зулума
из
Међаша
из
Босне
две
породице
:
чича
Панта
Крстин
и
Никола
Мандин
и
дођу
у
Глоговац
,
где
је
био
бимбаша
Сима
Катић
.
Панта
је
био
кум
Катићу
—
јер
је
и
овај
из
Босне
,
из
Дворова
—
те
тако
Катић
и
њему
и
Николи
одреди
по
нешто
земље
да
се
настане
.
Ту
они
подигну
кућерке
какве
су
могли
.
Панта
је
имао
само
једног
сина
по
имену
Петра
.
Петар
је
био
ожењен
и
имао
је
три
сина
:
Симу
,
Стевана
и
Нинка
.
Сима
је
био
већ
стас’о
за
женидбу
,
а
Нинко
је
био
још
мален
.
Катић
одмах
узме
Петра
за
пандура
,
а
чича
Панта
остане
са
унуцима
Симом
и
Стеваном
да
зирати
оно
мало
земље
.
Петар
је
ретко
долазио
кући
и
слабо
је
марио
за
мотику
.
Душа
му
је
била
добра
пушка
и
нож
.
Катић
је
позн’о
у
њему
јунака
па
га
није
одвај’о
од
себе
.
Он
му
је
био
као
неки
старешина
над
пандурима
.
Њему
је
само
смео
поверити
најстрашнија
места
—
на
да
се
ни
мало
не
брине
.
Катић
је
имао
један
чудан
обичај
.
Чим
се
Турци
заћуте
неколико
дана
—
он
одмах
крене
своје
пандуре
па
прелази
Дрину
и
напада
Турке
у
Босни
.
Много
је
пута
Петар
осоколио
у
тим
нападима
и
скоро
никад
се
није
без
плена
вратио
.
Но
једне
ноћи
они
пређу
Дрину
,
а
Турци
их
дочекају
у
заседи
,
баш
на
самом
изласку
,
и
оборе
ватру
на
њих
.
Катић
са
момцима
одмах
повата
бусије
;
али
,
видећи
да
су
Турци
надмоћнији
,
викну
:
—-
Доста
,
јунаци
!
Дрште
се
за
мога
кулаша
,
он
ће
нас
сви
седамн’ест
пренети
преко
Дрине
!
Ноћ
је
мрачна
—
Турци
нам
неће
моћи
ништа
учинити
!
...
И
нагазише
на
Дрину
.
Турци
нису
смели
из
својих
заседа
,
јер
су
се
бојали
преваре
,
него
пуцаху
у
мрак
.
Зрна
су
звиждала
око
Катића
и
његових
момака
,
али
ни
једно
не
погоди
.
Већ
су
били
на
другом
крају
и
Петар
,
приметивши
да
коњ
гази
,
пусти
се
и
пође
обали
.
.
Пуче
потоња
пушка
и
—
на
несрећу
—
погоди
Петра
баш
у
потиљак
...
.
Он
се
само
простре
не
пустивши
ни
гласа
.
Суреп
смотри
,
притрча
и
изнесе
га
на
обалу
...
Катић
заповеди
да
га
понесу
.
Он
је
из
свег
срца
жално
оваког
јунака
...
.
Донеше
га
кући
...
.
Чича
Панта
паде
по
њему
и
закука
.
Љубио
му
је
косу
,
лице
,
очи
и
уста
.
Нариц’о
је
тако
тужно
,
да
не
би
ока
које
не
оплака
.
Мирјана
—
жена
његова
—
ништи
к’о
гуја
у
процепу
;
Стеван
и
Нинко
плачу
и
бусају
се
у
груди
,
а
Сима
не
беше
код
куће
.
За
мало
ето
и
њега
.
Кад
види
шта
је
,
он
се
само
ухвати
за
очи
.
Ови
заћуташе
...
.
Он
диже
руке
с
очију
,
скиде
капу
,
приђе
посрћући
мртвом
телу
очевом
,
прекрсти
се
и
целива
га
...
.
Онда
му
се
маши
паса
и
повади
оружје
...
.
—
Шта
ћеш
с
тим
'
?
—
упита
га
деда
кроз
плач
.
—
Зар
мислиш
да
ћу
седети
скрштених
руку
?
—
упита
Сима
задевајући
оружје
за
свој
силај
.
—
А
ја
!
Сима
слеже
раменима
.
—
Ко
ће
мене
стара
’
ранити
;
ко
ће
мени
очи
заклопити
?
!
...
узвикну
деда
очајнички
видећи
да
му
и
овај
одлази
.
—
Ето
Стевана
!
—
рече
он
.
—
А
зар
оца
нећеш
саранити
макар
?
!
—
викну
Мирјана
видећи
да
’
оће
да
иде
.
Он
се
врати
натраг
.
А
пошто
Петра
саранише
—
Сима
оде
Зеки
Буљубаши
у
Парашницу
.
Са
храбрости
и
јунаштва
—
Сима
постаде
Зеки
десна
рука
.
Никуд
се
овај
див
без
Симе
не
мицаше
.
Њему
се
допадаше
код
Зеке
,
а
Зеки
се
опет
допадала
највише
његова
досетљивост
и
кураж
у
највећим
опасностима
.
А
кад
везир
Дерен
-делија
удари
на
Равње
1813
године
,
и
кад
војводе
српске
пребегоше
у
Срем
—
Зека
са
својих
„
педесет
голаћа
“
изађе
из
шанца
и
поче
се
тући
с
Турцима
.
С
њим
је
био
и
Сима
.
Зека
га
погледа
па
рече
:
—
Да
гинемо
,
Симо
!
—
До
једног
буљубаша
!
—
Да
оставимо
спомен
!
—
Спомен
,
којим
ће
се
Срби
поносити
!
—
одговори
Сима
.
И
они
су
се
борили
к’о
дивови
.
Кад
је
нестало
барута
—
Зека
заповеди
да
кољу
...
.
А
кад
се
и
ножеви
отупише
,
кад
од
оружја
оста
само
комађе
,
кад
се
Зека
очајнички
питаше
:
шта
да
ради
—
Сима
се
досети
и
пружи
прст
на
садевене
хватове
дрва
...
.
У
један
мах
дигоше
заостали
„
голаћи
“
и
њихов
буљубаша
цепке
и
јурнуше
у
Турке
...
Погибе
јуначки
Зека
,
изгибоше
„
голаћи
“
па
погибе
и
Сима
...
.
Глас
о
смрти
његовој
убио
је
старог
Панту
.
Он
издану
на
рукама
Стевановим
...
.
Спаде
кућа
на
Стевана
.
Радио
је
сиромах
и
дан
и
ноћ
;
није
знао
шта
је
то
уморити
се
,
само
да
би
колико
—
толико
задовољио
и
разговорио
ожалошћену
матер
своју
.
Али
она
је
венула
к’о
лист
на
дрвету
.
Њена
боља
долажаше
од
срца
:
она
је
живела
међу
живим
а
мислила
о
мртвим
...
.
И
кад
се
наврши
година
од
Симине
смрти
—
она
нагна
Стевана
те
се
ожени
—
па
на
скоро
,
после
његове
женидбе
,
умре
...
Стеван
оста
са
Живаном
и
Нинком
.
Нинко
је
већ
прираст’о
па
је
помаг’о
у
раду
;
а
Живана
се
никад
није
ни
одмарала
.
Радили
су
од
рана
јутра
до
мркле
вечери
.
Добра
мачванска
земља
давала
им
је
богату
жетву
.
Мало
по
мало
—
и
Стеван
прошираваше
своје
имање
...
А
кад
господар
Милош
потуче
Турке
на
Дубљу
—
и
он
дану
душом
...
.
Мир
осигурава
живот
земљораднику
.
Кад
је
мир
,
на
њега
се
срећа
смеје
...
.
Кућа
Стеванова
поче
напредовати
.
Он
ожени
Нинка
и
доби
још
две
вредне
руке
.
Његова
Живана
рађаше
му
синове
.
Он
гледаше
у
будућности
свој
пород
и
напредак
дома
свога
—
па
му
се
милио
сваки
рад
...
Његова
се
авлија
пунила
лепим
зградицама
.
И
он—
градећи
те
зградице
—
намењиваше
их
деци
својој
.
Његова
стока
беше
гојна
,
његове
њиве
доношаху
доста
плода
...
.
Све
,
што
је
почињ’о
,
испадало
му
је
за
руком
,
срећно
.
Он
постајаше
сваког
дана
богатији
.
Даваше
богу
божје
а
цару
царево
...
Његово
срце
не
дарну
никаква
жалост
више
:
што
је
породио
—
то
је
подгајио
.
Он
беше
потпуно
срећан
...
За
то
је
ишао
увек
весео
и
насмејан
;
за
то
је
пев’о
по
својим
њивама
и
луговима
и
шалио
се
и
издев’о
имена
деци
својој
...
.
У
таком
живету
дочек’о
је
прву
радост
:
—
оженио
је
Мојсила
;
дочек’о
је
другу
:
—
оженио
Саву
;
дочеко
је
највећу
:
—
добио
унука
...
.
Сад
је
оженио
и
Миладина
.
Још
да
дочека
да
уда
и
мезимицу
Миленију
...
.
ал
на
то
и
не
помишља
...
Старост
је
на
њега
дошла
као
и
зима
:
—
с
руку
и
ногу
.
И
шта
је
старост
у
животу
човечијем
—
ако
није
што
и
зима
у
добу
годишњем
...
.
Осетио
је
најпре
немоћ
у
рукама
и
ногама
,
па
онда
у
целом
телу
...
.
Да
вам
га
само
опишем
!
...
Али
то
није
нужно
...
.
Старац
је
—
старац
.
Узмите
колико
их
’
оћете
—
сви
су
налик
један
на
другог
.
.
У
сваког
је
погурено
тело
,
у
сваког
је
зборано
лице
,
у
сваког
су
уздрхтале
руке
од
рада
и
ноге
од
тумарања
...
.
Тако
је
и
чича
Стеван
...
Само
да
вам
још
кажем
,
да
је
им’о
једну
навику
,
које
није
мог’о
да
се
отресе
...
.
Кад
устане
од
спавања
нигде
се
није
хтео
умити
него
на
бунару
.
То
је
чинио
било
лето
—
била
зима
,
био
здрав
—
био
слабуњав
...
.
Живана
је
била
мудра
и
паметна
,
жена
.
Омалена
,
жољава
,
сува
к’о
шкрипац
—
али
вредна
к’о
кртица
.
Немаш
је
шта
видети
—
пека
меса
—
али
она
је
стекла
са
Стеваном
и
Нинком
ово
имање
.
С
њима
је
она
радила
пољске
радове
и
готовила
ручак
;
гледала
је
кућу
и
гајила
и
чувала
децу
.
Код
толиког
рада
—
она
ни
једно
не
опрљи
и
не
онакази
;
чувала
их
је
и
од
ватре
,
и
од
воде
,
и
од
кола
,
и
од
свега
што
би
им
могло
наудити
.
Њојзи
не
беше
тешко
уранити
.
Кад
је
чича
Стеван
сазив’о
мобу
да
многе
радове
сради
—
њу
је
онда
зора
затицала
са
пуном
вуруном
печена
леба
за
радине
.
Она
је
имала
кад
и
да
ради
пољске
радове
,
и
да
меси
и
да
чисти
,
и
да
тка
,
и
да
реже
и
шије
кошуље
.
Чича
Стеван
и
деца
ишла
су
јој
увек
чиста
и
одевена
...
.
Па
и
овако
старој
није
јој
се
тешко
сагнути
ни
укаљати
.
До
душе
сад
је
надгледала
пос’о
што
јој
снаје
раде
.
Њих
је
она
упућивала
и
учила
свему
добром
.
Код
ње
не
беше
„
особине
“
,
њена
сна
није
могла
казати
:
ово
је
моја
квочка
,
моја
ћурка
,
моја
гуска
;
ни
једна
није
смела
поменути
да
се
дели
вуна
и
кудеља
и
ћетен
—
све
то
беше
опште
...
Заједно
је
сређивано
и
метнуто
на
камару
,
па
је
с
те
камаре
свака
узимала
,
колико
јој
треба
.
Она
се
бринула
да
ни
једној
не
буде
криво
,
а
од
њеног
се
ока
ништа
није
могло
сакрити
...
.
Чича
Стевана
је
слушала
и
бринула
се
да
му
увек
угоди
.
Његова
жеља
била
је
њојзи
заповест
.
Она
га
је
—
право
да
рекнем
—
волила
...
.
И
они
су
се
,
збиља
волели
!
...
А
зар
се
старост
не
може
волити
?
...
Може
,
богме
,
те
још
како
!
...
Младић
воли
бујно
—
старац
нежно
;
младић
воли
тело
—
старац
душу
...
.
Младалачка
се
љубав
топи
у
пољупцима
—
старачка
у
пажњи
...
.
Младалачка
је
љубав
основана
у
погледу
—
старачка
у
познавању
!
...
И
,
кажем
вам
,
не
верујте
никад
младићу
који
каже
:
волим
моју
драгу
—
јер
је
познајем
!
.
.
Он
је
не
познаје
;
он
познаје
само
њено
лице
,
њен
осмејак
,
њене
очи
,
њену
косу
—
њену
спољашност
;
—али
верујте
старцу
—
јер
он
познаје
њену
душу
.
Младић
је
познаје
месец
—
два
;
али
за
старцем
стоји
низ
година
мучних
и
срећних
,
тужних
и
веселих
и
—
он
ју
је
глед’о
и
у
добру
и
у
злу
...
.
Севапније
вам
је
не
зажалити
младића
,
кад
тужи
за
својом
драгом
—
него
се
смејати
старцу
,
кад
тужи
за
својом
старицом
.
Младост
лако
заборавља
и
младићу
је
тим
скинута
једна
препрека
да
тражи
другу
љубав
;
али
старац
је
више
не
тражи
,
а
ту
љубав
заборавља
тек
онда
„
кад
пукне
будак
више
главе
“
...
—
Нинко
је
био
миран
човек
.
Све
што
је
он
знао
,
то
је
мотика
и
секира
;
да
га
од
куд
пред
суд
изведеш
,
он
би
се
уплашио
к’о
да
му
је
смрт
дошла
.
Његова
је
највећа
радост
била
да
обилази
њиве
;
а
говорно
би
највише
само
онда
,
кад
је
хвалио
имање
...
.
Мушке
деце
није
им’о
него
само
женску
.
Једну
је
ћер
удомио
.
Он
је
био
један
од
оних
људи
,
који
незнају
за
своју
сопственост
.
Запитај
га
:
—
Чија
је
ово
њива
,
Нинко
?
—
Наша
,
одговорио
би
он
.
—
Чије
је
ово
дете
?
—
Наше
—
одговорио
би
,
па
ма
било
и
његово
сопствено
.
Све
,
што
су
имали
,
то
је
било
задружно
.
Синови
Стеванови
били
су
земљорадини
к’о
што
је
и
Стеван
и
Нинко
.
Они
су
знали
само
оно
,
што
су
из
Стеванових
уста
чули
,
и
радили
што
им
је
он
заповед’о
.
Жене
су
слушале
Живану
.
То
је
ишло
к’о
у
кошници
.
Није
,
дакле
,
чудо
,
што
се
Стеван
тако
обогатио
.
Ово
је
била
права
сеоска
задружна
кућа
...
.
ВИИ
.
Зора
заплавила
.
Месец
беше
на
смирају
;
звезде
се
гасише
;
остајаху
само
крупније
али
и
оне
почеле
да
бледе
;
небо
беше
чисто
без
и
једног
облачића
...
.
Мало
по
мало
исток
поче
обузимати
белина
,
снежна
белина
а
испод
белине
указиваше
се
румен
,
румен
јасна
,
лепша
од
образа
невине
девојке
—
божанска
румен
...
.
Са
земље
се
полако
дизаше
бела
провидна
магла
;
петли
учестали
,
сеница
цвркуће
;
свиње
циче
а
„
бронзе
“
—
на
воловима
у
„
отави
“
—
звоне
...
.
све
друго
спава
...
А
Анђелија
уранила
.
Одложила
ватру
,
успремила
и
почистила
кућу
,
па
узела
судове
да
воде
донесе
...
.
Има
осећаја
,
које
човек
не
може
да
искаже
.
Души
је
тело
тада
малено
и
тесно
,
и
она
се
диже
небу
да
бога
тражи
...
.
Таки
су
осећаји
овладали
Анђелијом
...
.
Она
је
гледала
румену
зору
и
плаво
небо
и
слушала
сетни
и
неједнали
звук
звонаца
...
.
Осећала
се
лака
к’о
перо
.
Срце
јој
је
живо
било
у
грудма
к’о
да
би
хтело
да
излети
...
.
Заватила
воде
па
се
пљускала
по
лицу
,
онда
се
убрисала
својим
пешкирићем
па
се
молила
Богу
:
„
Господе
Боже
!
Дај
ми
здравља
и
весела
;
дај
живота
моме
баби
,
и
нани
,
и
тетки
,
и
свима
мојим
!
...
Дај
,
Боже
,
здравља
и
тати
(
свекру
)
и
мајци
(
свекрви
)
и
свима
укућанима
,
и
дај
ми
,
Боже
,
да
ме
пазе
!
...
И
,
молим
ти
се
,
Господе
,
дај
ми
:
да
могу
радити
а
да
се
никад
не
уморим
,
и
дај
ми
лак
сан
да
се
могу
одмах
пробудити
!
И
,
дај
ми
,
Господе
,
да
сам
увек
весела
и
да
се
све
смешим
и
певушим
!
...
Молим
ти
се
,
Господе
!
...
молим
ти
се
,
Господе
!
...
.
молим
ти
се
,
Господе
!
...
.
Прекрсти
се
још
неколико
пута
дубоко
клањајући
.
Онда
нали
судове
,
диже
их
лако
к’о
да
су
празни
и
упути
се
у
кућу
.
Из
авлије
гледаше
ватру
на
огњишту
како
весело
пуцкара
...
Таман
да
корачи
преко
прага
а
Живана
пред
њу
.
Уранила
старица
да
снају
„
поучи
“
.
—
Добро
јутро
,
мајко
!
-
—
Бог
ти
помог’о
,
ћери
!
—
рече
Живана
и
насмеши
се
видећи
пуне
судове
.
—
Уранила
си
већ
?
—
Јесам
,
мајко
.
—
Е
,
нека
,
нека
,
жива
била
!
—
рече
Живана
.
Анђелија
унесе
судове
у
кућу
.
Живана
уђе
напред
.
Осврте
се
старица
по
кући
и
виде
,
да
је
све
у
реду
.
—
Ти
си
добро
уранила
?
—
Јесам
,
мајко
.
—
И
ја
ураних
да
ти
ред
покажем
.
Јеси
ли
стрљала
обућу
?
—
Јесам
,
мајко
.
—
Успремљено
је
све
!
—
рече
Живана
више
за
себе
.
—
Све
,
мајко
!
—
Ти
већ
знаш
ред
.
Види
се
,
да
си
у
доброј
кући
била
.
Ради
увек
тако
,
па
ћеш
ми
бити
права
.
—
’
Оћу
,
мајко
!
Срце
јој
играше
од
радости
и
задовољства
.
Она
погледа
Живану
,
погледа
јој
у
очи
мирно
,
к’о
човек
,
кад
свесно
врши
своју
дужност
,
па
рече
.
—
Кажи
ти
мени
,
мајко
,
и
друге
моје
послове
.
—
Лепо
,
ћери
!
...
Кад
ти
свекар
устане
,
однећеш
му
обућу
.
Онда
ћеш
с
њим
изаћи
на
бунар
да
му
полијеш
—
јер
он
се
само
на
бунару
умива
—
понећеш
тамо
чист
пешкир
да
га
убришеш
.
То
ћеш
исто
учинити
и
брати
(
Нинку
)
.
Кад
се
врати
у
кућу
,
ти
ћеш
га
очешљати
.
—
Добро
,
мајко
.
—
Онда
ћеш
му
послужити
ракију
и
то
ладну
,
јер
он
не
пије
варену
.
—
’
Оћу
,
мајко
.
—
Онда
ћеш
изаћи
те
наранити
пиљеж
.
—
Добро
мајко
.
—
Па
,
ако
он
хтедне
куда
ићи
—
продужаваше
Живана
—-
ти
ћеш
га
испратити
.
—
’
Оћу
,
мајко
.
—
То
ти
је
пос’о
за
јутра
.
Редовати
нећеш
—
јер
моја
сна
ни
једна
у
првој
години
не
редује
—
али
ћеш
помагати
редари
у
свему
и
надгледати
децу
...
.
Мораш
бити
увек
чиста
и
уредна
,
јер
—
наша
је
кућа
украј
пута
—
нама
треба
сваког
дочекати
па
ко
био
—
да
био
—
разумеш
?
—
Разумем
,
мајко
!
—
Наша
је
кућа
до
данас
била
прва
у
селу
—
ја
’
оћу
,
да
и
од
данас
буде
!
—
И
биће
,
мајко
!
—
У
вече
ћеш
свекра
и
брату
и
старије
девере
изути
и
ноге
им
опрати
.
То
ти
је
пос’о
.
—
Све
ћу
радити
,
мајко
!
—
Још
нешто
,
ћери
!
...
Од
кад
сам
ја
овде
,
у
нашој
је
кући
мир
и
слога
.
Ја
’
оћу
да
и
од
данас
то
буде
.
Нећу
да
чујем
свађе
,
нити
да
ти
,
кад
у
поњаве
лежеш
,
говориш
Миладину
ово
или
оно
...
.
Све
се
мора
претрпити
...
.
Ако
ме
послушаш
—
благосиљаћу
те
,
а
ако
не
послушаш
—
проклећу
те
!
...
—
Послушаћу
те
,
мајко
!
—
Е
,
добро
,
ћери
!
.
.
Сад
знаш
шта
ти
је
пос’о
—
па
тако
ради
!
...
Него
Марта
ми
је
казивала
—
а
и
сама
сам
видела
—
да
женске
радове
добро
радиш
.
Ћери
моја
,
поучићеш
у
радовима
и
моју
Миленију
...
Ту
старица
поста
нежнија
.
—
’
Оћу
,
мајко
,
што
год
знам
!
—
одговори
Анђелија
радосно
.
Старица
је
пољуби
у
образ
а
она
њу
у
руку
.
—
Ајде
,
ћери
,
поли
ми
да
се
умијем
!
Анђелија
јој
поли
...
.
Мало
по
мало
почеше
се
дизати
и
укућани
.
Анђелија
однесе
обућу
свекру
...
.
Траже
од
ње
да
ради
,
да
слуша
,
да
се
лепо
живи
са
укућанима
—
па
шта
је
она
и
могла
друго
тражити
и
желети
него
то
!
...
ВИИИ
.
Анђелија
отпоче
радити
.
Полила
је
свекру
,
убрисала
га
,
очешљала
и
наслужила
му
ракију
,
онда
га
је
испратила
,
јер
чича
Стеван
оде
до
суднице
.
Живана
викну
.
—
Чујем
,
мајко
!
—
Ћери
моја
,
сад
ћеш
се
ти
бринути
и
о
конаку
.
Тамо
мора
бити
успремљено
и
намештено
за
госте
.
Анђелија
оде
у
свој
вајат
те
изнесе
неколико
шареница
па
оде
у
конак
.
Тамо
поли
и
почисти
па
шареницама
застре
кревете
и
клупе
.
О
прозоре
повеша
неколико
кита
босиљка
да
мирише
.
Ствари
у
конаку
разредила
је
тако
лепо
,
да
би
сметала
једна
кад
би
на
другом
месту
била
.
Живана
дође
за
њом
у
конак
.
Зарадова
се
старица
,
кад
виде
Анђелину
уредбу
.
—
Тако
,
ћери
,
сад
ми
се
допада
!
—
рече
она
.
Анђелији
срце
препуно
.
Она
је
трчала
од
ствари
до
ствари
к’о
челица
од
цветка
до
цветка
.
Сам
рад
даваше
јој
уживања
а
похвала
Живанина
дизаше
је
у
небеса
.
Осећаје
њене
мог’о
би
сравнити
са
осећајем
девојчице
кад
први
преглавак
изради
,
или
,
са
осећајем
ђачића
кад
прво
слово
напише
.
Она
је
трчала
и
даље
.
Сваку
не
успремљену
ствар
у
авлији
успремила
је
.
Онда
је
трчала
редари
у
кућу
па
јој
је
постицала
ватру
или
донела
воде
.
Сву
је
децу
умила
и
очешљала
.
Она
трчаху
око
ње
к’о
пилићи
око
квочке
,
а
она
им
је
давала
:
коме
воћку
,
коме
пољубац
а
коме
осмејак
.
Сваком
је
име
наденула
као
:
голуб
,
лабуд
,
кадивица
,
девесиљка
итд
.
па
их
је
тим
именом
звала
.
Деца
су
је
много
заволила
.
А
зар
око
деце
треба
много
устајати
и
умиљавати
се
?
...
.
Јок
брате
!
...
.
Ти
њима
осмејак
—
они
теби
душу
...
.
Око
подне
дође
чича
Стеван
са
кметом
.
Анђелија
их
дочека
на
капији
,
поклони
им
се
и
пољуби
их
у
руку
.
Они
одоше
у
конак
а
она
у
качару
да
ракије
наточи
.
Пошто
је
—
клањајући
—
ушла
и
послужила
најпре
свекра
па
онда
кмета
—
чича
Стеван
рече
:
—
Иди
де
,
дијете
,
види
што
год
ручка
.
Она
се
поклони
и
уступаше
корак
по
корак
у
назад
,
клањајући
,
док
на
врата
не
изађе
;
ни
пошто
није
смела
њима
задњи
део
окренути
—
јер
то
је
не
уљудно
.
Кмет
рече
:
—
Добра
ти
сна
!
—
Добра
.
—
Уме
и
да
се
влада
,
и
да
услужи
,
и
—
шта
оћеш
.
—
А
од
каке
је
вамилије
—
и
не
умела
!
—
рече
чича
Стеван
.
—
Ја
,
знам
Илију
.
Ноћио
сам
једну
ноћ
код
њега
кад
идох
у
Митровицу
.
Честит
човек
!
—
Ко
,
зар
пријатељ
Илија
?
...
—
Оно
ти
нема
под
небом
!
—
И
нема
!
—
рече
кмет
...
.
Они
продужише
разговор
о
чича
Илији
.
А
Анђелија
се
са
редаром
стараше
за
ручак
...
Дође
и
вече
.
Сви
се
укућани
искупише
.
Анђелија
заређа
од
једног
до
другог
те
их
изу
све
осим
Миладина
;
њега
је
изула
Марта
.
После
им
опра
ноге
и
поли
те
умише
руке
,
па
оде
да
поставља
синију
.
Чича
Стеван
рече
:
—
Да
се
молимо
богу
!
Сви
се
дигоше
.
Чича
Стеван
прилепи
запаљену
воштаницу
за
зид
.
Анђелија
му
додаде
у
земљаној
кадионици
жара
.
Чича
Стеван
пирну
у
жар
,
метну
зрно
—
два
тамњана
,
прекрсти
се
,
окади
свећу
,
себе
и
укућане
,
па
онда
даде
кадионицу
Анђелији
,
а
он
се
поче
молити
богу
...
.
Кад
се
молитва
сврши
чича
Стеван
пирну
у
свећу
,
рече
:
„
на
здравље
молитва
“
—
па
онда
заседоше
за
синију
.
.
Анђелија
је
дворила
.
Редара
се
бринула
да
има
јела
на
синији
,
а
Анђелија
је
уједно
и
децу
надгледала
којима
је
обашка
постављено
.
За
вечером
се
водио
разговор
о
орби
.
Живана
се
договараше
са
чича
Стеваном
и
Нинком
где
да
посеју
ћетен
.
.
.
Пошто
су
вечерали
дигоше
се
и
поседаше
око
ватре
.
Анђелија
седе
са
редаром
за
вечеру
.
Чича
Стеван
поседе
још
мало
па
устаде
.
Диже
се
и
Нинко
и
све
мушкиње
.
Анђелија
пољуби
у
руку
свекра
и
Нинка
,
испрати
их
да
спавају
па
се
онда
врати
.
—
Ви
,
децо
,
узмите
рад
па
радите
—
ја
не
могу
бога
ми
!
—
рече
Живана
.
—
’
Оћемо
.
—-
А
сад
,
лаку
ноћ
!
—
Лаку
ноћ
!
Анђелија
је
пољуби
у
руку
,
испрати
је
па
оде
у
свој
вајат
да
рад
узме
.
Кад
се
вратила
у
кућу
Марта
,
Стана
и
Миленија
,
заселе
око
ватре
па
ћеретају
.
—
А
,
ево
младе
!
—
рече
Стана
.
—
Шта
ти
ради
момче
?
—
пита
је
Марта
.
—
Шта
ће
радити
?
—
спава
—
одговори
Анђелија
.
—
А
што
си
се
тако
дуго
задржала
—
да
га
ниси
будила
?
—
упита
Марта
смејући
се
.
—
Тражила
сам
рад
!
—
одговори
Анђелија
поруменевши
.
—
Е
,
баш
је
тај
рад
!
...
Ви’ш
ти
њега
како
се
он
то
завук’о
!
...
Мора
да
је
био
на
дну
сандука
!
...
—
Баш
си
ти
јетрвице
!
...
—
Шта
сам
ја
?
—
Није
те
стид
,
макар
,
пред
голубицом
!
...
.
рече
Анђелија
прекорно
.
—
Бога
ми
баш
!
...
Само
некако
и
голубица
тражи
голуба
!
.
.
Миленија
скочи
па
увати
Марту
за
уста
;
Стана
се
смејаше
од
свег
срца
...
—
Нећу
те
више
дирати
,
нећу
бога
ми
!
—
рече
Марта
.
—
Ако
ми
још
један
пут
рекнеш
то
—
завадићемо
се
—
рече
Миленија
пуштајући
је
.
—
Нећу
кад
си
така
!
...
Па
,
најпосле
,
признала
си
и
сама
пред
јетрвицом
.
Шта
се
сад
,
бајаги
,
стидиш
?
—
Опет
ти
?
...
—
А
знам
да
ћеш
јој
све
и
сама
причати
...
.
Немој
,
немој
устајати
—
нећу
више
!
’
Оћу
да
приповедам
.
—
Е
,
дела
!
—
’
Оћете
ли
страшно
или
смешно
?
—
упита
Марта
.
—
Смешно
!
—
викнуше
све
три
.
—
Добро
.
Седи
јетрвице
!
Анђелија
седе
.
—
Био
,
тако
,
један
човек
,
па
им’о
једног
сина
коме
је
било
име
Милан
...
.
Не
бој
се
,
не
бој
се
!
...
.
па
тај
Милан
заволио
једну
девојчицу
,
којој
је
било
име
Миленија
...
.
Миленија
скочи
.
—
Е
нећу
ни
да
причам
више
!
—
рече
Марта
.
—
Боље
немој
:
—
побићемо
се
!
—
рече
Миленија
.
—
Чујеш
дилберче
!
—
рече
Марта
—
немој
бити
луда
!
Видиш
,
нас
три
знамо
све
,
а
оћеш
да
кријеш
од
јетрвице
.
Немој
,
јадна
,
тако
!
Не
знаш
ти
да
те
може
јетрвица
заклонити
неки
пут
—
те
још
како
!
...
Нас
четири
треба
да
смо
једно
:
што
једна
зна
—
све
да
знају
!
...
—
Тако
треба
!
—
рече
Стана
.
—
Помисли
,
болан
,
да
бих
ја
страдала
једанпут
да
није
било
моје
снаје
Петре
.
Отишла
ја
Синђића
кући
на
прело
.
Нико
ме
није
видео
кад
сам
отишла
само
Петра
.
Кад
,
на
ђавола
,
мене
наја
потражи
ноћу
...
.
Сутра
дан
сва
се
накострешила
—
да
ме
сатре
!
...
.
„
Где
си
ти
била
?
“
—
пита
ме
она
.
—
„
Спавала
са
мном
у
вајату
“
рече
Петра
к’о
да
је
бог
научи
.
—
„
Е
кад
је
тако
—
онда
је
друга
ствар
;
а
ја
мислила
да
је
била
код
Синђића
са
Савом
!
“
—
„
Није
,
вала
,
нано
,
сву
ноћ
је
са
мном
спавала
!
“
...
.
И
да
не
би
Петре
па
—
зло
...
.
—
Тако
је
!
—
рече
Стана
.
—
Па
не
треба
,
дилберче
,
да
се
љутиш
на
ме
.
—
Не
љутим
се
ја
—
него
ме
стид
!
—
рече
Миленија
.
—
Чуда
боже
!
...
Стид
!
...
А
зар
она
није
никад
са
момком
стајала
?
Миленија
погледа
у
Анђелију
.
Она
ману
главом
у
знак
одобравања
...
.
Лепа
девојчица
беше
Миленија
.
Протегљаста
,
црних
очију
и
косице
,
румених
обрашчића
,
још
млечних
усана
иза
којих
провириваху
ситни
бели
зуби
—
Е
,
па
кад
је
тако
,
—
онда
шта
да
кријем
—
ја
стојим
с
Миланом
!
—
Право
ми
реци
,
кадивице
,
што
ћу
те
питати
—
рече
Стана
.
—
Оћу
,
вала
!
—
Је
л
’
те
пољубио
који
пут
?
Миленија
обори
очи
и
порумене
к’о
руменика
.
—
А
?
—
Што
је
вајде
крити
?
...
јесте
!
—
рече
Миленија
.
—
А
где
?
—
У
оба
ока
и
оба
образа
.
—
А
кад
?
—
Летос
,
на
моби
код
нас
.
Играсмо
,
играсмо
,
а
он
ти
мене
повуче
за
руку
.
„
Шта
ћеш
?
“
—
питам
га
ја
.
—
„
Оди
—
вели
—
да
ти
кажем
нешто
“
...
на
ме
повуче
у
присенак
за
твој
вајат
и
—
пољуби
.
.
—
А
јеси
ти
њега
?
—
упита
Марта
.
—
Нисам
.
—
Вараш
?
—
Очију
ми
нисам
!
—
Добро
,
добро
—
не
мораш
се
клети
!
...
А
право
ми
кажи
,
волиш
ли
га
?
—
Хм
,
хм
!
...
—
Баш
много
?
—
Све
о
њему
мислим
!
.
.
Неку
сам
га
ноћ
и
саснила
...
—
И
бићеш
његова
!
...
Не
бери
ти
бриге
док
је
твојих
снаја
!
Ми
ћемо
то
све
лепо
удесити
—
па
кад
погледаш
—
а
оно
ти
за
Миланом
!
...
Миленија
се
замисли
...
.
—
’
Ајде
да
певамо
!
—
рече
Марта
.
—
’
Ајде
вала
!
—
Де
ти
,
јетрвице
!
—
Што
ви
најпре
?
—
упита
Анђелија
.
—
’
Ајд
најпосле
.
Дед
Стано
!
„
Маглица
се
пољем
повијала
“
...
И
запеваше
:
„
Маглица
се
пољем
повијала
„
То
не
била
ни
маглица
сама
,
„
Већ
то
била
Ђурђевица
Мара
,
„
И
она
се
с
деверима
кара
:
„
„
Ој
,
девери
,
моји
недевери
!
„
„
Не
газ’те
ми
мога
винограда
,
„
„
Што
је
Ђурђе
болестан
садио
,
„
„
Сваку
лозу
сузама
залив’о
“
”
...
—
Шта
велиш
,
јетрвице
?
—
упита
Марта
.
—
Лепа
песма
!
—
рече
Анђелија
.
—
Де
ти
једну
!
—
Не
могу
да
се
сетим
!
—
Шта
не
можеш
?
Де
једну
девојачку
!
Анђелија
се
замисли
.
—
Јеси
л
’
се
сетила
?
—
Јесам
.
—
Дела
!
—
рекоше
у
један
глас
и
Марта
и
Стана
.
Анђелија
запева
:
„
Где
ћеш
бити
,
мала
Кејо
,
„
Да
довече
дођем
?
“
—
„
Ја
ћу
бити
у
ђул
башчи
„
Босиљак
сијати
.
„
Босиљак
ће
мирисати
:
„
По
мирису
дођи
!
“
„
Где
ћеш
бити
,
мало
Кејо
,
„
Да
довече
дођем
?
“
—
„
Ја
ћу
бити
у
вајату
„
Дукате
низати
.
„
Дукати
ће
звекетати
:
„
По
звекету
дођи
!
“
...
Анђелија
ућута
.
—
Чисто
ме
мину
жеља
!
—
рече
Стана
.
—
И
мене
!
—
рече
Марта
.
—
Видиш
,
кадивице
,
како
се
договара
?
—
Видим
—
рече
Миленија
.
—
Како
ти
шараш
те
чарапе
?
—
упита
Марта
Анђелију
.
—
Ето
,
види
.
—
Дај-де
овамо
...
.
Ала
је
ово
лепа
шара
!
Стана
застаде
с
вретеном
па
се
наже
да
види
;
и
Миленија
такође
.
—
Баш
ћу
те
молити
,
снашице
,
да
и
мени
ту
шару
даш
да
препочнем
—
рече
Миленија
.
—
Даћу
голубице
.
—
А
’
оћеш
ли
умети
?
—
упита
је
Марта
.
—
Па
показаће
ми
она
.
—
’
Оћу
голубице
.
—
Ала
у
тебе
,
јетрвице
,
има
лепих
радова
.
Право
ми
кажи
:
је
си
ли
ти
оно
сама
радила
?
—
упита
је
Марта
.
—
Јесам
—
одговори
Анђелија
.
—
А
ко
те
је
научио
?
—
Снаје
.
—
Јеси
л
ти
клечала
и
онај
ћилим
?
—
упита
Стана
.
—
Јесам
.
—
И
ја
ћу
почети
.
Даћеш
ми
да
препочнем
.
—
Даћу
.
—
Имаш
,
вала
,
и
појасева
лепих
.
Не
знам
од
куд
ти
онаки
!
—
Па
,
кажем
ти
,
да
сам
све
од
снаје
добила
почетке
.
—
Тамо
,
код
вас
,
лепше
раде
него
код
нас
—
рече
Марта
.
Анђелија
поче
хвалити
своје
место
рођења
.
Не
може
а
да
не
похвали
Ику
и
Станију
како
су
добре
раденице
—
Нисам
ја
ништа
!
Да
ти
видиш
само
Икин
рад
,
јетрвице
!
Ама
к’о
молован
!
...
Нећеш
ти
у
ње
наћи
кончића
да
није
на
свом
месту
!
...
—
Па
,
велиш
,
још
је
девојка
?
—
Моја
другарица
.
—
Како
би
било
да
ја
говорим
мојим
па
да
њу
испросе
за
Перу
?
—
рече
Стана
.
—
Ког
Перу
?
—
упита
Анђелија
.
—
Мог
брата
...
Била
би
ти
бар
близу
.
—
Молим
те
говори
!
—
викну
Анђелија
...
Очију
ми
мојих
,
нећете
се
преварити
!
Ето
и
јетрвица
,
Марта
,
зна
је
—
знаш
она
крупна
што
је
била
самном
у
вајату
.
—
То
ли
је
она
?
—
упита
Марта
.
—
Ја
!
—
Па
,
бога
ми
,
добра
прилика
;
не
би
се
покајали
—
рече
Марта
.
—
Како
покајали
!
.
.
Оно
је
женско
.
Што
очима
види
—
то
рукама
створи
!
...
Ала
би
то
било
лепо
:
ја
и
Ика
у
једном
селу
!
Право
да
вам
кажем
:
кад
би
ми
била
она
овде
—
не
бих
ни
помислила
на
свој
„
сент
!
“
...
—
Кад
је
ти
тако
’
валиш
—
говорићу
им
—
рече
Стана
.
—
Кажи
им
,
слободно
,
нека
је
просе
—
неће
се
кајати
.
—
А
како
ли
је
њен
отац
са
стањем
,
јер
мој
отац
тражи
и
добру
девојку
и
добра
пријатеља
.
—
Ко
,
зар
чича
Благоје
Вукашиновић
'
?
.
.
То
је
један
—
по
један
!
—
А
какве
је
она
нарави
?
Знаш
,
и
то
се
мора
знати
.
—
Ама
зар
Ика
!
...
Та
ти
не
зна
шта
је
то
:
наљутити
се
...
.
Она
и
јетрвица
Марта
к’о
да
су
сестре
!
.
.
Помисли
ти
,
болан
,
дирамо
ја
и
Стаја
њу
—
а
она
се
само
смеје
,
па
нам
тек
по
коју
пришије
—
а
ми
да
се
поизврћемо
од
смеја
.
—
Е
,
кад
је
ти
тако
’
валиш
—
мора
да
је
добра
!
—
рече
Стана
.
—
Ама
к’о
добар
дан
!
—
Добро
.
Сутра
ће
и
онако
долазити
моја
мати
овамо
—
па
ћу
јој
казати
.
—
Кажи
јој
слободно
:
нека
не
тражи
на
другом
месту
.
Могу
проћи
свет
—
али
онаке
не
могу
наћи
!
—
А
је
ли
здрава
;
да
нема
какве
валинке
на
њој
?
—
Ама
кажем
ти
:
к’о
тресак
!
...
.
Ето
и
јетрвица
Марта
зна
...
.
—
Здрава
је
!
—
вели
Марта
.
—
Е
онда
ће
је
тата
испросити
—
не
може
валити
!
—
Дај
боже
!
—
рече
Анђелија
.
Разговор
пређе
ма
друге
ствари
.
Миленија
је
само
подстицала
ватру
,
а
Марта
је
загонетала
и
причала
разне
приче
страшне
и
смешне
...
Миленија
се
са
свим
ућутала
.
—
Што
си
се
ти
ућутала
,
дилберко
?
—
А
...
ништа
!
—
Како
ништа
?
—
Ништа
,
не
говори
ми
се
!
—
рече
Миленија
—
А
ти
певај
!
—
Не
пева
ми
се
!
—
Како
то
:
ти
тако
млада
,
па
ти
се
не
пева
?
...
Ја
,
кад
сам
била
девојка
,
ја
сам
певала
куд
год’одим
.
.
—
Ја
не
могу
!
—
Да
не
смета
Милан
?
—
Јест
,
он
смета
!
—
рече
Миленија
.
—
Марта
поче
враголасто
певушити
:
„
Милан
иде
странчицом
,
„
Миленија
стазицом
,
„
Бацали
се
јаглуком
,
„
И
зеленом
јабуком
,
„
Нису
се
свадили
,
„
Већ
су
се
љубили
.
„
Мушко
чедо
родили
,
„
За
руку
га
водили
“
...
—
Е
није
него
још
нешто
!
—
рече
Миленија
срдито
.
.
Дуго
су
се
шалиле
...
.
Било
је
глуво
доба
кад
су
се
разишле
.
Ништа
се
није
чуло
осим
попка
где
пева
;
ништа
се
није
видело
осим
по
ког
светњака
...
Све
је
друго
заспало
.
,
.
.
ИX
Она
је
вршила
своје
послове
на
задовољство
свију
;
нарочито
је
Живана
била
с
њом
задовољна
.
Нигде
није
стајала
—
свакад
је
посла
налазила
.
Живана
се
свуда
њоме
хвалила
.
Дођу
жене
из
комшилука
—
кад
је
какав
светачац
—
на
посело
,
а
она
не
уме
да
је
се
нахвали
.
Једаред
јој
баба
Симана
рече
:
—
Ново
сито
о
клину
виси
,
Жико
!
—
Није
то
!
...
Знам
ја
шта
је
—
шта
!
...
Погледај
јој
око
,
погледај
корак
—
па
види
шта
вреди
!
...
Не
варам
се
ја
!
.
.
А
да
би
Анђелија
веселија
била
—
испроси
Станин
отац
Марко
,
Ику
за
Перу
.
Кад
је
то
чула
,
к’о
да
се
из
нова
родила
.
Вели
Стани
:
—
Не
бих
била
веселија
да
ми
се
мој
отац
доселио
у
Глоговац
!
.
.
Једног
јутра
—
а
то
је
на
петнаест
дана
по
свадби
—
викну
чича
Стеван
Саву
па
му
рече
:
—
Деде
,
море
,
опреми
се
,
појаши
коња
,
па
да
одеш
до
у
Салаш
и
да
ми
поздравиш
пријатеља
Илију
.
Реци
:
чекам
га
у
недељу
,
да
ми
дође
„
у
пријатеље
.
“
Анђелији
залупа
срце
живо
.
Та
ево
доћи
ће
јој
бабо
и
нана
и
...
дал
ће
тетка
?
.
.
доћи
ће
и
тетка
сигурно
...
Па
да
их
опет
види
,
да
их
љуби
у
руку
,
.
да
им
каже
да
се
не
брину
јер
је
њој
добро
.
„
О
Боже
,
хвала
ти
!
.
.
о
Боже
,
хвала
ти
!
“
—
шапуташе
она
у
себи
.
Па
по
Сави
поздравља
по
иљаду
пута
:
и
бабу
,
и
нану
,
и
чику
,
и
тетку
,
и
стрину
,
и
снаје
,
и
децу
—
ама
све
...
Тога
дана
ишла
је
к’о
у
неком
заносу
.
Мислила
је
само
о
својим
укућанима
.
„
До
сад
је
„
браћа
“
(
Сава
)
већ
стиг’о
...
Сад
га
нана
једнако
нуди
да
једе
и
пита
:
„
па
како
моја
Анђа
;
је
ли
здрава
;
јел
се
навикла
?
.
.
О
моја
мајко
!
.
.
Добро
ми
је
,
лепо
ми
је
;
пазе
ме
к’о
да
сам
њихова
,
к’о
да
сам
у
њиховој
кући
одрасла
...
али
мајко
моја
,
нема
твоје
неге
,
твога
милостивог
ока
,
нема
твога
загрљаја
,
нема
твоје
науке
!
...
Овде
гледе
како
радим
—
али
ме
не
уче
ни
чему
...
“
Па
јој
срце
зажеле
мајке
.
Пожеле
да
'
још
једаред
буде
девојка
,
да
девује
,
да
девује
,
да
девује
до
смрти
.
Она
је
,
истина
,
знала
да
је
лудо
од
ње
што
то
мисли
,
да
то
не
може
никад
бити
—
али
њој
беше
слатко
мислити
о
том
,
и
није
се
трудила
да
те
мисли
одагна
од
себе
...
Бегала
је
од
укућана
,
тражила
је
посла
у
авлији
—-
само
да
би
била
сама
.
„
Сад
бих
знала
живети
—
мишљаше
она
—
сад
бих
се
ја
знала
владати
!
.
.
Казала
бих
Ики
:
врати
„
паре
“
лудо
једна
!
...
па
бих
с
њом
и
Стајом
само
друговала
.
Никад
се
не
би
нас
три
растајале
!
Или
би
биле
код
моје
или
њихових
кућа
...
А
кад
би
ми
ко
лош’о
да
ме
запроси
—
ја
бих
му
казала
:
„
иди
ти
подај
твоје
паре
оној
која
’
оће
да
се
удаје
—
ја
нећу
!
...
“
А
кад
би
ми
нана
казала
:
„
време
је
Анђо
,
рано
,
да
се
и
ти
удаш
“
,
ја
бих
јој
рекла
:
да
’
оћу
да
останем
у
кући
док
су
они
живи
;
да
’
оћу
да
је
надгледам
,
да
се
,
под
старост
,
не
вуче
к’о
гуја
да
себи
воде
довати
...
“
„
Ала
би
то
био
живот
;
ала
би
то
била
сласт
...
Устанем
из
јутра
,
умијем
се
,
очешљам
,
одем
у
кућу
да
видим
има
ли
каква
посла
—
па
ако
нема
—
ја
узмем
Мариног
Филипа
на
руке
па
се
с
њиме
играм
.
Он
ми
тепа
:
„
тета
,
тета
!
...
а
ја
га
излупам
по
гојном
телу
,
па
га
дам
опет
матери
...
Онда
заређам
те
покупим
перје
кокошије
по
авлији
—
па
у
вајат
те
узмем
рад
...
Пред
вече
се
дигнем
до
Ике
.
Нана
ме
пита
:
„
куд
ћеш
Анђо
?
“
„
’
Оћу
до
Ике
.
“
—
Ноћу
не
спавамо
!
Ту
ти
је
шала
,
ту
ти
је
смеј
...
Грлимо
се
,
љубимо
;
Ика
се
прави
мушко
,
па
к’о
долази
те
проси
мене
.
Стаја
ми
бајаги
,
мати
,
а
Ика
је
пита
:
—
„
Је
ли
ти
ово
ћерка
?
“
—
”
Јесте
вала
!
“
—
„
Па
кака
је
ово
девојка
—
прави
мушкобања
?
“
—
„
Такве
су
у
мене
ћери
.
“
—
одговара
Стаја
.
—
„
Да
видим
ја
“
—
вели
несрећна
Ика
па
ми
тури
руку
у
недра
...
Смеј
до
неба
...
“
—
О
Анђо
!
—
викну
је
Живана
.
Она
се
трже
.
Била
је
готово
заборавила
шта
је
;
али
кад
угледа
Живану
дође
себи
.
—
Чујем
,
мајко
.
Иди-де
,
ћери
,
те
донеси
воде
.
—
Сад
,
мајко
.
Узе
судове
па
пође
на
бунар
.
Уз
пут
хтеде
да
настави
започете
мисли
—
али
оне
је
оставише
.
Као
да
одоше
у
ведро
небо
...
Она
је
пробала
на
силу
:
„
Па
,
онда
,
онда
Ика
...
па
,
онда
,
Стаја
...
Ика
тури
руку
у
недра
,
па
“
...
Прекинут
нит
!
...
Не
беше
више
ни
оне
сласти
;
не
подилазаше
је
мравци
кад
те
речи
изговори
.
Брбљала
их
је
к’о
мало
дете
—
кад
проговара
—
па
кад
што
научи
...
Дође
јој
криво
и
тешко
.
У
прсима
к’о
да
јој
лежаше
нешто
,
што
би
требала
да
издува
;
обузе
је
к’о
нека
зловоља
...
Али
кад
се
врати
натраг
-—
опет
се
узе
смешити
.
Шта
ће
—
мора
!
...
Ко
би
се
смео
накомрштити
?
Живана
би
је
по
сигурно
питала
шта
јој
је
—
па
шта
да
каже
?
.
.
Прође
дан
.
Пред
вече
она
нешто
бараташе
по
авлији
.
Зачу
се
коњски
топот
...
Брже
боље
отрча
она
те
отвори
капију
.
Сава
скочи
с
коња
.
Она
притрча
те
ухвати
коња
за
дизгине
.
Стрептела
је
ко
да
ће
чути
најгоре
гласове
.
—
Шта
је
,
„
браћа
,
“
—
јесу
ли
здрави
?
—
упита
.
—
Здрави
су
.
—
Шта
ради
бабо
?
—
Здраво
је
.
—
А
нана
?
—
И
она
је
здрава
.
—
А
укућани
?
—
Сви
су
здрави
и
поздравили
су
те
.
—
Од
Бога
им
здравље
!
.
.
А
’
оће
ли
доћи
које
?
—
Доћи
ће
ти
и
отац
и
мати
.
—
А
кад
?
—
Па
у
недељу
—
зар
не
знаш
кад
је
тата
каз’о
.
—
Вала
Богу
само
кад
су
здрави
.
За
вечером
је
Сава
прич’о
како
су
га
лепо
дочекали
код
пријатеља
.
—
Прија
Смиљана
,
брате
,
—
мани
је
!
Кидисала
једнако
:
ама
једи
пријатељу
,
ама
пиј
пријатељу
!
.
.
„
Па
мало
,
мало
,
па
пита
за
снају
:
како
је
,
слуша
ли
?
—
А
шта
вели
онај
матори
—
грди
ли
?
—
упита
чича
Стеван
.
—
А
,
много
ти
којешта
говори
!
—
рече
Сава
.
—
Бога
ми
има
и
коме
!
...
Док
му
само
одем
—
направићу
пачариз
по
качари
!
—
Богме
и
он
теби
то
исто
прети
!
—
Имаће
посла
док
нашој
качари
науди
!
—
рече
Нинко
поносито
.
—
А
шта
вели
прија
Смиљана
?
—
упита
Живана
.
—
Она
се
сирота
само
снебива
—
одговори
Сава
.
—
Само
о
снаји
.
Вели
:
„
кажи
,
пријатељу
,
прија
Живани
нека
ми
поучи
Анђу
у
кућанском
реду
.
Кажи
јој
да
сам
је
молила
по
сто
пута
.
Анђа
је
паметна
—
она
брзо
сприма
!
.
.
“
Анђелији
засузише
очи
.
—
Немам
је
,
вала
,
чему
учити
—
она
је
њу
изучила
свему
добром
и
ваљаном
...
—
Дође
и
недеља
.
Анђелија
уранила
па
успрема
и
уређује
.
Чича
Стеван
наређује
да
се
прасе
пече
;
Живана
одређује
које
од
живине
да
се
закоље
.
Све
се
устумарало
тамо
и
амо
.
А
како
и
неће
!
кад
треба
дочекати
„
пријатеље
“
.
Чича
Стеван
—
пошто
је
наредио
шта
треба
радити
—
диже
се
до
цркве
и
мејане
да
зовне
попу
—
који
због
женидбе
синовчеве
није
могао
на
свадби
бити
—
и
још
неке
своје
пријатеље
.
Анђелија
га
испрати
до
капије
па
се
опет
врати
у
конак
да
намешта
.
Кад
је
била
готова
дође
Живана
те
прегледа
је
ли
све
у
своме
реду
.
—
Е
,
ћери
,
све
је
добро
.
Иди
сад
те
се
и
ти
обуци
и
намести
.
Око
ручанице
ето
ти
чича
Стевана
са
попом
и
кметом
.
Њих
Анђелија
лепо
дочека
.
—
Еда
пријатеља
?
упита
чича
Стеван
.
—
Нема
га
још
—
рече
Анђелија
.
—
А
је
л
готов
ручак
?
—
Готов
је
.
—
Сад
ће
и
он
.
'
Ајдемо
попо
,
’
ајде
Живко
,
’
ајдемо
у
конак
.
Они
одоше
у
конак
а
Анђелија
у
качару
по
ракију
.
Служи
она
њима
ракију
—
док
тек
викну
Живана
:
—
Трчи
,
снајо
,
отвори
капију
:
—
ето
ти
оца
!
-
Анђелија
спусти
чутуру
на
сто
,
поклони
се
и
изађе
на
врата
а
одатле
полете
на
капију
.
У
авлију
улетеше
вранци
чича
Илини
.
У
колима
сеђаше
Смиљана
и
Спасенија
у
„
закошарку
“
а
чича
Илија
сам
држаше
узде
.
Он
се
није
мог’о
одрећи
своје
старе
навике
да
сам
кочијаши
.
Крај
њега
сеђаше
Милисав
.
Сви
укућани
беху
изишли
да
дочекају
госте
.
Чича
Илија
устави
коње
па
с
кола
викну
:
—
Помаже
Бог
!
'
—
Бог
ти
помог’о
!
Чича
скочи
с
кола
.
Сава
стаде
пред
коње
,
а
Анђелија
приђе
те
пољуби
оца
у
руку
.
—
Жива
била
ћери
!
—
Нуто
,
нуто
маторог
како
скаче
—
к’о
да
је
младић
!
—
рече
чича
Стеван
.
—
Бога
ми
и
јесам
!
Ето
прије
нек
пресуди
!
.
.
Како
си
?
—
Вала
Богу
!
И
ту
се
изљубише
.
Чича
Стеван
приђе
колима
а
чича
Илија
се
заређа
љубити
:
са
Живаном
,
с
попом
(
пошто
је
најпре
рек’о
;
оче
благослови
!
)
с
кметом
,
Нинком
и
другим
укућанима
.
Младеж
њега
љубљаше
у
руку
.
Смиљана
и
Спасенија
изљубише
се
такође
са
свима
,
осим
само
што
су
попу
пољубиле
у
руку
.
—
’
Ајте
у
конак
—
рече
чича
Стеван
.
—
Ама
има
неких
ствари
у
колима
—
рече
чича
Илија
.
—
Донеће
се
све
!
...
Ниси
,
ваљда
,
дош’о
у
лоповско
село
!
—
Па
добро
,
добро
!
Па
се
диже
с
попом
и
кметом
у
конак
.
Смиљана
и
Спасенија
одоше
са
Живаном
и
Анђелијом
у
кућу
,
а
чича
Стеван
нареди
Сави
да
испрегне
коње
и
одведе
у
ар
.
.
Онда
се
и
он
врати
у
конак
.
—
Па
,
како
пријатељу
?
—
’
Вала
богу
!
—
рече
чича
Илија
.
—
Је
ли
на
дому
све
здраво
и
мирно
?
—
Све
,
богу
вала
!
У
тај
пар
уђе
Анђелија
.
—
Па
како
моја
Анђа
?
—
К’о
јабука
!
—
рече
чича
Стеван
.
—
Слуша
ли
?
—
Слуша
.
—
Чује
,
ваљда
,
све
?
—
Није
,
богме
,
него
ти
је
к’о
чела
.
Што
уради
—
урађено
је
!
—
Е
нека
,
нека
!
То
ми
је
мило
чути
!
—
рече
чича
Илија
.
Анђелија
наслужи
ракију
.
—
Деде
,
ћери
,
па
иди
тамо
мало
матери
,
а
овамо
пошљи
Миленију
,
—
рече
чича
Стеван
.
Анђелија
послужи
све
,
поклони
се
и
изиђе
.
Мало
затим
дође
Миленија
...
—
Па
како
,
пријо
,
уме
ли
моја
Анђа
да
послуша
?
—
упита
Живану
Смиљана
.
—
Уме
,
пријо
.
—
Је
ли
окумешна
?
—
Око
свега
!
рече
Живана
.
—
А
ја
сам
је
свему
и
учила
.
Велим
:
требаће
јој
.
—
Имала
си
кога
и
учити
!
...
Нека
нам
је
жива
и
здрава
па
да
се
поносимо
с
њом
!
...
Смиљани
куца
срце
а
вркћу
сузе
.
—
Само
ти
с
њом
,
пријо
,
лепо
...
.
—-
Са
оваком
се
мора
лепо
...
.
—
’
Вала
богу
!
—
рече
Смиљана
.
Дан-ноћ
само
сам
о
њој
мислила
...
.
Велим
млада
је
:
—
17
година
,
пријо
,
сестро
!
—
неће
умети
...
.
А
оно
,
виш
...
.
Е
,
нека
,
нека
...
.
—
А
како
се
влада
?
—
упита
Спасенија
.
—
К’о
маторка
!
—
рече
Живана
.
Увек
је
чиста
.
Кад
гост
дође
дочека
га
к’о
варошка
.
Па
што
највише
волим
то
је
:
што
није
завезана
врећа
.
Ама
разговара
к’о
и
ја
!
...
У
тај
пар
уђе
Анђелија
.
—
Зар
ти
ниси
тамо
?
—
упита
Живана
.
—
Тата
рече
да
тамо
оде
голубица
,
а
мене
посла
овде
.
—
Е
,
добро
,
добро
.
—
Па
,
пријо
,
како
су
код
куће
са
здрављем
?
...
пита
Живана
.
—
’
Вала
богу
!
—
Како
снаје
:
слушају
ли
?
—
Слушају
—
ја
шта
ће
.
—
Е
,
нека
,
нека
...
.
’
Ајд
,
седите
ви
ту
мало
—
идем
ја
горе
,
до
пријатеља
,
да
видим
шта
и
он
ради
.
И
оде
.
Кад
Анђелија
оста
на
само
с
мајком
и
тетком
—
она
пусти
срцу
на
вољу
.
Очи
јој
се
заблисташе
од
суза
,
попусти
у
оном
крутом
невестинском
држању
и
сави
мајци
руке
око
врата
.
—
О
нано
,
нано
!
—
рече
и
заплака
се
.
—
Шта
ти
је
рано
?
!
—
упита
Смиљана
поплашено
.
—
Ништа
рано
.
—
Како
ништа
—
кад
плачеш
?
—
Од
радости
нано
.
—
Да
ти
није
рђаво
овде
?
—
упита
Спасенија
.
—
Није
тетка
.
Добро
ми
је
,
лепо
ми
је
,
пазе
ме
к’о
своје
—
али
сам
се
зажелела
нане
;
много
сам
је
пожелела
.
—
Немој
плакати
.
Богу
нека
је
вала
кад
ти
је
само
добро
!
...
А
сад
умиј
се
!
Де
,
ја
ћу
ти
полити
.
И
Спасенија
узе
кут’о
,
зајити
воде
из
видрице
и
поли
Анђелији
.
—
А
сад
буди
мирна
и
гледај
каква
посла
,
па
ћемо
се
довече
наразговарати
.
Из
конака
викнуше
да
се
поставља
.
Анђелија
оде
постављати
совру
.
За
време
ручка
разговарали
су
се
о
радовима
;
чича
Стеван
по
мало
и
дираше
чича
Илију
;
чича
Илија
опет
—
са
своје
стране
—
не
остајаше
дужан
—
к’о
пријатељи
;
попа
причаше
како
се
намерио
на
добра
пријатеља
,
како
и
њему
његов
пријатељ
прети
да
ће
му
подвикнути
једног
дана
:
„
срећна
ти
качара
,
пријатељу
попе
!
“
—
А
вала
нека
га
нек
подвикне
—
рече
попа
—
али
кад
ја
искупим
неколико
„
жедних
“
у
његовој
качари
,
видећемо
шта
ће
бити
!
...
Кад
се
ручак
сврши
—
Смиљана
се
диже
те
донесе
дар
.
По
реду
,
њена
је
дужност
да
кад
ћери
први
пут
у
поде
дође
,
донесе
дар
свима
укућанима
од
најмањег
до
највећег
.
И
она
је
донела
и
све
даривала
.
После
даривања
Смиљана
и
Спасенија
усташе
иза
совре
и
одоше
Живани
.
Људи
су
седели
и
пујући
разговарали
.
Анђелија
је
дворила
и
служила
их
пићем
.
—
Ама
добри
ти
волови
у
отави
под
кућом
—
рече
чича
Илија
.
—
Ја
.
—
Јавља
ли
се
трговаца
!
—
Јавља
.
—
Па
што
не
даш
?
—
Не
можемо
да
се
погодимо
—
вели
чича
Стеван
.
—
Шта
ти
дају
?
—
Ајде
види
најпре
па
ћу
ти
казати
.
И
дигоше
се
сви
те
одоше
у
ливаду
.
Жене
разговарају
о
својим
пословима
.
Живана
прича
каки
је
ред
код
ње
у
кући
:
прича
им
о
Анђелији
о
њеном
раду
и
владању
.
Смиљана
јој
само
благодари
...
После
вечере
поседеше
мало
.
Чича
Илија
потражи
зета
да
види
.
Миладин
дође
поцрвенео
сав
к’о
рак
кад
се
укува
.
Приђе
старцу
руци
.
—
Жив
био
!
Па
камо
се
ти
,
море
,
данас
?
—
упита
чича
Илија
.
—
А
,
то
ми
је
ратар
!
—
вели
чича
Стеван
—
он
једнако
по
градинама
.
—
Па
како
,
море
—
а
?
—
’
Вала
богу
!
—
вели
Миладин
а
оборио
главу
и
гледа
у
носове
од
опанака
.
—
А
како
ти
снаша
,
слушате
ли
ви
ваше
старије
?
—
Хе
,
хе
,
хе
!
...
слушамо
—
ја
шта
ћемо
!
—
одговори
стидљиво
Миладин
.
—
А
слушајте
,
боме
,
синко
!
Кад
нећете
свога
старијег
—
ја
кога
ћете
?
Вама
нема
бољег
пријатеља
од
ваших
родитеља
.
Мени
је
врло
мило
да
о
вама
лепу
реч
чујем
...
.
Пазите
се
,
слажите
се
;
па
кад
је
и
слога
и
пажња
и
вредноћа
ту
—
онда
и
сам
бог
помаже
.
Сад
сте
млади
—
па
радите
да
би
зарадили
да
имате
под
старост
да
проблагујете
...
.
Е
,
ајд
,
ајд
,
сад
!
Теби
треба
ранити
—
ми
можемо
мало
и
поседети
.
Дан
је
за
рад
—
а
ноћ
за
одмарање
...
.
Миладин
га
пољуби
у
руку
па
изађе
.
И
они
поседеше
мало
па
онда
се
разиђоше
сваки
на
своје
легало
.
Анђелија
је
ту
ноћ
спавала
са
матером
у
своме
вајатићу
.
Смиљана
јој
је
причала
све
што
је
од
Живане
чула
,
па
ју
је
саветовала
да
и
даље
тако
ради
.
—
Не
бој
се
ти
,
нано
!
Нећу
ја
осрамотити
ни
нашу
кућу
ни
твоју
седу
косу
!
—
рече
Анђелија
с
поносом
и
поуздањем
.
Онда
је
питала
за
укућане
,
за
свако
по
наособ
;
од
најмањег
до
највећег
...
.
Прешло
је
пола
ноћи
кад
су
заспале
...
.
Сутра
дан
пошто
су
ручали
,
чича
Илија
заповеди
да
му
се
упрегну
коњи
.
Кад
све
би
готово
поздрави
се
са
пријатељима
,
посаветова
плачну
Анђелију
и
Миладина
,
рече
Смиљани
и
Спасенији
—
које
нешто
шапутаху
Анђелији
—
да
седају
,
па
—
пошто
ове
седоше
—
прекрсти
се
,
узе
узде
те
седе
и
сам
.
—
Збогом
пријатељу
!
збогом
пријо
!
...
—
Збогом
пошли
!
—
викнуше
сви
.
Он
ошину
коње
и
излете
на
капију
коју
Анђелија
беше
отворила
...
.
После
недељу
дана
и
чича
Стеван
доби
позив
од
пријатеља
.
Анђелији
срце
играше
у
грудма
.
Та
видеће
опет
своју
кућу
и
своје
другарице
!
...
Прва
субота
која
дође
беше
велики
год
за
Анђелију
.
Поседаше
у
кола
:
чича
Стеван
,
Живана
,
Дража
и
Анђелија
—
и
одвезоше
се
у
Салаш
родитељима
Анђелиним
.
Миладин
—
по
реду
—
иде
тек
доцније
и
то
сам
.
Тамо
су
пили
и
веселили
се
;
а
за
уздарје
Анђелија
је
однела
дар
свима
својима
бившим
укућанима
...
X
.
Прођоше
лепи
дани
:
наступи
„
позна
“
јесен
са
великим
кишама
.
Време
беше
гадно
.
Мрзи
човека
и
из
куће
да
изађе
.
А
и
како
да
га
не
мрзи
?
...
Влага
озго
—
влага
оздо
;
земља
се
расплинула
од
силне
воде
па
пишти
под
ногама
...
.
По
небу
се
витлају
силни
облаци
;
а
„
тмора
“
(
ситна
киша
)
сад
удари
—
сад
престане
...
.
Угледаш
по
неки
пут
крајичак
плавог
неба
;
срце
ти
заигра
од
радости
,
рекнеш
:
„
’
вала
богу
“
...
.
тек
од
једаред
—
облак
га
прикрије
и
однесе
ти
сву
наду
и
радост
...
Дође
вече
—
оно
се
изведри
.
Тек
само
под
запад
видиш
који
облачак
а
и
муњу
где
„
меће
.
“
Кладиш
се
да
ће
сутра
бити
лепо
време
;
показујеш
ономе
који
ти
спори
трепераве
звезде
—
а
кад
се
тргнеш
иза
сна
оно
—
пљусак
!
.
.
Да
бог
сачува
!
...
Коме
год
није
нужде
—
не
иде
у
таке
дане
никуд
од
куће
;
шта
више
ни
из
куће
не
изилази
.
Сваки
ти
то
заузме
своје
место
око
ватре
,
гледа
весели
пламен
на
огњишту
и
гадно
време
на
пољу
.
Дуне
по
неки
пут
јачи
ветар
те
врати
дим
—
што
је
на
баџу
излазио
—
у
кућу
—
он
стење
,
склапа
очи
да
их
дим
не
окоље
,
говори
непцима
,
загрцне
се
—
али
не
оставља
свога
места
...
вели
:
„
док
се
дима
не
надимиш
—
не
можеш
се
ватре
нагрејати
.
“
Тако
је
свуда
по
сеоским
кућама
—
па
тако
је
и
у
чича
Стевана
.
И
они
су
сели
око
ватре
те
сметају
редарама
.
Ко
о
чему
,
оне
се
само
туже
на
ружно
време
.
—
Ала
је
ово
јад
!
—
вели
Стеван
.
—
Баш
,
бога
ми
!
вели
Нинко
.
—
Е
што
јест
—
јест
—
поштенија
је
зима
,
—
Како
није
поштенија
?
Увати
мраз
,
падне
снег
,
а
ти
се
утоплиш
,
па
сув
ти
и
опанак
и
обојак
.
Овако
—
куд
год
макнеш
мораш
бос
—
потрули
обућа
—
вели
Нинко
.
—
Донеси-де
дијете
још
ракије
!
Само
Анђелију
није
мрзило
изићи
.
Она
трчаше
на
све
стране
.
Тражила
је
посла
и
где
га
нема
—
јер
ништа
није
теже
него
дворити
и
стајати
на
једном
месту
.
Донесе
—
ракију
и
наслужи
.
—
Нека
,
дијете
;
дај
чутуру
амо
—
а
ти
гледај
посла
.
—
Иди-де
јетрвице
донеси
воде
—
рече
Марта
,
која
је
била
редара
.
Анђелија
оде
на
воду
.
Тек
што
се
вратила
,
а
деца
у
соби
дигоше
ларму
.
—
Види
—
де
,
ћери
,
шта
им
је
!
—
вели
Живана
...
.
—
Јетрвице
,
донеси-де
које
дрво
.
И
тако
у
дугу
дану
.
А
кад
се
у
вече
изда
вечера
,
кад
се
старији
огреју
и
оду
да
лежу
,
онда
рад
у
руке
—
па
до
по
ноћи
.
Све
је
Анђелија
радила
...
Са
свима
је
била
у
миру
и
љубави
.
Са
Мартом
и
Станом
пазила
се
к’о
са
сестрама
;
Миленију
је
поучавала
у
раду
;
била
је
спрам
ње
к’о
старија
сестра
—
те
је
тако
—
за
кратко
време
—
и
постала
њен
поверник
.
Све
,
ама
све
,
опричала
јој
је
Миленија
;
у
ње
не
беше
тајне
пред
Анђелијом
...
Децу
је
надгледала
и
миловала
.
Дође
јој
по
неки
пут
и
тешко
,
али
она
сама
у
себи
рекне
:
„
Треба
претрпети
—
није
ово
до
века
...
.
Баш
да
видим
могу
ли
!
...
“
И
тада
се
опет
насмеши
.
_
-
У
кући
су
о
њој
говорили
:
„
Ово
је
злато
;
ово
је
божји
дар
!
“
а
у
комшилуку
:
„
ово
је
анђео
!
.
.
Баш
јо
ова
Живана
срећна
:
што
год
снаја
имаде
—
све
ваљане
!
.
.
“
И
сама
баба
Симана
која
једаред
рече
Живани
за
Анђелију
;
„
ново
сито
о
клину
виси
“
—
увиде
да
је
погрешила
,
и
,
што
је
најглавније
,
признаде
своју
погрешку
јавно
—
што
није
никад
дотле
учинила
—
рекавши
једног
дана
Живани
:
—
Е
,
Жико
,
ја
погреших
кад
ти
оно
рекох
за
твоју
Анђу
!
—
Е
,
признајеш
ли
?
—
Признајем
.
Овако
што
нисам
у
своме
веку
видела
.
—
Ето
па
види
!
—
Ама
,
јел
увек
овака
?
—
Увек
.
—
Ово
ће
бити
или
одвише
срећно
—
или
одвише
несрећно
!
—
вели
баба
Симана
.
Анђелија
је
чула
да
је
свуда
хвале
и
тим
се
поносила
.
„
’
Оћу
и
од
данас
овако
!
'
Оћу
да
будем
вредна
,
’
оћу
да
будем
умиљата
,
’
оћу
да
будем
поштена
!
...
Молим
ти
се
,
господе
,
не
дај
ми
друге
памети
,
и
дај
ми
здравља
!
.
.
“
Миладину
је
играло
срце
од
радости
.
Он
је
толико
волио
свог
оца
и
мајку
,
да
није
више
ништа
ни
тражио
.
Кад
год
би
она
хтела
да
га
мало
боље
услужи
—
а
то
је
увек
чинила
кад
је
добила
прилику
да
буде
с
њиме
на
само
;
иначе
је
беше
стид
,
—
он
би
рек’о
:
—
Нека
,
дијете
,
нека
!
Само
ти
гледај
да
си
њима
права
—
а
за
ме
не
бери
бригу
!
.
.
Ја
то
могу
све
сам
...
Право
да
кажем
:
првих
дана
она
никако
није
ни
мислила
о
Миладину
.
Њих
двоје
беху
к’о
два
путника
кад
се
сретну
:
гледе
се
,
виде
да
су
људи
—
и
то
је
све
...
Док
јој
је
на
очима
и
мисли
о
њему
;
али
како
одмакне
—
к’о
да
га
никако
и
нема
.
У
души
њеној
не
беше
ни
једног
осећаја
за
њега
;
сва
њена
брига
била
је
:
да
задовољи
свекра
и
свекрву
,
за
то
је
о
Миладину
слабо
мислила
.
Али
,
пошто
је
пребринула
ту
бригу
,
пошто
је
видела
да
је
сви
у
кући
лепо
гледе
—
она
је
онда
хтела
још
нешто
...
Чудна
је
душа
човечија
!
Она
никад
није
задовољна
са
оним
што
има
:
—
за
час
зачама
па
и
ако
јој
је
добро
...
.
Она
,
дакле
,
тражи
промене
тражи
нових
сласти
...
Тако
је
и
са
Анђелијом
.
Пошто
се
додворила
старијим
и
пошто
се
умилила
млађим
—
пошто
је
скинула
тешки
терет
са
душе
,
она
хтеде
и
да
воли
и
да
је
воле
.
Љубав
је
потребна
души
човечијој
к’о
што
је
потребан
ваздух
и
лебац
телу
његовом
...
.
Миладин
беше
наочито
момче
.
Као
благ
ветрић
на
врућини
,
запа’не
те
здравље
и
снага
његова
;
стас
имађаше
момачки
а
тело
вито
.
На
витом
телу
почиваше
лепа
глава
осењена
свионом
косом
.
Чело
му
беше
ведро
к’о
небо
у
пролеће
;
око
смеђе
и
сјајно
,
али
сјај
његов
не
бијаше
дрско
к’о
из
црног
ока
—
него
некако
нежно
;
образи
пуни
и
једри
,
усне
мало
испупчене
к’о
у
каквог
добричине
.
Младост
воли
спољну
лепоту
—
и
Анђелија
ју
је
заволела
.
Миладин
беше
благ
и
добричина
.
Његова
највећа
жеља
била
је
да
задовољи
оца
и
мајку
.
Ништа
не
беше
под
небом
што
он
за
њих
не
би
учинио
.
Највише
се
само
онда
радов’о
кад
су
они
радосни
били
—
и
он
је
заволио
Анђелију
што
је
оцу
и
мајци
му
на
задовољство
служила
.
Ова
два
млада
путника
кроз
живот
—
састала
су
се
случајно
на
једној
стази
.
Њихова
циљ
беше
једна
иста
.
Њихови
путови
беху
једну
исти
...
Они
су
се
најпре
спријатељили
,
па
онда
заволили
.
Заволили
су
се
оном
силном
љубављу
,
оном
вечитом
љубављу
која
до
гроба
траје
;
а
после
смрти
као
цветак
на
гробу
мирише
и
оживљава
...
Нећу
вам
причати
о
оном
што
је
било
у
вајату
;
није
да
не
умем
—
него
нећу
.
То
ће
знати
сваки
онај
који
је
ожењен
и
свака
она
која
је
удата
—
и
без
мене
;
а
који
су
нежењени
и
неудати
—
знаће
за
кратко
време
...
та
живот
бар
брзо
пролази
!
.
.
Они
су
крили
своју
љубав
и
пред
млађим
и
пред
старијим
.
Кад
год
би
морао
Миладин
коју
реч
са
Анђелијом
проговорити
—
у
присуству
укућана
—
он
би
оборио
главу
и
поруменео
:
тако
исто
и
Анђелија
.
Они
се
никад
нису
звали
именом
,
него
,
Миладин
је
њу
звао
:
дијете
а
она
је
њега
довикивала
узвиком
:
еј
ти
,
или
:
о
еј
!
—
Дијете
!
зове
те
нешто
Марта
.
—
Сад
ћу
!
одговорила
би
Анђелија
.
—
Еј
ти
!
зове
те
тата
у
собу
.
—
Ето
ме
сад
—
одговорио
би
он
...
Прође
„
позна
“
јесен
.
Небо
се
изведри
.
Мразеви
учесташе
;
један
није
још
попустио
а
други
већ
стег’о
.
По
путу
се
поче
већ
дизати
прашина
.
Беше
суво
и
лепо
к’о
у
пролеће
—
само
беше
ладно
.
Људи
вуку
дрва
или
„
трапе
“
поврће
у
трапове
;
жене
износе
разбоје
из
соба
у
којима
треба
зимовати
,
а
стока
бега
под
топле
наслоне
од
зиме
.
.
,
Једно
јутро
уранио
чича
Стеван
пре
свију
и
изиђе
на
поље
.
Анђелија
тумараше
по
кући
.
—
Јес
’
уранила
,
снајо
?
—
Јесам
,
тата
.
—
Охо
!
ово
дува
баш
!
—
Зима
је
.
Чича
изађе
,
па
—
кад
се
врати
натраг
рече
:
—
Имаћемо
данас
снега
.
Него
ти
,
снајо
,
наложи
добро
вуруну
.
—
Оћу
тата
.
Свану
.
Небо
убелело
к’о
самртни
покров
;
облаци
се
на
њему
сталожили
па
готово
пали
на
земљу
;
„
маџарац
“
(
северац
)
уједначио
па
реже
к’о
бријачицом
;
врапци
жалостивно
цвркућу
...
Настала
је
тишина
,
она
нема
тишина
,
која
увек
предходи
промени
времена
,
и
у
којој
ти
сваки
гласак
јасније
звучи
...
На
једаред
поче
оретко
падати
перо
по
перо
,
велико
округло
и
изрецкано
:
чини
ти
се
да
звезде
падају
;
мало
по
мало
почеше
падати
ситнија
али
чешће
...
.
док
осу
.
.
.
—
Снег
,
снег
!
...
Деца
појурише
на
праг
;
старији
се
нагоше
па
гледају
кроз
процепљену
артију
на
прозору
...
Свима
срце
радосније
закуца
;
сви
рекоше
:
—
'
Вала
богу
!
...
А
снег
само
падаше
.
Већ
је
убелео
земљу
;
побелеше
и
кровови
на
зградама
;
само
кућни
кров
још
није
с
тога
што
је
угрејан
те
се
на
њему
топио
.
—
Дај-де
,
дијете
,
мало
снега
овамо
!
—
рече
чича
Стеван
отворивши
прозор
.
Једно
од
деце
додаде
му
.
—
Сув
к’о
песак
!
.
.
Ала
ће
бити
с’оника
!
—рече
чича
.
—
То
ће
ваљати
!
—
вели
Нинко
.
—
Моћи
ћемо
осећи
и
довући
јапију
.
—
Моћи
ћемо
...
Децо
,
у
собу
!
Гле
ти
њих
како
јуре
!
И
чича
Стеван
гледаше
задовољно
како
стопе
дечије
остављаху
трага
у
снегу
.
Не
седи
се
чича
Стевану
никако
код
куће
;
све
да
му
је
да
куда
изиђе
.
—
Ко
је
отиш’о
да
положи
кравама
?
—
пита
он
.
—
Сава
.
—
Ко
је
отиш’о
у
лужњак
свињама
?
—
Миладин
.
—
Снајо
?
...
.
Дај-де
ми
нађи
мога
коња
(
штап
)
да
и
ја
куда
макнем
;
никако
ми
се
не
седи
код
куће
.
Снег
веје
како
је
богу
воља
.
Чича
умота
главу
шалом
;
на
руке
наби
рукавице
и
узе
штап
.
Анђелија
га
испрати
...
.
Тога
вечера
окупише
се
код
чича
Стевана
:
Маринко
Мандић
,
Живан
,
кмет
,
Дража
и
још
неколико
њих
.
Дошли
да
поседе
и
разговарају
и
да
прекрате
дугу
ноћ
„
к’о
цареву
годину
.
“
Анђелија
је
дворила
и
служила
.
Људи
се
разазурили
к’о
код
својих
кућа
;
дирају
Дражу
и
шале
се
један
с
другим
.
Све
то
зачињаваху
чутуром
што
је
Анђелија
додавала
.
—
Види-де
,
дијете
,
пада
ли
још
снаг
!
—
рече
чича
Стеван
.
Анђелија
изиђе
,
па
кад
се
врати
рече
:
—
Пада
.
—
Е
иди
сад
донеси
још
пића
.
’
Оћу
да
пијем
јер
сам
расположен
.
.
Само
да
неће
скоро
престати
.
.
Ала
ће
ово
да
буде
с’оник
!
.
.
Деде
,
Дражо
,
јави
једну
.
Волим
ти
гусле
него
тамбуру
,
а
за
„
музуке
“
(
ћемане
)
не
марим
никако
.
Анђелија
оде
по
пиће
а
Дража
узе
гусле
,
загуде
,
загуде
,
па
онда
поче
певати
.
Пола
ноћи
је
давно
превалило
.
Дража
једнако
накарада
:
час
пева
уз
гусле
час
задиркује
све
.
Људи
се
смеју
или
слушају
а
Анђелија
двори
и
служи
.
Чим
нестане
у
чутури
,
она
иде
и
точи
.
Кад
год
би
се
натраг
вратила
чича
Стеван
је
пита
:
—
Пада
ли
још
?
—
Пада
—
одговорила
би
она
.
—
Ама
што
ти
тако
једнако
распитујеш
за
снег
?
—
упита
чича
Стевана
Маринко
.
—
Не
знаш
како
волим
кад
снег
пада
!
—
одговара
чича
.
—
Ја
знам
и
зашто
волеш
!
—
Вели
Дража
.
—
Е
,
чик
погоди
!
—
За
то
што
је
снег
бео
,
а
и
ти
си
бео
.
Сви
се
заценише
од
смеја
.
—
Море
,
’
оћемо
ли
кући
?
—
рече
кмет
.
—
Сад
ћеш
,
кмете
.
Дуга
је
ноћ
:
имаш
кад
и
одспавати
,
—
вели
чича
.
—
Море
није
мени
за
нас
.
Ми
сутра
можемо
и
до
ручанице
,
али
ово
дете
...
—
Млада
је
—
нек
двори
.
—
Е
,
брате
,
нисмо
се
ми
џабе
трудили
.
Нек
нас
и
послуша
мало
—
шта
ће
!
—
вели
Дража
.
—
Треба
и
њој
одспавати
—
рече
кмет
.
—Лако
ћемо
за
то
!
...
Деде
ти
мени
,
дијете
,
једну
„
варену
.
“
—
Што
ће
ти
—
бог
те
видео
—
зар
не
видиш
да
си
пијан
—
рече
му
Маринко
.
—
К’о
земља
!
—
Па
што
ће
ти
?
—
Да
се
лечим
.
—
Зар
„
вареном
?
“
—
Ја
!
—
Ко
је
то
још
видео
?
—
Видићеш
и
ти
—
јер
и
теби
већ
треба
!
Деде
,
снајо
,
среће
ти
!
Анђелија
изиђе
смејући
се
.
Спотакну
угарке
на
огњишту
—
ватра
плану
.
Она
узе
један
лонац
,
усу
у
њега
ракије
и
престави
уз
ватру
.
Онда
оде
тражити
мед
.
Живана
изађе
из
собе
.
—
Шта
радиш
,
ћери
?
—
Варим
ракију
,
мајко
.
—
Јеси
л
задремала
?
—
Нисам
још
.
—
Добро
се
држиш
!
А
шта
ћеш
ћери
:
сви
знамо
да
није
лако
бити
млада
.
Три
пут
нокти
преко
зиме
—
с
ногу
спадају
...
.
Најтеже
је
у
зиму
...
И
Живана
оде
у
собу
.
„
Нек
спадају
,
вала
!
—
мишљаше
Анђелија
.
Ништа
није
лако
на
овом
свету
;
све
је
тешко
што
год
човек
ради
,
само
ако
’
оће
да
уради
к’о
што
треба
“
...
.
Узвари
ракију
,
усу
у
чашу
и
оде
да
послужи
Дражу
.
—
Баш
’
оћеш
да
пијеш
?
—
пита
Маринко
Дражу
.
—
Бога
ми
,
’
оћу
!
И
попи
пуну
чашу
.
—
’
Оћеш
ли
још
?
—
упита
Анђелија
.
—
Нећу
више
—
доста
је
.
—
Сад
ћеш
бити
још
пијанији
!
—
рече
му
Маринко
.
—
Јок
,
богме
!
Сад
сам
баш
трезан
.
Лепо
осећам
—
кад
пијем
—
како
ми
односи
пијанство
из
главе
.
Сутра
ме
неће
ни
глава
заболети
—
а
ти
ћеш
бити
к’о
изломљен
.
Поседеше
још
мало
па
се
и
они
дигоше
кућама
.
—
Ама
људи
—
рече
чича
Стеван
—
најбоље
ће
бити
да
ви
ноћите
.
—
Јок
!
—
рекоше
они
.
—
Помрчина
је
—
Није
;
сад
је
од
снега
убелело
па
се
види
к’о
у
по
дана
—
рече
Дража
—
лаку
ноћ
!
—
Лаку
ноћ
!
И
одоше
.
Анђелија
их
испрати
до
капије
,
поклони
им
се
и
изљуби
их
у
руку
,
па
се
врати
у
кућу
да
свекра
намири
.
—
Дете
моје
,
само
ме
покри
—
па
иди
и
ти
спавати
,
већ
је
доцкан
.
Анђелија
га
'
покри
,
рече
:
лаку
ноћ
,
пирну
у
свећу
и
изиђе
.
Кад
је
у
свој
вајат
дошла
—
Миладин
је
у
велике
спав’о
.
Спусти
се
и
она
у
кревет
и
заспа
к’о
заклана
...
.
XИ
Сви
су
укућани
—
к’о
што
рекох
—
волили
Анђелију
,
али
је
—
чини
ми
се
—
нико
није
волио
к’о
чича
Стеван
.
Никуд
он
на
даљ
без
ње
не
би
иш’о
;
никакво
весеље
у
селу
—
на
које
беше-позват
—
није
било
без
Анђелије
.
Чича
беше
научио
да
га
она
двори
.
Он
је
био
човек
,
који
’
оће
кад
и
кад
да
протера
ћев
,
који
оће
да
се
поноси
са
оним
што
има
.
Рекну
му
људи
:
—
Добра
ти
сна
.
—
А
кад
је
у
мене
шта
било
рђаво
?
—
запит’о
би
он
поносито
.
—
А
Анђелија
вала
и
беше
за
хвалу
.
Ако
су
где
год
на
свадби
—
к’о
оно
кад
су
Ику
за
Перу
Марковог
довели
—
младе
дворе
своје
свекрове
.
—
Анђелија
одвојила
од
свију
;
и
по
лепоти
,
и
по
висини
,
и
по
владању
...
Није
дакле
чудо
ако
је
многи
младић
за
њом
уздан’о
...
Ја
ћу
да
вам
причам
за
једног
.
То
је
био
Вук
Срдановић
.
Има
код-нас
на
селу
људи
који
су
пола
сељани
а
пола
господа
.
Сељаци
су
само
по
оделу
—
а
господа
по
свему
осталом
—
јер
не
копају
и
не
ору
.
Међу
таку
сорту
људи
спада
и
Вук
...
Био
је
јединац
у
оца
и
матере
,
па
нешто
то
,
нешто
болешљивост
његова
у
детињству
—
па
га
родитељи
размазе
.
Ништа
није
горе
од
мазна
детета
.
Нико
му
у
кући
није
био
прав
.
Од
радова
није
хтео
ништа
да
ради
,
то
га
тако
отац
и
мати
даду
у
школу
,
која
од
вајкада
постоји
у
Глоговцу
.
Он
је
био
даровит
и
врло
лако
учио
,
тако
,
да
га
је
учитељ
у
почетку
„
Псалтира
“
поставио
за
„
најстаријег
“
ђака
.
Осим
тога
он
и
певаше
лепо
к’о
славуј
;
а
учитељ
опет
имао
је
ту
ману
да
све
кроз
прсте
гледа
оном
који
је
добар
певач
...
Дакле
и
учитељ
га
је
мазио
.
А
он
,
видећи
,
да
му
нико
ништа
неће
,
тук’о
је
немилице
своје
другове
.
Ако
би
се
ко
на
њега
потужио
учитељу
—
тај
би
страд’о
после
...
Тако
он
сврши
и
„
Псалтир
.
“
Учитељ
посаветује
оца
његовог
да
га
да
у
Шабац
„
на
науке
.
“
Овај
пристане
и
тако
Вук
оде
у
Шабац
.
Али
у
Шапцу
не
беше
к’о
у
Глоговцу
.
И
тамошњи
учитељ
је
волио
добре
певаче
,
али
је
и
казнио
сваког
који
би
био
безобразан
.
За
ону
годину
изео
је
Вук
више
батина
него
што
има
косе
на
глави
.
Канио
се
неколико
пута
и
да
бега
кући
,
и
то
би
заиста
учинио
само
да
није
било
Китога
.
У
то
време
Китог
је
био
обраст’о
густом
шумом
;
а
Вук
се
опет
много
бој’о
својих
имењака
што
у
шуми
живе
—
па
га
је
то
задржавало
.
Издржа
јуначки
годину
дана
.
Но
отац
га
опет
даде
и
друге
године
,
и
то
опет
код
истог
учитеља
да
се
још
„
мало
поучи
.
“
Опет
издржа
по
године
.
Тада
му
умре
отац
,
и
њега
стриц
врати
кући
.
Беше
већ
читава
момчина
,
али
ништа
не
рађаше
.
Бадава
је
стриц
вик’о
на
њ
’
—
ништа
га
се
није
тицало
.
Он
је
врљ’о
по
вас
дуги
дан
по
селу
,
налазио
се
око
кмета
и
тамо
је
кад
што
пискар’о
.
Изаш’о
је
на
глас
као
„
жесток
“
ћата
;
а
што
је
умео
„
сочинити
“
то
не
беше
више
;
није
се
у
томе
бој’о
ни
капетанова
ћате
.
Стриц
га
,
најзад
,
ожени
,
не
би
ли
га
кући
окрен’о
—
аја
не
помаже
!
...
Месец
—
два
радио
је
,
вајно
,
код
куће
,
па
онда
одуста
са
свим
.
Све
се
налазио
код
суднице
,
у
мејани
са
ћатама
капетановим
,
па
им
најпосле
поче
и
тамо
одлазити
„
да
се
—
вели
—
поучава
.
“
—
Шта
ћу
—
говорио
је
стрицу
—
кад
ме
је
бог
оваког
створио
?
Не
могу
ја
мотиком
ни
косом
маћи
.
Мени
је
бог
ово
одредио
.
—
Стриц
беше
човек
прост
.
Он
мишљаше
да
је
то
истина
;
да
је
богу
угодно
да
пусти
на
његову
кућу
„
наказаније
“
за
његове
знане
и
незнане
грехе
—
слеже
најзад
раменима
,
рече
:
„
божја
воља
“
...
и
више
није
ни
наваљив’о
на
Вука
да
ради
.
Вук
је
и
даље
агов’о
и
благов’о
.
Радио
је
што
је
хтео
.
У
кући
је
заповед’о
и
морали
су
га
слушати
к’о
год
и
стрица
домаћина
.
Одлазио
је
у
варош
,
канцеларији
—
једном
речју
:
свуда
где
је
хтео
.
Зарађив’о
је
на
писању
и
трошио
немилице
.
Није
он
био
од
оних
људи
који
су
кајишарили
да
би
стекли
—
он
је
кајишарио
да
би
благов’о
.
Са
осмејком
би
тек
рек’о
:
„
ђаво
дон’о
—
ђаво
и
нек
носи
!
...
“
Према
томе
није
никако
чудо
што
је
пост’о
„
нокташ
.
“
Жена
његова
поста
му
гадна
.
Он
тумараше
по
селу
од
куће
до
куће
,
и
што
је
год
видео
младо
и
лепо
—
сматраше
да
је
његово
.
Највеће
му
је
задовољство
било
:
да
затре
чедност
у
младом
чељадету
...
Ја
бих
волио
да
вам
нисам
ни
помињ’о
о
њему
:
у
мени
се
мути
утроба
и
гади
ми
се
кад
о
њему
причам
,
а
нарочито
о
тој
његовој
гадној
навици
—
али
морам
!
.
.
Верујте
ми
,
не
бих
ја
ни
помен’о
имена
његовог
—
да
и
он
није
им’о
удела
у
јадном
животу
Анђелином
...
Ја
сам
Србин
,
и
ништа
не
бих
волио
,
него
да
причам
само
миле
и
лепе
догађаје
из
живота
мога
народа
—
али
—
кад
сам
узео
перо
—
не
вреди
ми
лагати
.
Ја
морам
изнети
подједнако
и
добро
и
зло
...
Да
вам
га
опишем
само
:
Средњег
раста
сувоњав
и
прав
к’о
свећа
;
очи
и
коса
плаве
,
али
му
из
очију
бијаше
нешто
што
могу
крстити
:
безобразлуком
.
Кад
би
у
старе
жене
биле
онаке
очи
—
сељаци
би
је
назвали
вештицом
.
Лице
му
беше
дугуљасто
опточено
малом
кестењастом
брадом
;
на
сред
лица
сеђаше
велики
кукаст
нос
,
али
тако
,
к’о
да
га
је
неко
после
усадио
,
јер
беше
накривљен
на
десну
страну
.
На
горњој
усни
беху
мали
брчићи
испод
којих
—
кад
говори
или
се
смеје
—
провириваху
ситни
бели
зуби
.
Тело
му
беше
доста
снажно
и
здраво
.
По
ношиву
био
је
„
кевиљ
“
.
Лепе
кошуље
,
срмајли
јечерма
и
тозлуке
,
преплетени
опанци
,
шарене
чарапе
,
вишњев
вес
са
свиленом
кићанком—испод
кога
беше
углађена
и
зачешљана
коса
—
све
беше
чисто
к’о
да
је
сад
из
дућана
.
Ето
,
тај
се
човек
био
заглед’о
у
Анђелију
.
Шта
није
чинио
и
радио
не
би
ли
му
пала
шака
.
По
читаве
ноћи
мишљаше
само
о
њој
.
Тражио
је
по
селу
момчад
и
плаћао
колико
није
право
само
да
је
из
куће
измаме
...
Кад
је
видео
да
то
ништа
не
помаже
—
онда
је
кидисав’о
жене
да
то
оне
учине
...
Али
,
Анђелија
беше
паметна
,
па
кад
јој
Петрија
Митрова
то
помену
—
хтеде
је
смождити
.
—
Срам
те
било
!
—
рече
јој
.
—
Зар
мене
срам
;
мене
маторе
жене
?
—
узвикну
Петрија
.
—
Ти
ниси
ни
жена
!
.
.
Јер
да
си
жена
,
ти
би
гледала
твоју
децу
и
твоју
кућу
,
а
не
би
се
бавила
ћоравим
пословима
!
—
Ко
није
жена
?
.
.
Добро
,
добро
,
ћерко
,
казаћу
ја
то
твојој
свекрви
!
Питаћу
ја
тебе
коме
ти
то
кажеш
!
—
Теби
,
кажем
,
а
ти
иди
па
се
тужи
коме
’
оћеш
!
—
Знаћеш
ти
за
Живану
!
—
Да
ли
ћу
ја
знати
,
то
не
знам
;
али
да
ћеш
је
ти
упамтити
—
то
знам
у
тврдо
!
...
И
Петрија
оде
да
однесе
Вуку
црне
гласе
...
Први
пут
тога
вечера
—
од
како
је
у
ову
кућу
дошла
—
Анђелија
беше
озбиљна
.
На
њеним
руменим
уснама
није
лебдео
осмејак
.
Њој
беше
тако
криво
и
тешко
к’о
да
је
нешто
најдраже
изгубила
.
„
Еј
мој
лепи
Салашу
!
—
мишљаше
она
.
—
У
теби
бејах
срећна
.
Могла
сам
по
вољи
тумарати
по
читаве
ноћи
,
а
да
ми
нико
ни
једне
скарадне
речи
не
каже
.
.
Јесам
ли
икад
пред
ким
шта
учинила
;
да
ли
сам
рекла
коју
срамотну
реч
?
...
Нисам
!
Па
од
куд
да
ми
сад
ова
Петрија
тако
што
говори
?
.
.
“
И
дође
јој
отужно
...
Она
се
гадила
,
она
се
љутила
на
ову
понуду
.
Њена
чиста
и
чедна
душа
није
могла
да
се
не
гнуша
;
њена
памет
није
могла
ми
да
појми
,
а
камо
ли
да
свати
дубину
понора
у
који
хтедоше
да
је
гурну
...
Она
се
само
питала
:
„
3ар
има
таквих
људи
!
.
.
Зар
њих
неће
бог
да
потре
громом
?
...
“
Од
једаред
осети
потребу
да
исприча
коме
шта
јој
се
десило
.
Али
коме
ће
?
.
.
Миленији
?
.
.
Не
,
само
Миленији
не
!
.
.
Миладину
?
.
.
Ко
му
сме
казати
,
и
како
ће
му
казати
?
.
.
А
како
би
било
да
каже
Марти
?
.
.
Најбоље
да
каже
Марти
.
Она
ће
је
моћи
и
посаветовати
шта
да
ради
.
И
она
изазва
Марту
и
све
јој
исприча
.
—
Е
,
моја
јетрвице
,
ниси
ти
прва
.
То
је
један
страшан
човек
.
Ја
све
пазим
—
кад
куда
идем
;
све
се
бојим
да
ме
он
не
сретне
.
Тата
га
је
зорли
омрз’о
па
се
и
завадио
с
њим
.
Од
то
доба
Анђелија
се
поче
плашити
Вука
.
Али
јој
ни
савест
не
беше
више
мирна
.
Њу
је
гризло
што
то
све
није
казала
и
њему
,
Миладину
.
Толико
пута
канила
се
па
—
не
сме
.
„
Може
ме
питати
:
„
кад
је
то
било
;
што
ми
ниси
још
онда
казала
“
?
.
.
па
шта
да
му
одговорим
?
.
.
О
боже
,
боже
;
ала
је
тешко
живети
кад
има
поганих
људи
!
.
.
Он
,
сад
,
—
и
ако
ништа
није
било
—
може
пустити
реч
да
јесте
;
може
то
учинити
и
она
матора
несрећа
,
Петрија
—
па
шта
да
радим
онда
?
.
.
Ух
страшно
!
.
.
“
И
она
се
згрози
од
помисли
:
да
тако
што
чују
тата
и
мајка
,
па
онда
бабо
и
нана
,
па
тетка
,
па
он
...
„
Ја
не
бих
могла
више
живети
—
ја
бих
се
убила
!
.
.
Или
бих
отишла
па
скочила
у
дринске
„
вилимане
“
(
вртлоге
)
—
само
да
ме
нестане
са
овог
света
!
.
.
“
Једног
вечера
уђе
у
вајатић
да
легне
.
Миладин
давно
засп’о
.
Она
седе
на
креветац
и
изу
се
.
Не
леже
к’о
што
је
обично
радила
—
него
оста
седећи
.
Грозна
слика
лебдијаше
пред
очима
њеним
.
К’о
пук’о
глас
о
томе
,
па
к’о
дочули
сви
,
па
чак
и
њени
код
куће
,
па
к’о
Ика
ишла
тамо
и
донела
јој
поруку
од
оца
:
„
Нека
ми
више
не
иде
на
очи
:
она
више
није
моје
дете
;
она
,
она
је
ђаволска
...
.
“
А
к’о
свекрва
стала
пред
њу
па
вели
:
„
ето
!
ја
се
с
тобом
поносила
к’о
пролеће
цвећем
—
па
ти
тако
да
обрукаш
и
себе
и
мене
и
моју
кућу
!
Стид
те
било
ћери
моје
седе
косе
и
твојих
поштених
другарица
!
.
“
И
она
се
заплака
.
Сузе
к’о
киша
полише
јој
једре
образе
.
Миладин
се
поче
мешкољити
,
па
кад
чу
плач
—
диже
главу
.
—
Дијете
!
—
викну
он
.
Она
се
стеже
и
једва
полако
одговори
.
—
Чујем
.
—
Шта
је
теби
?
—
Ништа
,
ништа
.
—
Ама
ти
плака
,
чини
ми
се
?
Хтеде
одговорити
да
није
—
па
не
може
заплака
се
.
—
Шта
ти
је
?
!
упита
он
и
скочи
:
нешто
га
ледну
.
—
Крива
сам
!
—
рече
она
и
не
знајући
шта
говори
.
—
Крива
!
.
.
Да
се
ниси
с
најом
...
.
—
Нисам
—
пресече
му
она
реч
—
нисам
ни
с
ким
!
.
.
Али
сам
крива
пред
тобом
.
—
Пред-а-мном
?
—
Ја
!
Нисам
ти
ништа
казала
:
нисам
смела
:
било
ме
стид
.
—
А
шта
?
И
она
му
исприча
све
;
и
како
је
Вук
слао
Петрију
,
и
што
је
Петрији
одговорила
,
и
како
се
боји
.
—
Ама
је
ли
то
истина
?
—
Истина
је
.
И
јетрвици
Марти
сам
причала
.
—
Ништа
,
ништа
.
Ако
никога
—
мене
ће
Вук
упамтити
!
А
ти
,
’
ајд
спавај
,
немој
лудовати
!
—
Само
се
бојим
:
попраће
ме
по
устима
,
па
куд
ћу
онда
?
—
Ја
ћу
онда
убити
и
њега
и
Петрију
!
—
викну
он
љутито
.
Анђелија
леже
.
И
ако
се
бојала
гласова
—
опет
јој
беше
лакше
кад
је
њему
казала
.
Срећом
,
овима
то
није
ни
падало
на
ум
...
.
Дани
су
пролазили
у
раду
,
а
ноћи
у
дворби
и
угодби
.
Анђелија
је
страховала
—
али
јој
се
слутње
не
обистинише
.
Једва
се
мало
примири
.
У
том
прође
и
зима
.
Некако
првих
дана
пролећа
оде
Анђелија
оцу
и
мајци
.
Кад
се
враћала
отуд
у
потесу
глоговачком
срете
Вука
.
Дан
беше
леп
.
По
каљавој
земљи
указале
се
меке
лепе
стазе
.
Дрва
напупила
;
шева
пева
;
небо
се
плави
;
сунце
греје
благо
;
његова
топлота
прожмава
ти
цело
тело
,
па
ти
мило
к’о
да
те
милује
рука
мајчина
.
Анђелија
се
замислила
о
својима
,
сагла
главу
доле
,
па
га
није
ни
опазила
.
—
Помоз
’
бог
,
снашо
!
По
навици
—
и
ако
га
је
познала
—
Анђелија
се
поклони
и
одговори
;
—
Бог
ти
помог’о
!
Па
онда
сиђе
са
стазе
да
му
пута
начини
.
—
Како
си
?
—
’
Вала
богу
!
—
Где
си
ти
била
?
—
Код
оца
.
Он
онда
стаде
и
упиљи
у
њу
.
Она
обори
главу
.
—
Па
где
си
ти
,
море
?
Анђелија
ћуташе
.
—
Ја
погибох
за
тобом
!
—
настави
он
.
Нема
ноћи
да
те
не
сасним
!
Анђелија
опет
ћуташе
.
—
Да
ми
је
,
бар
,
да
те
по
чешће
виђам
—
било
би
ми
лакше
.
Овако
,
лепо
полудех
!
—
Склони-де
се
да
прођем
—
рече
Анђелија
.
—
Чекај
мало
!
Што
журиш
,
кад
имаш
кад
?
—
Склони
се
кад
ти
велим
!
—
Да
ми
те
је
пољубити
—
волио
бих
нег
’
да
ми
бог
здравља
да
!
—
рече
он
не
мичући
се
с
места
,
а
сав
поцрвенео
к’о
ћуран
.
—
Ено
ти
твоје
жене
па
љуби
—
а
мене
пусти
да
идем
!
—
Ко
да
љуби
бабу
?
Да
су
ми
оваки
образи
,
па
да
љубим
до
смрти
!
И
ту
се
маши
руком
једрих
Анђелиних
образа
.
Она
му
одби
руку
,
па
пође
преко
блата
да
само
измакне
.
Али
он
стаде
пред
њу
.
—
Не
иди
Анђо
,
анђеле
божији
!
...
Што
мрзиш
,
болан
,
на
ме
?
Зар
је
бољи
онај
твој
смоља
,
Миладин
?
Ти
си
,
болан
,
млада
и
лепа
.
А
он
?
.
.
Ето
,
кад
си
доведена
,
па
немаш
ни
трбува
!
.
.
Док
си
млада
ти
треба
да
проживиш
,
да
се
после
не
би
кајала
!
...
А
што
ће
нам
живот
ако
нећемо
једно
другом
љубав
учинити
!
.
.
И
ту
,
дрхћућом
руком
,
пође
прсима
Анђелиним
.
Она
плану
.
Образи
јој
букнуше
;
из
очију
јој
сену
пламен
гнева
;
крв
јој
појури
у
главу
;
жиле
јој
забрекнуше
од
силне
навале
крви
.
—
Да
ме
се
ниси
такнуо
!
—
викну
она
и
подиже
песницу
.
—
Па
удри
!
...
удри
бог
ти
дао
!
Шта
ћу
кад
не
могу
друкчије
?
Убиј
ме
,
али
ми
не
одреци
!
Образи
му
се
зацрвенели
гадном
страшћу
;
на
очи
зашкиљио
к’о
да
је
добио
„
ћорило
“
,
а
телом
дрхташе
к’о
да
га
је
„
греба
“
уватила
.
—
Даље
од
мене
или
ћу
те
млатнути
к’о
џукелу
!
—
То
ће
бити
само
капара
!
—
рече
он
.
—
И
опет
пође
руком
прсима
Анђелиним
.
Више
није
видела
шта
би
.
Обузе
је
такав
гнев
,
какав
је
од
рођења
није
обузео
.
Сполати
Вука
к’о
дете
и
гурну
га
далеко
од
себе
.
Вук
паде
у
блато
.
Није
умела
ни
да
бега
.
Стала
на
оном
месту
к’о
да
се
окаменила
.
Вук
се
диже
.
—
Зар
тако
,
снашо
?
—
То
ти
је
од
мене
капара
!
—
Упамтићеш
ти
мене
!
—
рече
он
скидајући
блато
са
себе
.
—
Ако
ми
се
још
једанпут
приближиш
—
ти
ћеш
бити
излупан
к’о
нико
твој
!
—
Нећу
ја
то
!
Сад
ћеш
чути
твојих
гусала
по
селу
?
—
Онда
...
.
онда
ћу
те
убити
!
—
викну
Анђелија
ван
себе
готово
кад
се
сети
на
шта
он
нишани
.
Ова
претња
к’о
да
учини
своје
:
Вук
обори
очи
доле
и
ућута
.
Ничега
се
није
плашио
к’о
смрти
.
—
Јача
сам
од
тебе
,
упамти
!
—
рече
Анђелија
.
Ако
будеш
ти
,
или
ма
к’о
пронео
ма
какви
глас
—
онда
ја
нећу
живети
!
Али
пре
него
што
умрем
,
заклаћу
ти
јединче
,
запалићу
ти
кућу
,
па
ћу
тебе
у
онај
пламен
бацити
!
...
Јес
’
упамтио
'
?
...
.
И
дрхћући
од
силне
раздражености—она
се
упути
селу
.
Вук
оста
ћутећи
.
А
кад
она
одмаче
он
рече
:
—
Ја
зле
жене
!
...
.
Овако
шта
ја
нисам
видео
у
свом
веку
...
.
Али
нека
!
Доћи
ће
теби
Вук
главе
макар
за
десет
година
!
...
.
XИИ
Прође
пролетња
равнодневница
.
Јарик
већ
ник’о
;
кукурузи
од
три
пера
—
таман
за
копање
.
Чича
Стеван
дао
мотике
да
се
клепају
,
а
Нинко
само
прича
:
како
је
шеница
густа
к’о
четка
,
како
су
кукурузи
модри
к’о
чивит
,
и
како
ће
бити
летина
и
рана
и
добра
.
Жене
срађују
своје
радове
и
труде
се
да
буду
готове
пре
копања
.
Једног
дана
стоје
Марта
и
Анђелија
на
бунару
.
Марта
испира
рубине
.
—
Дај-де
,
јетрвице
,
успи
још
једну
кову
—
рече
Марта
.
Анђелија
се
маши
руком
за
кову
,
али
је
брже
боље
трже
,
увати
се
за
пас
и
сва
поцрвене
.
Марта
је
баш
у
тај
пар
погледа
.
—
Шта
је
,
јетрвице
?
—
упита
.
—
Ништа
—
рече
Анђелија
.
—
Како
,
ништа
?
—
Ништа
кад
ти
велим
!
—
рече
Анђелија
и
поцрвене
још
већма
.
—
А
,
знам
сад
!
—
рече
Марта
.
—
Е
,
јетрвице
,
сестро
,
нек
ти
је
са
срећом
!
.
.
Морам
казати
мајци
...
—
Шта
,
зар
њој
?
!
К’о
сестру
те
молим
,
јетрвице
,
не
казуј
јој
!
—
рече
Анђелија
склопивши
руке
.
—
’
Ајд
,
не
лудуј
'
.
Она
мора
знати
да
ти
не
би
одредила
пос’о
што
није
за
те
.
—
Али
кад
те
молим
!
—
Ти
мислиш
да
то
сакријеш
!
А
кад
се
то
могло
сакрити
?
...
Онда
ће
да
грди
и
мене
и
тебе
.
Анђелија
не
рече
више
ништа
;
а
Марта
—
пошто
изапра
и
разастре
рубине
по
сушилу
—
оде
у
кућу
,
изазва
Живану
на
страну
и
каза
јој
.
Живана
дозва
Анђелију
,
уведе
је
у
собу
,
и
посаветова
је
како
да
се
влада
у
садањем
стању
.
Од
то
доба
Анђелија
не
обуче
више
своје
младачко
руво
.
Пазила
је
на
много
што
шта
:
није
смела
прећи
преко
оборене
сикире
,
нити
преко
вила
;
није
смела
носити
никаквих
семена
,
као
пасуљ
,
кукуруз
и
т
.
д
.
у
крилима
да
јој
не
би
то
по
детету
излазило
;
није
смела
целивати
крста
,
нити
се
пречестити
,
да
јој
не
би
дете
добило
падајућу
болест
;
није
се
смела
на
Ђурђев
дан
окупати
,
да
јој
се
не
би
дете
удавило
;
није
смела
ложити
клина
на
ватру
;
није
смела
јести
ни
рибе
ни
пужева
...
.
Један
пут
заболи
је
зуб
.
Она
хтеде
да
га
извади
.
Беше
га
већ
и
концем
омотала
,
кад
смотри
Живана
.
—
Шта
ћеш
то
?
.
—
Боли
ме
,
оћу
да
извадим
.
—
Не
,
не
шали
се
.
—
Што
?
—
Никад
,
кад
си
„
нејака
“
немој
зуб
да
вадиш
!
Оном
детету
,
кога
носиш
,
биће
крви
у
сватовима
...
.
Анђелија
одмота
конац
.
Живана
је
њу
у
свему
поучавала
.
Једаред
јој
рече
да
оде
у
комшилук
,
Мандића
кући
,
да
нешто
донесе
,
па
се
присети
и
рече
:
—
Немој
ти
—
нек
иде
Марта
...
.
Оно
ја
не
сумњам
на
Маринкове
укућане
—
али
ко
зна
шта
може
бити
?
—
А
шта
,
мајко
?
—
Е
,
ћери
,
света
има
свакојака
.
Нису
сви
људи
једнаки
.
Видиш
кад
тако
одеш
коме
у
кућу
,
„
нејака
“
па
што
поискаш
—
морају
ти
дати
,
јер
ће
им
мишеви
све
ствари
изгристи
ако
ти
не
даду
...
.
Али
има
душмана
,
па
кад
ти
даду
што
—
онда
пошто
ти
одеш
,
узме
сикиру
и
засече
довратак
,
те
се
дете
роди
расечене
усне
па
изгледа
нагрда
.
—
Зар
има
и
таквих
душмана
?
—
Има
ћери
света
свакојака
.
Неко
мисли
о
слави
—
неко
о
брадви
—
рече
јој
Живана
.
—
Помоз
бог
!
—
рече
баба
Симана
и
уђе
у
кућу
.
—
Бог
помог’о
!
—
Шта
ти
радиш
?
—
Ето
,
учим
снају
.
Анђелија
пољуби
у
руку
бабу
.
—
Жива
била
.
А
чему
је
учиш
?
Анђелија
изиђе
.
—
Знаш
,
прости
ме
,
нејака
је
.
—
Е
онда
,
да
ти
кажем
нешто
.
Ова
твоја
Анђа
је
„
слатке
крви
...
“
Видела
сам
само
како
децу
забавља
.
.
А
ти
знаш
да
је
слаткој
крви
тешко
подгајити
пород
.
—
Па
шта
да
радим
?
—
Е
да
ти
кажем
.
Овако
исто
била
је
и
моја
сна
што
је
за
најмлађим
братом
.
Роди
дете
,
оно
—
умре
.
Тако
једно
,
тако
друго
,
тако
треће
...
.
Мати
ми
се
зорли
забринула
...
Док
ето
ти
једног
дана
једне
маторе
Циганке
.
Мати
с
њом
у
разговору
па
је
,
некако
,
уз
реч
,
упита
да
ли
она
зна
што
год
.
—
„
Је
л’да
се
држе
деца
?
“
—
упита
Циганка
.
—
„
Ја
!
“
—
рече
моја
мати
.
—
Е
,
па
знам
ти
—
вели
—
пуно
гатњи
,
ал
знам
једну
најбољу
.
Шта
ћеш
ми
дати
да
ти
кажем
?
“
...
—
„
Нећемо
се
расценити
!
“
—
вели
моја
мати
.
—
„
Е
онда
да
ти
кажем
.
Којој
се
жени
не
„
држе
“
деца
—
она
је
„
слатке
крви
“
.
Да
би
јој
се
деца
држала
она
треба
—
кад
осети
да
је
понела
—
да
увати
врана
петла
без
белеге
.
Томе
петлу
да
расече
кресту
и
да
увати
мало
крви
.
Ту
крв
да
замеси
са
квасцем
и
вином
и
да
направи
колачић
.
Онда
треба
да
узме
још
једну
сребрну
пару
и
витлић
злата
—
па
све
то
да
ушије
у
појас
и
да
носи
са
собом
до
порођаја
.
Осим
тога
треба
да
где
год
на
путу
нађе
подлогу
из
опанка
,
и
ту
подлогу
да
уметне
у
своју
обућу
,
па
и
њу
да
носи
до
порођаја
.
—
„
Кад
се
буде
трудила
,
да
то
све
повади
,
па
колачић
да
метне
у
вино
да
се
кисели
.
Како
се
дете
роди
,
жена
која
бабичује
.
треба
да
узме
оно
вино
,
да
га
узмути
и
закане
кап
детету
у
уста
.
Уз
то
да
говори
:
—
„
Кад
нестане
у
свету
леба
и
вина
,
квасца
и
петлова
гласа
—
онда
се
детету
досадило
!
“
.
.
—
„
Три
пут
треба
дете
запојити
и
трп
пут
ово
казати
.
—
„
На
месту
где
је
дете
главом
ударило
треба
да
ископа
рупу
та
иста
жена
.
У
рупу
нека
метне
:
главу
од
предњег
вратила
на
разбоју
,
ону
сребрну
пару
,
витлић
,
подлогу
и
још
из
главе
да
извади
једну
„
чиваду
“
(
чијоду
)
и
да
рекне
три
пута
:
„
Земљо
богомајко
!
...
Дадох
главу
за
главу
,
дадох
тело
за
тело
,
дадох
злато
за
злато
;
пару
дадох
откупих
роба
од
гроба
а
подлогу
у
залогу
.
“
—
„
И
онда
да
закопа
рупу
.
“
—
Па
је
л
то
радила
твоја
мати
?
—
упита
Живана
.
—
Јесте
.
—
Па
поможе
ли
?
—
Поможе
,
бога
ми
!
Осим
тога
она
је
још
и
ово
радила
:
Нашла
је
у
селу
три
Стане
.
Од
њих
три
узела
је
три
крпе
.
Трећој
је
Стани
дала
да
сашије
кошуљу
у
стану
(
обору
)
и
казала
јој
да
—
док
кошуљу
шије
—
ни
с
ким
ништа
не
говори
.
Кад
се
дете
родило
она
—
пошто
га
је
окупала
—
обуче
у
ту
кошуљу
,
изнесе
на
поље
и
протури
кроз
прозор
у
собу
...
У
соби
био
баш
отац
главом
.
Он
прими
дете
и
плати
рубљу
—
к’о
откупио
га
.
—
Па
је
ли
живо
’
?
—
Ено
га
данас
кмет
.
—
Баш
ти
вала
што
ми
то
каза
!
Како
’
но
би
молим
те
?
И
Живана
понови
неколико
пута
ту
гатку
док
не
научи
на
изуст
.
—
Ја
дошла
неким
послом
до
тебе
—
па
се
заговорисмо
.
—
А
којим
?
—
Да
ми
даш
твоје
брдо
—
рече
Симана
.
И
Живана
јој
даде
брдо
...
Отпоче
копња
кукуруза
.
.
Ради
Анђелија
—мушкарца
се
не
боји
.
Нинку
се
само
смеши
брк
.
—
Да
су
ми
—
вели
—
овакви
сви
копачи
,
не
бих
се
бој’о
по
села
!
А
Анђелија
се
прегла
па
гледа
пос’о
.
Ретко
ће
где
баш
сам
домаћин
велике
задруге
да
узме
мотику
...
Он
ради
,
али
само
косом
,
ако
је
добар
косац
.
Тако
и
чича
Стеван
.
Он
само
дође
мало
на
подне
да
види
шта
му
раде
копачи
.
Поседи
мало
где
год
у
ладу
;
обиђе
да
види
колико
још
има
да
се
копа
;
начини
коју
примедбу
н
.
пр
.
који
кукуруз
треба
посећи
а
који
оставити
—
па
се
онда
враћа
кући
.
—
Слуша
ли
младеж
,
Нино
?
—
пита
он
брата
.
—
А
...
зорли
—
одговара
Нина
.
—
А
радите
,
богме
,
децо
,
к’о
себи
—
вели
чича
Стеван
.
Па
онда
обиђе
још
неколико
пута
око
радина
па
оде
кући
.
У
вече
је
Анђелија
помогла
редари
поставити
вечеру
и
дићи
судове
.
Пошто
су
ноћи
окрачале
,
после
вечере
је
ваљало
на
спавање
.
Пошто
су
свршили
копање
—
онда
је
дошла
жетва
.
И
ту
је
Анђелија
осоколила
.
Не
само
да
је
жела
него
и
везала
снопље
—
а
,
богме
,
за
везање
требају
мушке
руке
...
.
—
Прође
година
Анђелији
.
Нико
се
на
њу
не
потужи
.
Ни
једна
реч
рђава
за
њом
не
полете
.
(
Вук
није
смео
ни
обелити
)
.
Са
њом
беше
свако
задовољно
и
у
кући
и
у
комшилуку
.
За
њу
је
било
само
лепих
речи
.
Њезин
се
сан
—
што
га
је
прве
ноћи
,
кад
је
у
Пантића
кућу
дошла
,
снила
—
обистини
.
Пиљеж
јој
је
скакала
на
раме
кад
ју
је
ранила
;
марва
је
трчала
за
њом
;
деца
су
је
волила
,
свекрва
се
њом
поносила
;
укућани
—
да
су
могли
—
у
недрима
би
је
носили
,
а
Миладин
јој
није
ни
једне
окорне
рек’о
.
Она
се
смешила
и
певушила
од
неког
унутрашњег
задовољства
;
изузев
оно
неколико
мучних
тренутака
—
она
је
могла
рећи
:
„
ала
је
леп
живот
!
“
...
Примила
је
ред
и
редовала
је
,
к’о
и
остале
жене
.
Беше
задовољна
са
својом
судбином
.
Радовала
се
највише
што
јој
је
Ика
ту
,
па
јој
се
могла
похвалити
и
покудити
—
Живана
јој
није
никад
забрањивала
да
Ики
оде
...
.
На
кратко
после
тога
—
она
се
породи
.
Родила
је
мушко
дете
,
лепо
к’о
уписано
.
Сама
Живана
је
бабичовала
.
Она
је
урадила
све
што
је
знала
;
није
одбацила
ни
баба
Симанину
гатњу
.
Дете
су
крстили
и
наденули
му
име
Лазар
.
За
ручком
—
по
крштењу
—
служио
је
сам
деда
Стеван
.
Нинко
се
бавио
око
пецива
.
Нека
радост
сјала
је
чича
Стевану
из
очију
.
Он
говораше
куму
и
попи
:
—
А
шта
ћете
?
Ово
ми
је
чини
ми
се
—
последње
весеље
,
па
’
оћу
и
ја
да
се
задовољим
.
А
ја
се
овако
задовољавам
!
...
После
ручка
наста
дар
.
Анђелија
је
даривала
кума
,
попу
,
чича
Стевана
и
Нинка
кошуљама
.
Разуме
се
да
су
дали
добро
уздарје
.
После
уздарја
наста
пијанка
.
И
Нинко
заседе
за
совру
ма
да
му
то
не
беше
обичај
.
Сео
до
Драже
па
с
њим
искапљује
чашу
по
чашу
.
—
За
срећу
и
здравље
мога
кумчета
и
његових
родитеља
,
његових
ђедова
и
баба
,
његових
чича
и
стрина
и
целе
вамилије
!
—
наздрави
кум
.
—
Амин
да
бог
да
!
—
викнуше
сви
и
искапише
.
—
О
Нино
!
—
Ој
Дражо
!
—
’
Ајд
да
запевамо
по
једну
од
старине
!
—
рече
Дража
.
—
’
Ајде
вала
.
—
Коју
ћемо
?
—
Коју
ти
оћеш
!
Затурише
један
другом
руке
за
вратове
па
запеваше
:
„
Сунце
богу
на
колену
спава
,
„
Па
му
кроз
сан
тијо
говорило
:
„
Боже
,
оче
,
рано
ме
пробуди
„
Да
обасјам
брда
и
долове
;
„
Да
ја
видим
где
је
моје
драго
,
„
Драго
моје
сјајани
месече
!
...
“
—
Алал
’
вера
Нино
!
—
викну
попа
.
—
Нема
,
него
му
„
гројиће
“
гуша
!
—
вели
чича
Стеван
.
Нинко
скочи
,
искапи
чашу
,
удари
се
руком
по
прсима
па
викну
:
—
Ама
ко
?
Зар
ја
?
.
.
Јес
чуо
ти
,
појка
,
и
ти
,
куме
!
.
.
Ја
кад
само
...
овај
...
Нема
ти
ту
код
мене
!
—
Певаш
ваљано
није
вајде
!
—
рече
попа
.
—
Ама
који
'
?
...
Ево
Драже
нека
каже
!
...
.
Ја
сам
данас
весео
...
Наш
Миладин
,
па
онда
наш
унук
Лазар
...
Како
’
но
ти
попо
певаш
?
...
Аха
...
Знам
сад
.
Лазарја
,
Лазарја
!
...
Је
л
тако
?
—
Тако
је
!
—
вели
попа
.
—
У
мене
ти
нема
тамо
—
амо
!
Ја
што
велим
!
...
Ето
наш
унук
...
Лазарја
...
нека
га
бог
поживи
!
...
Он
јес
?
он
...
’
нако
...
Нема
ту
,
јер
кад
ја
...
ја
како
!
...
И
ту
искапи
чашу
.
—
О
куме
наш
и
попо
наш
и
ви
љубитељи
наши
!
.
.
Не
замерите
!
...
Ја
сам
мало
онако
...
али
мило
ми
је
!
...
’
Оћу
да
вам
кажем
све
што
ми
је
на
срцу
.
—
Дела
,
дела
,
Нино
!
...
—
Срце
...
срце
...
јес
...
А
ја
вам
велим
:
Овај
мали
шврћа
,
наш
шврћа
Лазарја
,
он
ће
...
у
њега
,
овај
...
ја
!
...
Он
само
кад
...
еј
,
лој
ли
му
детењи
!
...
Неће
га
бити
у
...
у
...
овај
...
нема
то
!
...
Ја
како
!
...
Не
слуша
ме
језик
—
успи-де
дијете
и
ову
чашу
,
ваљда
ће
послушати
!
...
—
Послушаће
,
Нино
—
ја
шта
ће
!
—
рече
Дража
.
Сви
се
насмејаше
.
Нина
испразни
чашу
па
се
и
сам
насмеја
.
—
Ви
мислите
да
сам
ја
пијан
?
.
.
Оно
јес
,
али
,
овај
...
како
да
кажем
!
...
овај
...
.
од
радости
!
Јес
,
од
радости
!
...
Наш
ће
мали
Лазарја
читати
књиге
,
па
ће
мени
...
шта
мени
;
зар
ћу
ја
доживети
?
.
.
А
што
опет
нећу
доживети
,
к’о
бајаги
?
...
Један
,
два
,
три
,
четири
,
пет
,
шест
,
седам
.
Шта
ми
је
то
седам
година
?
...
Још
ћу
ја
пуно
живети
,
овај
...
још
много
...
ја
морам
живети
...
.
’
оћу
!
...
ја
како
!
...
—
Доживећеш
ти
,
Нино
!
—
рекоше
сви
око
совре
.
—
Оћу
ја
,
да
мени
мој
мали
Лазарја
чита
,
како
је
овај
...
ја
!
Краљевић
Марко
и
...
и
...
све
!
То
мора
бити
!
.
.
Чича
Стеван
се
наже
попу
и
куму
па
рече
:
—
Не
знам
шта
му
је
сад
?
Никад
овако
није
радио
.
—
Остави
га
,
куме
,
развеселио
се
.
—
Та
ако
вама
није
криво
—
а
што
се
мене
тиче
,
ја
му
не
браним
.
—
Није
Стево
,
брате
!
—
рече
попа
.
Нина
је
још
много
прич’о
како
’
оће
ово
и
оно
,
и
једнако
је
пио
с
Дражом
.
На
послетку
се
диже
и
изиђе
,
а
Дража
поиска
гусле
.
Седели
су
до
по
ноћи
па
се
онда
разишли
накићени
и
весели
...
.
На
неколико
дана
после
крштења
,
дође
Маринко
Мандић
и
испроси
Миленију
за
Милана
...
.
XИИИ
И
оде
кућна
грлица
своме
голубу
.
Сви
су
укућани
волили
што
је
отишла
у
Мандића
кућу
—
али
сви
су
је
жалили
.
Она
је
била
мезимица
чича
Стеванова
,
али
и
маза
његова
.
Шта
би
се
пута
он
са
њом
насмејао
!
...
Живани
је
она
била
душа
;
браћи
милостивна
сеја
—
а
снајама
одговор
пред
старијим
.
По
њеном
одласку
свако
осећаше
неку
празнину
.
Све
је
ту
,
сви
су
здрави
—
али
опет
нема
нечег
милог
и
драгог
.
Живана
је
чешће
одпаркнула
плоту
Мандићевом
,
а
чича
Стеван
,
колико
да
би
се
успокојио
,
рек’о
би
:
—
Вала
је
богу
!
Опет
нам
је
дао
замену
...
.
Дај-де
,
снајо
,
Нининог
„
Лазарја
“
...
.
Дете
Анђелино
поста
кућни
разговор
.
Они
би
се
смејали
његовом
осмејку
;
зацењивали
би
се
од
смеја
,
кад
би
дете
уватило
за
његове
чупаве
бркове
.
—
Чупај
,
чупај
,
лој
ти
детењи
!
Ја
волем
кад
ме
ти
чупаш
!
—
вели
му
Нина
.
А
дете
тек
развуче
усне
.
Анђелију
с
почетка
обузимаше
стид
.
Образи
би
јој
горили
к’о
ватра
.
И
,
да
је
могла
,
она
би
доказала
детету
да
то
не
ваља
...
Да
је
могла
она
би
га
сакрила
од
свију
;
она
је
мислила
да
је
стид
—имати
дете
...
.
Држала
га
је
чисто
.
Сваког
јутра
она
би
га
окупала
и
обукла
,
јер
чича
Стеван
како
устане
тражи
га
.
Кад
не
оде
куд
—
он
седи
поред
њега
.
Заповеди
Анђелији
да
га
расповије
па
онда
гледи
његове
пуне
ручице
и
његово
пуначко
тело
како
се
гргољи
...
Сасма
се
разнежио
.
А
како
и
неће
?
...
И
где
би
мог’о
деда
да
се
не
разнежи
кад
види
унуче
?
.
.
Нагињ’о
се
над
њега
;
својим
носом
додирив’о
је
његов
;
рукама
га
је
ват’о
за
трбушчић
,
за
прстић
од
ноге
;
бекељио
се
,
и
кад
би
се
дете
насмејало
,
насмеј’о
би
се
и
он
к’о
дете
...
Деца
се
окупе
око
њих
па
и
она
:
—
Нуто
,
нуто
,
ђедо
,
како
се
смеје
!
—
викала
би
.
—
Немојте
да
га
дирате
!
—
викнуо
би
он
њима
—
'
не
ваља
се
!
А
он
га
је
највише
дир’о
.
Живана
рекне
по
који
пут
редари
:
—
Подетењио
старац
!
...
А
дете
је
расло
к’о
млада
травка
.
Главица
—
која
беше
дугуљаста
—
поче
се
заокругљивати
;
по
лобањи
поче
расти
смеђа
,
златна
косица
;
очи
му
не
лутаху
више
онако
бесвесно
са
лица
на
лице
,
него
гледаше
онога
ко
му
говораше
и
смејаше
се
на
њега
;
поче
да
и
гугуће
к’о
голубић
;
црте
на
лицу
постајаху
одређеније
.
—
Јетрвице
!
На
те
налик
;
очи
суште
твоје
!
—
вели
Марта
.
—
Али
образи
и
нос
брацини
.
—
вели
Стана
.
Анђелија
је
волила
своје
дете
;
али
за
жива
бога
не
би
га
она
задојила
нити
пољубила
пред
укућанима
.
Више
би
је
пута
чича
Стеван
за
то
и
накар’о
.
Али
,
кад
га
унесе
у
вајатић
—
ту
му
је
изљубила
цело
тело
.
Није
могла
да
одустане
од
њега
.
Срце
јој
само
налагаше
:
још
,
још
!
...
Стопила
би
се
у
очи
његове
,
у
ручице
у
осмејак
његов
.
Тумарање
и
рад
целога
дана
нису
јој
могли
сна
на
очи
натерати
кад
је
поред
њега
...
И
кад
би
легла
,
и
кад
би
заспала
—
довољно
беше
да
се
дете
весне
па
да
се
пробуди
.
И
онда
би
устала
,
узела
га
на
руке
из
његове
мале
бешике
,
задојила
би
га
;
па
би
му
онда
тепала
и
причала
шта
ће
мајка
са
њим
радити
,
како
ће
он
мајку
надгледати
кад
остари
...
А
дете
би
својим
великим
црним
очима
гледало
у
њу
к’о
да
разуме
шта
му
говори
...
Тада
би
га
метнула
поново
у
бешику
,
па
би
га
љуљушкала
и
певала
му
песмице
тијим
и
лепим
гласом
својим
,
док
би
га
успавала
.
Често
пута
седео
би
са
њом
и
Миладин
те
се
дететом
забављ’о
...
А
кад
би
освануо
дан
па
га
,
после
купања
,
унела
у
кућу
—
међу
народ
—
опет
би
наступила
она
њена
крутост
и
озбиљност
...
А
Миленија
'
?
...
Моје
перо
није
у
стању
да
опише
њену
радост
...
Наше
народне
песме
певају
о
свему
:
о
јунаштву
и
пићу
,
о
љубави
и
братству
;
певају
и
о
издајству
;
певају
:
како
је
љуба
свога
мужа
издала
;
певају
:
како
муж
жену
сагорева
;
како
мајка
дете
своје
шиље
на
смрт
;
како
ујак
нећака
убија
;
како
отац
своју
децу
даје
у
таоштво
Турцима
—
али
нигде
нема
како
је
сеја
брата
издала
...
.
У
песмама
нашим
—
сестрино
је
срце
извор
љубави
,
милоште
и
пожртвовања
.
Она
даје
сина
,
да
свом
брату
главу
одмени
.
.
Према
томе
замислите
и
сами
колико
је
Миленија
волила
малога
Лазара
,
братића
свога
...
.
—
Оди
тејки
,
дико
моја
!
А
дете
научено
на
сваког
,
пружа
обе
ручице
.
Миленија
се
с
њим
разговара
:
—
А
волиш
ли
тејку
,
злато
тејкино
?
Дете
је
гледа
својим
црним
очицама
и
смеје
се
.
—
Волиш
ли
?
—
Гу-гу
!
...
А
Миленија
га
онда
стисне
на
груди
па
му
љуби
и
црно
око
,
и
злаћену
косицу
,
и
једро
лице
.
—
А
колико
ме
волиш
,
око
моје
?
—
пита
она
опет
.
А
дете
маше
својим
пуним
ручицама
и
гугуће
и
смеје
се
.
—
Зар
толико
?
—
Гу
...
гу
!
...
Миленија
зарони
своје
лепо
лице
у
његово
пуно
тело
,
па
онда
трчи
од
једног
до
другог
,
и
прича
:
како
јој
се
братић
с
њоме
разговара
.
—
Мораће
бити
брбљов
и
шепртља
к’о
и
ти
!
—
вели
чича
Стеван
.
—
Јес
ја
?
...
Што
,
тајо
,
болан
,
дираш
њега
тако
малог
?
А
чича
Стева
приђе
и
шопи
детенце
по
једром
месу
;
оно
се
засмеје
...
Миленија
га
склања
и
крије
па
најпосле
побегне
с
њим
у
кућу
.
.
.
Дете
проседе
па
и
пропузи
.
Ама
свуда
ће
допрети
.
Изађе
на
поље
па
се
укаља
ево
к’о
прасе
.
Нађе
какву
барицу
па
седне
у
њу
.
Онда
дигне
своју
облу
ручицу
па
брбља
а
прстом
нешто
доказује
.
Анђелија
кад
смотри
викне
на
њ
:
—
Шта
ти
радиш
?
А
оно
је
само
гледа
,
смеје
се
и
брбља
.
Она
га
дигне
па
или
запере
или
пресвуче
...
.
Једног
вечера
разболе
се
Лазар
.
Обрашчиће
му
подузела
нека
ватра
а
очице
склопно
па
трња
.
Никако
да
се
разабере
—
сав
гори
.
Сви
се
поплашише
.
Анђелија
дрхташе
сва
к’о
прут
,
па
се
стреса
од
мисли
које
јој
кроз
главу
пролазе
.
Чича
Стеван
заповеди
да
се
дете
пренесе
из
вајата
у
његову
собу
...
Дете
кад
и
кад
отвори
очице
па
баци
поглед
.
мутан
поглед
на
деду
.
Онда
их
склопи
па
одједаред
врисне
.
Сви
се
сколише
око
постеље
.
—
Шта
би
детету
,
по
богу
брате
?
—
пита
чича
Стеван
.
Нико
му
не
умеде
казати
.
Анђелија
плаче
у
ћошку
.
—
Како
би
било
да
га
изнесемо
мало
на
поље
да
се
разлади
?
—
упита
чича
.
—
Немој
—
рече
Живана
.
—
Ја
како
би
било
да
се
мало
проноса
по
соби
?
—
пита
Ивко
.
—
То
може
.
Анђелија
га
узе
носати
.
Чича
Стеван
прилази
сваки
час
те
га
вата
за
ножице
.
—
Шта
да
радимо—гори
ево
?
—
рече
он
тужно
.
—
Да
му
се
чита
молитва
—
рече
Нинко
.
—
Доцкан
је
сад
...
—
Да
ја
видим
да
није
урок
—
рече
Живана
.
—
Види
,
види
!
—
повикаше
сви
.
Живана
изиђе
у
кућу
,
узе
један
зелени
чанак
и
рече
Марти
да
донесе
воде
.
Кад
Марта
донесе
она
усу
не
начету
воду
у
чанак
,
па
приђе
огњишту
.
—
Узми-де
ти
,
снајо
,
дете
,
а
Анђа
нек
оде
и
нек
нађе
„
стрелицу
“
у
моме
сандуку
—
рече
она
Марти
.
Анђелија
јој
донесе
„
стрелицу
“
а
она
је
спусти
у
чанак
.
Тада
узе
на
ватраљу
жара
па
онда
машицама
скиде
једну
жишку
и
пусти
је
у
чанак
питајући
:
—
Је
ли
урок
?
Жишка
цвркну
и
потону
:
Дакле
јесте
.
Живана
узе
другу
жишку
:
—
Је
ли
црних
очију
?
упита
.
Жишка
цвркну
и
оста
пловећи
.
—
Је
ли
плавих
?
И
опет
спусти
жишку
.
И
она
оста
пловећи
.
—
Је
ли
зелених
?
Жишка
цвркну
и
потону
...
Дакле
од
зелених
.
Која
ли
је
то
?
—
Је
ли
Ђурђија
?
Жишка
оста
пловећи
.
—
Је
ли
Мирјана
?
Жишка
опет
заплови
.
—
Је
л
’
Петрија
?
Жишка
паде
на
дно
.
Она
ману
машицама
у
накрст
по
води
,
к’о
кад
поп
воду
благосиља
,
три
пут
,
и
три
пут
изговори
ову
басну
:
„
Урок
седи
на
прагу
,
урочица
под
прагом
;
урок
уриче
,
урочица
одриче
.
У
урока
девет
браће
:
од
девет-осам
,
од
осам-седам
,
од
седам-шест
,
од
шест-пет
,
од
пет-четири
,
од
четири-три
,
од
три-два
,
од
два-један
,
од
једног
нема
ни
једног
...
Иди
,
бољо
,
и
у
гору
и
воду
,
у
високе
висине
,
у
дубоке
дубине
,
где
пет’о
не
пева
,
где
кока
не
какоће
...
.
“
Онда
поиска
дете
.
Уми
га
оном
водом
;
угљеном
га
нагари
по
челу
;
опруженом
шаком
прекрсти
га
но
лицу
;
увати
га
и
повуче
за
нос
и
цвркутну
устима
к’о
да
љуби
ваздух
.
—
Сад
нека
бог
помогне
!
Дете
унеше
у
собу
.
Мало
после
,
оно
к’о
да
дође
себи
;
она
силна
ватруштина
попусти
и
дете
отвори
очи
.
—
’
Вала
је
богу
!
—
рече
чича
Стеван
.
—
’
Вала
је
богу
!
—
рекоше
и
укућани
.
Анђелији
свану
.
Њој
к’о
да
неко
однесе
страх
са
душе
.
Срце
јој
бијаше
лагано
у
грудима
,
а
она
очима
пуним
милоште
гледаше
чедо
своје
.
„
’
Вала
ти
,
господе
!
.
.
Учићу
га
да
се
само
теби
моли
,
и
да
ради
што
је
добро
и
поштено
.
Само
ти
се
молим
:
одржи
њега
у
здрављу
и
животу
!
...
“
шапуташе
она
.
Од
то
доба
Живана
поста
светиња
у
очима
Анђелиним
.
Дотле
ју
је
поштовала
само
к’о
мајку
.
Не
беше
савета
који
би
јој
Живана
дала
,
а
да
га
она
не
послуша
.
Ни
за
чим
није
тежила
колико
да
и
она
постане
онаква
к’о
и
Живана
...
„
И
сам
је
бог
воли
и
слуша
!
—
мишљаше
Анђелија
—
А
зар
му
се
она
џаба
моли
?
Онака
памет
,
па
после
онака
срећа
...
Не
да
то
бог
свакоме
!
.
.
“
Лазар
прохода
и
проговори
.
Умео
је
да
каже
:
деда
,
баба
,
нана
,
тата
и
пуно
,
пуно
речи
...
У
дугу
дану
трчи
по
авлији
тамо
и
амо
;
гради
кућице
од
иверја
;
витла
кокоши
и
ћурке
.
А
кад
смотри
чичу
Стевана
или
Нинка
,
—
он
трчи
,
па
се
смеје
и
виче
:
—
Деда
,
деда
!
—
А
шта
је
дедино
?
пита
чича
Стеван
.
—
Туца
,
туца
!
(
куца
)
.
—
А
шта
радила
куца
?
—
О
.
о
.
о
...
И
на
том
и
остаде
.
Чича
Стеван
га
онда
узме
на
руке
па
га
мало
подржи
...
.
Кад
дете
мало
оразуми
—
Анђелија
га
је
учила
да
љуби
у
руку
.
Како
се
изненадно
једаред
чича
Стеван
,
кад
му
унуче
уђе
у
собу
и
пољуби
га
у
руку
!
—
Жив
био
,
роде
!
.
.
А
дед
,
у
другу
...
.
а
у
око
...
а
ово
друго
...
а
образ
...
а
други
?
...
Дете
љубљаше
свуд
,
а
деди
веселом
теку
сузе
од
радости
.
Мило
старини
да
га
такну
мека
уста
детења
.
Као
да
га
анђео
небесни
љуби
,
тако
га
нека
језа
радости
прожмава
.
—
А
ко
те
научи
роде
томе
?
—
Ја
!
одговара
дете
.
—
Ко
те
научи
да
љубиш
деди
руку
?
—
Нана
.
—
Жива
и
срећна
била
!
.
.
О
Живана
,
Живана
!
—
Чујем
—
одазва
се
Живана
.
—
Оди-де
овамо
.
Живана
уђе
.
—
Деде
,
роде
,
љуби
баби
руку
!
Дете
пољуби
.
—
Ама
зар
још
и
ово
ја
да
дочекам
!
Ама
зар
и
ово
мени
Господ
дарова
!
...
—
’
Валим
те
,
Господе
!
.
’
Валим
те
,
Господе
!
...
—
Ко
ће
к’о
бог
?
’
Вала
му
!
рече
Живана
.
—
Никад
ја
,
бабо
моја
,
нисам
смео
ни
помислити
да
ћу
од
мога
Миладина
дочекати
унуче
!
Знаш
кад
сам
оно
био
болестан
—
ја
рокох
:
ни
свадбе
дочекати
нећу
!
—
Е
,
ал
бог
дао
!
...
—
Пуно
је
срце
моје
данас
.
Ништа
више
не
тражим
од
Господа
него
да
ми
да
лепу
смрт
,
да
не
бих
дочек’о
какве
жалости
за
живота
.
—
И
ја
се
за
то
богу
молим
!
—
Деца
су
нам
добра
:
пазе
се
и
слажу
;
имање
нам
добро
—
имамо
их
на
чему
оставити
.
—
Јесте
,
човече
.
—
Сад
само
лепу
смрт
!
—
Само
лепу
смрт
:
—
рече
Живана
.
XИВ
Насташе
опет
зимњи
дани
.
Вејавица
не
престаје
никако
,
па
које
она
,
које
студен
ветар
и
лапавица
—
не
дадоше
никуд
из
куће
.
Чича
Стеван
већ
није
ни
мог’о
више
никуд
:
старост
га
оборила
у
постељу
.
Он
кашљаше
.
Кашаљ
му
се
нагоњаше
по
неколико
пута
на
дан
и
то
тако
жесток
да
се
видело
да
му
нема
живота
.
У
дугу
дану
Живана
беше
са
Анђелијом
уз
његову
постељу
;
а
кад
падне
ноћ
и
кад
Анђелију
дрем
савлада
—
Живана
ју
је
слала
да
,
бајаги
,
види
дете
—
а
она
је
остајала
и
даље
да
лебди
над
својим
старим
другом
.
—
’
Оћеш
ли
воде
?
—
питала
га
је
.
—
Дај
ми
мало
—
искаше
он
,
тек
да
јој
не
учини
на
жао
.
—
Баш
се
не
може
никуд
?
—
Баш
никуд
!
—
Пада
ли
ти
што
на
ум
да
једеш
?
—
Ништа
...
Живана
би
тада
заћутала
и
гледала
га
.
У
томе
и
зору
дочека
.
Но
једног
јутра
чича
заковрну
зорли
.
Срећом
још
беху
сви
код
куће
и
Живана
рече
Анђелији
да
их
зовне
у
собу
.
Уђоше
сви
.
Нинко
приђе
постељи
болниковој
.
—
Како
је
,
бато
?
—
упита
.
—
Биће
боље
!
—
Је
л
ти
мало
лакше
?
—
Даће
бог—биће
и
лакше
!
.
.
Јесте
ли
сви
ту
?
—
Сви
смо
.
—
Нека
уђу
и
снаје
.
Миладин
изиђе
те
их
позва
све
у
собу
...
Настаде
тајац
.
Мушки
поскидали
капе
па
стали
на
једну
страну
а
женскиње
на
другу
;
Анђелија
му
стајаше
више
главе
,
а
Живана
сеђаше
крај
њега
на
кревету
.
Он
прекиде
тишину
рекавши
:
—
Придигни
—
де
ме
,
ћери
.
Анђелија
га
придиже
па
подметну
још
један
јастук
под
плећке
.
Он
дисаше
кратко
.
Лице
му
беше
дошло
тамно
а
јабучице
искочиле
—
много
беше
оболео
.
—
Брате
мој
,
друже
мој
,
и
децо
моја
!
...
.
Ја
полазим
на
далек
пут
са
кога
се
не
враћа
—
али
тако
је
божја
воља
.
За
то
’
оћу
да
вам
кажем
неколико
речи
и
да
се
поздравим
са
вама
пре
него
што
пођем
.
Ту
ућута
мало
.
Тишина
беше
таква
да
би
чуо
муву
кад
пролети
.
.
—
Чујте
,
децо
!
ово
је
брат
мој
,
а
ово
је
друг
мој
,
и
мајка
ваша
.
Са
њима
сам
ја
стек’о
ово
крова
над
главом
и
оно
мало
имања
.
Доста
смо
зноја
пролили
и
доста
смо
муке
имали
док
смо
ово
прибрали
.
За
то
сам
вас
позв’о
да
вам
кажем
и
да
вам
накричим
:
да
чувате
овако
исто
ово
имање
.
Живите
на
њему
.
Има
га
доста
и
вама
и
деци
вашој
...
Али
,
чујте
ме
!
.
.
ни
један
да
се
није
усудио
да
ишта
одели
!
И
тај
,
који
хтедне
цепати
на
парчад
наш
зној
и
нашу
муку
—
нека
је
проклет
!
...
Ту
опет
мало
поћута
.
—
Децо
моја
!
...
Пошто
ја
већ
полазим
на
пут
,
то
сам
вам
одредио
и
старешину
Нина
ће
вам
од
јако
бити
старешина
.
Он
,
који
је
ово
умео
стећи
—
умеће
и
очувати
.
Слушајте
га
,
децо
моја
,
к’о
што
сте
и
мене
слушали
!
Немојте
да
свет
рекне
:
умре
Стеван
—
посрнуше
Пантићи
!
...
Онда
ће
ми
се
потрести
кости
моје
у
гробу
!
.
.
Ја
’
оћу
да
и
од
јако
Пантићева
кућа
буде
прва
у
селу
—
к’о
што
је
и
до
јако
била
!
Ја
’
оћу
да
се
прича
по
свету
о
вашој
слози
и
љубави
—
к’о
што
је
се
и
о
нама
причало
!
Ја
’
оћу
да
се
прича
о
вашој
вредноћи
и
о
вашем
раду
—
к’о
што
је
се
и
о
нама
причало
.
Сузе
су
кипиле
из
очију
и
лиле
потоком
:
већ
отпоче
и
јецање
.
И
самом
се
чичи
сажали
.
Он
пусти
две
три
сузе
па
опет
настави
:
—
Ово
овде
,
ово
је
мајка
ваша
.
Слушајте
је
и
пазите
к’о
најбоља
деца
!
Осладите
јој
последње
дане
негом
вашом
!
...
Немојте
да
би
јој
на
жао
учинили
јер
—
тешко
оном
на
кога
падне
суза
мајчина
;
тешко
оном
кога
она
прокуне
!
...
Ви
плачете
?
...
Немојте
!
.
.
Благодарите
богу
што
ми
је
дао
овако
лепу
старост
.
Ја
умирем
срећан
,
децо
моја
!
...
Моја
је
кућа
пуна
и
моје
деце
и
мога
труда
.
Бог
ми
је
дао
те
сам
дочек’о
и
унуке
;
дао
ми
је
здравља
доста
;
а
сад
кад
ми
даде
болест
’
оће
да
ми
узме
и
живот
...
А
то
је
баш
оно
што
је
најбоље
,
јер
би
болестан
намучио
и
вас
и
себе
...
—
Чули
сте
што
сам
вам
рек’о
а
сад
одите
да
се
опростимо
и
да
вас
благословим
!
...
.
Мојсило
му
приђе
најпре
и
пољуби
га
у
руку
.
—
Опрости
тата
!
—рече
он
.
—
Да
је
богом
просто
!
А
ти
ми
,
синко
,
био
жив
и
срећан
!
Онда
приђе
Сава
,
па
Миладин
.
Он
и
њих
опрости
и
благослови
.
Сад
дођоше
на
ред
жене
:
најпре
Стана
,
па
Марта
,
па
Анђелија
.
Он
се
опрости
са
свима
па
рече
да
му
доведу
децу
.
Једно
по
једно
прилажаше
му
руци
и
он
их
љубљаше
и
благосиљаше
;
али
кад
му
приђе
мали
Лазар
и
кад
га
пољуби
—
њему
ударише
сузе
.
—
О
моја
последња
и
највећа
радости
!
—
рече
он
.
Ти
си
ми
засладио
моје
последње
дане
.
За
то
нека
ти
бог
да
да
будеш
светао
и
виђен
међу
светом
ко
што
је
месец
међ
звездама
...
Подигни
га
,
снајо
.
Анђелија
диже
Лазара
на
кревет
.
—
Де
,
љуби
деди
уста
!
—
рече
он
.
Дете
пољуби
.
—
Де
око
.
Дете
опет
пољуби
.
Он
га
изљуби
и
рече
Анђелији
да
га
скине
.
—
Сад
изиђите
на
поље
.
Ти
,
Нино
,
остани
,
а
ти
Миладине
отиди
ми
зовни
Миленију
и
пријатеља
Маринка
.
Сви
изиђоше
.
—
Седи
,
Нино
.
—
Брато
,
по
богу
,
зар
баш
дотле
дошло
—
упита
Нина
кроз
сузе
.
—
Е
шта
ћеш
?
...
Божја
је
воља
!
—рече
чича
Стеван
.
Нина
заћута
јер
га
сузе
беху
обузеле
.
Живана
беше
устала
па
стала
у
запећак
;
и
она
плакаше
.
—
Живана
!
—
викну
чича
.
—
Чујем
.
—
Оди
ближе
...
Седи
ту
.
Живана
седе
—
Немам
вам
много
говорити
.
Ви
знате
жеље
моје
.
Само
те
молим
Нино
,
брате
,
гледај
Живану
к’о
сестру
!
—
’
Оћу
,
брато
!
—
Немој
да
јој
буде
на
криво
у
дому
нашем
.
—
Никад
јој
,
брато
,
криво
бити
неће
.
Нисам
ја
заборавио
што
је
она
мени
учинила
.
—
А
ти
,
Живана
,
друже
мој
,
слушај
Нину
и
договарај
се
с
њим
к’о
што
си
се
и
са
мном
договарала
!
—
’
Оћу
!
—
А
сад
да
се
опростимо
!
Пружи
руку
Нинку
,
пољуби
се
с
њим
и
рече
:
—
Опрости
брате
,
и
праштам
ти
!
—
Нек
ти
је
богом
просто
!
—
рече
Нина
.
Он
се
опрости
и
са
Живаном
и
онда
се
понова
спусти
у
кревет
.
За
мало
па
дођоше
и
Маринко
и
Миленија
.
Миленија
беше
сва
умузгана
од
суза
—
само
што
није
дигла
запевку
.
Маринко
приђе
кревету
.
—
Е
,
дошо
си
?
—
рече
чича
.
—
Ја
,
дођох
.
А
шта
је
!
—
Да
се
опростимо
.
—
Зар
баш
то
?
—
То
баш
.
Миленија
пусти
глас
;
не
може
се
више
уздржати
.
Притрча
му
па
окрете
љубити
мршаву
руку
.
Он
рече
да
га
придигну
.
Опрости
се
и
с
Маринком
и
Миленијом
.
—
Спустите
ме
на
земљу
—
рече
.
Маринко
и
Нинко
спустише
га
.
Он
полежа
мало
па
рече
да
га
изнесу
у
кућу
.
Чељад
беше
сва
на
окупу
;
само
плачу
.
—
А
што
ви
,
децо
,
не
идете
на
пос’о
?
—
упита
он
.
—
Сад
ће
,
брато
.
—
рече
Нинко
.
Он
поседе
мало
крај
ватре
,
па
онда
опет
рече
да
га
унесу
у
собу
.
Спустише
га
на
кревет
.
—
Немојте
на
кревет
—
’
оћу
на
земљу
.
Анђелија
—
која
и
сама
беше
ушла
у
собу
—
простре
поњаву
.
Спустише
га
.
Живана
даде
воштаницу
Марти
да
запали
,
па
како
поишту
да
донесе
.
Он
поћута
неколико
тренутака
...
На
једаред
протеже
врат
и
зену
.
—
Свећу
овамо
!
...
свећу
овамо
!
...
повикаше
и
Нинко
и
Маринко
.
Марта
је
додаде
Анђелији
.
У
кући
наста
запевка
.
Старац
отвори
очи
,
зену
други
пут
,
стиште
усне
и
—
глава
му
клону
...
.
Онда
се
посвети
:
лице
му
пожуте
к’о
лимун
.
Маринко
му
метну
свећу
у
руку
и
рече
:
—
Бог
да
га
прости
!
Чељад
из
куће
поврве
у
собу
.
Диже
се
запевка
до
неба
.
Мушкарци
стали
у
крај
па
плачу
...
Мало
по
мало
поче
долазити
свет
из
комшилука
.
Бабе
упртиле
читаве
бокоре
босиљка
.
Људи
долазе
и
чуде
се
:
—
Шта
би
,
по
богу
брате
?
—
Од
кад
је
он
тако
болестан
?
—
Је
ли
се
мучио
?
—
Није
никако
!
—
одговори
Нина
.
—
Ет
’
мене
и
пријатељ
’
Маринка
у
мал
’
не
превари
;
у
мал
’
те
не
умре
без
свеће
.
—
Зар
тако
лако
?
—
Ама
само
што
два
пут
зену
;
у
мал
’
не
превари
—
Ја
лепе
смрти
—
по
богу
!
Мало
по
мало
нагомила
се
света
пуна
авлија
.
Сваки
је
жалио
покојника
.
Дража
и
Маринко
одоше
да
га
окупају
и
обуку
;
Миладин
оде
да
јави
да
се
звони
;
Нинко
са
двојицом
тројицом
оде
да
види
талпине
за
сандук
,
а
;
жене
само
запевају
.
Живана
турила
руке
под
појас
па
лагано
нариче
Анђелија
узела
Лазара
,
скинула
му
капицу
па
набраја
детету
дедине
милоште
.
Нарицала
је
тако
тужно
,
а
онај
јасни
глас
звонио
је
по
пространој
авлији
—
да
је
мор’о
човек
оплакати
—
већ
’
ко
му
је
камено
срце
;
Миленија
не
зна
шта
ради
од
себе
...
.
морали
су
је
већ
и
ућуткивати
...
Пошто
су
га
окупали
и
обукли
—
жене
одоше
у
собу
да
наричу
.
Живана
нареди
Марти
шта
треба
за
ручак
кувати
,
па
и
она
оде
у
собу
.
Људи
се
окупили
у
авлији
,
а
Нинко
им
наређује
пос’о
.
—
Ти
,
имењаче
,
иди
са
Миладином
те
дотерајте
јуницу
;
ти
Мојсило
отиди
да
јавиш
попи
;
ти
Перо
,
Мијате
,
Станко
и
Јоване
—
ви
ћете
тесати
сандук
...
.
Звоно
на
цркви
зазвони
.
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—
рекоше
сељани
крстећи
се
,
а
капе
беху
одавна
поскидали
.
Мудрим
старањем
Нинковим
и
Живаниним
—
све
иђаше
уредно
.
У
кући
не
беше
никакве
галаме
око
огњишта
,
ни
у
авлији
око
пословања
—
свако
знађаше
свој
пос’о
.
Народу
се
на
време
издаде
ужина
па
је
после
опет
сваки
послов’о
.
Кратак
зимњи
дан
прође
брзо
,
к’о
што
брзо
сви
дани
у
послу
пролазе
.
Наста
ноћ
.
Жене
се
разиђоше
по
собама
,
неке
да
одспавају
а
неке
да
разговарају
.
Људи
су
седели
код
мртваца
и
разговарали
.
Причали
су
све
што
су
о
њему
знали
—
наравно
,
избегавали
су
његове
мане
.
—
Е
,
брате
,
ала
се
провесели
о
свадби
:
к’о
да
је
знао
!
...
Бог
да
га
прости
!
—
Није
мало
,
него
кад
поче
играти
—
ја
сам
се
запрепастио
.
Кад
он
научи
играти
?
—
Море
—
вели
Дража
—
стари
је
он
играч
!
—
Беше
добар
човек
—
рече
Митар
Јеленић
.
—
Ко
,
зар
он
?
—
Ја
!
...
Кад
оно
ја
хтедох
женити
мога
Марјана
дођем
њему
.
Знаш
,
нестало
ми
пара
.
Назовем
бога
и
поздравим
се
.
„
Које
добро
?
“
—
вели
.
Кажем
ја
њему
све
,
онако
из
почетка
,
па
му
кажем
и
како
немам
пара
.
„
Имам
—
вели
—ја
,
па
ћу
ти
дати
те
га
састави
с
кућом
“
.
И
лепо
оде
у
собу
и
изнесе
шест
дуката
.
На
—
вели
—
вратићеш
ми
;
није
на
томе
никад
пропало
!
...
—
И
мени
је
помог’о
:
—
вели
Петар
Ранђић
.
—
И
никад
није
тражио
на
писмено
нити
какве
зараде
к’о
Вук
.
—
Јок
!
—
Море
,
човек
је
био
—
бог
да
га
прости
!
...
И
тако
су
целу
ноћ
разговарали
.
Сутра
дан
опреми
Нинко
шесторицу
да
гроб
копају
.
Они
остали
помагали
су
укућанима
.
Неки
су
само
седели
и
пили
ракију
.
Кад
превали
подне
дође
попа
са
учитељем
и
ђацима
,
јер
је
Нинко
хтео
да
га
ђаци
прате
;
осим
тога
хтео
је
и
да
опело
буде
у
цркви
;
захтев’о
је
да
се
попале
сва
кандила
и
полелеји
:
—
Заслужио
је
—
бог
да
га
прости
!
—
реко
би
Нинко
свакоме
.
—
Је
л
готово
?
—
пита
попа
.
—
Готово
је
.
Попа
оде
са
учитељом
у
собу
те
очиташе
,
спомен
.
—
Које
неће
на
гробље
нек
целива
покојника
—
рече
попа
.
Редаре
уђоше
у
собу
целиваше
крст
и
нададоше
запевку
.
Дража
дође
да
и
он
целива
јер
је
он
пек’о
„
душног
брава
.
“
Онда
изнеше
тело
покојниково
и
понеше
цркви
.
.
Пратња
је
била
велика
.
Напред
иђаше
чича
Макса
са
мртвачким
крстом
,
за
њим
ђаци
—
обучени
у
беле
стихаре
—
који
певаху
„
Свјати
боже
“
.
За
ђацима
попа
и
учитељ
:
за
њима
шест
људи
ношаху
покојника
на
носилима
за
овима
сељаци
,
који
су
дошли
на
испратњу
,
а
позади
жене
наричући
.
Време
беше
престало
;
по
небу
се
гомилаху
снежни
облаци
;
некаки
ладан
ветар
леђаше
и
срце
у
грудима
.
Са
црквене
куле
разлегаху
се
звуци
звона
и
мешаху
са
нарицањем
жена
и
певањем
дечијим
...
После
опела
спустише
старину
у
гроб
.
Запевци
и
нарицању
не
беше
краја
.
Мојсило
баци
први
бусен
оцу
чело
главе
;
попа
прели
покојника
;
народ
бацаше
бусен
по
бусен
у
гроб
.
Кад
земља
покри
сандук
мртвачки
,
жене
се
дигоше
кући
.
Уз
пут
су
разговарале
тијо
о
животу
и
смрти
покојника
.
Трудбеници
засуше
гроб
и
усадише
крст
чело
главе
,
па
и
они
изиђоше
из
гробља
.
Нинко
оде
у
цркву
да
плати
што
треба
—
па
онда
са
попом
и
народом
крете
се
и
он
кући
.
У
авлији
их
дочека
Анђелија
па
им
поли
те
руке
опраше
.
Попа
оде
у
кућу
да
свети
водицу
.
Вечерњи
сутон
падаше
на
земљу
;
запад
се
црвенео
к’о
да
у
ватри
гори
.
Људи
гледе
и
веле
:
—
Биће
сутра
ветра
.
Совра
је
била
постављена
пред
кућом
.
Кад
попа
изиђе
—
Нинко
у
једној
чаши
изнесе
панајију
и
метну
на
совру
да
попа
очита
.
Мојсило
раздаваше
људима
„
светњаке
“
.
Попалише
се
свеће
,
попа
метну
„
петрајиљ
“
на
врат
и
очита
панајију
.
Људи
се
молише
богу
.
Онда
се
попа
прекрсти
,
рече
:
бог
да
му
душу
прости
!
и
узе
зрно-два
од
панајије
и
пружи
чашу
оном
до
себе
.
Људи
узимаше
панајију
;
дадоше
светњаке
Мојсилу
—
који
их
све
састави
и
прилепи
за
дрво
изнад
совре
да
горе
—
па
онда
заседоше
за
совру
.
Нинко
наслужи
попи
чашу
.
—
За
испокој
душе
нашег
доброг
друга
и
пријатеља
Стевана
!
Лака
му
земља
,
проста
му
душа
!
...
Бог
да
му
душу
прости
!
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—
рече
народ
.
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—
рече
попа
.
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—рече
и
по
трећи
пут
попа
.
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—
понови
народ
за
њим
.
Попа
испи
чашу
.
Синови
Стеванови
и
Нинко
служаху
гологлави
дуж
целе
совре
ракију
.
Жене
износише
јело
на
совру
.
Људи
су
јели
и
тијо
разговарали
и
то
само
о
покојнику
...
.
Никакве
ларме
не
беше
;
сваки
је
пио
умерено
;
а
кад
није
више
хтео
само
је
,
не
примивши
више
чашу
,
рек’о
:
бог
да
му
душу
прости
!
Кад
је
свршена
вечера
и
кад
Нинко
опет
наслужи
попи
чашу
,
попа
рече
:
—
Коме
је
за
душу
—
бог
да
му
душу
прости
;
остатку
живот
и
здравље
!
—
Амин
да
бог
да
!
—
рече
народ
.
Пошто
пише
сви
за
живот
и
здравље
остатка
—
Нинко
насу
чашу
и
пружи
је
попи
.
Овај
је
прими
па
је
пуну
спусти
на
совру
.
—
Пуно
затекли
—
пуно
и
оставили
—
рече
,
прекрсти
се
и
устаде
.
Сви
се
прекрстише
и
дигоше
иза
совре
.
Онда
је
женскиње
село
да
вечера
...
.
Пошто
је
све
вечерало
—
онда
се
разиђоше
тијо
,
без
икакве
ларме
.
Нинко
уђе
у
собу
где
је
покојник
умро
,
запали
воштаницу
и
метну
на
оно
место
где
је
издануо
—
па
се
онда
и
укућани
тужна
срца
разиђоше
да
спавају
...
Сутра
дан
издали
су
чича
Стевану
трећину
,
у
девети
дан
деветину
а
у
четрдесети
—
четресницу
.
Живана
није
дочекала
полугодишњицу
Стеванову
.
Нешто
старост
,
нешто
немоћ
,
а
нешто
и
назеб
на
сами
дан
пратње
—
оборише
је
у
постељу
.
С
дана
на
дан
она
биваше
све
слабија
;
већ
не
могаше
поради
себе
ни
на
поље
изаћи
...
А
једног
јутра
пролетњег
и
она
испусти
душу
.
Саранили
су
је
поред
чича
Стевана
...
.
XВ
Кућа
Пантића
поче
опет
живети
својим
животом
.
Нинко
беше
добар
старешина
.
Он
је
наређив’о
пос’о
,
а
млађи
су
слушали
.
Само
се
није
мог’о
честито
да
навикне
:
да
тумара
око
суднице
и
да
тамо
куповине
уређује
.
Увек
би
у
тим
приликама
рек’о
:
—
Еј
,
брато
,
брато
!
...
Нема
твоје
памети
ни
у
царевини
!
...
.
Анђелија
је
много
жалила
свекра
и
свекрву
,
нарочито
свекрву
.
К’о
да
јој
је
мајка
умрла
!
...
.
Од
онога
вечера
,
кад
је
Живана
заварчила
урок
Лазару
—
она
ју
је
сматрала
за
најпаметнију
жену
и
нешто
силно
вукло
ју
је
Живани
.
Нарочито
се
сећала
смрти
њене
.
—
Оди
де
ћер’и
!
—
рече
јој
Живана
...
И
тада
јој
је
говорила
о
многом
које
чему
што
има
да
ради
.
Наређивала
јој
је
да
чува
и
слаже
браћу
да
се
не
би
изделила
;
поучавала
ју
је
у
свему
а
нарочито
како
ће
да
дете
гаји
и
учи
.
—
Никад
се
,
ћери
,
нећеш
покајати
ако
ме
послушаш
!
Може
се
богу
прохтети
да
те
и
мучи
—
али
му
се
ти
само
моли
!
Биди
поштена
и
честита
к’о
што
си
и
до
сад
била
.
Твој
човек
и
твоје
дете
нек
су
ти
највећа
радост
и
брига
!
...
.
Ја
сам
те
запазила
још
од
првог
дана
,
кад
си
у
овај
дом
дошла
;
видела
сам
да
си
од
моје
сорте
...
.
За
то
те
и
призивам
и
накричујем
ти
...
Ћери
,
да
си
благословена
и
срећна
!
...
опрости
и
—
праштам
ти
!
...
.
Анђелија
је
поштовала
аманет
:
Миладин
и
Лазар
и
били
су
њена
највећа
брига
.
Нинку
и
деверима
умаштала
је
што
је
боље
могла
...
.
А
дете
је
расло
.
Анђелија
га
је
учила
реду
и
пристојности
.
Он
је
љубио
старије
у
руку
;
иш’о
је
из
собе
где
су
старији
разговарали
и
слуш’о
што
су
заповедали
.
Био
је
пуначак
к’о
лане
.
Његова
злаћена
косица
добијаше
смеђину
;
лице
румено
и
лепо
смешило
се
на
сваког
—
а
био
је
увек
чисто
одевен
.
Да
сад
кажем
!
...
Анђелији
се
заиста
нису
држала
деца
.
Рађала
је
још
осим
Лазара
,
али
увек
умру
у
првој
години
.
Неку
није
ни
донела
до
вакта
.
За
то
је
склопила
руке
око
Лазара
и
гледала
га
к’о
божији
благослов
.
—
Оно
ће
морати
бити
срећно
:
—њега
су
сви
благословили
,
—
шапутала
би
она
гледајући
га
где
се
игра
.
И
укућани
су
га
радо
гледали
.
Нинко
,
ваљда
,
што
и
сам
не
имађаше
мушке
деце
,
волио
га
је
к’о
очи
...
.
Кад
је
дете
поодрасло
—
Нинко
дозва
синовце
и
рече
им
:
—
Ама
како
би
било
да
дамо
малог
Лазарја
(
он
га
је
и
сад
тако
звао
)
у
школу
?
—
Па
добро
,
чијо
.
—
Ја
велим
,
и
ред
је
.
Овака
кућа
—
к’о
што
је
наша
—
па
само
један
писмен
.
—
Нек
буде
и
он
—
рекоши
они
.
И
тако
Лазара
дадоше
у
школу
.
Анђелији
је
играло
срце
од
радости
.
Метнула
му
торбичицу
на
врат
па
стала
на
капију
и
гледа
за
њим
.
„
Ала
ће
то
бити
лепо
!
—
мишљаше
она
.
—
Ала
ће
то
бити
красно
!
...
.
Мој
Лаза
ће
да
изучи
књигу
па
ће
знати
све
!
...
.
“
Па
онда
замисли
:
к’о
он
изучио
већ
а
Нинко
га
зове
да
му
види
неке
артије
.
Он
се
само
намргоди
мало
па
чита
к’о
воду
,
а
,
к’о
,
Нинко
му
вели
:
„
алал
вера
!
...
.
“
Па
,
к’о
,
он
пише
,
пише
све
што
год
’
оћеш
,
и
чита
сваку
књигу
...
.
Па
онда
,
к’о
,
одрасто
,
па
га
опремају
у
Шабац
да
продаје
рану
.
,
,
Ти
си
—
к’о
веле
му
—
писмен
—
умећеш
израчунати
...
“
Па
,
к’о
,
људи
у
селу
,
’
оће
да
бирају
кмета
.
„
Кога
ћемо
,
кога
ћемо
?
...
“
„
А
Лазара
Пантића
кога
ћемо
другог
!
Он
је
и
писмен
а
,
вала
,
и
добар
...
.
“
Лепа
је
машта
мајчина
!
...
.
Лазар
већ
псалтирац
—
па
још
најбољи
ђак
.
Учитељ
се
свуда
с
њиме
хвалио
и
поносио
—
а
Анђелија
—
у
име
благодарности
—
шиљаше
учитељу
увек
лепу
„
реграцију
“
.
Баш
,
некако
,
при
крају
школовања
,
једнога
дана
дође
Лазар
раније
него
што
треба
кући
;
нешто
се
покуњио
.
—
Шта
је
рано
;
зар
тако
рано
пустио
учитељ
?
—
упита
га
Анђелија
.
—
Није
,
нано
—
него
сам
болестан
.
Анђелију
нешто
ледну
.
—
А
шта
ти
је
,
кућо
моја
?
—
Ево
види
.
И
дете
окрете
главицу
.
С
десне
стране
,
испод
ува
,
скочила
мицина
,
али
тако
велика
да
се
Анђелија
уплашила
.
—
Боле
ли
те
,
рано
моја
?
—
К’о
у
око
!
—
рече
Лазар
.
Анђелија
викну
Марту
.
—
Јес
видела
ово
кад
год
јетрвице
?
—
упита
она
.
—
Нисам
тако
никад
.
—
Па
шта
да
радим
?
—
Да
му
се
чита
молитва
.
И
Анђелија
одведе
дете
попи
.
Ту
ноћ
око
на
око
.
Дете
се
превијаше
од
бола
к’о
црв
.
У
лицу
позеленело
к’о
трава
.
Миладин
сеђаше
крај
његове
постеље
;
Анђелија
лебдијаше
над
њим
и
мољаше
се
богу
.
Свану
.
Ништа
боље
.
Оно
чудо
дошло
велико
,
па
две
главе
у
детета
.
Оно
се
са
свим
збунило
па
очију
не
отвара
а
једнако
јечи
.
—
Шта
да
радимо
?
—
питаше
Анђелија
Миладина
.
—
Ја
не
знам
.
—
Како
би
било
да
га
носимо
врачари
?
—
упита
она
.
—
То
је
још
по
најбоље
—
рече
он
.
Упрегнуше
коње
у
кола
.
Анђелија
спреми
ракије
и
јестива
;
метнуше
дете
у
кола
—
па
у
Црну
Бару
,
Цвети
врачари
...
.
Има
врачара
које
живе
од
врачања
,
само
да
се
лебом
ране
,
али
има
их
које
су
потпуно
убеђене
да
је
њима
то
Бог
рек’о
.
Међу
ове
последње
спада
и
Цвета
врачара
.
Она
је
била
ћерка
једне
удовице
сиротне
,
која
је
под
старост
врачала
.
Од
ње
је
Цвета
научила
многе
гатке
.
Она
је
помагала
својој
матери
у
прибирању
разних
трава
и
већ
је
к’о
девојка
знала
које
су
траве
лековите
.
Девојке
су
је
још
тада
прозвале
:
врачаром
.
Нешто
то
,
нешто
што
је
била
сиромашна
,
а
највише
што
је
била
ружна
—
нико
је
од
момчади
не
хте
ни
погледати
,
а
камо
ли
да
је
узме
за
жену
.
У
то
време
досељавали
су
из
Босне
у
Србију
,
који
су
бегали
од
турског
зулума
.
Елем
,
досели
се
и
један
бећар
,
неки
Богдан
,
који
је
,
веле
,
убио
Турчина
.
Настани
се
крај
„
Студене
Баре
“
,
и
ту
,
од
прућа
,
оплете
себи
кућицу
и
покри
кровином
...
.
Е
,
али
је
за
кућу
требала
и
домаћица
—
и
он
се
ожени
Цветом
.
Како
је-тако
је
:
тек
је
Цвета
добила
човека
,
и
с
њим
је
радила
и
кућила
;
а
кад
јој
умре
мати
она
се
са
Богданом
пресели
у
своју
кућицу
.
Ту
су
они
живели
лепо
.
Цвета
није
рађала
деце
па
им
није
много
ни
требало
.
Живели
су
тако
око
неких
петнаест
година
и
тада
Богдан
умре
.
Оставши
сама
—
Цвета
се
баци
на
врачање
.
Из
почетка
то
је
радила
,
колико
да
не
умре
од
глади
,
јер
ју
је
мрзило
радити
;
али
,
пошто
излечи
неколико
болесника
,
пошто
се
увери
да
у
том
има
среће
—
она
се
баци
са
свим
на
тај
пос’о
...
.
Купила
је
траве
,
учила
је
разне
басме
,
трчала
је
на
све
стране
и
лечила
све
болести
.
Свет
јој
је
дав’о
и
јело
и
пиће
тако
,
да
је
свега
имала
у
изобиљу
.
Није
више
јела
суву
проју
.
За
кратко
време
она
научи
многе
басме
,
упознаде
непознате
траве
,
и
—
кад
виде
да
јој
се
може
—
она
више
не
иђаше
од
куће
.
Није
била
чистуница
.
Кућа
јој
је
била
и
с
поља
и
изнутра
јадна
и
чемерна
.
Она
је
ишла
дроњава
и
чупава
—
јер
,
мишљаше
,
и
тим
се
свет
навраћа
.
Она
имађаше
неку
срећу
да
су
болесници
оздрављали
од
њених
лекова
.
И
она
сама
вероваше
да
може
што
год
’
оће
.
.
За
то
се
и
прочула
на
далеко
...
Била
је
малена
раста
.
Лице
јој
округло
и
мрасаво
од
краста
,
очи
зелене
а
коса
бела
.
Било
лето
,
била
зима
—
она
је
носила
неку
кожушину
на
леђима
.
Миладин
заустави
и
Анђелија
скочи
с
кола
пред
Цветином
кућом
.
Цвета
је
дочека
седећи
крај
огњишта
и
само
укрљешти
своје
зелене
очи
у
њу
.
Анђелију
обузе
неко
непријатно
осећање
.
—
Помоз
бог
!
—
Бог
помог’о
!
...
Које
добро
?
упита
Цвета
.
—
Па
и
није
добро
...
.
—
А
,
болест
!
—
пресече
је
Цвета
.
—
Па
добро
!
...
То
је
божја
воља
.
Он
напушта
болести
,
али
он
је
дао
лека
.
Ако
болесник
има
века—биће
лека
...
У
мене
има
свега
!
Има
трава
„
бљушт
“
коју
сам
брала
измеђ
Госпођа
.
Она
лечи
од
сваке
болести
око
врата
...
Има
трава
„
петлово
перо
“
.
Њу
стуци
ситно
и
саспи
у
комовицу
—
она
лечи
од
костобоље
...
.
Има
трава
„
пречица
“
—
она
лечи
од
очију
.
Има
„
сиљевина
“
и
„
чибуковина
“
—
оне
лече
од
грознице
.
Има
„
срце-пуц
“
—
од
изеди
.
Њу
треба
укувати
Има
„
одолен
“
и
„
разбојник
“
—
од
врућице
,
и
то
:
одолен
да
једе
са
трнометом
,
а
разбојник
усећи
ситно
па
пити
у
комовици
.
Има
„
линцура
“
—
од
кашља
.
Има
„
ревендија
“
—
њу
кад
човек
једе
биће
здрав
и
јести
к’о
дете
од
12
година
.
Има
„
уступник
“
—
то
ти
је
трава
за
сваку
болест
...
Има
...
—
А
има
ли
лека
од
мицине
'
?
—
прекиде
јој
набрајање
Анђелија
.
—
А
ко
ти
лежи
мицину
?
—
Моје
дете
.
—
Па
где
је
?
—
Ево
га
.
—
Донеси
га
овамо
.
Миладин
унесе
Лазара
у
кућу
...
Дете
беше
у
забуни
.
Цвета
загледа
.
.
—
Ајој
!
—
Ово
је
чудо
!
Миладин
и
Анђелија
ћутаху
.
—
Чек
’
да
видим
нешто
.
И
Цвета
оде
на
бунар
те
донесе
воде
.
Усу
у
чанак
,
па
онда
узе
жара
на
ватраљ
и
машицама
спушташе
жишку
по
жишку
у
чанак
шапућући
...
.
Онда
диже
главу
.
—
Ово
је
детету
наметнуто
!
—
рече
.
—
Наметнуто
?
—
упиташе
и
Миладин
и
Анђелија
у
један
глас
.
—
Ја
!
—
А
ко
би
таки
душман
.
—
Једна
жена
зелених
очију
—
рече
Цвета
.
—
То
је
Петрија
!
—јекну
Анђелија
.
—
Па
има
ли
помоћи
?
—
Која
Петрија
?
—
питаше
Цвета
.
—
Та
неког
Митра
Зељића
.
—
А
знам
је
!
...
Богме
је
она
душман
!
—
Има
ли
лека
?
—
Биће
.
Спустите
дете
.
Анђелија
простре
по
земљи
шареницу
и
Миладин
спусти
Лазара
.
Цвета
оде
у
собу
и
изнесе
отуда
парче
воска
и
једну
суву
шипчицу
.
—
Видиш
,
дијете
!
Ово
је
„
мртви
восак
“
а
ово
је
„
неприм
калем
“
.
Онда
уми
руке
и
приђе
детету
.
Засука
леви
рукав
до
лакта
,
па
домалим
прстом
леве
руке
узе
кружити
око
мицине
говорећи
:
—
Лева
рука
крста
нема
—
ова
боља
места
нема
.
Без
оца
се
родила
,
без
попа
крстила
,
без
имена
угинула
:
устук
мицо
,
овде
ти
места
нема
!
И
кружећи
прстом
изговори
три
пута
ову
басму
.
Онда
узе
мртви
восак
опет
у
леву
руку
и
поче
кружити
њим
и
говорити
:
—
Кад
челе
—
што
су
овај
восак
носиле
—
оживеле
—
онда
и
ти
,
бољо
!
К’о
што
челе
замрле
—
и
ти
,
бољо
,
замрла
!
И
ову
басму
изговори
три
пута
.
Тада
баци
восак
у
ватру
и
рече
:
—
Колико
овај
восак
горео
—
толико
болело
!
Сад
узе
„
неприм
“
калем
у
леву
руку
.
Окружи
и
њим
,
и
рече
три
пута
:
—
Кад
се
овај
калем
примио
—
онда
и
ти
бољо
!
Калем
усануо
—
и
ти
усанула
!
Онда
остави
калем
,
па
опет
узе
руком
кружити
:
—
У
мице
деветоро
деце
:
од
девет
—осам
,
од
осам
—
седам
,
од
седам
—
шест
,
од
шест
—
пет
,
од
пет
—
четри
,
од
четри
—
три
:
једно
Станко
,
једно
Станоје
,
једно
Станиша
.
Станко
слеп
,
Станоје
нем
а
Станиша
глув
.
Слеп
не
види
,
нем
не
говори
,
глув
не
чује
:
устук
,
мицо
,
овде
ти
места
нема
!
...
И
онда
се
подиже
.
—
Сад
сам
обајала
—
рече
.
—
Нека
бог
помогне
!
—
рече
Миладин
.
—
Сад
треба
да
му
превијеш
на
мицину
краставац
печен
у
тију
пепелу
—
рече
Цвета
.
—
Добро
,
превићу
.
—
Шта
је
твоје
?
—
упита
Миладин
.
—
А
шта
ми
даш
.
Ја
се
никад
не
цењкам
.
Миладин
извади
рубљу
и
даде
јој
,
па
онда
оде
и
донесе
с
кола
оно
што
је
Анђелија
спремила
.
—
’
Вала
вам
!
—
рече
Цвета
.
—
’
Вала
и
теби
!
—
рекоше
они
.
—
А
шта
ћу
?
Бог
нек
помогне
!
Дете
отвори
очи
.
—
Шта
ћеш
,
дико
?
—
упита
га
Анђелија
.
—
’
Оћу
воде
—
рече
Лазар
.
—
Ево
,
ево
,
рано
.
Сад
ће
теби
да
да
баја
воде
'
—
рече
Цвета
.
И
додаде
детету
воде
.
Онда
се
дигоше
да
иду
.
Миладин
доведе
дете
и
препе
га
у
кола
.
Поздравише
се
са
врачаром
,
седоше
на
кола
и
кретоше
се
најлак
кући
.
—
Е
,
зна
много
!
—
рече
Миладин
.
—
А
врачара
је
,
брате
!
—
И
баш
то
Петрија
учини
!
—
Петрија
!
Како
рече
:
„
жена
зелених
очију
“
—
ја
се
одмах
сетих
.
—
Треба
њу
измлатити
,
к’о
бог
ђавола
,
па
,
после
,
да
се
крсти
!
—
рече
Миладин
.
—
Платиће
јој
бог
!
Има
и
она
својих
.
—
То
је
због
оног
,
знаш
?
—
Знам
...
.
Чим
су
стигли
кући
,
Анђелија
прво
оде
у
башту
те
нађе
краставац
и
запрета
га
у
пепео
...
.
Кад
би
печен
,
она
га
располути
и
преви
Лазару
на
мицину
...
.
Чим
се
топлота
дотаче
мицине
—
дете
заплака
.
—
Скини
,
најо
!
—
Нека
,
рано
,
биће
боље
!
—
Али
боли
!
—
То
је
за
мало
.
Наста
ноћ
.
Укућани
,
који
су
ваздан
радили
,
поспаше
:
заспа
и
Миладин
.
Само
Анђелија
сеђаше
крај
Лазара
који
мало
очи
сведе
...
Она
изиђе
на
поље
.
Небо
се
осуло
звездама
.
Тишина
владаше
селом
.
Никаквог
гласа
осим
тичијег
,
никаквог
шушња
осим
шапата
лишћа
што
се
на
гранама
лелујаше
...
Из
даљине
се
чујаше
укање
ћука
и
неки
гласови
што
их
само
ноћ
има
...
Беше
глуво
доба
...
Она
се
врати
у
собу
.
Седе
опет
на
креветац
,
крај
детета
...
.
Свећа
је
тињала
и
пуцкарала
,
а
мали
попак
певаше
своју
песму
у
запећку
.
Анђелија
се
замисли
...
Сети
се
детињства
.
Све
јој
ситнице
изиђоше
пред
очи
:
играње
,
трчање
,
купљење
иверја
,
прављење
топова
од
блата
...
.
ама
све
...
Па
,
онда
,
девовање
,
па
прошевина
,
па
свадба
,
па
младовање
...
Па
отац
и
мајка
,
па
свекар
и
свекрва
,
па
рођење
Лазарево
,
па
Лепосавино
,
па
Стеваново
,
па
смрт
овог
двога
...
Све
јој
то
беше
пред
очима
.
Она
се
сети
свог
сна
који
је
снила
прво
вече
кад
је
у
кућу
дошла
и
.
.
згрози
се
...
добро
се
сећаше
речи
теткиних
у
томе
сну
...
.
„
У
деци
нећеш
срећна
бити
!
“
...
.
Па
се
сети
како
је
онда
мислила
:
„
да
је
мени
да
се
ја
њима
додворим
—
а
за
децу
ми
није
брига
“
...
.
А
сад
,
сад
би
дала
све
за
ово
дете
и
успомене
на
детињство
,
и
на
девовање
,
и
живот
,
и
душу
...
„
Само
да
ми
је
жив
и
здрав
,
па
да
бих
просила
па
га
лебом
ранила
“
...
И
погледа
у
дете
.
Онда
се
диже
па
се
стаде
молити
богу
:
„
О
Господе
свемогући
!
Ја
ти
се
молим
:
дај
моме
Лазару
живота
и
здравља
!
И
,
ако
му
хтеднеш
Господе
живот
укратити
,
онда
одузми
мени
најпре
!
...
Ја
сам
се
наживела
,
Господе
:
видела
сам
у
мојим
годинама
и
добра
и
зла
;
зазнала
сам
и
за
радост
и
за
жалост
...
А
он
,
он
је
к’о
млада
травка
.
Не
покоси
је
,
Господе
,
док
не
сазре
!
.
.
Молим
ти
се
,
Господе
!
Молим
ти
се
,
оче
небесни
!
"
...
Прекрсти
се
па
се
опет
лагано
спусти
на
креветац
.
Свећа
је
опет
пуцкарала
;
попак
је
опет
пев’о
;
Миладин
лагано
ркаше
а
Лазар
је
дис’о
равномерно
.
На
пољу
се
чуше
петли
.
„
Зора
већ
“
—
помисли
она
.
Дете
се
промешкољи
,
окрете
на
другу
страну
и
—
писну
.
—
Шта
је
,
рано
?
—
викну
Анђелија
поплашено
и
наже
се
те
га
диже
.
Детету
се
низ
образ
цедила
сукрвица
.
—
Увредих
се
,
нано
!
—
’
Вала
Богу
,
дико
моја
,
провалило
се
!
—
’
Оће
ли
ме
још
болети
?
—
’
Неће
,
рано
.
И
Миладин
се
трже
иза
сна
.
—
Шта
је
;
шта
је
?
—
Добро
је
;
провалило
се
!
—рече
она
радосно
.
И
узе
брисати
детету
обрашчиће
...
—
Дете
је
кроз
неколико
дана
опет
пошло
у
школу
.
За
увом
му
оста
рупа
,
где
је
мицина
била
—
али
не
мари
ништа
.
Анђелији
лануло
.
Само
се
бојала
да
дете
не
би
опет
на
шта
нагазило
,
за
то
му
рече
:
—
Рано
моја
!
Пази
кад
идеш
!
Никад
ништа
немој
узимати
што
на
путу
нађеш
—
не
ваља
се
!
—
Нећу
,
нано
—
обећа
Лазар
.
XВИ
.
Година
за
годином
клизила
је
неосетно
у
послу
и
раду
Нинко
млого
остарио
;
не
беше
више
у
стању
да
мане
косом
;
Мојсило
већ
уд’о
прву
ћер
;
Лазар
одраст
о
момчина
к’о
тресак
—
већ
му
и
цуру
меркају
.
И
Анђелији
прођоше
године
,
али
она
ипак
није
изгубила
много
од
свога
здравља
.
Била
је
оно
што
у
пас
кажу
:
„
држећа
женска
“
.
Радила
је
к’о
и
пре
.
Кад
је
њен
ред
у
кући
—
мог’о
би
,
одакле
оћеш
меда
лазнути
—
тако
је
чисто
држала
.
Истина
,
за
то
време
помреше
јој
отац
и
мати
—
али
је
она
опет
била
срећна
.
Да
јој
се
не
би
замерило
—
казаћу
,
да
их
је
она
ожалила
к’о
родитеље
;
али
она
не
беше
више
само
дете
—
она
је
била
и
мајка
.
По
себи
је
знала
како
страхује
за
Лазара
;
а
како
би
било
њеном
оцу
и
мајци
кад
би
под
старост
дочекали
,
да
се
њојзи
што
деси
?
...
Лазар
је
био
њена
срећа
,
њен
понос
и
снага
,
њен
разговор
.
Срце
јој
играло
од
радости
кад
би
видела
,
како
Нинко
много
што
шта
поверава
Лазару
.
На
сваком
кораку
само
би
се
њим
хвалила
...
.
А
Лазар
опет
одаваше
њојзи
поштовање
које
је
и
заслужила
.
Никуд
не
би
он
отиш’о
да
се
њојзи
не
јави
.
ништа
није
хтео
урадити
а
да
то
најпре
њојзи
не
каже
...
У
томе
дође
несрећна
1866
год
.
кад
поче
морити
колера
.
Весели
Глоговац
и
сувише
је
пропатио
од
Турака
,
али
му
би
суђено
да
му
и
колера
у
поде
дође
...
Болест
поче
узимати
мах
.
Свет
падаше
у
постељу
да
се
више
пе
дигне
.
Гробље
поста
вашариште
:
једни
излажаху
—
други
улажаху
.
Селом
се
поче
разлегати
жалостивна
песма
.
Мајке
жаљаху
децу
,
жене
мужеве
,
људи
породицу
...
.
Ниси
мог’о
да
нађеш
трудбеника
који
ће
гроб
да
копају
,
јер
нема
куће
која
не
беше
у
црно
завијена
.
Нема
жене
која
не
жали
ја
мужа
,
ја
сина
,
ја
свекра
,
ја
девера
,
ја
јетрвицу
,
ја
заовицу
...
А
мора
—
мори
.
Свет
падаше
:
—
неко
од
болести
—
неко
од
стра
...
.
Нема
никога
ко
би
овом
јаду
доскочио
...
Попа
трчаше
на
све
стране
.
Он
имађаше
пуне
руке
посла
.
За
време
колере
највише
платише
задруге
.
Тако
и
Пантићи
.
Прво
се
разболе
Нинко
,
укућани
сви
сколише
његову
постељу
.
Али
и
плаћаше
за
то
...
За
Нинком
паде
Марта
,
за
Мартом
Мојсило
,
за
њим
Миладин
,
за
Миладином
Сава
,
за
Савом
Стана
па
деца
...
—
Склањајте
се
које
је
здраво
!
Зар
не
видите
где
изгибосмо
?
—
викаше
Нинко
.
И
Анђелија
склони
Лазара
и
остатак
—
а
она
сама
тумараше
око
болесника
.
Стра
је
овлад’о
њоме
.
Она
се
није
бојала
за
себе
него
за
дете
.
Куд
год
ишла
само
се
Богу
молила
:
„
Боже
,
очувај
ми
га
!
Боже
,
очувај
ми
га
!
...
—
Ј’ој
,
подигни
ме
!
—
Ј’ој
,
окрени
ме
!
—
Ј’ој
,
цркох
!
—
Ј’ој
,
умрех
!
.
.
—
Ј’ој
,
помози
,
ако
си
брат
!
Јаук
и
само
јаук
разлегаше
се
целом
кућом
.
Анђелији
већ
заглунуше
уши
;
ноге
је
једва
држаху
.
Надгледала
је
и
здраве
и
болне
.
Није
се
имала
кад
бринути
за
ручак
.
На
брзу
руку
утуче
белог
лука
,
па
га
помеша
са
сирћетом
и
једе
са
здравима
;
болесници
нису
ни
тражили
јела
.
Жалосно
је
било
погледати
по
великој
соби
:
само
се
поваљало
к’о
снопље
.
—
О
боже
!
Или
дај
смрти
или
предижи
!
—
Дијете
!
—
викну
Нинко
.
—
Чујем
.
—
Зовни
попу
нек
чита
што
год
макар
!
Анђелија
оде
попу
.
За
мало
и
дође
с
њим
.
—
Читај
ми
,
попо
,
велику
молитву
.
Попа
очита
.
—
Читај
и
Мојсилу
!
рече
Нинко
.
Попа
очита
.
—
Дед
и
Сави
...
—
Дед
и
Миладину
...
Попу
проби
зној
,
али
очита
.
—
Дела
и
снаји
Стани
.
—
Не
могу
!
—
рече
попа
а
сав
позеленео
—
не
могу
више
ни
речи
,
ни
слова
.
Кад
си
тако
хтео
,
што
ниси
каз’о
,
па
да
читам
свима
у
један
пут
!
И
посрћући
изиђе
на
поље
...
Људи
!
...
Гроза
ме
вата
кад
причам
.
Перо
ми
дрхће
—
али
ја
вам
причам
целу
истину
!
Ни
једно
што
је
пало
не
диже
се
—
све
помре
.
Сандук
за
сандуком
изношен
је
из
куће
...
.
Анђелија
је
само
нарицала
.
Овде
свекар
—
онде
муж
;
овде
девер
—
онде
јетрвица
;
овде
синовац
—
онде
синовица
...
Сви
јој
беху
мили
,
сви
драги
.
Све
то
беше
њен
народ
,
њен
разговор
,
њено
друговање
и
њена
нега
,
њена
љубав
и
њено
поуздање
...
.
Она
и
Миленија
беху
две
кукавице
које
су
кукале
од
јутра
до
мрака
.
.
Шта
да
ради
сада
?
Куда
да
се
окрене
?
С
ким
да
кући
?
...
.
Та
ово
беху
све
деца
коју
је
она
на
рукама
одржала
.
Шта
ће
с
њима
и
како
да
их
лебом
рани
?
...
.
Оволики
удари
сатрли
су
је
.
Али
она
се
не
смеде
подати
.
Ова
деца
искаху
леба
.
И
ако
икад
—
сад
је
морала
да
живи
...
.
Прође
колера
.
.
Народ
се
згледаше
.
Пребројаваху
мртве
.
—
Шта
ли
богу
згрешисмо
?
—
питаху
се
једни
.
—
Али
нас
и
казни
!
—
рекоше
други
.
—
Укиде
потоп
а
пусти
колеру
!
—
рекоше
трећи
.
—
Ко
ће
к’о
он
!
—
То
је
,
браћо
,
због
наше
кавге
!
—
рече
један
старац
.
—
И
због
псовке
!
—
рече
други
.
—
Е
,
његова
воља
!
...
рекоше
сељаци
.
XВИИ
Анђелија
сада
беше
све
у
овој
кући
:
и
човек
,
и
жена
,
и
газда
,
и
слуга
.
Радила
је
јуначки
.
Она
је
трчала
на
све
стране
.
Њиве
је
обилазила
;
шуму
надгледала
да
се
не
сече
;
гледала
стоку
и
живину
,
тражила
спрежника
,
ишла
у
воденицу
,
кад
би
Лазар
ор’о
;
готовила
ручак
;
прала
рубине
,
ткала
и
прела
;
једном
речју
:
вршила
је
све
,
и
мушке
и
женске
послове
...
Пошто
болест
притајири
—
суд
се
побрину
те
прегледа
и
пописа
имање
Пантићево
и
посла
списак
старатељском
судији
.
Овај
не
хте
одузимати
имања
за
то
,
што
је
Лазар
доста
јаторан
био
,
него
им
остави
да
га
раде
;
само
да
не
би
отуђили
,
постави
им
два
стараоца
.
И
тако
имање
оста
пред
њима
.
Анђелија
се
трудила
да
набави
радина
,
те
да
се
не
би
имање
нерадом
запарложило
.
Колико
су
били
једини
—
опет
им
је
на
време
била
свршена
и
орба
и
копња
,
и
жетва
—
а
за
то
се
има
благодарити
труду
Анђелином
.
Она
је
устајала
око
пола
ноћи
и
ишла
у
њиве
да
види
:
да
ли
ко
није
развалио
ограду
или
пустио
стоку
.
Мртви
зној
пробиј’о
јој
чело
,
кад
изађе
у
ону
поноћну
тишину
,
па
не
чује
ни
петлова
гласа
.
Она
се
бојала
и
вукодлака
и
вештица
и
утвари
и
свега
.
Није
јој
се
чудити
—
то
је
веровање
са
мајчиним
млеком
посисала
.
Али
је
она
опет
ишла
;
зазирала
је
од
своје
сенке
,
од
сваког
шушња
,
од
сваког
пања
и
трна
—
али
је
опет
корачала
.
„
Морам
!
—
мишљаше
.
Ако
нећу
ја
—
ко
ће
?
“
...
.
А
по
њеном
мишљењу
—
имање
се
морало
надгледати
;
оно
се
није
смело
упустити
.
То
је
захтевао
напредак
њеног
Лазара
и
аманет
...
.
Кад
би
пет’о
запев’о
—
њојзи
би
се
скинуо
терет
с
душе
,
јер
кад
се
чује
пет’о
онда
се
све
утворе
склањају
.
Али
и
ако
је
тако
трчала
,
и
ако
је
висило
све
о
њеном
врату
—
ипак
Лазар
беше
домаћин
у
кући
.
Није
она
њега
правила
сама
домаћином
—
то
су
давно
пре
ње
учинили
народни
обичаји
и
Анђелија
,
радећи
тако
,
радила
је
оно
,
што
су
обичаји
захтевали
.
„
Мушко
,
да
је
к’о
маково
зрно
—
оно
је
опет
старије
од
женскиње
“
—
вели
стара
изрека
.
И
Анђелија
је
давала
сваком
приликом
старешинство
Лазару
.
Кад
би
се
у
вече
или
из
јутра
Богу
молили
—
Лазар
је
палио
свећу
и
кадио
укућане
.
Кад
су
у
вече
седали
око
ватре
—
место
старешинино
беше
место
Лазарево
.
Није
хтела
ни
урадити
ништа
док
се
с
њим
не
договори
.
—
Лазо
,
рано
!
—
Чујем
,
нано
!
—
Шта
велиш
,
да
узоремо
„
Стрњике
“
под
јечам
?
—
Па
добро
,
нано
.
—
А
„
Јечмшите
“
можемо
оставити
за
јарик
?
—
Добро
,
оставићемо
.
Кад
би
наступиле
дуге
зимње
вечери
Анђелија
би
села
са
преслицом
поред
ватре
,
па
би
им
причала
о
њиховом
прадеди
Панти
,
о
дедовима
:
Сими
и
Стевану
и
о
живовању
у
старо
доба
.
Деца
би
слушала
па
и
задремала
.
Кад
би
сва
легла
да
спавају
—
онда
би
и
она
оставила
преслицу
и
отишла
да
легне
,
али
не
да
спава
—
него
да
мисли
.
Сваке
је
недеље
одлазила
на
гробље
и
ту
је
нарицајући
разговарала
са
мртвима
.
Тужила
им
се
како
јој
је
тешко
—
к’о
да
би
је
они
могли
чути
.
Свечаником
и
недељом
долазиле
су
јој
Ика
и
Миленија
.
Са
њима
је
разговарала
дуго
и
исповедала
им
своје
муке
и
патње
.
Таки
је
био
сада
живот
Анђелин
...
.
Једног
дана
дође
јој
Лазар
сав
блед
.
Како
га
смотри
—
она
претрну
.
Ноге
јој
се
подсекоше
па
ни
маћи
.
—
Шта
је
,
кућо
моја
?
—
упита
га
.
—
Ништа
,
најо
—
одговори
он
.
—
Како
ништа
,
кад
си
сав
к’о
крпа
?
—
Ништа
,
ништа
.
Али
га
Анђелија
окупи
толико
,
да
јој
најпосле
рече
:
—
Удари
ме
Вук
.
—
Вук
?
!
—
Јес
он
.
Баш
врљиком
преко
плећа
.
—
А
што
?
—
Ушла
његова
говеда
у
наш
пашњак
,
па
ја
потер’о
у
обор
.
Таман
ја
на
вратнице
,
а
он
ти
отуд
.
Не
назва
ни
Бога
,
него
рече
:
„
Куд
ћеш
ти
ту
марву
?
а
—
„
’
Оћу
у
обор
“
—
велим
ја
.
—
„
Остави
!
“
—
рече
ми
...
.
Али
ја
не
хтедох
оставити
него
зајмим
.
Он
стаде
пред-а-ме
.
„
Остави
,
кад
ти
велим
!
“
—
рече
ми
.
—
„
Па
ја
сам
наш’о
у
мојој
њиви
“
—
„
Да
си
наш’о
не
знам
где
—
сад
врати
!
Ја
тако
’
оћу
!
“
...
.
—
„
Е
,
и
ја
’
оћу
да
терам
у
обор
!
“
—рекох
ја
.
—
Он
ти
онда
скиде
врљику
,
опсова
ми
матер
,
па
врљиком
:
туп
!
—
Удари
!
—
викну
Анђелија
.
—
Пуче
врљика
на
два
комада
!
—
Па
шта
би
с
марвом
?
—
Оте
.
Анђелији
играше
месо
.
—
А
где
је
он
?
—
Отера
волове
кући
.
—
Платиће
ми
за
то
!
—
једва
изговори
Анђелија
од
једа
.
—
Платиће
он
мени
!
—
рече
Лазар
.
—
Де
,
рано
,
да
видим
где
те
је
ударио
крвник
.
Лазар
скиде
хаљину
,
раскопча
сапињач
на
огрлици
и
свуче
кошуљу
на
ниже
...
.
На
плећкама
беше
згуљена
кожа
.
Анђелија
заплака
од
муке
.
Да
јој
је
само
да
га
дочепа
па
да
удави
к’о
мачку
.
У
један
ма
хтеде
да
иде
кући
његовој
—
али
Лазар
рече
:
—
Немој
,
нано
,
пустиће
он
марву
опет
.
—
Да
га
’
оће
ђаво
надарити
!
—
’
Оће
,
нано
!
Он
вели
да
је
оно
његова
њива
—
Е
добро
.
Ја
ћу
ићи
—
па
нек
је
отме
од
мене
!
—
рече
Анђелија
.
—
А
ја
ћу
га
тужити
суду
!
—
рече
Лазар
.
—
Немој
,
кућо
!
...
Тужио
он
—
да
Бог
да
—
од
великих
краста
!
...
.
Сутра
дан
оде
Анђелија
у
пашњак
и
,
збиља
,
опет
нађе
волове
где
пасу
.
—
Сад
ћу
ја
вас
у
обор
;
али
би
волела
да
сам
ту
нашла
и
газду
!
И
зајми
волове
.
—
Ко
је
то
?
—
упита
Вук
иза
једног
трњака
,
Анђелији
залупа
срце
од
неке
дивље
радости
.
Она
одговори
:
—
Ја
сам
!
—
А
шта
то
’
оћеш
—
а
?
—
’
Оћу
да
терам
у
обор
!
—
Остави-де
тај
мали
,
док
си
мирна
!
—
рече
Вук
.
—
Дођи
да
га
отмеш
!
И
зајми
волове
те
потера
вратницама
,
Вук
стаде
пред
њу
.
—
Остави
мал
!
—
рече
.
—
С
пута
!
—
Остави
мал—
рече
опет
Вук
и
ошамари
је
.
Анђелија
плану
и
полете
на
њ
,
али
он
потеже
пиштољ
.
—
Де
сад
!
—
рече
.
Али
Анђелија
није
видела
ништа
;
крв
јој
паде
на
очи
.
И
она
га
докопа
за
гушу
.
Он
испусти
пиштољ
и
полете
рукама
да
открљепи
њене
руке
.
Она
га
стезаше
све
више
и
више
;
лице
му
најпре
поцрвене
,
па
онда
помодри
;
очи
избуљио
...
.
Она
заљуља
њим
тамо
и
амо
,
па
га
онда
тресну
о
земљу
...
Он
лежаше
онесвешћен
...
.
Она
се
окрете
око
себе
,
па
кад
смотри
пиштољ
—
њу
нешто
штрецну
.
„
3ар
је
он
им’о
пиштољ
'
?
...
.
Па
то
је
био
моме
Лази
спремио
колач
...
.
Он
је
њега
хтео
да
убије
!
...
Хтео
је
од
једаред
да
се
освети
и
мени
и
њему
,
и
да
затре
у
корен
нашу
кућу
!
“
—
помисли
.
—
Е
нећеш
,
Вуче
—
долиј’о
си
!
рикну
она
.
И
докопа
пиштољ
па
полете
на
Вука
.
Узе
цев
у
руке
,
а
јабуком
хтеде
да
му
главу
размрска
.
—
Не
,
Анђо
,
живога
ти
Бога
!
—
рече
он
дошавши
себи
.
—
Чим
ме
заклињеш
?
—
упита
она
јаросно
.
—
Јединца
ти
твога
!
—
мољаше
Вук
.
—
Зар
си
га
хтео
да
убијеш
,
па
ме
сад
заклињеш
њиме
?
—
Нисам
.
—
А
шта
је
ово
?
—
упита
она
дигавши
пиштољ
.
—
Празан
је
.
.
Ја
сам
хтео
да
га
само
поплашим
.
И
Анђелија
отвори
кашилук
.
Не
беше
подасут
.
Дуну
у
цев
—
она
одисаше
.
Она
баци
пиштољ
пред-а-њ
;
баци
га
тако
презриво
к’о
кад
псу
баца
помам
.
—
А
шта
имаш
посла
у
мојој
њиви
?
—
упита
га
.
Он
ћуташе
к’о
заливен
.
—
Што
си
ми
тук’о
дете
јуче
?
—
Псов’о
ми
матер
—
рече
Вук
.
Анђелија
плану
.
Ништа
није
мрзила
к’о
лаж
.
—
Што
лажеш
—
срам
те
било
!
Што
лажеш
,
да
ти
је
псов’о
кад
,
си
ти
њему
опсов’о
?
—
Јесте
,
среће
ми
!
—
Како
право
говорио
—
онако
ти
бог
дао
!
...
.
А
зар
си
мор’о
да
га
тучеш
врљиком
;
зар
није
било
прута
?
—
Ја
њега
врљиком
?
.
.
—
чуђаше
се
,
бајаги
,
Вук
...
.
Нисам
,
бога
ми
!
Анђелија
занеме
,
кад
чу
толику
лаж
.
Нехте
више
ни
речи
рећи
са
таким
човеком
—
и
она
пође
.
Он
се
диже
са
земље
,
узе
пиштољ
,
и
стаде
крај
плота
.
Кад
виде
да
Анђелија
зајми
волове
,
он
је
викну
.
—
Шта
ћеш
?
—
упита
она
.
—
Врати
ми
волове
.
—
А
...
.
то
нећу
!
—
рече
она
.
И
оде
опет
терати
.
На
једаред
чу
она
тутањ
.
Окрете
се
,
кад
—
а
Вук
сполатио
врљику
па
трчи
за
њом
.
Кад
виде
,
да
се
она
окрете
,
он
викну
:
—
Остави
волове
,
ил
’
ћеш
погинути
!
...
.
—
Е
,
оди
овамо
!
—
рече
Анђелија
.
Вук
притрча
и
подиже
врљику
.
Анђелија
је
дочека
дигнувши
руку
и
истрже
...
.
Онда
заману
,
удари
Вука
један
пут
по
слабини
а
други
пут
по
глави
.
Он
паде
.
Црвени
млазеви
облише
му
лице
.
.
!
.
Анђелија
баци
врљику
на
њега
па
отера
волове
.
Ишла
је
мирно
к’о
да
је
учинила
какво
добро
дело
...
.
Пуче
по
селу
глас
.
„
Брзокоњици
“
прокопсаше
одмах
о
свему
и
причаху
свакоме
како
је
било
.
Говорило
је
о
томе
и
мало
и
велико
,
и
мушко
и
женско
.
—
Алал
јој
матери
!
—
вели
један
.
—
Бога
ми
баш
!
—
Да
ми
је
један
онаки
кућаник
—
па
да
га
платим
!
—
Не
може
се
оно
платити
!
Жене
друкчије
намештаху
:
—
Јес
чула
—
сејо
—
шта
је
било
?
—
Ја
,
чула
сам
.
—
О
’
натема
је
било
,
како
смеде
!
—
И
зар
она
јача
од
њега
?
—
Још
нисам
чула
,
да
је
жена
човека
истукла
...
Нек
буде
и
то
један
пут
—
нек
се
прича
...
.
Вук
није
тужио
—
па
ни
Анђелија
није
одговарала
...
Тек
цена
јој
је
скочила
.
Људи
су
је
прозвали
:
мушкобањом
...
.
Од
то
доба
сваки
је
зазир’о
од
њених
њива
.
XВИИИ
Намири
се
година
помрлим
укућанима
;
Анђелија
им
издаде
и
последње
подушје
,
годишњицу
—
онда
науми
да
ожени
Лазара
.
А
и
време
је
једаред
!
...
.
Лазар
је
већ
примио
имање
у
своје
руке
,
а
војска
га
је
обишла
за
то
,
што
је
једин
.
Елем
,
једног
јутра
зовне
Анђелија
зета
Милана
,
па
с
њим
седе
на
кола
и
оде
у
Клење
Срећковићима
да
види
девојку
.
Кад
су
тамо
дошли
укућани
их
лепо
дочекају
.
Разговарали
су
о
разним
стварима
из
најпре
,
док
најпосле
Милан
не
помену
:
—
Ама
,
Јово
,
брате
,
ја
дођох
са
мојом
пуницом
да
видимо
твоју
сестру
.
—
Добро
,
брате
—
рече
Јова
.
—
Па
већ
видели
смо
,
него
шта
велиш
:
кад
ћеш
доћи
да
видиш
кућу
?
—
Е
,
данас
је
субота
...
.
доћи
ћу
у
понедељник
.
—
Ручаше
ту
,
па
се
кренуше
кући
.
Уз
пут
разговараху
:
—
Шта
велиш
,
зете
?
—
Ја
не
манишем
девојци
баш
ништа
.
Лепа
је
и
од
добре
је
вамилије
.
Онака
треба
за
твоју
кућу
!
—
И
мирна
је
,
чини
ми
се
—
рече
Анђелија
.
—
Вала
,
за
то
не
брини
!
...
.
Нема
се
од
јако
с
ким
свађати
.
—
Та
оно
и
нема
!
...
.
Ја
само
,
к’о
,
велим
...
.
—
Немаш
шта
да
говориш
!
...
.
Што
је
најглавније
:
девојка
је
здрава
к’о
дрен
!
...
.
И
ућуташе
.
Анђелија
се
замисли
...
.
Оно
,
истина
,
ово
јој
је
прво
њено
весеље
,
али
она
се
морала
замислити
.
Каква
ће
бити
њена
сна
:
да
ли
добра
или
рђава
;
’
оће
ли
се
слагати
са
укућанима
,
т
.
ј
.
с
њом
и
Лазаром
:
’
оће
ли
бити
вредна
и
послушна
;
’
оће
ли
она
,
кад
јој
буде
дош’о
смртни
час
,
моћи
мирно
заклопити
очи
и
рећи
:
не
бринем
се
сад
,
има
ми
се
ко
о
кући
бринути
?
...
Све
то
,
па
онда
још
и
туга
за
помрлим
.
.
.
„
Ја
чиним
весеље
,
али
ми
је
некако
зима
око
срца
.
Ја
нећу
моћи
ни
заиграти
ни
запевати
...
.
Еј
,
тужна
ти
сам
!
...
.
Да
су
живи
они
...
.
да
је
бар
он
,
отац
Лазин
,
па
да
се
и
он
весели
!
"
...
.
—
О
,
пунице
!
—
пресече
је
Милан
у
мислима
.
—
Чујем
,
зете
.
—
У
понедељник
позови
попу
на
ручак
,
нек
и
он
буде
,
кад
нам
дођу
пријатељи
.
—
Добро
,
позваћу
.
—
Зваћемо
га
да
с
нама
и
на
прошевину
иде
.
—
Добро
.
—
Знаш
,
некако
је
важније
.
—
Само
ако
хтедне
.
—
’
Оће
,
добар
је
попа
;
а
после
,
он
је
лепо
живео
са
вашом
кућом
.
—
Не
може
лепше
бити
—
рече
Анђелија
.
—
А
после
,
он
и
Лазу
свакад
призива
себи
.
—
Е
,
онда
ће
ваљати
!
.
.
Кад
поседамо
—
па
још
и
попа
са
нама
...
’
Ајд
,
ђогате
!
...
И
ошинувши
дешњака
он
се
замисли
.
И
Анђелија
настави
исте
мисли
:
„
Јест
,
баш
ће
лепо
бити
кад
дођемо
тамо
с
попом
...
Одмах
је
друкчије
!
...
„
’
Оћете
ли
?
—
„
’
Оћемо
“
—
„
Колико
тражите
девојци
?
“
—
„
Бројте
!
“
...
.
И
ми
бројимо
.
„
Је
ли
доста
?
“
—
„
Доста
!
“
;
.
.
Колико
’
оћете
у
кућу
?
“
...
И
опет
доста
...
.
„
П’онда
свадба
...
Сватови
јуре
по
овом
потесу
,
пуцају
пушке
,
певају
Цигани
...
А
млада
двори
кума
у
колима
,
па
скочи
с
кола
и
љуби
мене
у
руку
...
„
И
ради
,
ради
,
трчи
,
смеје
се
;
мене
зове
:
„
мајко
!
“
и
љуби
ме
у
руку
...
.
А
дође
Ика
и
голубица
па
питају
:
„
како
је
;
слуша
ли
?
“
...
А
ја
одговарам
:
„
к’о
што
је
Вогу
воља
!
“
...
„
П’онда
,
унуче
!
...
Их
,
боже
унуче
!
.
.
Мушко
па
налик
на
Лазу
;
па
стисло
песнице
и
дигло
ручице
и
трепће
ситно
!
...
А
ја
га
узмем
на
руке
па
носам
,
носам
,
и
тепам
му
,
и
милујем
га
,
и
велим
:
„
’
Вала
ти
Господе
!
...
Ти
се
опет
насмеја
на
ме
и
на
нашу
кућу
,
и
,
ево
,
Господе
,
нећу
те
срдити
;
молићу
ти
се
и
нећу
кукати
за
овима
,
које
си
ти
одазв’о
себи
на
истину
“
...
Кола
уђоше
у
село
.
За
мало
и
они
бише
пред
кућом
.
Вукосава
им
отвори
капију
и
они
уђоше
у
авлију
.
.
У
понедељник
Анђелија
рече
Лазару
,
да
позове
попу
.
Око
ручанице
дође
попа
,
Милан
и
Пера
Икин
.
За
мало
па
ево
и
Јове
Срећковића
.
Поздравише
се
,
па
поседаше
.
—
Како
код
куће
,
Јово
?
—
пита
попа
.
—
Вала
богу
,
појка
,
добро
су
.
Изнеше
ракију
.
Попа
наздрави
Јови
,
Јова
оном
до
себе
...
и
тако
до
ручка
.
Ручаше
,
па
онда
Јова
изиђе
са
попом
и
сељацима
,
који
су
с
њим
дошли
,
те
проврљаше
мало
по
авлији
.
—
Ово
је
добар
газдалук
?
—
рече
Јова
.
—
Добар
—
вели
попа
.
—
Имају
ли
још
имања
осим
оног
,
што
се
сучељава
са
нашим
земљама
?
—
Два
пут
толико
!
—
рече
попа
.
—
То
је
,
богме
,
много
!
...
И
кад
хтеде
поћи
,
Јова
поздрављајући
се
са
Анђелијом
,
рече
:
—
Дођите
у
суботу
—
ако
буде
бог
рек’о
—
да
се
опријатељимо
.
И
оде
...
У
суботу
се
опремише
рано
:
попа
,
Анђелија
,
Милан
и
Лазар
—
па
одоше
у
Клење
...
.
Тога
вечера
у
селу
се
водише
овакви
разговори
:
—
Ала
грува
!
...
—
Жени
Анђа
Лазара
.
—
Е
!
...
А
одакле
?
—
Из
Клења
.
—
Од
кога
узима
девојку
?
—
Од
Срећковића
.
—
Зар
Аницу
?
—
Пе
знам
,
како
јој
име
.
Знам
само
,
да
је
Јовина
сестра
.
—
То
је
!
...
Баш
ваљана
цура
!
...
Неће
ли
се
бог
и
на
Анђелију
насмејати
!
...
'
—
Ала
и
јесте
мученица
!
—
Није
лако
:
—
онолика
кућа
и
имање
—
нигде
не
стаје
!
—
Е
,
да
се
’
оће
одморити
!
.
.
А
Анђелија
тога
вечера
беше
весела
.
Трчала
је
од
неке
радости
на
све
стране
;
хтела
је
о
свему
да
мисли
,
па
је
заборовила
и
пос’о
за
којим
је
пошла
.
—
Зашто
’
но
ја
дођох
,
питала
је
сама
себе
.
—Аха
!
да
наточим
ракије
.
Па
би
онда
отишла
у
собу
и
рекла
:
—
Ето
,
попо
,
од
радости
сам
постала
заборавна
!
.
.
Е
,
е
,
баш
је
пријатељ
Јова
!
...
—
Ја
!
—
вели
Милан
—
Пристаде
човек
на
све
,
и
то
брате
,
некако
паметно
.
Нема
ти
у
њега
дусања
.
Те
не
знам
:
број
још
!
...
те
:
мало
је
бога
ми
!
...
Јок
!
...
„
3а
вас
је
,
па
подајте
јој
колико
’
оћете
“
.
.
—
Е
мој
Милане
!
Лако
је
с
паметним
људма
!
—
Оно
је
баш
паметно
!
—
рече
Анђелија
.
—
А
...
добри
су
они
људи
!
...
вели
попа
—
знам
ја
његове
старе
...
Анђелија
изиђе
да
донесе
вечеру
,
коју
се
готовиле
Ика
и
Миленија
...
Уговорени
дан
за
свадбу
био
је
недеља
по
Митрову-дне
.
Анђелија
оде
у
Шабац
да
наручи
за
снају
одело
,
а
Лазар
отиш’о
у
воденицу
да
брашна
самеље
.
А
на
неколико
дана
пред
свадбу
,
Милан
узе
чутуру
,
коју
Анђелија
окити
нискама
цванцика
и
смиљем
,
и
оде
звати
:
кума
,
старојка
,
девера
,
родбину
и
пријатеље
у
сватове
...
.
И
доведоше
младу
Аницу
и
навеселише
се
и
наиграше
,
и
напише
—
па
се
разиђоше
домовима
својим
.
Анђелија
весела
и
разговорна
,
гледи
младу
снају
,
па
се
сећа
свога
младовања
и
вели
:
—
Сад
јој
треба
нега
и
разговор
.
Њој
треба
омилити
нашу
кућу
,
јер
:
што
човек
из
прва
заволи
—
то
воли
до
века
;
а
што
замрзне
—
мрзи
до
смрти
...
.
Ја
ћу
њу
свему
научити
!
Она
ће
светлити
међ
својим
другарицама
својом
дворбом
и
угодбом
!
...
.
Аница
беше
крупна
и
здрава
плавојка
каквих
ћете
много
наћи
по
нашим
селима
.
Лице
њено
не
беше
бог
зна
како
лепо
,
оно
беше
са
свим
обично
.
Велико
,
ведро
чело
,
готово
беле
обрве
,
плаве
очи
,
велики
нос
,
округли
једри
образи
,
велика
уста
,
крупни
зуби
,
широка
прса
и
плећа
,
јаке
руке
,
снажно
тело
—
и
,
ето
вам
њене
спољашности
.
Сељак
,
кад
би
је
видео
—
он
би
рек’о
:
„
а
!
.
.
зорли
добра
!
.
.
“
Она
је
одрасла
код
брата
.
У
кући
њеној
био
је
са
свим
друкчији
ред
,
него
у
кући
Пантића
.
Она
је
гледала
,
чешће
пута
,
велику
свађу
па
—
по
неки
пут
—
и
бој
...
Како
јој
је
мајка
давно
умрла
—
она
је
била
остављена
сама
себи
.
Научила
је
:
да
зна
шта
је
њено
;
па
туђе
није
дирала
,
а
своје
није
дала
ником
.
Осим
тога
она
је
била
искрена
,
готово
и
сувише
искрена
;
кад
се
што
год
наљутила
—
она
је
викала
јавно
и
грдила
све
који
су
јој
криви
.
Није
се
обзирала
ни
на
браћу
...
Тако
исто
није
се
умела
ни
умиљавати
;
ако
запази
што
год
смешно
—
она
се
смејала
,
да
би
то
човека
и
наљутило
.
Није
умела
себе
савладати
никад
.
Осим
тога
она
беше
и
тврдоглава
.
Никад
није
хтела
оћутати
никоме
,
па
да
би
то
био
и
старији
;
није
хтела
признати
кривице
—
па
баш
да
и
сама
увиди
да
је
крива
...
.
Једног
дана
села
Анђелија
па
јој
прича
како
су
се
старе
жене
патиле
и
мучиле
.
Поче
јој
причати
како
је
она
дворила
свекра
и
свекрву
,
па
кад
рече
како
је
клањала
—
Аница
се
насмеја
.
Анђелија
је
погледа
зачуђено
па
упита
:
—
Чему
се
смејеш
,
снајо
?
—
Ала
је
то
било
смешно
!
...
Ха
!
...
ха
!
ха
!
...
—
А
шта
је
смешно
,
дијете
?
—
упита
опет
Анђелија
.
—
Па
то
твоје
клањање
,
најо
!
...
Ал
’
си
била
смешна
кад
си
клањала
!
Па
се
опет
зацени
од
смеја
.
Анђелији
би
криво
—
А
што
сам
била
смешна
?
Таки
је
био
обичај
!
И
ти
би
клањала
да
си
онда
била
млада
.
—
Никад
!
—
рече
Аница
.
—
Шта
никад
?
—
Никад
ја
не
бих
тако
што
год
лудо
радила
.
—
А
зар
је
то
било
лудо
?
—
Како
није
?
.
.
Ето
помисли
:
уђем
на
врата
поклоним
се
,
па
опет
,
па
опет
...
Ха
!
.
.
ха
!
.
.
ха
!
...
.
Данас
не
би
ни
најлуђа
тако
што
год
урадила
!
...
.
То
смо
ми
све
онда
биле
луде
?
!
упита
Анђелија
љутито
.
—
Готово
,
вала
.
—
Шта
велиш
?
!
—
Готово
.
—
Дакле
,
луде
смо
биле
:
што
смо
поштовале
старије
;
што
смо
чувале
браћу
да
се
не
изделе
,
што
смо
трпеле
једна
другу
што
...
.
—
Ти
се
,
најо
,
љутиш
?
—
Како
да
се
не
љутим
?
!
—
А
за
што
?
—
За
то
,
што
сам
сломила
моју
грбачу
,
што
сам
чувала
и
спретала
—
па
данас
нисам
ништа
друго
него
луда
!
—
Ћути
,
бога
ти
,
ћути
!
—
Јест
;
сад
треба
да
ћутим
!
—
Па
шта
сам
ти
ружно
рекла
?
—
Ниси
ништа
!
...
.
Ал
ти
си
моја
прва
радост
;
о
теби
сам
сањала
и
дан
и
ноћ
.
—
па
ми
је
жао
да
тако
што
од
тебе
чујем
!
—
Иа
шта
оћеш
ти
?
.
.
Нећеш
,
ваљда
тражити
да
и
ја
сад
клањам
?
.
.
—
А
кад
бих
тражила
?
.
.
—
упита
Анђелија
.
—
Ја
те
не
бих
послушала
!
.
.
Што
је
лудо
—
лудо
!
Анђелија
се
диже
и
оде
у
кућу
.
„
Боже
,
боже
!
Ал
ти
овај
матор
свет
за
час
полуди
!
—
мишљаше
Аница
.
—
И
шта
она
мени
ту
!
’
Оће
да
клањам
!
.
.
Па
још
се
наљутила
што
сам
јој
казала
да
је
то
лудо
...
.
Право
вели
бата
Јова
:
ама
док
човек
остари
он
треба
да
умре
.
“
Што
да
живи
кад
није
за
живота
?
“
...
.
А
Анђелија
сеђаше
оборене
главе
крај
огњишта
.
Она
беше
увређена
,
до
дна
душе
увређена
.
Зар
све
оно
,
што
је
она
држала
да
је
поштено
и
паметно
—
да
јако
буде
лудо
!
...
да
јој
је
то
ко
каз’о
из
друге
куће
—
па
ајд
,
ајд
!
али
да
јој
то
каже
њена
сна
,
њена
узданица
,
њена
јединица
,
са
којом
је
она
зидала
куле
по
ваздуху
?
...
.
Та
то
је
много
!
...
.
И
дође
јој
на
жао
.
Очи
јој
се
заводнише
;
само
је
срце
заболе
.
„
Што
ме
,
боже
,
не
узе
да
само
ово
не
доживим
?
!
.
.
Како
ћу
тамо
,
на
оном
свету
погледати
у
очи
тати
и
мајци
!
Шта
да
им
кажем
?
.
.
И
како
да
им
кажем
то
?
...
Па
мој
Лаза
!
Шта
ће
он
јадан
!
Ја
сам
њега
учила
свему
добром
и
поштеном
,
па
како
ће
он
са
њом
живети
кад
она
каже
да
то
није
паметно
?
“
...
И
она
осети
неку
ладноћу
и
празнину
око
срца
...
.
Дан
за
даном
пролазаше
.
Аница
се
влада
са
свим
по
својој
вољи
.
Из
најпре
и
слушаше
Анђелију
,
а
после
јој
рече
да
је
неможе
да
слуша
више
;
—
Ред
ти
је
—ред
ми
је
!
—
рече
јој
.
—
Доста
сам
ја
редовала
,
снајка
!
—
рече
Анђелија
.
—
Е
?
.
.
па
сад
велиш
:
ево
је
нек
ринта
и
за
ме
и
за
се
—
а
?
Не
могу
,
бога
ми
ни
ја
све
,
најо
!
Нисам
моју
грбачу
на
путу
нашла
!
—
А
ја
сам
могла
!
И
ја
сам
моју
нашла
—
а
?
—
упита
Анђелија
.
—
Шта
си
ти
радила
—ја
не
знам
;
ја
знам
само
за
мене
!
—
Лепо
,
ћери
!
—
рече
Анђелија
.
—
И
онда
,
твоје
рубине
ти
пери
а
ја
ћу
моје
.
—
А
ову
децу
;
ко
ће
њих
прати
?
-
рече
Анђелија
и
показа
на
сирочад
.
—
Пери
их
ти
!
—
рече
Аница
.
—
Добро
;
Ја
и
оћу
!
.
.
Има
ли
још
што
?
.
—
Има
.
—
А
шта
?
—
Оћу
да
ми
одредиш
од
живине
и
да
ми
кажеш
:
које
је
моја
кокош
,
које
је
моја
ћурка
,
које
је
моја
гуска
и
патка
.
—
Ово
је
све
моје
!
—
рече
Анђелија
—
ја
сам
ово
одгајила
...
А
после
,
у
нашој
се
кући
то
никад
није
делило
.
—
Па
лепо
!
Ја
ћу
мени
или
купити
или
зарадити
!
Анђелија
се
трже
.
Ничега
се
она
није
бојала
колико
да
се
не
пронесе
какав
глас
о
њој
и
њеној
кући
.
—
А
што
,
снајо
;
што
тражиш
ти
то
?
—
упита
она
.
—
Ево
што
тражим
!
Дође
ми
ко
од
мојих
—
ја
оћу
да
га
угостим
.
—
Па
зашто
је
ово
гајено
—
него
за
то
?
—
рече
Анђелија
.
—
Видиш
,
најо
,
ти
си
на
„
крај
срца
“
—
па
ти
може
праснути
ћев
да
ми
онда
не
даш
,
па
ја
да
се
срамотим
.
.
Ти
мислиш
да
ја
терам
инат
каки
—
јок
,
бога
ми
!
...
Само
за
то
ја
тражим
.
—
Све
је
наше
!
—
Одели
ти
мени
моје
—
биће
најбоље
!
И
Анђелији
се
немаде
куд
,
него
разброја
са
Аницом
живину
и
уступи
јој
половину
.
—
Је
л
ти
право
?
—
упита
.
—
Још
нешто
.
—
А
шта
,
по
богу
?
—
Да
поделимо
вуну
,
кудељу
и
ћетен
.
—
Зар
и
то
?
—
И
то
!
—
Еј
,
снајо
,
снајо
!
...
.
Бог
ти
судио
!
—
Немој
се
љутити
,
најо
!
.
.
Најбоље
је
да
знамо
свака
своје
!
Анђелија
подели
све
.
—
Је
л
ти
сад
право
?
—
Право
ми
је
!
—
Да
бог
да
,
дијете
,
што
ти
од
мене
чинила
—
и
од
тебе
твоја
деца
то
исто
!
...
—
Немој
клети
,
најо
!
Ја
што
сам
урадила
—
паметно
сам
урадила
!
Зар
би
то
било
лепо
да
се
гложимо
око
свачега
,
те
да
нас
свет
попира
по
устима
.
Овако
је
нај-
боље
!
Ни
ја
теби
крива
ни
ти
мени
дужна
!
Анђелија
јој
ништа
не
одговори
него
се
само
склони
испред
ње
.
„
Шта
мени
бог
даде
?
“
—
мишљаше
она
.
И
омрзе
Аницу
.
Просто
,
није
могла
да
је
погледа
а
да
се
не
наљути
.
Дође
јој
по
неки
пут
и
она
ускипи
,
па
би
да
огледа
да
ли
јој
може
судити
.
„
Она
ми
оте
све
.
Оте
ми
дете
,
оте
ми
имање
,
оте
ми
моју
једину
радост
:
да
се
одморим
!
“
...
.
Али
се
опет
примири
и
рече
:
—
Така
ми
је
ваљда
,
судбина
!
...
И
уморно
тело
опет
поче
радити
.
Окренула
се
сирочадима
.
Њима
је
прела
,
њима
је
ткала
,
њих
је
прала
,
њих
и
миловала
:
једном
речију
:
поста
им
мајка
.
.
.
Вукосава
беше
њен
помоћник
и
њен
разговор
.
С
њом
би
се
она
дуго
разговарала
па
и
насмејала
ћеретању
њезином
.
Вукосава
беше
иста
Марта
,
мати
јој
;
онако
беше
и
ђаволска
.
Није
се
тужила
свету
на
своју
судбину
;
није
шта
више
,
ни
Лазару
.
И
од
њега
је
крила
.
Она
се
склонила
да
не
буде
свађе
,
међу
њима
.
Једина
створења
која
су
завирила
у
њену
душу
,
беху
Ика
и
Миленија
.
Њима
је
она
опричала
све
,
њима
се
изјадала
и
оне
су
је
жалиле
.
У
селу
су
сматрали
Анђелију
к’о
срећну
жену
.
Из
њене
куће
никад
не
полете
реч
.
Једина
је
Пантића
кућа
која
није
попирана
по
устима
...
.
Аница
је
све
више
отимала
ма
у
кући
.
Она
је
била
потпуно
домаћица
.
Анђелија
јој
попушташе
.
Она
одступаше
—
од
свога
права
...
.
никад
јој
више
ни
речи
не
рече
;
шта
више
,
она
мишљаше
:
да
јој
је
боље
да
буде
слуга
него
да
Аници
буде
газда
.
И
изгуби
све
...
Једног
дана
загледала
се
она
у
једну
суву
трешњу
у
авлији
а
Вукосава
је
упита
:
—
Шта
гледаш
,
стрина
?
—
Гледам
,
дијете
—
вели
—
ову
суву
трешњу
.
Док
је
на
њој
било
листа
и
трешања
сви
су
трчали
под
њене
гране
;
а
сад
је
само
за
ватру
.
Тако
и
ја
.
Док
сам
ваљала
—
ваљала
;
сад
сам
за
смрти
!
...
.
XИX
И
опет
пролажаху
дани
за
данима
,
и
месеци
за
месецима
,
и
године
за
годинама
.
Анђелија
је
проводила
то
време
некад
у
тузи
а
некад
и
у
весељу
.
Најслађи
јој
часови
беху
покрај
унучади
;
она
је
била
њихова
дадиља
;
она
им
је
тепала
,
па
—
по
где
који
пут
—
и
певала
им
оне
миле
и
лепе
старе
песме
...
.
Вукосава
се
већ
удала
,
Живко
,
(
Мојсилов
најмлађи
син
)
стас’о
за
женидбу
...
.
А
Аница
је
радила
к’о
и
пре
.
Она
беше
вредна
и
окретна
;
само
се
увек
подсмевала
причама
Анђелиним
...
Лазар
је
био
већ
зрео
човек
.
До
душе
,
никад
се
није
хтео
пачати
у
посла
своје
мајке
и
жене
;
опазио
је
шта
је
међу
њима
;
али
како
се
није
ни
једна
ни
друга
тужила
,
и
како
су
у
селу
држали
да
је
срећа
над
његовим
домом
раширила
крила
—
и
он
се
чинио
невешт
.
Он
је
надглед’о
и
радио
имање
,
па
богме
,
по
мало
се
бавио
и
општинским
пословима
.
Са
првим
људима
у
селу
живео
је
лепо
—
осим
само
с
Вуком
,
који
беше
кмет
.
Био
је
одборник
у
општини
па
је
на
одборским
седницама
био
Вуку
кост
у
грлу
.
И
Вук
га
је
грозно
омрз’о
.
У
то
доба
изиђе
закон
о
општинској
самоуправи
.
Народ
га
је
једва
дочекао
—
да
би
се
само
опростио
силеџија
.
Било
је
,
истина
,
по
неких
који
су
са
кметовима
добро
стајали
па
су
много
стрепели
од
тога
закона
.
И
Глоговац
се
поцепа
на
две
стране
.
На
једној
је
био
попа
а
на
другој
Вук
.
Људи
су
се
купили
и
око
једног
и
око
другог
.
Обојица
су
доказивали
да
је
правда
на
њиховој
страни
,
и
кад
би
попа
притер’о
Вука
до
дувара
—
он
би
рек’о
:
—
Гледај
ти
,
попо
,
твој
„
петраиљ
“
и
твој
„
требник
“
—
а
не
пачај
се
у
посла
која
нису
твоја
!
—
Гледам
ја
све
то
!
Ко
год
је
мом
„
требнику
“
приш’о
—
он
се
поклонио
!
...
А
што
ти
мени
кажеш
да
ово
нису
моја
посла
—
ја
ћу
ти
показати
!
—
Море
,
ти
си
поп
!
—
И
ја
мислим
да
сам
!
Али
осим
тога
ја
сам
и
грађанин
!
...
И
ја
плаћам
порезу
и
прирезе
,
и
ја
сносим
све
терете
општинске
—
ако
не
више
него
ти
,
а
оно
бар
к’о
и
ти
!
—
То
ти
нико
не
пориче
!
—
вели
Вук
.
—
Па
онда
шта
имаш
да
ми
говориш
?
И
Вук
би
ућут’о
...
.
Нареди
се
дан
избора
.
Попа
истаче
Лазара
за
кмета
.
Народ
пристајаше
уз-а-њ
.
Вук
опет
истаче
себе
.
Он
трчаше
и
дању
и
ноћу
од
дужника
до
дужника
.
Говорио
им
је
,
говорио
:
вик’о
на
попа
и
Лазара
;
претио
попу
„
господином
капетаном
“
и
говорио
:
како
„
господин
капетан
“
једва
чека
,
да
попа
ма
у
чему
увати
,
па
ће
му
платити
...
.
.
Људи
су
га
слушали
,
одобравали
му
и
хвалили
га
у
очи
;
а
кад
би
одмак’о
од
њих
—
они
би
рекли
:
—
Е
,
видиш
ти
Вује
,
молим
те
!
—
Ја
!
—
Баш
му
се
’
оће
да
кметује
!
—
Зорли
му
се
’
оће
!
—
Ама
неће
омедити
!
—
И
ја
мислим
...
—
Не
прима
му
се
„
варба
“
—
лаг’о
је
доста
,
па
вели
:
дај
да
и
јако
мало
!
.
—
Он
је
био
—
па
прош’о
!
...
Ова
борба
пробуди
и
Анђелију
из
њене
чамотиње
.
Она
подиже
главу
,
коју
је
дотле
спустила
била
;
крв
јој
јаче
проструји
кроз
жиле
,
а
чело
јој
се
разведри
и
чисто
засија
од
неког
поноса
...
.
Не
осећаше
умора
;
ови
гласови
повратише
јој
снагу
...
.
Та
њен
је
Лазар
дозван
и
призван
!
Први
се
људи
,
па
чак
и
попа
и
уча
боре
за
њега
!
И
ко
ми
је
противан
?
Вук
!
...
.
А
она
је
и
сама
давно
рекла
да
је
Вук
рђа
,
па
,
ето
,
и
сви
му
бољи
и
поштенији
људи
то
рекоше
!
...
Па
,
онда
,
гледаше
Лазара
.
Он
јој
се
учини
и
већи
и
некако
...
.
друкчије
погледа
:
сече
оком
!
...
Па
како
заповеда
!
...
Исти
деда
Илија
,
отац
њезин
.
„
Баш
му
и
доликује
!
...
.
мишљаше
она
...
.
Ено
само
како
корачи
!
.
.
па
како
рекне
реч
;
осече
к’о
на
пању
!
.
И
ја
њега
родила
!
...
Готово
не
смем
ни
да
помислим
о
том
кад
га
видим
!
...
Еј
,
боже
,
боже
!
...
Да
ми
је
да
сад
нешто
устане
покојни
тата
,
па
да
га
види
!
Па
покојни
чија
!
...
Знам
да
би
казао
:
„
Знао
сам
ја
за
мога
Лазарја
;
није
он
тиква
без
корена
!
“
...
.
И
ето
он
!
...
ја
га
родила
па
био
дугуљасте
главе
,
па
жмири
к’о
слепи
миш
!
А
сад
!
...
“
Па
,
онда
,
и
Аницу
некако
друкчије
погледаше
.
К’о
она
јој
са
свим
мала
;
и
не
боји
је
се
јако
.
Аница
редује
па
погледа
.
—
Шта
ти
је
,
најо
?
—
упита
.
—
’
Ајд
ради
,
ради
!
—
одговара
Анђелија
поносито
.
А
њен
понос
и
њено
око
к’о
да
веле
Аници
:
„
Шта
оћеш
ти
,
бубо
једна
?
Називаш
мене
лудом
;
а
зар
може
луда
родити
онаког
човека
,
кога
поштује
цео
свет
!
...
.
Ти
си
луда
!
...
“
И
онда
изађе
из
куће
.
Деца
се
играху
и
трчаху
по
авлији
.
—
Од’те
баји
,
од’те
баји
!
...
.
Деца
се
искупе
око
ње
.
А
она
их
милује
и
грли
и
љуби
,
а
њезин
понос
и
деци
говори
.
„
Растите
,
срећо
моја
!
.
.
Растите
,
надо
бајина
!
Па
се
угледајте
на
свога
оца
—
немојте
на
матер
него
на
оца
—
он
је
најбољи
човек
на
свету
!
...
“
И
онда
оде
Лазару
.
Он
се
замислио
нешто
.
—
Шта
си
се
замислио
,
кућо
моја
?
—
пита
га
она
.
—
А
...
ништа
,
нано
!
—
Да
то
није
због
Вука
,
оне
рђе
и
несреће
?
—
Није
,
нано
!
И
не
пада
ми
на
памет
!
—
А
ја
мислим
због
њега
;
па
хтедох
да
те
питам
,
како
би
било
,
да
ја
њега
још
једаред
пропустим
кроз
руке
?
—
А
зар
би
могла
?
—
О
!
...
смрвила
бих
га
к’о
воденички
камен
што
смрви
зрно
кукуруза
!
...
И
њега
и
сваког
ко
на
те
реч
рекне
!
...
Имам
ја
још
снаге
!
.
.
рече
Анђелија
и
засја
оком
.
—
Не
треба
,
нано
!
Он
је
већ
утучен
како
је
’
наки
!
—
И
треба
!
...
Он
је
гори
од
џукеле
,
гори
од
...
ех
!
.
.
рече
она
и
ману
руком
,
к’о
да
би
тим
хтела
да
каже
оно
што
речима
не
могаше
.
—
Каки
је
—
онако
му
јесте
!
Право
веле
стари
људи
:
што
ко
ради
—
све
себи
!
—
рече
Лазар
...
И
попа
уради
што
је
наумио
:
народ
изабра
Лазара
за
кмета
.
Вук
да
се
помами
.
Он
викаше
:
да
ће
да
се
жали
„
господину
капетану
“
,
да
ће
да
тужи
попа
што
се
меша
у
општинска
посла
,
па
онда
поче
претити
својим
дужницима
:
—
Све
ћу
вам
продати
за
дуг
:
и
пепео
с
огњишта
!
Поцркајте
и
са
женама
и
децом
—
ја
ћу
се
онда
смејати
!
Кад
ви
бирате
мога
душманина
да
ме
упропасти
—
онда
ћу
и
ја
вас
да
упропастим
!
И
оде
непрестано
вичући
.
—
А
...
'
ха
!
—
викну
један
од
Лазареве
стране
за
њим
.
—
Не
дај
се
!
Оштро
,
газда
Вујо
!
—викну
други
.
—
Низ
плот
!
—
викну
трећи
...
А
он
само
виче
...
.
Окрене
се
по
неки
пут
па
прети
песницом
...
.
После
осам
дана
Лазар
се
закле
да
ће
поштено
и
савесно
вршити
дужност
кмета
,
и
прими
печат
општински
и
кључ
од
суднице
.
Да
је
им’о
што
друго
да
прими
,
ја
бих
и
то
каз’о
—
али
није
.
Наш’о
је
у
судници
неколико
свежњића
артије
што
се
зову
„
акта
“
и
један
грош
поред
еванђеља
—
и
то
му
је
било
све
.
И
Лазар
поче
кметовати
.
У
одбору
који
су
такође
изабрали
,
сеђаше
и
Вук
—
али
ту
беше
и
попа
.
Попа
је
прикупио
око
себе
неколицину
богатијих
људи
,
па
се
сви
слошке
потрудише
да
одрже
Лазара
.
Овај
,
пак
,
није
ништа
хтео
без
његовог
савета
урадити
.
—
Шта
да
радим
?
—
питаше
он
.
—
Прво
и
прво
подигни
ограду
око
школе
и
цркве
.
Све
је
пало
па
је
срамота
за
село
!
—
вели
му
попа
.
—
Тако
је
!
—
рекоше
и
они
.
Лазар
подиже
ограду
,
па
још
—
по
савету
попином
огради
и
гробље
и
искрчи
трње
по
њему
.
—
Шта
ћу
сад
?
—
Сад
наспи
пут
у
селу
.
Ево
долазе
свечаници
па
све
то
можеш
урадити
у
дане
кад
народ
себи
не
ради
.
Лазар
и
то
уради
.
—
Урадио
сам
—
рече
он
.
—
Сад
уреди
потес
.
Не
дај
да
ичија
марва
штету
чини
.
Лазар
одреди
„
пољаке
“
,
али
се
и
сам
трудио
.
Зора
га
је
затицала
у
потесу
,
и
што
би
год
тамо
од
стоке
наш’о
,
он
тераше
у
обор
општински
.
За
кратко
време
уредио
је
тако
:
да
нико
своје
марвинче
не
пусти
у
поље
,
док
се
сва
рана
не
дигне
.
Дођоше
кулуци
.
—
Како
ћу
сад
?
—
Прво
нас
!
—
рече
попа
.
Па
кад
нас
истераш
на
насип
—
онда
ти
се
нико
несме
противити
!
...
.
Ми
смо
твоји
пријатељи
,
треба
да
те
спомогнемо
у
свему
!
И
Лазар
одреди
попу
и
све
своје
пријатеље
на
кулук
.
Сељаци
кад
видеше
и
њихова
кола
где
вуку
шљунак
рекоше
:
—
Охо
!
...
.
Овај
се
богме
,
не
шали
!
У
њега
нема
к’о
у
Вука
да
гледа
атер
...
.
Много
посла
имађаше
Лазар
око
уређења
самог
суда
.
Сељаци
навикли
да
и
те
ствари
узимају
олако
.
Ако
коме
дође
позив
он
вели
:
—
Лако
је
њему
тамо
пискарати
;
не
зна
он
за
моје
муке
!
...
.
Е
,
баш
нећу
отићи
данас
—
нека
га
нек
пише
још
!
...
Ако
се
зове
састанак
—
он
вели
:
—
Ево
оде
Пера
или
Иван
.
Чућу
и
од
њега
шта
је
—
не
морам
ићи
!
...
.
Ако
је
који
одборник
,
па
га
зову
у
одбор
—
он
вели
:
—
Ено
му
и
оних
па
нек
сврши
!
Може
то
бити
без
мене
један
пут
!
...
.
Али
Лазар
и
то
уреди
.
За
кратко
време
—
и
никог
не
би
у
селу
који
би
изост’о
од
састанка
или
од
позива
.
Он
је
казнио
сваког
и
апсом
и
новчаном
казном
који
би
се
против
закона
успињ’о
...
.
Није
чудо
,
ако
је
за
то
стек’о
и
непријатеља
.
Разуме
се
,
да
је
на
првом
месту
био
Вук
.
Кад
је
први
пут
био
кажњен
за
недолазак
у
одборску
седницу
,
он
—
кад
из
суднице
изиђе
—
стаде
викати
:
—
Шта
је
ово
људи
и
браћо
?
...
.
Овако
ни
Дајије
нису
радиле
!
Ово
је
Турска
правда
,
јес
,
бога
ми
,
турска
правда
!
...
.
Лазар
га
позва
у
судницу
.
Он
уђе
.
—
Шта
је
Вуче
;
шта
си
се
развик’о
?
—
упита
га
Лазар
.
—
Вичем
на
неправду
!
—
Ја
сам
тебе
,
Вуче
,
на
основу
закона
казнио
.
—
Каквог
закона
!
...
.
И
ја
сам
био
кмет
па
не
знам
за
тај
закон
!
Лазар
плану
.
—
Ја
сам
те
казнио
по
закону
,
па
—
ако
ти
није
право
—
ти
иди
па
се
жали
!
—
рече
.
—
То
је
турски
закон
!
—
викну
Вук
љутито
,
заборавши
и
где
је
и
шта
говори
.
—
Шта
?
—
То
је
турски
закон
.
—
Е
,
добро
,
Вуче
!
Изиђи
мало
.
И
он
осуди
Вука
на
затвор
.
Вика
и
ларма
Вукова
проби
уши
.
Он
се
не
хтеде
одмаћи
од
врата
.
Кнешчић
га
опомињаше
—
али
он
га
гурну
;
овај
удари
о
врата
,
она
се
отворише
,
и
он
паде
у
„
заседање
“
.
Лазар
беше
жесток
човек
.
Он
скочи
и
подвикну
онима
који
су
око
суднице
чекали
:
—
Вуците
га
у
апс
!
—
Кога
?
—
питаше
Вук
.
—
Вуците
га
!
—
Ја
’
оћу
да
се
жалим
!
—
Жали
се
после
!
Вуците
га
!
И
Вука
одвукоше
у
апс
...
.
Од
то
доба
Вук
не
остављаше
Лазара
.
Где
је
год
мог’о
он
је
глед’о
да
му
напакости
.
Он
опет
поче
своју
стоку
сагонити
у
Лазарево
имање
;
један
пут
му
посече
и
вола
товника
што
је
Лазар
спрем’о
за
продају
...
Иљадама
иљада
неприлика
правио
му
је
.
Он
је
пис’о
тужбе
и
жалбе
против
Лазара
.
Трч’о
је
сваки
дан
властима
и
жалио
им
се
.
Ништа
за
њега
не
беше
стидно
—
само
ако
је
мог’о
с
тим
упропастити
Лазара
.
И
Лазар
је
одговар’о
на
све
тужбе
и
жалбе
.
Он
беше
прав
па
му
је
лако
било
и
одговарати
.
Али
је
Лазар
—
к’о
што
рекох
—
био
жесток
човек
.
Њега
је
гризло
—
кад
му
се
подмеће
оно
што
није
.
У
томе
беше
сушта
Анђелија
.
Сећамо
се
како
је
мучила
Анђелију
и
помис’о
:
да
ће
Вук
о
њој
пронети
непоштен
глас
...
.
Тако
је
исто
било
и
са
Лазаром
.
Он
је
мро
од
муке
.
По
читаве
ноћи
ока
на
око
не
могаше
склопити
...
.
И
Лазар
не
издржа
потпун
рок
.
Нешто
то
,
нешто
неприлике
у
животу
,
нешто
напрезање
у
раду
,
а
највише
назеб
кад
је
„
узвлачио
“
воденицу
и
—
он
паде
у
постељу
...
XX
Поплаши
се
Анђелија
.
Болест
Лазарева
не
изгледаше
јој
обична
.
Он
паде
;
јагодице
на
лицу
искочиле
;
очи
упале
дубоко
у
главу
а
при
том
кашљаше
.
—
Боли
ли
те
,
рано
моја
,
што
год
?
—
Ништа
,
нано
.
—
Па
што
кашљеш
?
—
Тешко
оном
,
нано
,
који
не
кашље
!
—
Али
,
твој
кашаљ
није
обичан
,
кућо
моја
!
—
Па
од
назеба
је
,
најо
.
Док
сазре
,
биће
лакше
!
И
сазре
његов
кашаљ
—
он
пропљува
крв
.
Дош’о
је
сенка
од
Лазара
;
нос
му
се
ушиљио
;
јабучица
испод
грла
искочила
;
по
рукама
се
виђаше
сплет
жила
које
су
поплавиле
;
осушио
се
сав
к’о
вејка
:
да
се
чуди
човек
у
чем
душа
стоји
.
Анђелија
трчаше
неуморно
на
све
стране
;
она
иђаше
од
врачаре
до
врачаре
;
даваше
му
разне
траве
и
употребљаваше
све
што
би
чула
да
може
помоћи
.
Али
ништа
не
поможе
Лазару
;
он
бацаше
крв
и
даље
;
глас
му
изнемог’о
,
а
снагу
је
већ
са
свим
изгубио
.
Долазио
му
је
и
попа
и
пријатељи
његови
.
Он
се
једва
разговараше
са
њима
.
—
Што
га
не
носиш
доктору
?
—
упита
попа
Анђелију
.
—
Сад
ћу
,
вала
,
и
доктору
,
само
док
чујем
шта
ће
ми
казати
ова
картара
.
—
Која
картара
?
'
—
Има
,
веле
,
у
Лешници
једна
што
разбацује
карте
.
—
Ала
и
те
ваше
врачаре
и
картаре
,
баш
човеку
крст
изедоше
!
...
.
рече
попа
.
—
Води
ти
њега
доктору
!
—
Шта
ћеш
попо
?
—
Ово
нико
не
чини
од
беснила
него
од
нужде
!
Ићи
ћу
и
доктору
,
али
и
тамо
ће
бити
слаба
вајда
!
...
.
Најзад
,
Анђелија
га
метну
у
кола
те
однесе
и
доктору
...
.
Он
га
прегледа
,
ману
главом
неколико
пута
,
па
онда
седе
те
му
написа
лек
,
и
Анђелија
оде
у
апотеку
те
га
купи
.
Донела
га
је
кући
и
давала
му
лекове
.
Болест
подједнако
:
ни
боље
ни
горе
...
.
Мучно
је
описати
оно
што
је
се
збивало
у
души
Анђелиној
!
...
.
Њено
расположење
зависило
је
од
прилика
:
кад
види
да
му
је
баш
рђаво
—
она
је
дрхтала
од
својих
рођених
мисли
;
а
кад
од
које
врачаре
стигну
добри
гласи
—
и
она
се
развесели
и
обрадује
...
.
Међу
тим
једнако
је
била
око
постеље
Лазареве
.
Огрешио
бих
се
о
правду
кад
бих
каз’о
да
и
Аница
није
била
уз
постељу
.
Она
је
волила
Лазара
и
дала
би
све
што
је
имала
кад
би
му
могла
живот
продужити
.
Али
болест
не
попушташе
;
шта
више
још
поче
напредовати
...
.
Мутни
дани
беху
гори
за
болесника
,
и
једног
вечера
Лазар
—
који
је
највише
волио
ћутати
—
зовну
матер
.
—
Шта
је
,
рано
?
—
Седи
.
Анђелија
седе
.
—
Најо
!
...
.
што
је
—
ту
је
!
—
рече
Лазар
.
—
Шта
,
кућо
моја
?
!
—-
упита
Анђелија
и
задрхта
.
—
Ваља
мрети
!
Анђелија
јаукну
к’о
да
је
неко
ножем
удари
.
Лазар
ману
руком
.
—
Не
јаучи
!
—
рече
—
Не
прави
галаме
:
ово
је
ноћ
.
—
Да
пошљемо
кога
по
попу
—
рече
кроз
плач
Аница
.
—
Не
треба
.
Ја
ћу
казати
—
што
треба
—
вама
.
Онда
поћута
мало
.
Анђелија
се
окаменила
.
—
Нано
!
Ето
ту
,
у
асталу
је
кеса
...
.
Па
,
к’о
да
се
уморио
,
ућута
.
...
.
у
њој
има
—
настави
он
—
пет
стотина
и
тридесет
динара
...
.
То
су
паре
општинске
...
.
Ту
је
и
печат
...
.
Све
то
предај
сутра
попи
...
.
—
А
шта
мени
велиш
?
—
упита
Анђелија
неким
чудноватим
гласом
.
—
Теби
?
...
’
Вала
ти
на
млеку
и
на
пажњи
...
.
А
друго
.
.
нека
ти
бог
буде
пријатељ
!
...
.
Па
онда
опет
ућута
и
дисаше
кратко
и
не
једнако
.
Анђелија
је
ћутала
крај
његове
постеље
.
—
О
нано
!
—
рече
он
опет
после
кратког
ћутања
.
Анђелија
ману
главом
.
Од
тешке
жалости
она
не
може
проговорити
—
Нек
оде
Живко
нек
зовне
тетка
и
тетку
...
.
Анђелија
погледа
Аницу
;
ова
изађе
да
нареди
.
Он
узе
њену
руку
,
пољуби
је
,
па
је
онда
миловаше
...
Њу
поли
поток
врућих
суза
и
она
зајеца
.
—
Зар
и
тебе
да
изгубим
!
...
.
—
Ћути
,
нано
!
—
Не
могу
!
Очи
плачу
,
срце
плаче
,
душа
плаче
—
не
плачем
ја
!
...
.
И
њему
се
засја
суза
у
оку
,
суза
велика
,
крупна
па
сјајна
к’о
драги
камен
,
или
к’о
роса
на
пролетњем
цвету
.
—
Нано
!
...
.
И
ти
ћеш
тамо
к’о
и
ја
...
.
сви
ћемо
тамо
!
...
.
—
Ја
нећу
никад
!
...
.
Мене
је
бог
осудио
к’о
кукавицу
,
да
кукам
док
је
сунца
!
...
.
Дуго
су
обоје
плакали
.
—
Каз’о
бих
ти
нешто
,
нано
,
а
не
смем
!
—-
рече
Лазар
.
—
А
шта
,
рано
?
—
Да
ми
гледаш
Љубу
и
Рају
!
...
—
И
њих
!
...
.
Гледаћу
их
...
.
—
Само
за
живота
!
...
.
јер
...
овај
...
.
и
Лазар
ућута
не
знајући
ни
сам
шта
говори
.
У
тај
пар
уђе
Милан
и
Миленија
.
—
Шта
је
,
Лазо
,
по
богу
брате
?
—
упита
Милан
.
—
Зовнух
вас
,
течо
,
да
се
опростимо
.
—
Зар
већ
?
Ту
је
!
...
.
.
И
кад
наста
праштање
сви
оплакаше
...
.
После
опроштаја
Лазар
се
завали
у
постељу
и
ћуташе
дишући
испрекидано
.
Сви
су
ћутали
,
а
тишина
беше
таква
да
се
лепо
чуло
како
он
дише
.
Ништа
не
прекидаше
ту
нему
тишину
;
и
попак
се
ућут’о
,
...
Лазар
се
на
једаред
промешкољи
;
појми
да
се
дигне
али
не
може
.
Анђелија
се
наже
над-а-њ
.
—
Шта
је
,
кућо
?
Он
заусти
да
рекне
нешто
,
али
не
може
...
.
Погледа
матер
и
децу
;
суза
засја
и
паде
на
свенуле
образе
.
—
Шта
је
,
срећо
моја
?
—
јекну
Анђелија
.
Али
он
је
више
не
слушаше
.
Његово
се
око
укочило
...
—
Дај
свећу
!
—
викну
Милан
.
Упалише
свећу
,
али
је
Лазар
био
већ
покојни
...
.
Наста
плач
и
запевка
.
Анђелија
се
бусаше
у
груди
и
чупаше
своје
седе
власи
...
.
Изиђе
на
поље
,
у
ону
тију
и
мирну
јесењу
ноћ
—
и
зајаука
...
Глас
њен
разлеже
се
по
свему
селу
...
.
Дотрчаше
комшије
...
.
Анђелија
опет
ушла
у
собу
па
се
бије
.
Људи
је
уздржаваху
:
—
Немој
,
Анђо
,
остави
се
тога
!
—
Остави
ти
мене
!
—
Ама
немој
бити
луда
’
—
Бог
ми
је
дао
лудило
!
...
.
’
Оћу
да
се
лупам
!
...
.
Шта
ћу
ја
више
овде
?
!
...
.
И
људи
је
оставише
.
Једни
веле
:
—
Извећала
је
!
—
Није
,
брате
,
него
јој
и
јесте
мука
...
.
Помисли
колико
гробова
има
она
!
...
.
—
вели
други
.
Тек
никог
не
беше
да
је
не
зажали
...
.
Анђелија
није
сву
драгу
ноћ
тренула
.
Она
се
примирила
и
села
крај
самртника
.
Није
кукала
него
је
мислила
:
„
Ја
дочеках
и
ову
жалост
!
...
.
Је
ли
то
била
божја
воља
:
да
се
ја
овако
мучим
?
...
.
И
ако
јесте
—
шта
хоће
тај
бог
од
мене
?
Зар
му
мало
би
што
му
дадох
:
оца
и
мајку
и
свекра
и
свекрву
,
и
другог
свекра
,
и
јетрвице
,
и
девере
,
и
синовце
,
и
синовице
;
зар
му
је
све
то
мала
—
него
ми
још
узе
и
њега
!
...
.
Зар
сам
се
ја
за
ово
њему
молила
?
...
.
И
сад
ме
оставља
да
живим
—
а
уз’о
ми
живот
,
срце
и
душу
—
уз’о
ми
све
:
Па
шта
ћу
сад
;
куд
ћу
сад
?
...
.
Оћу
ли
опет
да
му
се
молим
?
...
.
Зар
ја
?
...
Њему
?
...
.
О
!
...
.
никад
!
...
.
Он
је
највећи
крвник
;
он
је
измучио
свога
сина
што
га
Турчин
не
би
измучио
!
...
.
Он
не
види
муке
и
патње
светске
;
он
богује
!
.
.
.
Та
пре
бих
се
замолила
Вуку
Срдановићу
него
њему
!
...
.
И
да
сам
се
замолила
Вуку
за
ма
што
—
он
ми
не
би
одрек’о
!
.
.
“
И
би
јој
криво
,
и
би
јој
тешко
на
бога
...
Да
јој
је
било
могуће
да
га
где
нађе
,
она
би
се
с
њим
тукла
на
смрт
и
на
живот
!
Срџба
њена
горила
јој
је
у
грудима
к’о
ватра
.
Она
је
испунила
цело
тело
њено
,
те
јој
се
за
то
надимаху
груди
да
прсну
!
...
.
„
Не
треба
срдити
бога
!
...
“
прокраде
јој
се
једна
мисао
.
„
Шта
не
ваља
;
шта
не
ваља
!
...
.
Он
мени
одуз’о
све
па
да
га
не
срдим
!
...
Ја
га
се
не
бојим
!
...
.
ни
мало
се
не
бојим
!
...
.
И
шта
ми
још
може
?
!
...
.
Ваљда
да
ми
одузме
живот
!
...
.
Е
па
чик
!
...
.
чик
!
...
.
нек
ми
га
одузме
!
...
.
Ваљда
да
ме
убије
громом
!
...
.
А
зар
ме
није
убио
?
!
...
.
Ваљда
да
ме
мучи
и
да
ми
не
да
умрети
!
...
.
Па
ето
мучи
ме
!
...
.
Ваљда
пак’о
?
...
.
А
куд
ће
ми
гори
!
...
.
Де
!
—
има
ли
која
мука
гора
од
ове
?
...
.
Нема
!
...
.
Ни
он
не
може
ништа
измислити
—
да
ме
већма
мучи
!
...
.
Не
бојим
га
се
!
...
.
Не
бојим
га
се
!
...
.
“
Цела
јој
ноћ
прође
у
очајању
...
.
Свану
.
Људи
се
искупили
па
тешу
сандук
.
Аница
у
кући
наређује
шта
треба
,
а
Анђелија
седи
и
немо
гледа
у
мртваца
...
.
Зову
је
,
говоре
јој
да
изиђе
на
поље
...
.
Она
ником
не
одговараше
,
не
окреташе
ни
главе
.
Њене
црне
очи
гледаху
нетренимице
у
мртваца
.
Прође
готово
дан
.
Лазара
већ
сместили
у
мртвачки
сандук
;
жене
долазише
и
китише
јесењим
цвећем
мртваца
;
неке
донеше
јабука
и
сапуна
и
све
то
потрпаше
око
њега
тако
,
да
се
једва
видела
глава
и
жуте
руке
на
прсима
.
.
Ика
уђе
у
собу
.
—
Анђо
!
—
викну
је
она
.
Анђелија
кад
чу
њезин
глас
окрете
се
.
—
Устани
,
сестро
!
—
А
куда
ћу
?
—
Остави
се
.
Знаш
како
веле
стари
;
„
што
је
од
бога
—
слађе
од
меда
!
“
—
А
мени
је
горчије
од
чемера
!
—
рече
Анђелија
промукло
.
—
Немој
тако
,
сестро
!
Ја
знам
да
ти
је
тешко
!
...
.
Треба
мало
и
проплакати
,
али
чинити
„
без
себе
...
“
—
Ја
не
могу
да
плачем
!
—
рече
Анђелија
.
—
И
ја
сам
губила
децу
па
...
.
вала
богу
...
.
—
Јест
,
али
ти
се
имаш
куда
окренути
—
ти
их
имаш
још
!
—
Све
је
то
једно
.
Посеци
по
овом
прсту
боле
,
посеци
по
овом
боле
...
.
—
Јест
,
али
ти
имаш
још
осам
прста
.
А
комарцу
ишчупај
ногу
—
ишчупаћеш
му
и
црева
...
.
—
Ајде
,
сестро
,
изиђи
мало
.
Ево
и
попа
иде
И
Ика
изведе
Анђелију
у
авлију
!
У
тај
пар
уђоше
попа
и
учитељ
у
авлију
.
Попа
приђе
,
назва
бога
и
поздрави
се
.
—
Па
,
баш
,
тако
Анђо
...
Лаза
умре
!
—
Умре
—
одговори
Анђелија
.
—
Е
,
божја
воља
!
—
рече
попа
.
—
Вала
,
попо
,
што
бог
од
мене
данас
учини
—
ја
не
бих
од
гурбета
Циганина
!
...
.
—
Ћути
,
Анђо
!
—
рекоше
јој
људи
.
Попа
јој
не
рече
ни
речи
.
Није
,
просто
,
умео
човек
ништа
да
рекне
...
.
Поседеше
мало
и
поразговараше
па
онда
попа
упита
:
—
Је
л
готово
?
—
Јесте
—
рече
Милан
.
—
Е
,
ајде
,
учитељу
.
—
Учинише
„
спомен
“
у
соби
и
изнеше
покојника
на
поље
...
.
Пратња
се
уреди
,
попа
се
прекрсти
и
запева
„
Свјати
боже
...
.
“
Пратња
пође
.
Анђелија
виде
где
јој
понеше
све
њено
благо
...
.
Мрак
јој
се
навуче
на
очи
;
срце
је
заболи
,
заболи
к’о
да
га
је
неко
уватио
усијаним
кљештима
па
га
вуче
за
оним
сандуком
;
...
Она
се
увати
оберучке
за
главу
;
нешто
јој
пред
очима
сену
,
па
онда
пуче
...
И
она
узе
посртати
к’о
да
је
пијана
...
.
Ика
јој
притрча
та
је
придржа
.
—
Ајде
,
Анђо
,
сејо
,
ја
ћу
те
повести
до
гробља
.
—
Пожури
о
...
до
.
.
ше
...
.
И
ту
одвугну
срце
њезино
а
из
очију
потече
река
суза
...
.
Није
се
могла
јавити
од
силног
јецања
.
Попа
сврши
опело
и
настаде
целивање
,
последње
целивање
...
.
И
Анђелија
целива
Лазарево
ладно
чело
,
лице
,
очи
,
обрве
—
све
...
.
Више
се
пута
устављала
да
сузе
обрише
јер
не
ваља
да
суза
на
мртваца
падне
,
повампириће
се
...
.
А
кад
уђе
у
гробље
—
не
оста
сува
ока
.
Плаче
и
поп
и
учитељ
и
народ
и
ђаци
:
а
она
сва
умузгана
од
суза
иђаше
од
гроба
до
гроба
,
па
је
грлила
и
љубила
црну
земљу
и
звала
мртве
те
им
је
препоручивала
Лазара
:
„
Надгледајте
ми
Лазу
.
Он
није
тамо
познат
,
ви
га
поучите
у
свему
.
Он
се
,
соко
,
зажелео
деде
и
бабе
,
и
оца
и
стричева
,
па
оде
испод
крила
мајчина
;
а
ја
остах
да
вас
оплакујем
!
...
.
О
,
тајка
и
мајко
моја
!
Опростите
детету
вашем
,
Анђи
вашој
!
Ја
сам
на
вас
и
заборавила
;
ја
вас
нисам
походила
—
за
то
ми
,
ваљда
,
и
одазвасте
Лазу
...
.
Али
од
сад
ћу
вам
чешће
долазити
...
.
“
То
је
била
жалосна
песма
која
је
звучала
из
уста
Анђелиних
...
.
Она
је
звонила
к’о
звоно
;
она
је
била
тужна
к’о
што
само
мајчина
запевка
може
тужна
бити
...
.
И
вратише
се
с
гробља
кући
и
пише
даћу
покојнику
и
разиђоше
се
трудбеници
...
.
Све
село
спава
Анђелија
седи
и
једва
чека
зору
да
јава
даде
...
.
А
кад
се
зарумени
исток
и
кад
запеваше
петли
—
и
Анђелија
зајаука
.
—
Оно
,
сигурно
,
разастире
ствари
његове
?
—
рече
Живка
Симина
Стамени
Живојиновој
.
—
Ја
!
—
рече
Стамена
.
.
—
Јадница
!
—
Ух
!
.
.
ја
би
полудела
!
...
.
А
Анђелија
разастираше
по
сушилу
поњаве
и
кошуље
у
којима
је
Лазар
умро
и
љубљаше
те
ствари
као
самог
Лазара
.
XXИ
.
Би
па
и
прође
...
.
Обелеше
вране
косе
,
смежура
се
једро
лице
,
замутише
се
црне
очи
,
опаде
оно
дивно
тело
—
све
однесе
време
и
жалост
...
.
Анђелија
се
са
свим
изменила
.
Од
оне
снажне
жене
поста
нејака
старица
,
која
је
остатак
свог
живота
проводила
на
гробљу
...
.
Тамо
јој
беше
живот
—
тамо
јој
је
све
закопано
...
.
Кад
би
куда
ишла
глава
јој
беше
на
гробље
окренута
.
Чим
би
добила
мало
времена
—
отишла
би
тамо
...
.
И
тамо
би
дуго
седела
па
би
запевала
или
просто
плакала
.
На
кућу
се
више
није
освртала
;
није
ју
се
тицало
ништа
,
и
можда
би
тако
и
остало
до
последњег
дана
њезиног
,
да
се
не
деси
ово
што
ћу
вам
опричати
.
Беше
леп
јесењи
дан
...
Чисто
човеку
мило
да
постоји
на
сунцу
и
да
га
греју
топли
зраци
његови
.
Анђелија
свршила
своја
посла
па
куд
ће
—
него
на
гробље
.
Узе
две
три
јабуке
,
као
понуду
мртвим
,
и
оде
...
Седела
је
целцати
дан
тамо
код
гробова
.
Сунце
већ
нагињаше
западу
а
она
никако
не
може
да
се
одвоји
од
оне
црне
земље
...
На
послетку
заспа
на
гробу
Лазаревом
.
И
сасни
овај
сан
:
К’о
још
ноћ
а
она
се
пробудила
па
је
нешто
силно
вуче
да
иде
на
гробље
.
И
она
изиђе
у
кућу
,
нађе
у
једној
видрици
воде
и
уми
се
.
Убриса
се
рукавом
,
узе
свој
штап
па
се
упути
гробљу
.
„
Шта
ли
је
ово
сад
;
од
куд
да
заврљам
?
—
помисли
она
кад
виде
да
је
у
једној
великој
шуми
.
Неки
ладан
ветрић
пиркаше
а
њој
зима
,
боже
,
зима
...
И
тумараше
кроз
шуму
тамо
овамо
док
не
наиђе
на
једну
лепу
башту
.
„
Чија
ли
је
ово
башча
овако
лепа
?
—
питаше
се
она
.
И
,
к’о
уђе
унутра
.
А
оно
дивно
,
боже
,
дивно
!
.
.
Све
пограђене
стазе
па
посуте
најлепшим
цвећем
;
а
око
стаза
засађено
цвеће
па
мирише
,
мирише
тако
лепо
како
Анђелија
и
не
мишљаше
да
може
цвеће
мирисати
...
А
иза
цвећа
млада
шумица
од
свакојаког
воћа
,
па
тице
певају
и
пролећу
тамо
амо
...
.
А
кроз
башту
к’о
жуборка
поточић
;
таласићи
му
се
пењу
на
лепо
шарено
камење
,
а
он
бистар
к’о
суза
,
па
се
пресјава
оно
камење
у
њему
...
И
к’о
оне
мале
тичице
слећу
па
пију
воде
и
брчкају
се
.
.
,
.
.
Био
је
онако
,
сутон
,
али
се
све
лепо
могло
видети
к’о
и
на
дану
...
На
једаред
иза
једног
брдашца
,
што
је
иза
оне
шумице
од
воћа
,
сину
нешто
.
Анђелија
се
трже
.
„
Шта
ли
је
то
,
боже
мој
!
.
.
А
оно
тек
изиђе
сунце
сјајно
и
лепо
па
му
се
зраци
преливају
к’о
злато
...
А
к’о
сунце
обасја
ову
башту
и
на
једаред
запеваше
тичице
и
успролеташе
лептирићи
;
а
од
поточића
се
одбија
зрака
и
он
се
сав
засјаји
к’о
да
је
од
сребра
...
.
„
О
,
боже
!
...
Где
сам
ја
?
...
упита
се
Анђелија
.
—
А
ко
си
ти
?
—
упита
је
један
познат
глас
иза
леђа
.
Анђелија
се
окрете
и
,
к’о
,
угледа
Живану
,
своју
свекрву
.
—
А
ти
си
?
упита
Живана
.
—
Ја
сам
,
мајко
.
—
А
од
куд
ти
овде
?
—
Заврљала
сам
.
—
А
где
си
била
?
—
Била
код
куће
,
мајко
,
па
пошла
на
гробље
па
заврљам
и
тако
дођем
овде
.
—
одговори
Анђелија
.
—
А
што
рано
?
—
Е-ја
,
моја
мајко
,
умро
ми
Лаза
,
па
...
—
Знам
да
је
умро
.
Ево
га
овде
код
нас
.
—
Зар
овде
?
—
Овде
!
Анђелији
к’о
заигра
срце
.
—
Молим
те
,
мајко
,
да
га
видим
!
—
Очекни
мало
,
видећеш
све
наше
—
рече
Живана
па
замаче
у
једну
честу
од
ружа
.
„
Ово
мора
да
је
„
онај
свет
“
—
мишљаше
Анђелија
.
И
за
мало
ето
ти
Живане
са
Лазаром
и
са
двоје
дечице
која
летијаху
око
њих
.
Она
,
к’о
полете
да
загрли
Лазара
,
али
је
Живана
устави
.
—
Немој
,
још
не
!
...
—
А
што
,
мајко
?
—
Скоро
ће
и
то
бити
!
.
.
А
зар
не
видиш
ову
децу
?
То
су
ти
Лепосава
и
Стеван
.
—
Па
шта
ће
им
крила
,
мајко
?
—
Они
су
анђели
.
—
Па
где
сам
ја
?
—
У
рају
.
—
У
рају
?
—
Јест
.
Оно
што
си
мало
час
видела
оно
се
сунце
рађа
.
—
Ала
је
овде
лепо
!
...
рече
Анђелија
,
—
И
ти
ћеш
скоро
овамо
!
.
.
Била
си
много
згрешила
!
Анђелија
се
сети
како
је
викала
на
бога
и
обори
главу
.
—
Опроштено
ти
је
!
—
Да
ми
је
да
не
идем
одавде
!
—
рече
Анђелија
.
—
Мораш
још
тамо
бити
!
.
.
Али
за
мало
.
Само
,
послушај
ме
,
да
више
не
трчиш
не
гробље
сваког
дана
!
—
Него
шта
ћу
?
—
Гледај
кућу
!
Гледај
децу
!
...
Чини
своју
дужност
!
—
Али
сна
!
...
—
Она
је
од
новога
света
!
...
К’о
год
што
си
ти
мислила
да
је
добро
што
ти
радиш
—
тако
исто
и
она
мисли
да
је
добро
што
ради
...
Немој
да
је
дираш
;
остави
је
!
.
.
—
А
зар
ти
,
Лазо
,
кућо
,
нећеш
мајци
ни
једне
казати
?
—
упита
жалостиво
Анђелија
.
—
Скоро
ће
доћи
време
па
се
нећемо
ни
растајати
.
.
А
сад
иди
!
—
Само
још
мало
,
мајко
,
молим
те
!
—
Иди
,
иди
!
...
Скоро
ћеш
нам
доћи
па
се
нећемо
никад
раздвајати
!
И
Анђелија
погледа
још
једаред
свекрву
и
децу
своју
,
па
тужно
изиђе
из
баште
...
Опет
наиђе
на
шуму
и
опет
је
обузе
ладноћа
.
.
Она
се
трже
...
Месец
сјајаше
на
ведром
небу
,
а
ситне
звезде
трепере
...
Анђелија
погледа
око
себе
и
виде
крстове
и
бело
камење
.
Сети
се
да
је
у
гробљу
и
прекрсти
се
...
Не
плашећи
се
изиђе
из
гробља
;
нека
чудна
мешавина
беше
у
души
њеној
,
и
она
осети
потребу
да
коме
исприча
шта
је
снила
.
Па
оде
попиној
кући
.
—
Попо
!
—
Чујем
—
одазва
се
попа
.
—
Јеси
л
засп’о
?
—
Нисам
још
...
а
ко
је
то
?
—
Ја
,
Анђелија
.
Попа
изиђе
.
—
Од
куд
ти
у
ово
доба
?
упита
је
.
—
Идем
с
гробља
.
—
Зар
до
сад
тамо
била
?
!
—
Ја
!
...
Имам
нешто
да
ти
кажем
.
—
Шта
?
—
Да
ти
се
исповедим
.
—
Па
ајде
овамо
—
рече
попа
.
И
Анђелија
уђе
за
њим
у
собу
.
Попа
рече
да
укућани
изиђу
,
али
Анђелија
ману
руком
.
—
Могу
и
остати
—
рече
.
И
исприча
свој
сан
...
.
Од
то
доба
Анђелија
се
поче
опет
са
децом
забављати
.
Шта
више
и
смејала
се
с
њима
...
.
Што
је
год
могла
—
она
је
радила
;
у
дугу
дану
тумарала
би
по
авлији
и
успремала
.
А
кад
би
звоно
зазвонило
на
вечерње
или
јутрење
она
би
узела
у
свој
пешкирић
бокорић
босиљка
па
би
—
преко
гробља
—
отишла
у
цркву
и
ту
се
најусрдније
молила
богу
...
Кад
би
чула
да
звоно
огласи
да
је
ко
умро
—
она
би
се
увек
прекрстила
и
рекла
:
бог
да
му
душу
прости
!
“
Из
куће
није
никуд
излазила
,
ретко
кад
би
отишла
до
Ике
и
Миленије
и
тамо
би
се
с
њима
разговарала
.
У
селу
су
је
веома
поштовали
са
њезине
патње
.
Девојке
и
момчад
љубиле
су
је
у
руку
;
људи
би
се
увек
са
њом
лепо
поздрављали
а
жене
би
тек
рекле
—
Еја
,
јада
,
па
се
и
насмеши
!
—
А
шта
ће
сестро
?
...
Не
помаже
јој
па
да
себи
очи
вади
!
—
Веле
да
је
било
мученица
...
И
она
је
мученица
.
—
Ја
шта
је
!
!
.
Посарањива
све
што
имаде
!
.
.
Некад
би
чула
а
некад
не
би
шта
жене
говоре
,
али
се
никад
није
тужила
...
Но
једном
дође
крај
и
њеним
патњама
и
мукама
...
.
Наступила
беше
опет
позна
јесен
.
Она
постала
зимозебна
,
па
се
и
не
мицаше
никуд
из
запећка
колико
себе
ради
...
Једног
јутра
пође
на
поље
.
Киша
падала
сву
ноћ
па
стреје
капаху
.
Она
прекорачи
преко
прага
,
но
ноге
јој
излетеше
,
и
она
паде
те
се
удари
о
праг
...
Бол
беше
јак
,
па
је
од
муке
увати
тога
вечера
грозница
.
Она
беше
у
ватри
сву
ноћ
.
Сутра
се
мало
разабра
и
осети
да
јој
је
близу
суђен
час
...
И
она
се
мољаше
богу
:
„
Господе
!
Молим
ти
се
,
опрости
ми
знане
и
знане
грехе
моје
...
Одржи
,
Господе
,
овај
дом
и
овај
народ
и
подај
им
здравље
и
напредак
!
“
Па
онда
зовну
децу
себи
;
зовну
и
Аницу
.
Кад
ова
уђе
рече
јој
да
зовне
укућане
.
Сви
се
искупише
око
ње
.
—
Децо
моја
!
...
Ја
осећам
да
ми
се
ближи
суђен
час
,
те
вас
за
то
позвах
да
се
поздравимо
и
опростимо
...
Имала
бих
вам
,
децо
моја
,
много
причати
и
казивати
,
али
,
прво
:
не
могу
,
а
друго
;
што
ће
то
?
...
Једно
,
што
ћу
вам
казати
,
упамтите
!
Нека
је
слога
и
љубав
међу
вама
,
јер
само
у
слози
може
кућа
напредовати
;
само
у
љубави
и
пажњи
можете
срећни
бити
...
.
Слушајте
се
,
претрпите
једно
друго
—
јер
ако
то
не
будете
чинили
—
онда
нема
ту
ни
куће
ни
живота
!
...
И
онда
се
опрости
са
свима
.
То
вече
увати
је
опет
грозница
...
.
Није
дочекала
да
се
разбере
...
.
Освану
јадан
и
гадан
јесењи
дан
.
Киша
падаше
а
ветар
звиждаше
кроз
голо
грање
.
Звона
са
куле
црквене
чисто
јаукаху
и
ветар
ношаше
њихове
тужне
звуке
по
дугој
и
широкој
равници
мачванској
.
—
Шта
је
,
што
ли
звоне
звона
?
—
Умрла
Анђелија
.
—
Зар
Пантића
?
—
Ја
!
—
Еј
!
...
није
умрла
него
се
родила
!
...
.
Бог
да
је
прости
!
Пантића
кућа
не
пропаде
и
ако
је
се
Аница
удала
за
једног
богаташа
у
Поцерини
.
Живко
се
ожени
и
узе
домаћинство
у
своје
руке
.
Љуба
и
Гаја
су
му
добри
помоћници
.
На
послетку
ожени
и
Љуба
,
и
сад
имају
пуну
кућу
дечице
.
Слажу
се
не
може
боље
бити
...
.
-
КРАЈ
-
