СРПСКИ
ПИСЦИ
КЊИГА
ИИ
БЕОГРАД
1947
СТЕВАН
СРЕМАЦ
ЗОНА
ЗАМФИРОВА
ПРИПОВЕТКА
ПРОСВЕТА
ИЗДАВАЧКО
ПРЕДУЗЕЋЕ
СРБИЈЕ
ЗОНА
ЗАМФИРОВА
ГЛАВА
ПРВА
У
којој
је
описана
једна
дирљива
сцена
између
калфа-Коте
и
шегрта
Поте
,
даље
:
кућа
хаџи-Замфира
чорбаџије
,
а
тко
исто
и
слика
јунакиње
ове
приповетке
.
У
кујунџиници
Мана
кујунџије
седе
калфа
Коте
и
шегрт
Поте
и
раде
.
Задубили
се
у
посао
.
Калфа
Кота
довршује
неку
срмали-муштиклу
,
—
коју
је
поручио
код
њих
у
радњи
неки
Миле
,
назван
Мазни
,
највећи
кицош
и
мераклија
у
свој
махали
,
ако
не
и
у
свему
граду
,
—
а
главати
и
чупави
шегрт
Поте
,
и
он
шмрче
и
ради
;
чисти
зечјом
ногом
неке
старе
минђуше
и
баца
их
на
гомилицу
преда
се
.
Обојица
се
задубила
у
посао
,
па
раде
.
Калфа
Коте
звиждуће
нешто
,
а
шегрт
Поте
се
занео
у
посао
,
па
се
у
један
мах
заборави
па
запева
,
онако
као
за
себе
:
Синоћке
те
,
леле
,
видо
’
,
Зоне
,
Где
се
премењуваш
...
Калфа
Коте
остави
рад
,
па
га
само
погледа
.
А
Поте
се
занео
као
тетреб
,
па
продужи
оним
својим
танким
сребрним
гласом
:
Где
се
премењуваш
,
леле
,
Зоне
,
У
нова
градина
.
Ој
,
хој-хој
,
леле
,
Зо
...
али
не
доврши
,
јер
пуче
шамар
,
и
Поте
испусти
ону
зечју
ногу
и
минђуше
,
и
погледа
зачуђено
у
калфа-Коту
.
—
Што
ме
па
тепаш
,
бата-Коте
?
—
пита
га
Поте
питомо
,
машив
се
шаком
за
ударено
место
на
глави
.
—
А
,
бре
,
ешеку
ниједан
—
пита
га
калфа
Коте
,
—
какво
појење
у
дућан
?
!
А
шегрт
Поте
га
гледа
блесасто
,
и
пипа
главу
,
и
гледа
да
се
није
и
крв
пролила
.
—
Куде
си
ту
чуја
и
научија
,
ете
,
туј
песму
,
ешеку
ниједан
палилулски
?
!
...
Поте
ћути
и
чеше
се
по
глави
,
која
бриди
,
па
му
то
чешање
чини
неко
особито
задовољство
.
—
Од
кога
си
гу
,
збори
бре
,
научија
?
!
—
опет
га
пита
калфа
Коте
,
али
не
добија
одговора
.
—
Ти
ли
ће
за
Зону
песну
да
појеш
?
!
...
Што
си
гу
ти
,
па
да
можеш
да
појеш
?
!
Поте
оборио
очи
,
па
се
стиди
.
—
Паа
...
—
наставља
калфа
Коте
,
—
ти
ли
си
гу
видеја
кад
си
она
,
демек
,
пресвукује
кошуљу
,
и
чичек-антерију
у
башчу
?
!
...
Хм
,
—
хукну
и
духну
љутито
на
нос
и
заврте
главом
Коте
.
—
Куде
си
гу
видеја
?
Збори
,
келчо
ниједан
.
—
Несам
гу
видеја
,
бата-Коте
,
—
вели
стидљиво
,
шапатом
,
шегрт
Поте
,
—
куде
смем
ја
па
да
гледам
чорбаџиске
керке
?
!
Ја
си
сал
појешем
,
ето
,
што
се
поје
по
чаршију
и
по
ма’але
!
...
—
Их
!
—
викну
калфа
Коте
и
диже
руку
да
га
још
једаред
удари
,
али
га
остави
,
кад
уплашени
Поте
увуче
врат
и
главу
као
корњача
,
да
би
избегао
други
шамар
,
који
очекиваше
.
Коте
само
обрте
главу
,
па
се
кришом
насмеја
;
ваљда
и
њему
смешно
дође
при
помисли
какав
би
смешан
изгледао
шегрт
Поте
кад
би
заиста
вирио
кроз
плот
у
чорбаџиску
башту
и
уживао
у
призору
описаном
у
песми
.
Кад
Поте
не
доби
очекивани
други
шамар
,
он
полако
испружи
шију
и
главу
,
погледа
плашљиво
око
себе
,
узе
ону
зечју
ногу
и
минђуше
,
шмркну
и
продужи
посао
и
не
размишљајући
баш
много
зашто
је
добио
шамар
.
Можда
зато
што
је
с
тим
начисто
био
да
су
шамари
сасвим
природна
и
неминовна
последица
бедног
шегртског
положаја
.
А
вукао
је
шамаре
преко
целе
године
.
Сем
првога
дана
Божића
и
Ускрса
,
Славе
и
Тодорове
суботе
(
кад
се
причешћивао
)
,
није
било
дана
да
Поте
није
добио
шамара
,
или
у
дућану
,
или
на
чесми
.
Зато
заборави
брзо
добивен
шамар
,
па
кад
сврши
посао
,
примаче
преда
се
бедну
своју
вечеру
,
комад
хлеба
и
повеће
парче
печене
бундеве
,
прекрсти
се
и
поче
вечерати
,
размишљајући
и
хесапећи
у
себи
колико
још
има
да
прође
док
га
закалфе
;
а
чим
постане
калфа
,
искијаће
први
шегрт
—
мишљаше
фаталиста
Поте
—
за
све
ове
досад
добивене
шамаре
.
Боже
здравља
!
Запамтиће
први
нови
шегрт
ко
је
калфа
Поте
!
Тако
мисли
Поте
и
једе
печену
бундеву
и
теши
се
и
ужива
већ
сад
.
Зато
и
није
чуо
кад
га
је
још
једном
запитао
калфа
Коте
где
је
чуо
ту
песму
.
Калфа
Коте
не
доби
одговора
.
А
није
требало
да
га
пита
ни
где
је
песму
чуо
,
ни
од
кога
је
песму
научио
,
а
још
мање
је
смео
да
се
љути
,
јер
је
та
песма
и
сувише
добро
позната
била
.
Певала
се
по
целом
граду
,
и
да
је
калфа
Коте
мало-мало
мућнуо
главом
,
сетио
би
се
да
је
шегрт
баш
од
њега
истог
чуо
и
научио
ту
песму
,
као
што
је
он
чуо
и
научио
од
мајстор-Мана
.
А
после
,
баш
да
је
све
заборавио
калфа
Коте
,
није
требало
да
заборави
онај
шамар
што
га
је
пре
недељу
дана
добио
и
он
сам
од
мајстор-Мана
,
кад
је
ту
исту
песму
пред
њим
запевао
.
Зато
је
више
није
певао
пред
мајстором
.
Па
и
оно
малочас
,
можда
шегрт
Поте
и
не
би
запевао
,
и
,
ни
крив
ни
дужан
,
добио
шамар
,
да
није
сам
он
,
исти
калфа
Коте
,
звиждукао
баш
ту
исту
песму
.
Укратко
рећи
,
та
се
песма
најрадије
певала
у
оно
доба
кад
се
и
ова
наша
приповетка
почиње
.
Била
је
чисто
фатална
са
своје
прилепчивости
;
и
ко
је
само
једаред
чуо
,
није
могао
више
да
је
избије
из
главе
и
заборави
.
Кад
увече
леже
у
кревет
,
шапуће
те
стихове
;
кад
ујутру
устане
и
потражи
папуче
,
опет
му
се
ти
исти
стихови
отму
с
усана
и
он
певуши
ту
песму
:
„
Синоћке
те
,
леле
,
видо
’
,
Зоне
...
”
Сваки
ју
је
знао
и
певушио
,
и
жењени
и
нежењени
,
и
млади
чапкуни
и
стари
дилбери
певуше
је
.
Чак
и
прозаични
ћир-Моша
Абеншаам
певушио
би
је
кад
би
што
добро
продао
,
или
кад
би
,
сарафећи
,
кога
забушио
и
преварио
—
и
он
би
,
трљајући
руке
,
певао
ту
песму
.
Па
и
ви
,
поштовани
читатељи
,
без
разлике
пола
и
старости
,
звања
и
занимања
,
извесно
да
знате
ту
песму
о
лепој
Зони
.
Али
има
што
не
знате
,
а
што
ћете
тек
из
ове
приповетке
сазнати
,
а
то
што
не
знате
,
то
је
то
:
на
кога
се
односила
та
песма
.
Та
је
песма
из
народа
;
и
богзна
ко
ју
је
спевао
,
и
на
коју
је
Зону
мислио
тај
први
кад
је
ту
песму
спевао
!
!
И
ко
зна
откад
и
на
ком
далеком
крају
Србије
покрива
црна
земљица
и
зелена
травица
и
творца
и
предмет
те
песме
!
И
то
вам
ни
писац
не
уме
казати
,
јер
то
ни
сам
не
зна
,
али
оно
што
зна
,
то
је
:
да
ко
је
год
и
кад
год
је
ко
—
у
време
ове
наше
приповетке
—
запевао
ту
песму
,
увек
је
мислио
само
на
једну
Зону
,
на
лепу
Зону
,
Зону
Замфирову
.
Зона
је
била
кћи
чувеног
чорбаџи-Замфира
,
богатог
и
уваженог
чорбаџије
,
силног
негда
чорбаџије
.
Дуго
се
још
причало
каква
је
сила
био
чорбаџи-Замфир
;
такве
силе
и
таквог
господства
нема
више
!
Пред
пашу
је
у
турско
време
излазио
кад
год
је
хтео
—
у
по
дана
,
у
по
ноћи
,
и
био
виђен
и
мио
гост
у
пашином
конаку
.
Паша
се
врло
често
саветовао
с
њим
.
Колико
су
само
кафа
и
наргила
посркали
и
чибука
попушили
и
мастика
попили
,
и
Замфир
у
пашином
конаку
и
паша
у
Замфировој
господској
кући
!
И
не
један
паша
—
него
неколико
њих
!
Замфир
је
био
сила
:
могао
је
човека
и
са
самих
вешала
скинути
,
само
кад
хоће
и
кад
потруди
своје
чудо
и
господство
.
А
за
ситније
ствари
утолико
му
је
лакше
било
.
Сваку
неправду
учињену
кавурима
,
он
је
лако
,
од
шале
,
залечио
,
само
кад
се
кренуо
.
Тек
се
дигне
до
паше
.
Јаве
га
,
а
паша
га
одмах
пусти
к
себи
.
Чорбаџи-Замфир
уђе
,
поклони
се
паши
,
паша
му
да
знак
да
седне
.
Доносе
кафе
и
чибуке
,
пију
и
срчу
.
Паша
заподева
разговор
и
пита
,
Замфир
само
кратко
одговара
;
чини
се
љут
,
ћути
,
срче
кафу
и
пушта
димове
,
густе
димове
,
и
гледа
кроз
прозор
устрану
.
Паши
већ
помало
досадно
.
—
Опет
мењају
чибуке
и
доносе
друге
кафе
,
а
Замфир
једнако
ћути
.
Паша
већ
узнемирен
.
—
Што
си
ћутиш
,
чорбаџи-Замфир
?
!
...
—
Па
...
питуј
ме
,
пашо
,
па
ће
си
зборим
!
—
одговара
као
мало
услужно
и
понизно
,
али
и
хладно
,
Замфир
.
—
Не
ли
те
пита
,
а
ти
си
сал
ћутиш
!
Замфир
слеже
раменима
,
пушта
густе
димове
,
и
гледа
устрану
кроз
пенџер
.
—
Која
ми
фајда
,
честити
пашо
,
и
да
си
зборим
?
—
рећи
ће
у
неко
доба
чорбаџи-Замфир
.
—
И
кому
да
си
зборим
?
!
—
Па
скине
фес
и
брише
чело
.
И
трећи
чибуци
и
треће
кафе
дођоше
,
а
чорбаџи-Замфир
тек
сад
мало
да
се
одобровољи
и
каже
шта
га
је
нагнало
да
дође
паши
,
исприча
му
неку
сиротињску
невољу
.
Потужи
му
се
на
неки
зулум
:
на
разуздан
аскер
,
на
неправедан
суд
,
на
насртање
на
образ
и
веру
,
и
каже
да
је
донео
кључеве
од
куће
своје
и
да
оставља
у
аманет
њему
чељад
и
дворе
своје
;
или
нека
прима
кључеве
,
или
нека
помогне
влашћу
својом
.
А
паша
му
се
правда
,
обећава
,
а
што
обећа
,
то
ће
и
испунити
—
зна
то
чорбаџи-Замфир
.
—
Ете
за
твој
кеиф
,
чорбаџи-Замфир
,
и
тој
ће
ти
напрајим
!
—
вели
му
паша
—
и
ствар
је
свршена
!
.
.
,
А
и
паша
је
знао
увек
шта
ради
;
знао
је
он
да
је
Замфир
сила
и
у
Стамболу
.
Сменио
је
он
,
или
,
како
тамо
кажу
,
„
сургунисао
је
”
три
паше
.
Па
није
требало
ни
да
иде
сам
главом
тамо
.
—
„
Сал
дор
чукне
у
тел
у
Стамбол
—
и
паша
већ
беше
!
”
—
говораху
често
мештани
,
хвалећи
силу
и
моћ
чорбаџи-Замфира
.
А
та
сила
долазила
је
од
силног
богатства
његовог
.
Његови
виногради
и
чифлуци
многобројни
су
,
и
ко
би
их
могао
изређати
!
Али
шта
да
се
читаоци
ломе
прека
поља
и
атара
,
кад
је
доста
да
му
погледају
конак
,
дворе
његове
,
који
су
и
виши
и
лепши
и
од
самих
пашиних
!
Кућа
му
је
била
у
једној
тесној
и
кривој
улици
у
близини
цркве
.
Капија
велика
,
сва
ишарана
честим
редовима
ексера
,
с
огромним
звекиром
,
показује
већ
сама
она
богатство
домаћиново
.
Кућа
двокатна
,
висока
,
с
многим
високим
оџацима
,
падала
је
издалека
из
поља
свакоме
путнику
у
очи
и
распознавала
се
усред
осталих
кућа
,
са
доксатима
и
мноштвом
прозора
с
капцима
.
У
кућу
се
улазило
преко
многих
широких
басамака
.
Авлија
пространа
.
Испред
куће
мања
баштица
,
такозвана
девојачка
башта
,
пуна
свакојаког
цвећа
:
руже
,
карамфила
,
замбака
и
каквог
не
цвећа
!
Само
је
лепа
Зона
знала
каквога
све
цвећа
није
било
у
башти
,
јер
она
се
старала
о
цвећу
и
залевала
га
.
Скоро
свако
доба
године
имало
је
своје
цвеће
,
и
кућа
Замфирова
мирисала
је
преко
целе
године
.
Пред
кућом
су
још
и
два
стара
,
граната
и
лисната
шам-дуда
,
неколико
дуња
и
два
дафинова
дрвета
,
која
је
јако
пазио
стари
чорбаџи
Замфир
.
И
у
мају
,
кад
цветају
дафине
,
најрадије
је
седео
на
простртом
сиџадету
под
њима
;
пушио
,
издавао
наредбе
,
сркао
кафу
,
и
тада
је
врло
мало
мислио
;
само
од
времена
на
време
издигне
се
на
сиџадету
,
пружи
нос
—
као
хрт
кад
хвата
траг
—
и
увлачи
мирис
од
жута
дафинова
цвета
и
шакама
га
још
више
граби
и
притерује
своме
носу
.
Мирис
га
тај
заноси
и
опија
.
Буди
у
њему
давне
успомене
тај
оријенталски
харемски
мирис
жутог
дафиновог
цвета
.
Па
се
чорбаџи-Замфир
сећа
дахирета
и
решмета
,
и
фереџа
и
бадемастих
великих
очију
,
и
песме
једне
,
која
се
негда
тихо
певушила
по
српској
махали
—
тихо
,
да
Турци
не
чују
,
—
песме
о
младом
кавуру
и
о
Зејни
некој
!
Тада
га
обузима
слатка
сета
,
и
стари
Замфир
тада
тихо
жали
за
младошћу
својом
под
цветним
дафиновим
дрветом
,
које
је
и
онда
тако
исто
мирило
.
И
све
док
цвета
дафина
,
оно
неколико
дана
,
чорбаџи-Замфир
нерадо
оставља
кућу
и
слабо
излази
у
чаршију
.
Ту
седи
и
пуши
,
пије
кафу
и
амберију
,
одатле
наређује
и
саветује
и
грди
,
али
и
кад
се
наљути
и
грди
кога
од
млађих
—
ипак
је
тих
дана
добре
воље
.
Био
је
стари
ашик
.
У
многим
песмама
је
спеван
с
многим
,
сад
већ
честитим
и
примерним
матронама
,
старицама
.
Млађи
свет
и
не
пева
данас
те
песме
,
а
и
ако
их
пева
,
не
зна
о
коме
певају
.
И
данас
,
још
овако
стар
,
воли
хаџи-Замфир
да
задене
по
коју
стару
љубав
своју
.
—
Ааа
,
Мало
,
—
рекао
би
,
кад
је
сретне
,
—
куде
ти
је
убавиња
твоја
?
—
Е
,
хаџијо
,
—
одговара
му
она
,
—
прође
си
наше
!
...
—
Прође
,
Мадо
!
Отоше
си
и
младос
’
и
лепотија
,
како
ластавице
у
јесен
!
...
—
Еее
,
ласте
се
па
врћу
на
пролет
,
ама
твој
младос
’
и
моја
лепотија
—
никад
...
Иза
куће
је
пространа
авлија
,
а
иза
ове
дубока
башта
с
капиџиком
у
црквену
порту
,
кроз
који
капиџик
пролазе
чорбаџи-Замфирови
у
цркву
на
јутрење
и
на
краће
молитве
.
У
авлији
неколико
кошева
,
пећ
за
хлеб
,
штале
за
коње
и
велика
шупа
,
а
у
шупи
двоја
обична
кола
,
па
чак
и
један
„
пајтон
”
,
истина
старога
фазона
,
налик
на
оне
фараонове
„
колеснице
”
из
библиских
слика
,
које
су
с
њим
заједно
пропале
онога
фаталнога
дана
у
Црвеном
Мору
;
али
тек
кад
вам
кажем
да
је
још
само
паша
имао
такав
„
пајтон
”
,
и
нико
више
у
месту
,
онда
тек
добијете
праву
слику
богатства
,
великог
богатства
чорбаџи-Замфировог
.
Ту
у
авлији
су
чељадске
собе
и
кујна
.
Кујна
је
по
правилу
увек
мало
подаље
од
одаја
једне
такве
чорбаџиске
куће
,
да
се
не
би
осећао
задах
од
готовљених
јела
.
У
тој
кујни
се
и
чељад
и
укућани
прекодан
најрадије
бавили
.
Кујна
је
била
најмилије
и
,
такорећи
,
најтоплије
место
у
пространим
конацима
чорбаџи-Замфировим
.
Ту
понекад
и
сам
чорбаџија
сврне
,
да
попије
кафу
.
Тада
обично
сви
изиђу
,
само
по
једно
мушко
и
женско
од
млађих
остану
,
стоје
ту
као
свећа
право
и
очекују
заповести
,
дворе
га
.
Али
већим
делом
дана
то
је
место
само
за
чељад
и
за
женскадију
.
Ту
поседају
на
оне
сељачке
,
грубо
одељане
и
склепане
троножне
столичице
,
налик
на
папуџиске
,
па
поваздан
пеку
и
срчу
кафу
,
или
једу
печене
семенке
од
бундеве
или
кокице
од
кукуруза
,
и
,
онако
раскомоћене
,
само
у
јелечићима
и
шалварама
,
слушају
новости
из
комшилука
,
махале
и
града
;
ту
претресају
све
,
и
обично
и
редовно
никога
не
остављају
на
миру
.
Све
се
ту
сјури
,
и
домаћи
и
из
комшилука
,
па
настане
један
слободан
разговор
,
чује
се
кикот
,
цичање
,
узвици
:
„
Мука
те
изела
!
”
Понекад
се
и
папучама
у
шали
гађају
;
а
чим
уђе
мушко
,
оне
ућуте
и
упреподобе
се
,
као
да
ништа
није
ни
било
и
као
да
ни
две
унакрст
не
знају
!
Из
те
кујне
се
већ
досад
пет
девојака
потсвојкиња
удало
.
Ту
се
загледале
и
заљубиле
у
момке
чорбаџи-Замфирове
,
за
њих
се
удале
и
постале
домаћице
и
мајсторице
,
али
зато
ипак
и
надаље
су
се
сматрале
и
осећале
као
род
тој
кући
.
И
кад
су
служиле
и
двориле
чорбаџи-Замфира
,
нису
сматране
биле
за
слушкиње
,
—
као
што
је
то
обичај
тамо
на
хладном
и
бездушном
Западу
,
—
него
као
нешто
своје
,
као
род
у
кући
чорбаџи-Замфира
.
Оне
га
и
не
зову
друкче
него
чорбаџијо
,
аџијо
или
чичо
,
жену
његову
Ташану
—
чорбаџике
,
аџике
или
стринке
,
а
њихову
мезимицу
Зону
звали
су
просто
Зоне
.
Уопште
,
одношај
је
патријархалан
и
срдачан
.
Чорбаџи-Замфир
,
иако
је
поносит
и
силан
у
чаршији
и
међу
Турцима
и
међу
Србима
,
овде
међу
њима
је
благ
,
гледа
на
њих
онако
,
како
да
кажем
,
као
на
децу
.
Кад
понекад
уђе
у
кујну
да
запали
чибук
,
ослови
их
обично
:
„
Ела
,
керко
Мадо
,
тури
си
један
,
ама
убав
,
мерџан-атеш
у
лулу
ми
!
’
Ајде
,
па
ће
ти
поиграм
у
свадбу
!
Хахаха
!
”
смеје
се
чорбаџија
,
па
је
уштине
за
оне
њене
једре
и
румене
образе
,
или
је
потапка
по
гојним
плећима
,
од
којих
чисто
хоће
да
прсне
оно
мало
јелече
њено
.
Бива
да
понекад
бане
домаћица
му
Ташана
(
од
које
се
чорбаџи-Замфир
,
иако
је
три
паше
сургунисао
—
ипак
прибојавао
помало
)
;
тада
чорбаџија
брзо
узме
на
се
озбиљан
вид
,
па
као
да
ништа
није
ни
било
,
брзо
окрене
разговор
,
па
је
саветује
и
као
грди
помало
и
вели
:
„
Ће
се
удаш
.
Домаћица
ће
станеш
,
образ
да
чуваш
;
зашто
образ
—
толко
!
—
и
покаже
два
прста
ширине
.
—
Неје
,
ете
,
голема
ствар
,
ама
,
и
ту
дигне
обрве
и
прст
увис
и
вели
значајно
—
голем
капетал
!
”
И
кад
се
која
уда
,
он
ни
онда
не
прекида
своје
старање
,
него
и
онда
разбира
како
се
која
влада
и
обилази
их
понекад
;
па
је
можда
то
и
дало
повода
беспосленом
свету
те
је
чак
—
како
тамо
веле
—
„
турио
у
песму
”
чорбаџи-Замфира
и
неку
лепу
Цвету
,
па
и
сада
се
још
пева
песма
:
Господар
ми
седи
на
сандалија
,
Господар
ми
пије
љута
раћија
;
Господар
ми
збори
,
Цвета
га
двори
,
Господар
се
смије
,
Цвета
се
вије
!
Чорбаџи-Замфир
је
чуо
и
знао
за
ту
песму
;
није
са
ни
љутио
на
њу
.
Можда
зато
што
је
био
човек
мераклија
и
волео
песму
.
Волео
је
да
га
песмом
и
буде
и
успављују
.
Кад
лети
после
ручка
прилегне
на
доксат
,
да
се
одмори
и
придрема
мало
,
волео
је
да
чује
тиху
песму
,
и
оне
су
то
знале
и
тихо
би
тада
запевале
:
Славеј-пиле
,
не
пој
рано
,
Не
буди
ми
господара
,
Сама
ћу
га
пробудити
!
...
А
кад
би
устао
,
потрчале
би
одмах
на
доксат
,
да
га
послуже
.
Једна
му
носи
на
послужавнику
парче
стамболског
ратлока
,
чашу
студене
воде
и
чашицу
мастике
,
а
друга
—
леген
и
ибрик
и
танак
пешкир
.
Он
би
се
умио
,
обрисао
руке
и
лице
,
и
мало
али
само
обичаја
ради
—
стењао
би
и
јечао
почешће
.
„
Ој
леле
,
—
стење
и
мази
се
чорбаџи-Замфир
,
куде
је
тај
смрт
,
да
ме
узме
у
Горицу
,
да
се
не
мучим
...
пшешко
живење
моје
?
!
...
”
Тужио
би
се
на
тежак
и
бедан
овај
живот
,
па
би
се
прихватио
ратлока
и
разговарао
се
и
шалио
мало
с
њима
,
питао
би
их
:
има
ли
што
слађе
од
ратлока
?
Једном
речи
,
владао
се
потпуно
господски
,
и
било
му
у
конацима
све
асли
пашински
.
Где
год
човек
баци
око
,
свуда
види
само
господство
.
А
тек
унутра
,
у
кући
,
у
претсобљу
,
шта
све
човек
може
да
види
!
Ту
силни
легени
,
ибрици
,
сахани
,
сребрни
шавдани
,
тепсије
и
синије
по
метар
и
по
у
пречнику
,
па
оне
ћасе
,
мангали
,
и
чега
ти
свега
ту
није
,
и
све
то
сребрно
или
бакарно
па
калајисано
.
Свакога
дана
имају
доста
посла
девојке
док
све
то
изрибају
,
па
се
сија
по
чорбаџи-Замфировој
авлији
као
да
су
се
сунца
спустила
и
поређала
доле
по
калдрми
.
А
тек
по
одајама
!
Какав
раскош
и
какво
шаренило
!
Ћилими
пиротски
и
ћипровачки
,
ангорски
теписи
и
сандуци
седефски
стамболски
,
пуни
свиле
и
кадифе
;
по
дуварима
оружје
скупоцено
,
поклон
од
паша
и
бимбаша
.
Уза
зид
са
све
четири
стране
ниски
миндерлуци
.
У
свакој
одаји
по
једно
скупоцено
сребрно
кандило
гори
уочи
недеље
и
празника
пред
иконом
из
Русије
,
која
је
сва
сребром
опточена
,
а
три
кандила
горе
пред
оком
највећом
иконом
из
Јерусалима
што
ју
је
донео
још
некад
отац
Замфиров
,
кад
био
на
хаџилуку
,
куд
је
повео
и
свог
десетогодишњег
сина
Замфира
,
који
се
данас
стога
зове
још
и
хаџи-Замфир
.
Али
хаџи-Замфир
имао
је
још
једно
богатство
—
имао
је
нешто
што
се
не
може
лако
купити
ни
стећи
,
нешто
што
сам
Бог
дарује
човеку
,
па
зато
то
сваки
чорбаџија
и
нема
.
То
је
лепа
ћерка
његова
,
његова
мезимица
,
то
је
млада
Зона
,
Зона
Замфирова
.
Сва
су
деца
Замфирова
била
лепа
,
све
удате
кћери
његове
као
жене
осташе
лепе
,
али
је
Зона
ипак
најлепша
међу
њима
била
.
Имала
очи
као
кадифа
,
косу
као
свила
,
усне
као
мерџан
,
зубе
као
бисер
,
струк
као
фидан
,
а
сва
је
била
оно
право
„
злато
материно
”
.
Она
је
та
на
коју
је
сваки
мислио
кад
је
запевао
ону
песму
Синоћке
те
,
леле
,
видо
’
,
Зоне
”
.
Море
,
па
не
само
ту
песму
,
него
и
ма
коју
другу
песму
,
сваку
песму
,
у
којој
се
само
спомиње
девојка
и
љубав
,
кад
би
тада
запевали
,
мислили
би
сви
,
увек
,
само
на
Зону
хаџи-Замфирову
.
А
она
је
знала
за
то
,
па
као
свака
ванредно
лепа
,
а
уз
то
још
и
богата
,
била
је
размажена
,
пуста
,
немилосрдна
,
готово
рећи
демонска
.
Ко
је
није
знао
и
ко
се
није
за
њом
окренуо
,
кад
,
поносито
као
паун
,
промине
чаршијом
?
!
Од
пуковника
па
до
наредника
,
од
старог
начелника
па
до
ћосавог
практиканта
,
од
мајстора
до
шегрта
,
све
је
то
радо
гледало
и
увек
нашло
тек
нешто
да
се
окрене
и
погледа
на
ону
страну
.
И
сам
стари
пензионовани
претседник
суда
,
кога
су
млађи
чиновници
међу
собом
звали
„
мачор
”
,
и
он
би
се
сваки
пут
окренуо
за
Зоном
,
а
кад
би
му
пребацили
и
дирали
га
,
он
би
се
бранио
да
му
није
ни
до
каквог
ђаволства
,
него
да
му
се
увек
нешто
стегне
око
срца
:
пада
му
,
вели
,
на
ум
његова
Јелисавета
,
која
би
сад
исто
толика
и
истих
тих
година
била
!
...
Па
би
се
опет
окренуо
и
гледао
на
ону
страну
куд
би
прошла
Зона
у
оној
њеној
зеленој
атласној
бундици
и
алевим
шалварицама
,
које
су
за
два-три
прста
вириле
испод
жуте
сатинске
сукњице
са
цветићима
.
А
никад
сама
није
ишла
:
увек
је
око
ње
било
бар
пола
туцета
неких
тетака
и
стрина
.
Кад
иде
,
она
се
ломи
у
струку
,
ситно
корача
,
а
главу
издиже
и
пружа
је
поносно
мало
напред
,
као
водена
змија
кад
издигне
главу
и
броди
водом
.
Сва
чаршија
гледа
за
њом
,
и
мимопролазећи
и
они
што
седе
по
ћепенцима
и
шију
фустане
и
памуклије
,
само
је
погледају
,
махну
главом
и
груну
се
у
прса
и
уздахну
,
па
шију
даље
.
И
сам
Манасија
—
„
чапкун
Мане
”
назван
—
кујунџија
,
колико
је
пута
—
он
,
чапкун
и
несрећник
,
да
му
је
требало
пара
тражити
!
—
колико
је
пута
,
кад
она
прође
,
од
севдалука
треснуо
по
дивно
израђеној
табакери
од
чисте
срме
и
слубио
је
,
кад
прође
Зона
Замфирова
!
А
затим
би
баталио
посао
,
примакао
би
своју
табакеру
,
направио
цигару
и
пуштао
густе
димове
и
дуго
и
дуго
занет
у
мисли
гледао
би
за
њом
чаршијом
.
Бленуо
за
њом
и
чинило
му
се
као
да
је
остало
трага
од
ње
,
као
да
види
траг
њен
,
—
дугу
зелену
пругу
од
бундице
и
жуту
од
сукње
и
алеву
од
шалвара
лепе
и
поносите
Зоне
Замфирове
.
ГЛАВА
ДРУГА
у
њој
је
опис
Манасије
кујунџије
,
познатог
и
под
именом
чапкун-Мане
или
Манча
,
који
је
,
—
иако
ова
приповетка
не
носи
његово
име
као
наслов
,
—
ипак
некако
главни
јунак
ове
приповетке
.
А
ако
се
Зона
поносила
што
се
свет
за
њом
окретао
,
могла
се
,
вала
,
поносити
,
и
те
још
како
,
кад
се
за
њом
осврне
Мане
кујунџија
!
Јер
и
исти
тај
Манасија
био
је
красан
младић
.
Било
му
је
тако
двадесет
две
или
три
године
.
Врло
је
рано
отпочео
радњу
на
своју
руку
.
Отворио
је
дућан
пре
неколико
година
,
али
га
је
затворио
,
јер
је
морао
у
војску
.
Кад
је
отслужио
рок
,
вратио
се
,
и
тада
је
по
други
пут
отворио
дућан
.
Био
је
добар
мајстор
,
али
сиромах
;
па
ипак
је
било
разлике
између
оног
првог
и
овог
другог
,
доцније
отвореног
дућана
.
Онај
први
је
био
мањи
и
празнији
,
а
овај
други
већи
и
пунији
.
Онај
први
није
имао
ни
врата
,
него
само
ћепенак
,
и
мајстор
Мане
је
преко
ћепенка
ускакао
ванредно
вешто
.
Дугим
ускакањем
извештио
се
до
невероватне
лакоће
,
тако
да
је
могао
још
онако
у
лету
,
у
скоку
,
скрстити
ноге
и
одмах
се
и
посадити
прекрштених
ногу
као
Турчин
,
и
све
је
то
,
што
би
наши
стари
писци
рекли
,
свршио
у
једном
окатренућу
.
А
пре
тога
би
сам
почистио
метлом
испред
дућанчића
,
задиркивајући
девојке
,
које
се
с
чесме
са
стовнама
враћале
,
или
би
с
оним
комшијом
преко
сокака
разговарао
,
а
тај
разговор
био
је
за
водоноше
као
она
Скила
и
Харивда
за
старе
путнике
.
У
дућан
нико
више
није
могао
стати
,
зато
у
прво
време
Мане
није
држао
ни
шегрта
,
него
је
сам
самцит
у
њему
радио
;
пазарио
је
и
пазио
да
ко
што
за
време
пазара
не
придигне
из
дућана
.
У
њему
је
пет
дана
радио
,
а
шестог
,
у
суботњи
,
пазарни
дан
,
пазарио
с
околним
сељацима
и
ћуркастим
сељанкама
и
сељанчицама
,
које
се
загледају
у
Мана
,
—
а
био
је
врло
леп
—
па
и
не
умеју
одмах
да
кажу
зашто
су
дошле
и
шта
хоће
!
...
Кад
је
ово
по
други
пут
,
после
војске
,
отворио
дућан
,
и
муштерија
је
према
дућану
многобројнија
била
него
пре
.
И
он
сад
није
имао
нужде
да
ускаче
на
ћепенак
,
него
је
улазио
на
врата
достојанствено
;
застане
увек
мало
на
вратима
и
грди
млађе
,
каже
како
се
данас
не
може
на
млађе
ослонити
,
па
тек
онда
улази
.
Мане
је
сада
узео
и
једног
шегрта
,
који
већ
пола
године
дана
—
од
последње
славе
Мачине
—
како
иде
без
капе
,
чупав
и
гологлав
,
јер
још
никако
не
може
да
се
сети
где
је
изгубио
капу
.
А
у
могућности
је
да
држи
и
калфу
.
Дућан
му
пун
,
а
поруџбина
сваки
дан
.
Некада
у
оном
малом
дућанчету
свом
израђивао
је
само
просто
прстење
,
белензуке
,
звонца
и
меденице
,
и
оправљао
батаљене
муштикле
и
олупане
табакере
;
а
сада
,
у
овом
другом
,
израђује
и
боље
и
скупље
ствари
,
као
:
минђуше
,
зарфове
,
пафте
,
укоснице
,
ланчеве
за
сахате
и
муштикле
и
табакере
од
сребра
и
срме
;
има
и
старих
грчких
,
римских
и
српских
новаца
—
бави
се
нумизматиком
,
и
стога
чак
држи
и
археолошки
лист
„
Старинар
”
.
Па
као
што
је
био
добар
мајстор
,
тако
је
био
и
леп
момак
.
Црномањаст
,
лепа
велика
ока
,
састављених
танких
обрва
и
танких
брчића
.
Већ
и
по
самој
својој
природи
и
по
занату
свом
кујунџиском
био
је
отресит
и
пажљив
на
одело
,
а
то
је
још
више
и
притврдио
служећи
у
војсци
,
и
то
,
као
варошки
син
,
у
кавалерији
.
Носио
се
лепо
и
радним
даном
,
а
утолико
лепше
недељом
и
празником
.
Кад
обуче
оне
његове
уске
чакшире
маслинове
боје
,
а
на
груди
танку
жуту
свилену
памуклију
,
преко
ње
јелек
и
гуњче
,
опет
маслинове
боје
,
—
а
све
у
силном
гајтану
—
па
се
притегне
траболос-појасом
,
за
којим
му
је
сахат
о
широком
сребрном
ланцу
,
који
је
Мане
сам
израдио
,
а
на
главу
кад
накриви
фес
,
шајкачу
или
астраганску
шубару
,
—
како
већ
кад
време
захтева
—
није
било
женског
чељадета
,
ни
млађег
ни
старијег
,
а
да
за
њим
не
погледа
!
Млађе
загледају
,
кришом
испод
ока
,
па
тек
само
уситне
кад
прођу
испред
њега
.
А
чине
се
као
да
га
и
не
гледају
,
него
гледају
право
преда
се
и
иду
ситно
,
право
и
пажљиво
,
као
да
прелазе
преко
каквог
брвна
,
преко
потока
.
А
оне
старије
и
познатије
,
оне
матроне
што
носе
лагиране
папуче
и
свилене
чарапе
са
црвеним
петама
,
оне
што
кажу
да
га
воле
као
своје
дете
,
оне
га
не
само
слободније
гледају
,
него
се
и
зауставе
и
разговарају
с
њим
;
а
кад
се
праштају
,
не
може
човек
да
сачека
краја
.
По
неколико
се
пута
рукују
и
вичу
:
„
Ај
’
са
здравје
!
”
,
али
не
пуштају
одмах
руку
:
држе
га
дуже
за
руку
и
све
нађу
понекога
да
поздраве
,
„
Па
поздрави
се
на
мајку
ти
Језду
!
”
па
га
пољубе
у
чело
или
у
образ
.
И
Мане
пољуби
у
руку
,
и
таман
да
пође
,
а
њега
опет
задрже
,
опет
се
рукују
и
веле
:
„
Па
поздрави
се
на
стринку
Кеву
!
”
па
опет
руковање
и
љубљење
;
и
он
опет
љуби
их
у
руку
и
извлачи
своју
руку
,
а
оне
опет
:
„
Па
поздрави
се
,
ете
,
и
на
тетку
Доку
!
”
па
га
опет
љубе
у
образ
,
тако
да
мора
формално
да
се
отме
и
да
бежи
.
Тако
жене
;
напротив
многи
старији
људи
нису
га
баш
најрадије
гледали
.
Само
духну
на
нос
:
„
Хм
!
Ја-га
,
што
је
џимпир
!
Анасана
!
”
рекну
,
кад
Манча
прође
крај
њих
,
па
се
од
силна
чапкунлука
ломи
кад
иде
,
а
накривио
фес
на
једно
око
.
—
„
Ех
,
црна
Јевдо
,
што
роди
сина
чапкуна
!
...
”
Млађе
га
,
истина
,
нису
могле
и
смеле
љубити
,
али
су
га
утолико
чежњивије
кришом
гледале
,
нарочито
недељом
,
кад
игра
оро
на
ћошку
Шефтели-сокака
.
Од
свију
момака
он
је
најлепши
био
,
а
у
колу
најбољи
играч
,
а
према
свирачима
најгалантнији
.
Увек
је
стопарац
давао
,
кад
је
водио
он
коло
.
Кад
је
у
коло
долазио
,
онда
би
облачио
једне
кицошке
плитке
ципеле
с
високим
штиклама
,
а
у
свакој
штикли
био
је
,
још
кад
се
ципела
градила
,
вешто
намештен
по
један
прапорац
.
Па
кад
Мане
заигра
и
заплете
и
залупа
ногама
,
звече
они
пусти
прапорци
и
силно
дирају
у
срце
све
играчице
.
Мане
је
најчешће
водио
коло
.
Само
позове
по
једну
девојку
,
да
с
њом
поведе
коло
.
А
она
се
стиди
,
хоће
од
стида
да
прогута
ону
мараму
коју
је
метнула
на
уста
,
и
сва
срећна
пружа
руку
Ману
,
па
игра
с
њим
!
Не
игра
,
него
лети
кад
Мане
поведе
„
Осампутку
”
или
„
Потресуљку
!
”
И
само
они
прапорци
у
Манчиним
штиклама
што
казују
да
играчи
додирују
земљу
и
да
се
ипак
на
земљи
налазе
!
...
А
као
што
је
био
добар
играч
,
тако
је
био
добар
и
певач
,
ловац
,
јахач
и
весељак
и
за
друштво
човек
.
Кад
год
би
свршио
какав
посао
и
зарадио
добро
,
тада
не
би
жалио
ни
времена
ни
пара
да
се
провесели
и
проџумбуси
мало
с
друштвом
.
А
то
је
било
онда
,
кад
би
,
на
задовољство
и
своје
и
муштерије
,
свршио
какву
мало
крупнију
поруџбину
,
а
таквих
је
,
како
који
месец
,
све
чешће
и
све
крупнијих
бивало
.
Прочуо
се
мајстор
Мане
и
са
крупнијих
радова
!
Некада
се
поносио
само
муштиклом
коју
је
извезао
Ибиш-аги
,
или
табакером
у
газда-Гана
,
или
сребрним
прстеном
који
је
направио
Видену
,
кмету
великовртопском
.
Славан
прстен
,
масиван
прстен
беше
то
,
дуго
се
познавао
на
ћати
Трајку
!
Кад
га
је
,
приликом
неких
партиских
размирица
и
неспоразума
,
зврцнуо
кмет
Виден
,
носио
је
ћата
три
недеље
од
истог
прстена
чворугу
на
челу
,
па
изгледао
с
њом
на
челу
као
инорог
.
—
А
какво
је
само
сребрно
кандило
израдио
за
Светог
Пантелеја
;
па
сребрну
ручицу
за
икону
Богородичину
у
Дивјанском
манастиру
!
И
глас
о
вештоме
мајстору
Ману
кујунџији
отишао
је
далеко
по
свету
,
тако
да
је
чак
и
за
Свету
Богородицу
Ржанску
израдио
тежак
крст
од
срме
.
...
После
сваке
такве
на
задовољство
извршене
наруџбине
,
осећао
је
мајстор
Мане
потребу
да
се
мало
поодмори
.
Тада
би
узео
тамбуру
и
отишао
у
лојзе
,
или
пушку
,
па
отишао
мало
у
лов
.
Или
би
узјахао
коња
,
па
отишао
чак
до
Врања
,
до
Коштане
,
па
би
увече
засео
у
какву
малу
кафаницу
са
добрим
вином
,
и
у
друштву
се
бурно
провеселио
.
Пио
би
,
а
чочеци
би
му
певали
и
играли
и
вили
се
пред
њим
до
зоре
,
а
он
их
,
расположен
песмом
,
свирком
и
игром
њиховом
,
бацао
на
крило
тако
силно
,
да
би
им
папуче
полетеле
чак
у
штукатор
,
и
лепио
би
им
стопарце
и
динаре
и
уверавао
их
да
приме
:
јер
је
та
пара
,
каже
,
„
алал-пара
!
”
Због
свега
тога
он
је
био
радо
гледан
од
млађег
света
,
али
многим
родитељима
није
се
допадао
поред
свег
његовог
лепог
заната
и
златних
руку
његових
:
није
им
се
допадао
што
је
ловац
,
бињеџија
и
весељак
—
и
тако
је
мајстор
Мане
од
њих
и
добио
онај
надимак
:
чапкун-Мане
...
ГЛАВА
ТРЕЋА
Она
је
помало
и
наставак
Главе
Друге
.
У
њој
је
даље
испричан
један
морални
удар
,
који
је
задесио
Мана
—
заједно
с
последицама
његовим
.
У
свој
Глави
је
,
даље
,
и
решење
фамилијарног
већа
,
које
је
било
састављено
из
две
стрине
и
четири
тетке
Манчине
.
Као
што
је
Мане
био
мали
мајстор
,
тако
му
ни
кућа
није
била
велика
.
—
Кућа
му
је
била
у
Јени-махали
.
Мала
,
али
лепа
бела
кућица
с
повећом
баштом
,
са
доксатом
обраслим
у
ладолежу
,
хмељу
и
виновој
лози
.
Пред
кућом
пуно
шимшира
,
а
међу
шимшировим
дрвећем
један
велики
стари
шимшир
,
који
чак
и
хлада
даје
.
Нико
не
памти
да
је
икад
мањи
и
тањи
био
;
и
сам
дед
Манчин
причао
је
да
се
још
дететом
играо
под
њим
,
и
то
под
толиким
истим
!
—
Авлија
је
сва
била
у
цвећу
.
Као
и
сви
на
Истоку
,
и
Мане
и
мајка
му
Јевдокија
волели
су
и
неговали
цвеће
.
У
кући
је
било
и
голубова
и
гугутки
у
корпама
,
повешаним
испод
крова
.
Па
кад
цвеће
замирише
,
а
гугутке
загучу
—
оријенталац
се
сваки
тада
радо
одаје
тихим
сањаријама
!
Беше
то
кућица
пуна
свега
и
свачега
,
а
највише
топлине
(
оне
топлине
коју
ћете
узаман
тражити
код
нас
)
;
као
и
све
куће
У
тим
крајевима
,
беше
она
право
топло
,
скровито
и
мирно
гнезданце
!
Кућа
није
имала
прозора
с
улице
.
Изгледала
је
као
була
с
јашмаком
и
фереџом
.
С
улице
је
био
само
бео
прост
и
једноставан
зид
,
тако
да
укућани
нису
имали
никакве
везе
с
улицом
.
Прозори
с
улица
им
нису
одвраћали
пажњу
породице
на
свет
што
пролази
.
И
кад
човек
уђе
у
такву
кућицу
,
он
се
осети
некако
више
сам
,
свој
;
далеко
од
града
и
вреве
и
тишме
градске
,
и
он
ужива
у
оној
пријатној
тишини
кућевној
.
—
Осем
кућице
,
Мане
је
имао
и
нешто
земље
:
неколико
њива
,
и
један
већи
виноград
ради
грожђа
и
вина
,
и
други
,
много
мањи
,
ради
теферича
,
јер
је
био
на
ванредно
лепом
месту
,
имао
хладну
студену
воду
,
у
близини
певали
славуји
,
а
туда
често
пролазиле
на
рад
босоноге
девојчице
с
мотиком
на
рамену
,
те
је
то
Мана
утолико
чешће
вукло
у
поље
и
зеленило
,
и
правило
му
—
крај
оних
природних
лепота
—
теферич
још
пријатнијим
.
А
Мане
је
волео
да
теферичи
.
Простре
ћилимче
,
које
би
донео
за
њим
Поте
шегрт
заједно
са
шишенцетом
мастике
,
збаци
плитке
кондурице
с
ногу
,
седне
и
узме
тамбуру
,
па
запева
ону
своју
најмилију
песму
:
Зелен
зекир
,
драго
моје
!
Што
ми
,
драги
,
не
долазиш
?
Синоћ
сам
ти
долазија
,
По
азбашче
пошетаја
,
Алов
јаглак
изгубија
.
Ако
ми
га
,
драга
,
нађеш
,
Опери
га
,
прати
ми
га
По
чирака
Спиридона
!
—
Опрала
би
,
драго
моје
!
Ракли-сапун
нестањује
,
Бистра
вода
преса’њује
,
Јасно
слунце
на
западу
!
—
Опери
га
,
драга
моја
!
Твоје
руке
—
ракли-сапун
,
Твоје
очи
два
кладенца
,
Твоје
лице
—
јасно
слунце
!
...
Кад
год
би
Мане
запевао
и
испевао
ту
песму
,
увек
би
—
иако
је
био
жустар
и
вредан
мајстор
—
увек
би
тада
зажалио
на
судбину
своју
и
на
уређење
у
свету
:
што
је
то
Бог
оставио
да
човек
баш
мора
радити
и
у
зноју
лица
свога
зарађивати
хлеб
,
кад
,
ето
,
од
левентовања
лепшег
и
лакшег
заната
нема
!
...
У
лето
зором
,
још
за
росе
,
одлазио
би
тамо
,
попио
кафу
,
коју
би
сам
тамо
на
сухом
грању
пекао
,
наслушао
би
се
песме
птичица
и
надисао
свежег
и
мирисавог
јутарњег
ваздуха
,
умио
би
се
јутарњом
росом
,
па
би
се
одатле
,
окрепљен
и
весео
,
враћао
и
отварао
дућан
,
и
био
врло
разговоран
и
предусретљив
с
муштеријама
,
које
су
већином
биле
младе
и
девојке
сељанке
,
тако
похлепне
на
минђуше
,
прстење
и
манистре
.
Ручао
би
како
кад
,
некад
код
куће
а
некад
—
и
то
чешће
—
би
му
се
,
нарочито
кад
има
какав
већи
посао
,
јело
у
дућан
доносило
;
а
кад
је
што
боље
зготовљено
,
ишао
би
Мане
кући
и
ручао
с
мајком
.
—
Јевда
,
мајка
Манина
,
била
је
још
лепа
и
држећа
жена
,
још
испод
четрдесет
година
.
Остала
је
рано
удовица
.
Имала
је
мужа
којега
је
волела
и
обожавала
,
јер
је
и
телом
и
душом
био
лепота
од
човека
.
А
и
сам
епитет
,
управо
епитети
,
сведоче
то
.
У
чаршији
је
имао
неколико
епитета
:
челеби-Ђорђија
,
дилбер-Ђорђија
,
ашик-Ђорђија
.
Јахао
је
добра
хата
,
носио
лепо
одело
;
није
се
бојао
Турака
,
и
важио
је
као
срећан
и
дрзак
кријумчар
;
преносио
је
со
,
барут
,
књиге
и
друге
поверљиве
ствари
из
Србије
.
Изван
куће
је
био
поносит
,
а
у
кући
нежан
.
Оплакала
га
је
и
искрено
ожалила
Језда
и
жали
за
њим
ево
већ
петнаест
година
.
Јављале
су
јој
се
прилике
,
добре
прилике
,
али
се
она
не
хтеде
удавати
,
јер
ниједан
од
тих
што
је
прошаху
није
био
ни
принети
њеном
челеби-Ђорђији
.
А
већ
и
сами
им
надимци
казиваху
то
—
беху
то
све
нека
имена
буди
Бог
с
нама
:
неки
Тане
„
Домаћица
”
,
неки
Ване
„
Јагурида
”
,
неки
Гане
„
Мајкина
душица
”
—
и
све
тако
нека
имена
!
—
Добри
људи
,
лепе
прилике
,
али
при
свем
том
,
ипак
бедни
изгледају
према
покојном
Ђорђији
,
оцу
Манином
.
И
тако
Јевда
остаде
удовица
и
посвети
се
сва
неговању
и
васпитању
сина
свога
,
који
је
био
сушта
слика
и
прилика
свога
оца
.
Она
је
лебдела
над
њим
;
свака
најмања
потреба
била
је
одмах
испуњена
.
Она
је
чисто
умела
сину
и
мисли
његове
погодити
;
чим
би
само
помислио
и
у
себи
зажелео
нешто
,
мајка
би
му
погодила
шта
жели
и
мисли
,
и
испунила
му
већ
!
И
код
тако
лепог
живота
и
слагања
,
како
је
морало
бити
Јевди
,
мајци
Маниној
,
кад
је
чула
да
јој
нападају
сина
у
једним
новинама
,
и
кад
због
тога
Мане
постаде
пргав
,
па
сваки
час
долажаше
у
сукоб
с
мајком
,
коју
је
дотле
увек
најнежније
ословљавао
.
—
Јевдокијо
,
црна
друшке
Јевдо
,
твојега
ти
Манчу
,
ете
,
турише
у
новине
!
...
—
тим
речима
је
поздрави
једно
јутро
комшика
њена
Таска
.
—
Туго-о-о
!
—
викну
Јевда
преплашено
.
—
А
за
што
га
турише
?
Неје
чиновник
,
та
да
се
карају
?
!
—
А
кој
знаје
!
Ама
ништо
,
стринке
,
напрајише
оди
момче
!
...
И
чочеци
и
ченгије
турише
на
куп
сас
њега
у
новине
.
Леле-е
!
!
Срам
да
ме
изеде
;
ем
што
сам
сал
комшика
,
па
иска
срам
и
резилак
да
ме
изеде
!
Чети
си
свет
,
па
се
смеје
!
И
доиста
беше
изишла
једна
подужа
белешка
о
мајстору
Манасији
(
реч
:
мајстор
беше
под
наводницама
)
,
где
се
напада
на
њега
:
да
није
никакав
мајстор
и
да
не
треба
свете
цркве
да
поручују
код
њега
црквене
утвари
и
сосуде
,
—
јер
он
зараду
ту
упропашћује
с
мухамеданцима
,
нашим
највећим
непријатељима
,
непријатељима
свију
наших
светиња
!
Белешка
је
била
подужа
,
пакосна
и
заједљива
.
А
потекла
је
од
једног
кујунџије
дошљака
,
коме
посао
није
ишао
најбоље
;
или
,
управо
,
ишао
је
посао
,
али
он
није
био
задовољан
зарадом
.
Признавао
је
да
му
је
Мане
опасан
конкурент
,
кад
се
узме
у
вид
његов
кућевни
трошак
и
кафански
џепарац
.
Зато
је
нашао
неког
адвоката
буџаклију
и
замолио
га
да
се
заузме
,
рече
,
за
праведну
ствар
и
да
му
напише
за
новине
.
—
Они
нама
просто
не
дају
да
живимо
!
—
тужио
се
тај
господин
адвокату
.
—
Они
живе
—
будите
Бог
с
нама
!
Ништа
не
купују
на
пијаци
!
...
Кад
си
их
видео
у
парку
,
да
се
шетају
ко
други
људи
Јевропејци
,
да
изведу
жене
,
или
сестре
,
или
рецимо
,
свастике
?
!
...
Или
увече
на
концерте
да
дођу
?
!
...
Јок
,
брате
.
„
Ми
ће
си
у
лојзе
искочимо
!
”
Па
понесу
и
шта
ће
да
поједу
и
шта
ће
да
попију
—
нико
паре
њихове
не
виде
!
А
ја
сам
светски
човек
:
ја
хоћу
добро
да
поједем
,
па
,
брате
,
и
да
попијем
хоћу
...
Код
мене
мало
који
дан
да
нема
супе
,
а
они
празилук
и
на
први
дан
Божића
...
С
таквим
светом
не
може
да
се
издржи
конкуренција
.
Па
ја
онда
треба
да
крадем
срму
и
сребро
,
па
да
могу
конкурисати
с
њима
...
А
мени
отпадали
нокти
на
Горици
;
то
јест
,
није
баш
мени
—
али
исто
ко
да
је
и
мени
!
...
Па
,
молим
те
,
ујдуриши
ти
то
;
а
ја
знам
шта
је
право
...
—
Не
бригај
ти
!
—
рекао
му
адвокат
пружајући
келнеру
чашу
и
питајући
га
која
је
.
—
Ти
памти
...
Је
л
’
седма
?
Добро
...
Кад
ти
кажеш
,
верујем
.
Ја
ћу
да
пијем
,
а
ти
памти
,
па
наплати
!
Наплати
,
брате
!
—
А
затим
се
окрене
клијенту
,
па
настави
:
—
Не
бригај
ти
,
—
рече
скидајући
шешир
,
јер
му
се
глава
чисто
пушила
од
пива
.
—
Знаш
ли
,
бре
,
како
ћу
да
га
поткупим
?
!
Море
,
ни
пас
с
маслом
неће
га
моћи
појести
!
...
И
одржа
реч
!
Написа
тако
,
да
је
све
брујало
по
граду
.
Читали
су
и
пријатељи
и
непријатељи
Манини
;
они
га
жалили
и
замерали
му
и
заташкавали
„
бруку
”
,
ови
ликовали
и
ширили
даље
тај
глас
.
Мане
је
био
као
луд
неколико
дана
.
Није
се
он
навикао
на
такве
ствари
,
није
био
чиновник
,
па
да
је
огуглао
и
да
може
тако
лако
прогутати
и
сварити
ту
ствар
као
други
,
цивилизован
свет
!
Био
је
бесан
.
Турио
је
каму
за
појас
и
готов
био
на
свашта
,
али
никако
није
могао
да
дозна
ко
је
то
написао
,
поред
свег
трагања
и
распитивања
,
а
по
потпису
се
није
знао
ни
могао
управљати
,
јер
је
на
свршетку
овог
пакосног
написа
као
потпис
стајало
само
:
„
Један
веран
син
наше
свете
православне
цркве
”
.
—
И
морао
је
најзад
и
Мане
прибећи
перу
и
писању
,
том
новом
оружју
,
како
кажу
,
и
написати
једну
исправку
.
Исправку
му
је
написао
баш
онај
исти
адвокат
буџаклија
,
који
је
и
непријатељу
његовом
написао
напад
на
њега
!
...
У
кући
Мана
кујунџије
несрећа
.
Она
лепа
идилска
тишина
претвори
се
у
паклену
досаду
.
Јевда
као
убијена
,
а
Мане
зловољан
.
Јевда
никуд
не
излази
,
а
Мане
опет
слабије
прекодан
долази
кући
;
а
и
кад
дође
,
боље
да
не
дође
,
јер
је
пргав
и
џандрљив
.
Свачему
махнише
,
ништа
му
се
не
допада
као
пре
:
ни
јело
му
није
зготовљено
као
што
треба
,
ни
постеља
му
није
намештена
по
вољи
,
ни
кошуља
му
није
опрана
и
упеглана
као
што
би
он
хтео
.
Сваки
час
сукоб
с
мајком
,
према
којој
је
дотле
увек
послушан
и
особито
пажљив
био
.
А
Јевда
ћути
,
трпи
,
и
плаче
кришом
.
И
то
је
тако
трајало
неколико
дана
,
тешких
и
црних
дана
,
а
затим
,
мало
помало
,
па
се
смирило
и
утишало
.
Тек
онда
поче
мајка
поиздаље
наговештавати
Ману
да
би
већ
требало
да
јој
нађе
„
одмену
”
,
јер
она
је
,
вели
,
већ
остарела
.
—
Дође
си
други
земан
;
заступи
други
ред
и
адет
,
—
говорила
би
му
Јевда
.
—
Тражи
си
,
дете
,
прилику
спроти
теб
’
;
а
наше
старовремско
—
беше
веће
!
...
Што
да
те
турају
у
новине
?
!
Што
да
си
губиш
младос
’
и
лепотију
по
мејане
и
кафане
сас
оне
роспије
,
никакве
вере
!
...
Та
да
те
турају
у
новине
и
да
те
чете
по
махале
и
по
чаршије
?
!
Зашто
,
Мане
,
дете
моје
?
У
зем
да
пропаднем
,
оди
срам
и
резилак
!
Жива
ти
ја
!
Узми
си
,
доведи
си
дом
невесту
!
Погле
кол’ки
човек
стаде
!
Татко
ти
Ђорђија
беше
у
Котине
године
кад
ме
доведе
у
кућу
си
!
Е
зашто
да
ти
пропада
век
?
!
...
Тако
је
Јевда
говорила
сину
.
Мало
који
дан
да
му
није
читала
и
говорила
.
И
Мане
јој
рече
да
је
то
и
његова
давнашња
жеља
.
Обећа
јој
да
ће
урадити
онако
како
она
жели
.
И
тако
је
тај
испад
у
новинама
имао
за
последицу
да
се
учинио
тај
преокрет
у
животу
Макином
.
Уосталом
,
и
без
тога
не
би
се
дуго
чекало
на
то
,
јер
тамо
,
на
Истоку
,
раније
се
и
сазрева
а
раније
и
стари
.
Чим
девојче
почне
да
гризе
доњу
усну
и
терзија
јој
почне
да
мери
и
шије
фустане
—
она
је
за
удају
;
а
дечак
,
чим
почне
да
криви
ноге
и
накривљује
фес
на
једно
око
и
да
гледа
врхове
од
ципела
—
он
је
већ
за
женидбу
!
...
Чим
отвори
дућан
,
одмах
осећа
да
му
треба
и
домаћица
.
А
и
сви
му
повлађују
,
сви
га
хвале
да
је
добра
прилика
и
веле
:
„
Море
,
па
има
си
човек
и
дућан
!
”
иако
је
том
човеку
тек
осамнаест
година
,
а
дућан
му
мало
већи
од
већег
путничког
сандука
.
—
Такав
је
тамо
обичај
.
Јер
чим
неко
има
само
мало
веће
бркове
,
већ
га
зову
и
саме
удаваче
„
чича
”
,
а
ако
још
пусти
и
браду
,
њега
сви
зову
„
попе
”
или
„
дедо
”
,
па
ма
колико
се
он
на
то
љутио
.
А
кад
пролази
махалом
,
сав
женски
свет
,
и
жене
и
бабе
,
одају
му
чест
:
устају
с
прагова
авлиских
врата
и
остају
тако
стојећи
—
с
мало
погнутом
главом
и
рукама
под
пасом
—
све
док
он
не
прође
!
...
Зато
,
хтео
не
хтео
,
мора
да
се
жени
,
јер
га
све
гони
—
и
комшилук
и
чаршија
и
кућа
и
родбина
.
Родбина
тек
само
поведе
реч
пред
њим
о
њему
:
„
Море
,
’
оће
,
ете
,
да
га
женимо
!
”
А
он
обори
главу
,
гледа
устрану
,
стиди
се
,
али
не
пориче
,
нити
се
брани
.
Уопште
,
код
те
средње
класе
са
женидбом
иде
много
брже
и
лакше
него
код
оних
виших
,
богатијих
и
ученијих
.
Али
зато
и
нема
ту
оних
силних
маторих
момака
,
који
се
туже
на
влажно
време
и
на
рђаву
кујну
,
нити
оних
силних
зловољних
маторих
девојака
,
што
миришу
на
камфор
и
носе
памук
у
ушима
.
Не
,
овде
никад
дотле
не
сме
,
и
не
може
,
да
дође
!
...
Тек
спопадну
човека
који
није
ни
у
сну
снио
и
ни
накрај
памети
му
било
да
се
жени
,
и
навале
на
њега
са
свију
страна
да
се
жени
!
Као
несташна
деца
кад
метну
коњску
муву
магарцу
у
уво
,
па
га
тиме
силно
узнемире
,
те
се
,
јадник
,
узаман
баца
ногама
,
стреса
товар
и
самар
,
али
му
све
то
ништа
не
помаже
,
—
тако
и
овоме
само
пусте
у
уши
мисао
о
женидби
и
женици
—
и
ви
сутра
лепо
не
можете
више
да
познате
оног
јучерашњег
сређеног
,
мирног
и
задовољног
човека
!
Тек
му
кажу
:
„
Море
онај
„
човек
”
много
се
нешто
распитује
за
тебе
!
”
—
„
Који
човек
?
”
—
„
Па
,
онај
,
де
...
у
сукњи
;
из
јучерашњег
друштва
!
”
А
он
се
сећа
,
смеши
се
и
каже
да
га
се
то
баш
ништа
не
тиче
,
а
обично
заврши
:
„
Па
шта
каже
,
Бога
ти
?
”
—
„
Каже
да
јој
се
допадаш
”
—
„
Славе
ти
?
”
—
„
Здравља
ми
!
”
-
„
Па
шта
каже
још
?
”
—
„
Каже
да
јој
изгледаш
горд
,
и
вели
:
Шта
чекаш
?
Ваљда
се
још
није
та
срећна
,
та
твоја
будућа
,
родила
?
Или
,
вели
,
ваљда
тражиш
много
пара
!
”
—
„
Здравља
ти
?
То
баш
каже
?
”
—
„
Ама
,
молим
те
,
ни
речи
!
”
вели
онај
тајанствено
.
„
Молила
ме
да
ти
ништа
о
томе
не
кажем
!
!
”
—
„
Их
,
болан
брате
!
”
вели
онај
и
сада
само
мисли
о
томе
и
ни
о
чему
другом
.
Налази
да
му
је
живот
пуст
,
да
нема
неге
довољно
.
Помишља
чак
и
на
старост
и
болест
,
која
може
наићи
:
па
ко
ће
га
тако
свесрдно
моћи
дворити
,
ако
не
жена
,
та
верна
другарица
и
сапутница
човекова
?
И
он
осећа
да
не
може
више
овако
остати
!
Укратко
,
чуди
се
како
то
и
може
и
једног
дана
бити
без
„
домаћице
”
!
Налази
да
је
то
најлепша
женска
и
да
просто
не
може
без
ње
;
она
је
само
за
њега
створена
а
он
за
њу
!
И
један
дотицај
коленима
испод
стола
,
и
једно
„
ти
”
,
које
му
она
први
пут
изрекне
,
привуку
га
и
притегну
силно
њој
,
као
најјачи
конопци
и
ланци
(
„
ружични
”
наравно
)
!
И
не
прође
много
,
а
свет
га
види
лепо
избријана
,
с
подбријаним
вратом
,
омирисана
берберском
сапуњавицом
,
где
достојанствено
,
окружен
неким
теткама
и
стринама
,
гега
у
прошевину
,
а
уши
му
се
црвене
од
тешка
стида
.
Нешто
тако
могло
се
очекивати
и
у
овој
прилици
код
Мана
кујунџије
.
О
тој
ствари
је
већ
неколико
дана
мислила
најозбиљније
Манина
мајка
Јевдокија
,
па
је
напослетку
и
сазвала
једно
веће
-
фамилијарно
веће
од
родбине
,
веће
постаријих
жена
.
И
оне
се
одазваше
и
дођоше
.
Дође
и
тетка
Дика
и
тетка
Кара
,
и
стринка
Парашкева
,
и
друга
стринка
,
Николета
,
и
тетка
Рушка
,
коју
су
сви
сматрали
за
род
,
а
нико
није
знао
да
каже
какав
им
је
род
.
Манина
мајка
им
каже
зашто
их
је
звала
.
Исприча
им
шта
ју
је
нагнало
да
убрза
ствар
;
исприча
им
о
новинама
и
о
оном
резилуку
,
и
каже
им
да
озбиљно
хоће
свога
Мана
да
жени
.
Пита
их
шта
оне
мисле
.
Свака
је
говорила
и
свака
се
редовно
бестрага
далеко
удаљила
од
саме
ствари
и
отишла
на
десето
;
свака
је
била
опоменута
да
се
не
удаљује
,
него
нека
се
држи
саме
ствари
,
и
свака
се
нашла
увређена
и
дизала
се
да
иде
,
па
свака
опет
остајала
.
Али
све
скупа
ипак
сложне
беху
у
томе
да
Манча
треба
већ
да
се
жени
,
и
да
оне
све
сложно
треба
да
легну
на
посао
,
па
да
му
траже
прилику
.
И
када
бану
,
и
незвана
,
и
дође
још
једна
,
четврта
тетка
,
нека
тетка
Дока
,
с
рукама
преко
трбуха
,
и
запита
их
шта
су
се
скупиле
,
рече
јој
важним
и
озбиљним
гласом
стринка
Парашкева
:
—
Збрасмо
се
,
стринка
Доке
,
’
оћемо
,
ете
,
да
женимо
оној
наше
магаре
!
...
ГЛАВА
ЧЕТВРТА
У
њој
је
испричано
једно
фамилијарно
веће
,
на
коме
је
утврђен
списак
кандидаткиња
,
то
јест
девојака
за
удају
,
или
још
боље
,
девојака
,
од
којих
једну
треба
себи
за
сапутницу
у
животу
да
изабере
мајстор-Мане
кујунџија
.
Неколико
дана
доцније
,
а
код
Јевде
се
опет
скупљају
на
ново
фамилијарно
веће
.
Сваки
час
тек
заклапарају
налуне
или
папуче
преко
калдрмисане
авлије
,
и
једна
по
једна
стрина
или
тетка
долази
,
с
рукама
под
пазувима
.
Скупљају
се
,
и
ту
су
већ
на
окупу
све
тетке
и
стринке
,
ту
:
Дика
,
Кара
,
Рушка
,
Парашкева
,
и
Николета
,
и
Дока
.
Све
су
оне
дошле
на
позив
Јевдин
,
само
најмлађа
,
тетка
Дока
,
дошла
је
,
као
и
увек
,
незвана
.
Била
је
то
још
лепа
и
једра
жена
,
мало
чудних
манира
.
Често
се
заборави
,
па
звижди
сокаком
.
Њу
су
обично
увек
избегавали
—
нити
су
је
позивали
к
себи
у
кућу
,
нити
су
је
водили
,
кад
су
куда
ишли
.
А
ако
су
је
баш
кадгод
и
повели
,
то
је
увек
било
после
дужег
свађања
и
погађања
око
постављених
услова
,
на
које
је
услове
Дока
тешко
пристајала
.
Јер
Дока
је
била
врло
незгодна
:
увек
би
понешто
лупила
,
иако
је
нико
питао
није
,
и
често
би
тиме
друштво
у
неприлику
доводила
.
А
имала
је
обичај
да
оно
што
каже
упорно
брани
,
па
и
да
се
потуче
,
јер
је
била
позната
као
убојица
.
Зато
су
је
избегавали
,
а
кад
је
се
нису
могли
отрести
,
него
су
је
морали
повести
,
водили
су
је
само
под
тим
условом
да
ништа
,
ни
речи
,
не
сме
проговорити
.
Редовно
се
тада
морала
заклети
у
своје
очи
и
у
живот
свога
мужа
Сотираћа
—
кога
се
она
,
узгред
буди
речено
,
врло
мало
бојала
—
да
неће
ни
уста
отворити
!
Но
уосталом
,
све
то
избегавање
њу
је
мало
бунило
,
а
онима
је
мало
помогло
.
Јер
Дока
је
увек
умела
некако
лако
и
вешто
да
намирише
где
је
добро
друштво
,
било
по
каквом
мирису
од
пржене
кафе
,
или
по
звуку
од
цврчања
на
тавици
,
било
напослетку
по
папучама
и
налунама
,
поређаним
испред
неких
врата
,
—
што
је
за
њу
увек
био
најбољи
и
најнесумњивији
знак
и
доказ
да
ту
има
друштва
,
и
да
ће
бити
кафе
и
јеглена
.
Четири
тетке
и
две
стрине
Манине
поседале
по
миндерлуцима
унаоколо
и
све
срчу
кафу
,
а
понеке
и
задиманиле
као
мушко
.
Тетка
Дока
пије
и
кафу
и
мастику
и
уз
то
пуши
као
Турчин
.
Срчу
кафу
и
разговарају
о
удавачама
,
за
које
су
нашле
да
би
могле
бити
прилика
за
њиховог
Манчу
.
Поче
стринка
Парашкева
:
—
У
Мадине
,
ете
,
там
’
спроти
Зелену
чешму
,
какво
девојче
искочи
—
пуста
не
остала
!
...
Онакву
лепотињу
веће
у
мој
век
—
а
ја
сам
си
жена
убавачко
стара
—
јоште
не
видо
’
...
Фрузина
гу
,
ете
,
име
...
—
Мори
,
зар
она
си
је
једна
?
!
—
прихвати
тетка
Рушка
.
—
У
Јордана
Калтагџије
дом
што
си
процафте
девојченце
,
ете
,
оно
Тимче
...
Како
замбак
т’нка
!
Да
остаде
јоште
турцко
,
ћаше
,
две
ми
очи
,
заради
њума
зулум
да
се
напраји
на
веру
ни
!
...
Е
,
што
му
,
Јевдо
,
не
збориш
,
ете
,
за
њума
?
—
Е
,
што
да
чиним
?
!
—
вели
Манина
мајка
.
—
Зашто
да
му
зборим
?
Што
да
га
карам
?
Карање
нема
!
У
војску
терају
сас
зор
,
а
у
женидбу
—
јок
!
—
Ели
је
,
зар
,
у
Београд
бегенисуваја
какву
мазну
Београђанку
,
та
му
саг
ове
наше
несу
прилика
?
!
—
умеша
се
тетка
Дока
,
али
не
доби
одговора
ни
од
једне
из
већа
.
Споменуше
још
неколико
њих
.
Споменуше
Дику
Грнчарску
,
Ленче
Кубеџиско
,
Доне
Чешменџиско
и
Зоне
Ставрино
и
Јоне
Мамино
.
Све
су
то
и
лепе
и
поштене
девојке
и
радене
девојке
.
Целе
недеље
раде
у
кући
,
у
недељу
у
свиленим
фустанима
у
коло
,
а
у
понедељак
завргну
мотику
преко
рамена
,
па
певајући
„
Зелен
зекир
,
драго
моје
”
,
иду
у
поље
,
у
њиву
или
у
виноград
...
Све
су
то
биле
лепе
прилике
за
Манчу
.
Признаје
то
Јевда
,
и
каже
да
ће
говорити
Манчи
,
сину
свом
.
—
Да
збориш
,
Јевдо
,
—
рече
јој
тетка
Дока
.
—
Да
му
збориш
,
ем
повише
да
му
збориш
за
тија
девојчики
!
Што
да
си
седи
неженат
,
та
да
си
губи
век
и
године
?
!
Дервиш
ли
је
,
калугер
ли
је
та
да
си
самотује
?
!
И
ја
му
зборешем
,
ама
ме
ич
не
слуша
!
...
„
’
Ајде
,
вика
ми
он
,
ћути
си
,
Доке
!
Тебе
ти
ласно
,
рече
;
ти
си
мислиш
да
се
саг
ласно
може
да
ожени
,
да
ми
је
мен
’
,
рече
,
ласно
невесту
да
нађем
,
како
теб
’
што
је
ласно
шишенце
ракијке
да
си
пијнеш
!
...
Бећарл’к
џиби
султанл’к
олмаз
”
,
рече
,
и
толко
!
Не
’
теде
више
,
куче
,
ни
да
си
збори
с
мене
,
а
и
ја
га
—
кад
видо
’
што
је
брљив
—
батали
!
...
А
што
па
има
девојчики
,
што
су
пристасали
за
удавање
,
—
паша
,
па
да
гим
не
манише
!
Ем
кол’ко
ги
мило
да
се
удадну
,
и
тол’ко
ги
јоште
двапут
помило
за
нашега
Манчу
,
откад
се
,
ете
,
врну
из
војску
из
Београд
!
...
О
,
Бож’ке
,
кол’ку
ми
чес
’
чине
и
давају
девојчики
,
а
све
заради
твојега
Манчу
!
Убаво
си
видим
,
демек
,
зашто
је
тој
!
Преко
чаршију
трче
,
та
да
ме
у
руке
целују
,
„
живо-здраво
”
ми
рекну
...
сал
што
се
срамују
да
за
Манчу
,
ете
,
питују
...
А
из
очи
ги
,
ете
,
тој
четим
!
...
А
ја
си
веће
убаво
знајем
заради
кога
ми
тај
чес
’
чине
.
Некња
си
беја
’
у
амам
,
а
туј
си
у
амам
беоше
и
оне
,
ете
,
та
Дика
Грнчарска
,
Гена
Кривокапска
и
Ленче
оно
Кубеџиско
.
Беше
ту
и
оно
Зоне
Замфирова
;
ама
оно
си
,
како
чорбаџиско
,
беше
са
своји
;
не
бањаше
се
ни
па
збореше
сас
овеја
.
А
ове
—
ама
знаш
како
ми
чес
’
давају
,
како
ми
лацкају
!
„
Стринке
,
стринке
,
мори
!
Еве
ти
мој
сапун
!
”
вика
једна
.
„
Узми
си
,
стринке
Доке
,
мој
сапун
,
кирид-сапун
је
!
”
вика
па
друга
.
Бож’ке
!
Да
се
поломе
служејећи
ме
!
...
А
ја
си
седим
,
па
,
како
пашина
мајка
,
примам
си
чес
’
и
од
једну
и
од
другу
,
ама
си
мислим
у
мој
памет
:
„
А
,
рипчики
!
Да
се
истепате
ви
за
тој
,
викам
;
ја
,
ако
сам
си
жена
проста
,
убаво
си
знајем
дек
неје
заради
мен
’
тој
”
.
Па
си
зборим
у
памет
:
„
Бож’ке
,
која
ће
ми
саг
бидне
снајка
у
овеј
покладе
!
?
...
”
А
лепе
,
па
убаве
што
су
—
лелее
,
Јевдо
,
очи
да
си
не
скинеш
сас
њи
’
!
Ја
ги
сал
гледам
,
па
си
сеирим
!
А
туј
при
мен
’
си
седи
’
ан’ма
на
Имер-агу
,
па
,
рече
:
„
Виде
ли
,
Доке
,
што
је
,
рече
,
убаво
овој
Зоне
Аџиско
;
па
бела
како
замбак
,
а
очи
гу
како
бадем
,
а
грло
како
филдиш
,
а
уста
гу
,
рече
,
како
мерџан-атеш
!
...
Ех
,
рече
,
пуста
,
рече
,
вера
што
ни
смиће
и
на
нас
и
на
вас
,
а
кеиф
ми
,
рече
,
да
гу
узмем
,
ете
,
за
мојега
Халила
!
...
”
И
истин
’
збореше
жена
!
А
ја
гу
теке
тагај
топрв
погледа
малко
боље
Зону
.
Па
кад
гу
видо
’
ону
,
њојну
т’нку
снагу
,
па
оне
њојне
пусте
косе
,
па
оне
беле
цврсте
груди
,
како
два
филџана
,
па
оно
њојно
девојачко
срамување
!
!
Леле
,
тугоо
!
!
—
викну
Дока
,
па
се
завали
онако
бећарски
и
распали
цигару
,
сркну
из
филџана
,
па
настави
:
—
А
мен
’
ми
дође
ништо
жал
’
,
па
си
зборим
у
памет
:
„
Ех
,
црна
Доке
,
пусти
твој
к’смет
!
...
Што
несам
бећар
,
та
да
гу
ели
узнем
ели
отмем
од
татка
гу
”
,
—
тол’ко
што
је
лепотиња
!
...
—
’
Ајде
ћути
си
,
несрећо
!
—
обрецну
се
Јевда
на
њу
.
—
Неје
те
ни
срам
?
!
...
Како
збориш
то
?
!
...
—
Ете
што
?
!
...
—
чуди
се
и
брани
Дока
.
Што
си
лошо
зборим
?
...
Ако
си
прајим
кеф
,
белким
сас
уста
си
прајим
:
ништо
,
ете
,
лошо
не
напраји
!
...
—
рече
и
испи
опет
једну
чашицу
мастике
,
па
додаде
:
—
Ако
искаш
,
Јевдо
,
ете
,
све
да
ти
ти
зберем
један
дан
на
куп
у
амам
,
та
да
гледаш
и
сеириш
и
бираш
,
ете
,
за
твојега
Манчу
,
па
да
ти
,
како
и
мен
’
,
дође
жал
и
криво
што
неси
ти
Манча
!
—
Их
,
—
гракнуше
неке
,
—
што
је
брљиво
!
Неје
те
ни
срам
!
Пи
,
какво
зборење
!
Иди
си
дом
!
Несрећо
бећарска
!
...
Дом
да
си
идеш
!
—
повикаше
и
скочише
све
на
њу
.
—
Кој
те
је
зваја
?
!
...
’
Ај
’
си
дом
!
...
—
Кој
да
си
иде
дом
?
!
Ја
ли
?
!
—
плану
Дока
и
скиде
једну
папучу
и
стеже
је
.
—
Рушка
нек
’
си
искочи
!
Каква
му
је
она
тетка
!
?
...
А
кад
буде
ништо
зорт
,
ја
ћу
се
тепам
и
карам
заради
нашега
Манчу
,
а
ви
јок
!
!
...
—
Ја-гу
,
што
си
збори
!
—
кара
је
Парашкева
,
а
спустила
мало
глас
од
страха
.
—
Еснафска
жена
,
па
каква
си
је
!
...
Кад
ћеш
си
,
мори
,
Доке
,
црна
Доке
,
ете
,
памет
да
спечалиш
?
!
Тој
ли
је
зборење
?
!
Неје
те
ни
срам
оди
овој
чупе
?
—
рече
и
показа
на
измећарку
Дену
,
којој
одмах
затим
даде
очима
знак
да
покупи
филџане
и
ракиске
чашице
и
шишенце
с
мастиком
,
којом
се
—
чешће
од
свију
—
послуживала
тетка
Дока
,
док
је
причала
слике
из
хамама
,
па
да
све
то
изнесе
напоље
.
А
то
је
сасвим
умесно
било
,
јер
,
ако
и
даље
остане
то
ту
при
руци
тетка
Доки
,
ко
зна
шта
све
може
лупити
и
испричати
(
па
и
потући
се
с
неком
!
)
тетка
Дока
,
којој
су
фес
и
шамија
дошли
већ
мало
више
накриво
,
и
тако
издавали
њено
расположење
.
А
затим
се
подигоше
све
с
миндерлука
,
Дена
им
већ
окренула
налуне
и
папуче
ка
авлији
,
и
ове
поново
,
онако
стојећи
,
још
једаред
изређаше
имена
девојака
које
треба
Јевда
да
спомене
и
да
их
похвали
пред
сином
Манчом
.
—
Ама
с
мен
’
у
амам
да
искочиш
,
—
салете
је
Дока
,
—
да
сеириш
и
да
видиш
једну
убавињу
и
лепотију
оди
девојчики
!
...
Мори
,
у
пашине
сараје
,
па
би
искочиле
и
там
’
помеђу
три
тесте
Ђурђијанке
и
Стамболијке
потакве
;
искочиле
би
и
там
’
најлепе
и
најубаве
!
...
Де-де
!
Ласно
за
тој
,
мори
,
Доке
!
Ће
искочимо
једанпут
!
—
вели
Јевда
,
само
да
је
скине
с
врата
.
—
А
саг
,
иди
си
па
легни
;
преспиј
си
малко
,
Доке
...
—
Ете
,
тој
Зоне
Чорбаџиско
да
видиш
сал
!
...
—
вели
јој
Дока
излазећи
.
—
Ја
ћу
си
разберем
кад
ће
Аџиски
у
амам
,
па
да
си
одемо
ја
и
ти
;
а
ја
ћу
платим
амам
и
за
мен
’
и
за
теб
’
—
сал
оној
Зоне
Аџиско
да
видиш
и
ти
да
сеириш
,
па
...
ако
што
неси
мушко
...
ГЛАВА
ПЕТА
Она
је
управо
као
нека
епизода
.
Као
епизода
узета
,
она
је
,
истина
,
мало
подужа
,
али
,
узета
као
роман
,
она
је
ипак
кратка
;
јер
она
и
није
управо
ништа
друго
него
један
кратак
сензациони
—
али
за
родитеље
врло
поучителан
—
роман
,
у
коме
су
јунаци
,
млади
Митанче
Петракијев
и
нека
Швабица
Хермина
.
Све
ово
морало
се
испричати
,
да
виде
читаоци
пред
каквим
је
амбисом
врло
лако
могао
бити
и
наш
јунак
Мане
кујунџија
.
По
решењу
фамилијарног
већа
,
Јевда
узе
преда
се
једнога
дана
сина
Манчу
.
И
пошто
је
женидба
у
начелу
била
већ
свршена
ствар
,
разговараше
сад
о
њој
онако
у
појединостима
.
Јевда
му
спомену
и
изређа
имена
свију
девојака
.
Спомену
му
Фрузину
Мадину
,
како
је
вредна
,
кротка
и
лепа
,
и
додаде
да
није
ни
чудо
,
кад
јој
је
татко
Грк
из
Филибе
;
затим
му
спомену
Тимку
Јордана
Калтагџије
,
похвали
је
како
је
здрава
—
„
како
мечка
”
,
рече
Јевда
—
како
лепо
тка
и
води
сав
домазлук
;
Дику
Грнчарску
наговести
му
и
рече
за
њу
врло
много
лепих
ствари
:
како
је
здрава
,
вита
стаса
,
„
како
се
,
кад
иде
чаршијом
,
срамује
,
како
и
прилега
на
девојче
”
,
како
је
послушна
и
како
има
лепо
грло
,
кад
запева
„
Запевало
булбул-пиле
,
мисли
зора
је
!
”
Ленче
Кубеџиско
,
Зоне
Ставрино
,
Јоне
Мамино
и
Гену
Кривокапску
све
их
спомену
,
о
свакој
рече
што
се
доброга
могло
рећи
,
и
запита
га
шта
он
мисли
.
Мане
је
ћутао
.
А
кад
мати
навали
на
њ
,
он
јој
рече
да
није
то
баш
тако
хитно
.
—
Море
,
Манчо
,
сине
,
докле
ће
си
момак
?
!
—
вели
му
мати
.
—
Снају
да
ми
доведеш
у
дом
,
да
ми
хизмет
чини
,
та
да
се
и
ја
малко
одморим
...
Ласно
ли
је
мен
’
,
да
ја
,
у
овеј
моје
године
,
месим
’
леб
и
гот’вим
ручак
и
за
теб
’
и
за
момци
и
чираци
твоји
?
!
...
(
Читаоцима
је
познато
да
у
Манчином
дућану
није
било
,
сем
Коте
и
Поте
,
никаквих
других
момака
и
чирака
,
али
то
је
сујета
мајсторске
мајке
што
је
тако
рекла
!
)
—
Па
ће
се
женим
,
нане
,
ти
ич
бригу
да
не
береш
!
—
умирује
је
Мане
.
—
За
мен
’
ласно
;
теке
за
теб
’
искам
да
ти
бидне
убаво
!
Зашто
да
узмем
нику
,
а
она
да
ти
чес
’
не
одава
,
—
бива
ли
,
а
?
...
—
Море
,
ће
ми
одавају
чес
’
,
за
тој
бригу
да
немаш
.
Ја
већ
и
саг
јоште
видим
што
ме
почитују
...
Ете
,
избери
си
једну
оди
тија
што
ги
ти
каза
отоичке
...
Коју
искаш
,
а
мен
’
ће
бидне
право
...
Све
су
си
убаве
...
—
Ех
,
—
одмахну
Мане
руком
.
—
Та
што
ако
су
убаве
!
Оне
ли
су
сал
убаве
?
Има
време
!
...
—
Мори
,
Манчо
,
побрго
работи
!
Зашто
ће
ти
пограбе
чорбаџиски
синови
,
како
чаршилије
,
ете
,
вруће
мекике
сабајле
,
—
па
што
ће
таг
да
чиниш
?
!
...
—
Ама
,
де
,
јаваш
,
нане
!
—
смеје
се
Мане
.
—
„
Што
ће
да
чиним
?
”
...
Па
ћу
си
узмем
једну
!
Што
ми
ти
па
саг
тол’ко
збориш
,
како
да
до
годину
неће
па
да
искоче
нови
девојчики
,
и
јоште
може
поубави
и
покротки
девојчики
да
бидну
оди
овија
овогодишњи
...
—
Ама
,
ја
веће
видо
’
мој
к’смет
и
срећу
сас
теб
’
!
...
вели
му
мати
љутито
.
—
Мане
,
Мане
,
мајка
ти
не
плакала
!
Што
мислиш
?
Ја
сам
си
проста
жена
,
па
се
ич
не
разбирам
и
не
знајем
овој
сагашње
...
Стра
’
ме
,
што
ћеш
сас
мен
’
да
напрајиш
резилак
,
како
онај
твој
Митко
чорбаџи-Петраћов
што
напраји
сас
мајку
и
татка
му
!
...
—
Што
ће
начиним
?
!
’
Ајде
и
ти
,
па
,
нане
,
како
си
тој
па
збориш
!
?
—
рече
прекидајући
разговор
.
А
затим
метну
шубару
на
главу
и
оде
љутито
.
—
Неје
без
ништо
!
—
рече
Јевда
после
дужег
размишљања
.
—
Тугоо
,
ако
је
бегенисуваја
нику
белосветску
,
—
у
Нишаву
ћу
,
ете
,
да
рипим
!
...
Дуго
је
седела
тако
на
миндерлуку
у
једном
ћошку
од
собе
,
и
мислила
.
Шта
све
није
помислила
.
Бранила
се
од
тих
многих
и
свакојаких
мисли
.
—
Леле
тугооо
!
Истин
’
рекоше
који
казаше
:
„
Да
не
дава
Господ
на
дете
што
му
мајка
помисли
!
”
Ете
и
с
мен
’
и
Манчу
ми
алис
та
си
је
саг
работа
!
Може
да
и
неће
бидне
баш
тако
лошо
!
Доне
!
Доне
,
мори
!
Доне
,
несрећо
селска
!
—
викну
Јевда
и
зовну
измећарку
.
—
Што
искаш
,
стринке
?
—
Поскочи
,
дете
,
до
чорбаџи
Тасу
и
рекни
:
„
Вика
те
стринка
Јевда
;
искочила
,
рекни
,
голема
работа
!
Ама
брго
,
рекни
,
да
дођеш
!
...
”
Не
прође
много
,
а
ево
чорбаџи-Тасе
.
Био
је
подаљи
рођак
,
падао
јој
као
неки
девер
,
а
она
њему
као
снаја
.
На
њега
се
Јевда
обраћала
увек
кад
је
у
невољи
каквој
била
,
и
тражила
паметна
савета
;
њега
би
позивала
,
и
он
се
одмах
радо
одазивао
,
као
и
сваки
рођак
,
али
канда
је
мало
,
онако
потајно
,
и
уздисао
за
Јевдом
,
и
то
годинама
безнадежно
уздисао
.
Почео
је
док
је
још
девојка
била
,
и
још
није
престао
уздисати
,
али
о
тим
уздисајима
наравно
да
Јевда
није
смела
ништа
знати
...
—
Што
искаш
,
снајке-Јевдо
?
—
запита
је
Таса
.
—
Што
ти
требам
?
—
Позва
’
те
,
бата-Таско
,
имам
си
,
ете
,
голему
муку
да
ти
рекнем
...
Оно
моје
брљиво
дете
...
Манча
де
...
искам
да
га
женим
,
а
он
се
,
ете
,
рита
,
како
магаре
кад
си
неће
самарицу
на
грбину
...
Е
,
какво
је
тој
саг
заступило
,
Бог
да
чува
!
...
Ни
се
татко
ни
се
па
мајка
слуша
!
Што
је
овој
?
Батиса
ни
се
све
;
све
се
батиса
,
бата-Таче
!
...
Е
,
како
то
?
...
Ники
ме
ич
не
питује
,
а
белким
сам
мајка
!
...
—
Е
,
—
уздахну
Таско
—
тој
си
је
,
Јевдо
,
наш
к’смет
...
Кад
бесмо
деца
,
ники
нас
,
ни
татко
ни
мајка
ни
,
не
пита
:
оћемо
ли
ели
нећемо
;
а
саг
,
кад
сами
стадомо
„
татко
”
и
„
мајка
”
,
—
саг
нас
па
не
питују
наша
деца
!
...
Преди
нас
наши
стареји
нас
не
питаше
;
а
саг
нас
па
наша
деца
не
питују
!
Тој
ти
је
,
Јевдо
,
што
каза
,
отоичке
,
наш
к’смет
!
...
—
Ама
,
бата-Таско
,
неје
ми
мен
’
мука
ни
стра
’
за
тој
!
Неје
,
две
ми
очи
!
Ако
,
што
неће
да
ме
питује
;
ако
,
бата-Таско
!
Та
што
да
ми
је
па
за
тој
?
Друго
заступи
саг
!
Србија
!
...
Србија
слободија
!
...
Ако
за
тој
!
Нек
’
си
не
пита
,
нек
’
си
избере
што
си
милује
.
Ете
,
и
мој
покојни
Ђорђија
не
пита
много
,
веће
рече
на
татка
ми
:
„
Ако
гу
не
давате
сас
алал
,
ете
,
Јевду
вашу
,
а
ја
ћу
гу
уграбим
;
а
Србија
,
вика
,
и
плот
неје
далеко
!
”
Ама
стра
’
ме
да
не
узне
нику
белосветску
...
—
Е
,
ашкољс’н
за
тај
реч
!
Тој
ме
и
мен
’
стра
’
Јевдо
!
—
одобрава
чорбаџи-Таско
.
—
Батиса
ни
се
све
,
снајке
Јевдо
!
Све
ни
батисаше
:
и
варош
,
и
чаршију
,
и
село
,
и
цркву
,
и
кућу
,
и
стари
адет
,
и
стари
чес
’
,
и
старо
живување
—
све
ни
,
бре
брате
,
батисаше
јабанџије
!
...
Овој
како
ће
да
му
бидне
,
кој
ће
да
знаје
!
...
А
Бог
да
чува
!
Много
лошо
,
Бога
ми
ти
казујем
!
...
Јевда
уздахну
и
одобраваше
главом
,
па
додаде
:
—
Мину
старо
време
,
—
беше
му
,
бата-Таско
!
...
А
бата-Таско
уздахну
и
прихвати
:
—
У
старо
време
се
знало
,
бре
брате
,
кој
је
старији
,
кој
млађи
;
кој
је
големаш
,
а
кој
си
је
па
фукара
!
...
Млађи
одаваше
чес
’
на
стареји
своји
.
Кад
си
татко
седи
,
син
му
стоји
;
кад
си
татко
праји
цигару
,
син
си
већ
чека
сас
машице
и
жар
;
кад
си
татко
збори
,
син
си
ћути
,
слуша
,
не
сме
да
збори
!
Па
се
знало
,
бре
брате
,
кад
је
дан
,
а
кад
си
је
па
ноћ
!
По-за
домаћина
смејаше
ли
кој
да
улегне
у
кућу
?
!
А
си
домаћин
дође
,
а
измећарка
си
тури
чивију
на
порту
—
и
свршена
работа
!
Нема
веће
нико
да
улегне
на
порту
!
...
Нема
доцна
кући
долазење
!
А
саг
?
...
Пантим
у
оној
време
,
у
годину
једанпут
ели
двапут
ако
си
искочим
поради
,
ете
,
некуј
послу
у
чаршију
.
Па
ели
узнем
по-за
себ
’
измећарче
,
ели
си
сам
узнем
фенер
,
окачим
га
на
чибуче
ели
на
пуле
оди
џубе
,
па
си
пролазим
мирно
покрај
турцки
каракол
...
Несам
,
бре
брате
,
џимпир
ели
качак
,
ели
кумита
,
та
да
си
брез
фенер
идем
преко
сокак
!
...
А
саг
!
...
Судија
,
бре
брате
,
чиновник
,
ели
приседник
суда
,
дрт
човек
,
бела
глава
,
бре
брате
;
има
си
зетови
и
унучики
,
па
си
пролази
,
па
ни
има
по-за
себ
’
измећара
,
ни
фенер
,
ни
бастун
,
веће
пролази
—
да
прошћаваш
—
како
ники
мачор
кад
си
остави
мутвак
,
та
се
дигне
и
зареди
по
ма’алу
на
нико
рђавство
.
Бога
ми
ти
казујем
!
...
—
Лошо
време
заступи
!
Седи
си
,
бата-Таче
!
...
—
вели
Јевда
,
и
нуди
га
.
—
Ако
ли
једно
кафенце
?
...
Доне
,
мори
,
Доне
!
Ела
,
испеци
ни
две
кафе
!
...
А
газда
Таче
седе
и
поче
:
—
Ете
саг
ми
,
Јевдо
,
дође
ништо
у
памет
,
и
присети
’
се
да
ти
кажем
...
Некња
си
зборим
ништо
сас
онога
мојега
комшију
,
чорбаџи-Петракија
.
Море
,
има
си
човек
голему
муку
сас
онога
његовога
Митку
.
Причаше
ми
човек
све
...
Сал
што
не
плаче
,
колко
му
жал
дође
,
и
тешко
!
—
Е
,
е
!
Туј
ми
се
уврте
,
—
рече
Јевда
и
показа
чело
—
ете
,
тај
Митка
!
...
Па
што
збори
Петракија
,
две
ти
очи
?
!
...
—
Лошо
збори
,
много
лошо
збори
.
Давију
ми
правија
!
...
Да
сам
учија
нике
чкоље
,
та
да
испишем
,
ете
,
тол’ку
књигу
!
—
вели
Таско
и
одмери
руком
једну
ужасну
дебљину
.
—
„
Ласно
ти
теб
’
,
—
рече
ми
некња
Петракија
—
имаш
девојке
,
сина
немаш
,
—
бригу
немаш
!
...
А
мен
’
ме
изеде
оно
моје
пцетиште
!
”
—
А
ти
,
викам
,
зашто
га
испусти
?
„
Дрво
се
,
викам
,
савија
док
је
младо
,
”
има
селски
реч
.
Та
и
сас
теб
’
и
Митка
ти
алис
та
си
је
работа
!
„
Море
,
Таче
,
рече
,
не
знајеш
моју
муку
,
па
си
збориш
тако
.
А
,
истин
’
,
рече
,
ја
сам
кабает
,
много
сам
,
рече
,
кабает
!
Ете
веће
две
године
и
повише
!
...
Ама
се
вукујем
и
теглим
с
њег
’
како
ала
с
берикет
.
Да
чујеш
сал
”
.
И
стаде
да
прича
:
Причање
несрећног
оца
Петракија
о
свом
несрећном
сину
Митанчи
„
Полани
,
рече
,
—
отпоче
бата-Таско
Јевди
Петракијеву
причу
—
кад
му
купи
једне
путине
код
Вана
кондурџије
,
таг
топрв
запази
’
што
ће
имам
муку
с
њег
’
повише
него
што
татко
ми
имаше
,
ете
,
сас
мене
!
Плати
за
путине
осам
динара
—
ем
беле
паре
,
бре
брате
,
рече
,
малко
ли
је
!
?
...
Ама
знајеш
како
бе’у
цврсте
и
јаке
путине
,
па
ем
сас
потковице
!
Донесо
’
ги
дом
и
дадо
’
му
ги
,
и
он
ги
узе
!
Ама
—
ете
саг
ми
долази
у
памет
—
узе
ги
кучиште
,
ама
ме
не
целива
у
руку
,
како
је
адет
у
њега
.
Обуче
ги
,
и
један
дан
одија
сас
њи
по
чаршију
,
а
јутредан
неће
да
ги
обуче
...
Ја
си
мислим
:
зар
ће
ги
чува
па
за
недељу
ели
светак
?
!
Па
ми
дође
ништо
мило
,
та
реко
’
у
себ
’
:
Бреее
,
овој
ће
куче
искочи
по-трговац
и
од
татка
и
па
од
татка
на
татка
му
!
...
Ама
да
чујеш
моју
бруку
!
Стиза
недеља
,
па
светак
,
па
недеља
,
погледам
ја
—
а
он
си
јоште
иде
у
поцепане
путине
!
Чорбаџи-Петракија
син
,
па
си
иде
како
измећар
,
белосвецки
ники
!
А
зашто
,
море
,
ти
не
обукујеш
нове
путине
,
викам
му
ја
,
што
ме
резилиш
?
!
Он
си
ћути
;
ћути
си
,
жена
,
како
камик
!
Прође
си
јоште
једна
недеља
,
а
ја
веће
не
мога
’
да
си
ћутим
,
веће
викну
:
А
,
бре
,
ћопек-сене
,
што
си
не
обучеш
нове
путине
?
Он
си
па
ћути
.
А
домакица
ми
Персида
,
кад
виде
што
ће
искочи
једно
тепање
,
рече
:
„
Неће
си
,
вика
,
дете
турцке
путине
;
иска
штифлетне
а-ла-франга
да
му
,
ете
,
купиш
!
”
—
Што
бре
,
ешеку
?
Зар
татко
ти
чорбаџија
први
у
чаршију
и
код
влас
’
и
при
официри
и
инџилири
,
па
може
да
носи
путине
с
потковице
,
а
ти
не
можеш
!
?
Море
ће
понесеш
,
па
како
селска
невеста
ће
ги
обучеш
и
одиш
у
њи
.
А
он
,
куче
,
—
и
кој
га
,
бре
,
научи
да
си
тако
збори
?
—
рече
:
„
Нећу
да
ги
носим
;
бос
ћу
си
идем
,
ели
у
селски
оп’нци
,
а
да
ги
носим
,
рече
,
—
нећу
!
...
”
Е
,
зашто
нећеш
?
—
„
Не
могу
,
”
рече
.
Зашто
не
можеш
?
—
„
Не
могу
,
рече
;
трупам
,
рече
,
сас
оне
пусте
потковице
како
стари
мезулџиски
,
рече
,
коњ
!
”
Е
,
куд
се
научило
теја
речи
да
збори
?
!
Виде
ли
,
море
,
како
се
кучиште
научило
да
збори
јоште
у
чкољу
!
”
—
Ти
што
му
напраји
?
запита
га
па
ја
.
—
„
Та
што
да
му
чиним
?
Једно
ми
је
дете
,
знаш
како
је
!
Купи
му
штифлетне
а-ла-франга
...
А
домакица
ми
збори
:
„
Море
,
Таче
,
ћути
си
,
па
рекни
:
Исполај
на
Господа
кад
си
доживемо
и
тој
!
Кој
знаје
,
рече
,
што
му
је
писано
,
и
што
ће
да
искочи
из
њег
’
!
...
Ти
си
трговац
,
ама
овој
ће
,
рече
,
искочи
јевропејски
трговац
,
галантерис
’
!
...
”
А
ја
си
сал
ћутим
,
—
збори
си
Петракија
—
па
викам
:
Може
,
истин
’
,
да
сам
човек
прос
’
,
па
се
не
разбирам
у
сагашње
време
;
па
си
оћута
’
и
отрпе
’
нико
време
.
Ама
после
ми
дође
ништо
у
памет
за
чекмеџе
.
Есапим
и
треба
да
је
тол’ко
пазар
,
а
кад
си
бројим
,
а
оно
искача
мање
!
Један
дан
убаво
запанти
дек
сам
спустија
у
чекмеџе
два
по
пет
динара
од
пазар
,
а
кад
ће
да
затворим
дућан
,
ја
си
нађо
сал
једно
!
А
код
чекмеџе
долазимо
сал
ја
и
он
,
ники
други
!
Е
неће
,
зборим
си
ја
у
себ
’
,
до
чекмеџе
да
дођеш
!
И
по
таг
искачаше
пазар
за
нико
време
спрама
есап
!
...
Ама
,
па
ми
дође
ништо
чудно
!
Има
си
једно
сопче
његово
,
и
никога
не
пушта
у
сопче
.
Сам
га
помета
с
метлу
.
Хо
,
мајка
му
стара
,
и
тој
треба
,
викам
,
да
је
ники
угурсузл’к
!
...
И
ја
се
веће
заинати
да
видим
што
је
,
мајка
му
стара
,
у
тој
сопче
!
Та
један
дан
у
недељу
,
рече
ми
један
,
—
а
беше
код
мен
’
јоште
у
турцко
време
калфа
,
—
ништо
лошо
за
Митку
;
рече
:
„
Пази
се
,
газда
Петракија
,
да
те
не
орезили
,
рече
,
твој
Митка
.
Чуја
сам
—
а
убаво
разбра
’
,
—
рече
,
јучерке
на
ноћ
,
куде
неке
белосветске
фрајлице
,
рече
,
поју
си
песну
за
твојега
Митанчу
,
поју
си
:
Кој
ти
купи
кондурице
?
—
Купи
ми
га
лудо-младо
,
Лудо-младо
неженето
,
На
Петрића
—
ете
,
рече
—
млат
Митанча
!
...
„
та
те
,
рече
,
максуз
потражи
,
чорбаџи-Петраки
,
да
ти
рекнем
.
А
,
рече
,
твој
’
леб
једо
’
,
ти
ме
изведе
на
селамет
,
—
па
адет
је
да
ти
кажем
;
зашто
,
рече
,
може
ласно
гуја
да
те
изеде
”
.
—
„
А
ја
си
,
рече
Петракија
,
уфати
’
таг
ники
стра
’
и
зорт
;
—
зашто
си
премећем
по
мој
памет
,
па
уфати
’
и
присети
се
за
много
,
та
реко
’
:
Море
,
неје
без
ништо
!
...
Присети
се
ја
:
у
дућан
си
не
седи
,
татка
не
слуша
,
мајку
ич
да
не
види
;
неће
кондуре
,
кошуљу
неће
што
му
мајка
ткаје
и
шије
,
иска
дућанску
!
...
Ударија
баксуз
у
кућу
и
дућан
;
а
пазар
мисечни
стаде
кол’ко
пре
недељни
пазар
беше
!
...
У
собу
си
никога
не
пушта
,
а
кад
си
искочи
,
а
он
си
тури
катанац
на
врата
—
ем
кол’ки
катанац
!
Голем
како
катанац
на
магазу
!
А
кључ
си
тури
у
џеп
,
па
си
иде
!
Куде
си
иде
,
што
праји
,
кад
се
врће
дом
—
никој
не
знаје
и
не
смеје
да
га
питује
...
„
А
ја
си
—
рече
Петракија
—
кад
ми
рече
човек
тој
,
брго
дом
.
На
сопче
му
катанац
,
а
њега
га
дом
нема
„
Причекни
си
малко
,
рече
ми
жена
,
ће
дође
дете
!
...
”
А
за
тој
па
да
ми
је
!
”
реко
’
гу
ја
,
та
си
узе
једно
сикирче
.
„
Зар
ће
сам
трговачки
суд
,
та
да
не
смем
,
па
иска
и
треба
два
грађанина
да
су
у
присуство
!
Ба
!
Не
чекам
си
ја
!
”
Па
си
сас
оно
сикирче
обијем
катанац
и
улезнем
у
сопче
...
А
у
собу
,
што
ће
да
видим
:
мој
срам
!
...
По
дувар
,
бре
брате
,
све
слике
,
ем
девојачке
!
Аме
,
рече
,
не
од
наши
девојчики
,
веће
од
ники
из
бели
свет
...
па
...
ете
...
несу
,
рече
,
обучене
,
веће
,
ете
,
како
саг
да
ти
кажем
...
ете
...
како
да
се
бањају
;
ама
,
брез
пештимаљ
,
ели
на
Ђурђовдан
у
зору
,
кад
си
фаћају
мају
,
да
прошћаваш
!
...
Срам
ме
,
рече
,
изеде
!
„
Погледа
на
сандаци
,
а
и
на
сандаци
катанци
!
Премисли
’
се
ја
:
Е
,
што
му
требају
,
мајке
,
катанци
на
сандаци
,
кад
има
—
ем
какав
голем
!
—
на
врата
?
!
...
Та
си
узмем
оној
сикирче
,
па
и
по
катанци
,
па
и
по
сандаци
!
Кад
си
подиго
’
капци
,
—
леле
мајке
,
што
ће
да
видим
у
сандаци
!
Срам
ме
и
да
ти
кажем
;
а
њег
’
,
рече
,
не
било
срам
да
збере
и
скута
све
тој
!
!
Два
санд’ка
пуна
,
бре
брате
,
ете
,
да
прошћаваш
,
све
курвинске
ствари
!
...
”
—
Лелее
!
Не
збори
си
!
...
—
вели
уплашено
Јевда
.
—
„
Чешљеви
,
сапуни
,
ђулијаци
неки
,
та
нике
женске
штифлетне
,
колани
,
подвезице
,
гакице
женске
,
чорапе
—
ама
знаш
кол’ко
су
дуге
!
...
Дуге
,
како
да
ће
около
шију
да
ги
врзује
!
...
И
све
си
то
збраја
и
скутаја
на
куп
за
онуја
несрећу
и
роспију
аустриску
,
Кермину
!
...
Капетал
бре
један
!
...
Дућан
!
Дућан
да
си
отвори
и
сортира
сас
онуја
силну
стоку
!
...
Ела
,
Персо
,
викну
си
ја
домакицу
ми
.
Ела
овамке
,
да
си
видиш
работу
оди
тој
твоје
„
дете
”
!
Нов
адет
да
видиш
!
Саг
младожење
,
ете
,
спремају
бошчалуке
,
а
девојке
јок
!
...
Каква
је
ово
вера
,
викам
?
Ела
овамке
,
да
видиш
твојега
јевропејског
„
галантериста
”
!
—
Лелее
,
тугоо
!
—
узвикну
Јевда
сва
преплашена
.
—
Црна
Персо
,
што
ти
се
оди
дете
напраји
!
А
Митанча
—
што
напраји
?
—
Ешек
!
Што
ће
праји
?
Недељу
дана
не
смејаше
да
си
до’оди
дом
,
веће
зареди
по
тетке
и
по
стринке
на
ноћување
...
„
А
да
беше
тагај
туј
,
рече
Петракија
,
—
ћа
с
оно
сикирче
да
га
утепам
!
”
—
Ех
,
ех
,
аџамија
,
па
лудо
...
—
Виде
ли
,
Јевдо
,
што
ни
се
напраји
оди
наш
варош
?
!
—
Лелее
!
—
хуче
Јевда
.
—
А
татко
му
Петракија
тури
га
у
новине
и
рече
:
„
Од
данаске
ми
веће
Митанче
неје
син
,
ни
му
ја
па
татко
;
тој
ви
је
,
вика
,
на
знање
и
,
ете
,
управљање
!
Ич
да
му
никој
не
дава
паре
,
зашто
не
презнавам
Митанчин
,
рече
,
арч
...
”
—
Ех
,
туго
!
Неје
требало
баш
тол’ко
да
је
...
Син
му
је
...
Леле
,
јединац
според
три
керке
!
...
Па
што
је
саг
сас
Митанчу
—
некња
га
видо
’
!
Ништо
се
напраји
оди
момче
...
Како
земља
си
дође
...
—
Што
напраји
?
!
Ешекл’к
напраји
.
Изгуби
си
р’з
и
трговачки
чес
’
!
...
Чорбаџиски
син
!
...
До
Филибе
и
Солун
да
просеше
чорбаџиске
керке
,
па
ниједна
да
му
не
рекне
:
јок
!
—
а
он
си
—-
ешек
ниједан
!
ожени
сас
белосветску
и
изгуби
душу
сас
другу
веру
,
сас
туј
,
што
ти
гу
кажем
,
фрајлицу
Швабицу
Кермину
!
Тој
ли
је
ред
?
!
...
А
татко
што
да
праји
?
!
Узе
си
на
брата
дете
,
рече
:
„
Сотирче
ће
ми
је
по
саг
’
син
и
наследник
!
”
’
Оће
да
га
узне
за
ортака
,
—
ама
још
неје
у
теј
године
!
...
А
својега
сина
напудија
!
...
И
чорбаџиски
,
бре
брате
,
син
отиде
си
,
те
је
саг
кантарџиски
санким
чиновник
—
сас
двеста
гроша
мисечно
!
!
...
А
фрајла
Кермина
поседе
си
малко
;
чека
,
белким
,
да
се
измире
сас
татка
Петракија
,
та
када
си
виде
што
ништо
неће
бидне
,
—
а
она
си
уфати
свет
...
Кој
гу
знаје
куде
је
саг
!
...
У
циркус
ники
зар
...
—
Леле
,
да
не
дава
Господ
никому
такав
срам
и
резилак
!
...
—
узвикну
Јевда
,
када
Таско
заврши
Петракијеву
причу
.
—
Мори
,
Јевдо
,
зар
сал
Петракија
што
има
муку
?
!
Има
ги
сијасвет
,
ама
сал
туј
пуче
брука
,
па
си
знамо
,
а
кол’ко
ги
има
чорбаџиске
куће
што
си
кутају
од
свет
...
Ономад
на
славу
једну
бесмо
,
код
чорбаџи-Гана
.
И
он
си
има
сина
...
Свршија
у
Грац
трговачку
чкољу
.
Седимо
си
и
чекамо
да
не
послуже
.
Ја
си
узедо
’
с
астал
ону
књигу
,
албум
,
па
си
гледам
,
преврћем
листови
,
гледам
слике
,
па
си
запази
’
једно
девојче
.
Море
,
које
си
је
овој
девојченце
,
треба
да
га
знам
и
познавам
?
Та
запита
Ставрију
полицају
,
што
седеше
до
мен
’
:
Кој
беше
ово
девојченце
,
Ставријо
?
—
„
Зар
гу
не
знаваш
,
рече
ми
.
Из
циркус
пеливанка
,
она
летошња
,
што
рипаше
кроз
б’чву
,
ете
,
неје
,
рече
,
кроз
б’чву
,
веће
кроз
обруч
...
што
се
,
рече
ми
,
потепаше
заради
њума
.
Ја
гу
,
рече
,
испрати
до
железничку
станицу
!
...
”
—
Их
,
мајка
му
стара
,
дотле
ли
зар
дође
?
!
—
Какво
време
заступи
,
бата-Таско
,
Бог
да
чува
!
Е
неје
тако
баш
било
у
пређашно
време
,
неје
!
...
—
Ба
!
Било
је
!
Било
је
,
ама
неје
баш
тако
без
ред
било
!
Пантиш
ли
,
хеј-хеј
,
дамно
,
што
учини
онај
Миче
Вачин
...
када
стану
ашик
на
ону
ченгију
Ђулсефу
...
Челебија
се
зваше
?
!
—
Остави
си
човек
и
татка
,
и
мајку
,
и
дућан
,
и
трговину
,
па
си
фати
пут
сас
Цигани
у
губертл’к
...
И
саг
јоште
је
жив
!
—
Причаше
ми
неки
наши
трговци
,
што
одише
там
’
по
трговине
;
нађоше
га
,
хеј-хеј
,
далеко
,
там
’
на-куде
Солун
...
Свири
и
он
с
други
Цигани
;
стануја
зурлаш
,
а
она
ченгија
му
жена
!
...
(
Даде
си
једну
ногу
на
првога
мужа
Циганина
,
па
се
удаде
за
Мичу
.
)
Познаше
се
ласно
.
Сећа
се
све
убаво
за
наш
варош
!
...
„
Бре
,
зар
такој
напраји
,
Миче
?
”
зборе
му
наши
.
—
„
Што
ће
прајим
!
”
рече
.
„
К’смет
!
Веру
си
,
рече
,
несам
баталија
,
—
ама
стадо
’
ете
,
рече
,
Циганин
!
Имам
си
,
рече
,
и
децу
сас
њума
!
...
”
„
Та
тој
ти
исприча
’
,
—
заврши
бата-Таско
,
—
Јевдо
,
демек
да
знајеш
да
неје
:
„
да
неје
било
!
”
Било
је
,
—
ама
у
сто
године
једанпут
ако
искочи
брука
и
резилак
—
ама
ово
саг
почесто
!
...
—
Ее
,
бата-Таско
,
за
тој
те
и
позва
’
,
да
те
молим
,
две
ти
очи
,
да
ми
помогнеш
.
Знајеш
какој
си
је
...
Жена
сам
,
удовица
сам
,
не
стизам
свуд
;
не
прилега
,
неје
ред
...
Не
знајем
си
што
се
работи
и
збори
по
чаршију
...
Па
ти
да
си
распиташ
,
да
видиш
,
демек
,
за
Мана
мојега
...
Зашто
стра
’
ме
;
рече
ми
да
ће
да
се
жени
,
—
а
саг
па
,
кад
му
реко
’
,
—
а
он
стануја
пишман
!
...
Па
да
си
разбереш
да
неје
ника
белосветска
...
Тугооо
!
Ако
тој
буде
,
—
што
да
прајим
?
!
...
—
’
Оћу
,
’
оћу
си
,
Јевдо
,
—
рече
чорбаџи-Таско
,
—
а
за
дан-два
да
дођем
ћу
!
За
дан-два
,
ете
,
па
сам
туј
!
...
ГЛАВА
ШЕСТА
У
њој
читатељ
,
после
узалудног
и
бескорисног
читања
досадашњих
пет
глава
,
напослетку
долази
и
натрапава
на
саму
ствар
,
због
које
је
ова
приповетка
и
постала
,
а
то
је
:
да
се
у
њој
једва
једаред
нађоше
заједно
Мане
кујунџија
и
Зоне
Замфирово
.
Зона
је
знала
да
је
лепа
,
и
да
је
чак
лепотица
.
Знала
је
то
по
огледалу
,
у
које
се
,
као
свака
млада
девојка
,
радо
и
често
огледала
,
и
по
погледима
,
којима
је
сретају
и
испраћају
,
а
и
по
песмама
,
у
којима
се
име
њено
спомиње
или
које
се
ради
ње
,
као
алузија
на
њу
,
певају
.
И
Зона
је
била
,
што
је
сасвим
и
природно
,
поносита
стога
.
Али
је
ипак
волела
да
понекад
на
један
такав
поглед
и
одговори
погледом
.
Било
јој
је
то
особито
задовољство
да
једним
таквим
погледом
охрабри
кога
,
да
му
улије
неке
наде
,
да
га
залуди
,
а
после
да
га
одбаци
.
Онако
,
као
и
за
све
велике
и
срећне
освајаче
што
прича
Историја
да
за
њих
нема
више
никакве
дражи
оно
што
им
је
,
такорећи
,
већ
пред
ногама
,
него
да
их
држи
и
буди
у
њима
нову
освајачку
глад
само
оно
што
је
још
непобеђено
и
неосвојено
,
што
охола
чела
пркоси
,
—
тако
и
за
лепу
Зону
није
имало
дражи
оно
што
је
већ
победила
и
залудила
,
него
је
интересовало
и
дражило
оно
што
равнодушно
крај
ње
пролази
,
што
је
не
гледа
и
не
осврће
се
за
њом
.
И
већ
због
самога
тога
није
никакво
чудо
што
је
и
Мане
Кујунџија
—
чапкун-Мане
названи
морао
ући
у
ову
приповетку
,
ако
никако
друкчије
,
а
оно
макар
као
епизода
.
А
што
је
Мане
напослетку
изишао
чак
и
као
главни
јунак
,
то
је
била
—
поред
већ
познате
карактерне
црте
Зонине
—
природна
и
логична
последица
још
и
карактера
његовог
,
и
ашиклиске
,
тако
да
кажем
,
тактике
његове
,
—
као
што
ће
се
већ
све
то
лепо
,
јасно
и
очигледно
доцније
из
пажљивог
читања
увидети
.
Мане
је
Зону
знао
још
као
дериште
,
као
„
чупе
”
или
„
чупенце
”
—
како
би
они
тамо
рекли
за
шипарицу
,
а
и
она
је
њега
познавала
још
из
тих
раних
својих
година
.
Као
дериште
била
је
сува
,
џигљаста
и
краката
,
танких
дугих
руку
,
дуга
лица
и
великих
уста
,
укратко
:
једно
најобичније
дечје
лице
,
за
које
не
зна
човек
како
да
каже
—
да
ли
је
лепо
или
ружно
,
а
најмање
би
се
смео
кладити
и
тврдити
да
ће
се
из
тог
чупета
временом
развити
прва
лепотица
.
До
дућана
Мана
Кујунџије
—
оног
првог
у
Првој
глави
описаног
дућана
,
у
који
је
мајстор-Мане
онако
вешто
,
салтоморталски
,
ускакао
—
био
је
дућан
алваџије
Амета
.
Ту
би
свако
јутро
,
кад
је
ишла
у
школу
,
застала
Зона
и
куповала
би
за
грош
ћетене
алве
и
за
марјаш
врућ
симит
,
у
који
би
метала
алву
.
Тада
би
обично
Мане
испружио
шију
из
оног
његовог
малог
дућанчета
,
као
гусак
из
гушчарника
кроз
летве
,
и
ословљавао
би
је
речима
,
као
што
се
обично
деца
ословљавају
;
а
затим
би
је
редовно
запитао
за
њену
старију
сестру
Костадинку
,
прву
лепотицу
у
граду
,
која
је
била
пристигла
на
удају
.
Питао
би
је
:
—
Зоне
,
мори
,
што
ти
работи
датке
Костадинке
?
—
Ништо
!
—
одговара
љутито
Зона
и
стеже
ону
алву
симитом
.
—
Како
ништо
?
!
Теке
,
истин
’
,
што
гу
треба
да
си
работи
,
кад
си
је
чорбаџиска
ћерка
!
...
—
А
што
је
па
теб
’
ти
за
њума
?
Ти-ти-ти-ти
,
што
си
гу
њој
,
та
да
си
,
ете-те
,
пи-пи-пи-тујеш
за
њума
?
!
...
—
замуцкује
Зона
,
а
већ
готова
да
се
заплаче
од
муке
.
—
Ех
,
детенце
!
...
Много
ми
,
ете
,
мило
за
њума
...
А
за
њума
ли
,
Зоне
,
купујеш
ту
алвицу
?
...
—
Јок
!
—
обрецује
се
Зона
.
—
Е
,
што
гу
треба
алва
,
кад
су
гу
,
ете
,
уста
и
без
алву
слатка
и
блага
!
...
А
Зона
само
прћи
уста
и
не
одговара
ништа
;
стоји
као
свећа
,
са
састављеним
ногама
,
и
не
може
одмах
да
се
крене
.
—
Па
поздрави
се
на
даду
Костадинку
.
Ако
ли
,
да
гу
понесеш
малко
пешкеш
од
мен
’
?
...
Амет
!
Деде
сеци
за
два
гроша
од
кетену
алвицу
...
А
Зона
се
креће
љута
,
ништа
му
не
вели
,
него
иде
школи
.
А
кад
је
Манча
викне
да
понесе
дади
алву
,
а
она
се
окрене
и
само
исплази
језик
на
њега
,
па
продужи
пут
.
Кад
је
свршила
школу
,
а
било
јој
је
тада
дванаест
година
,
задржали
је
код
куће
.
А
и
није
свршила
ни
сву
основну
школу
,
него
само
три
и
тек
почела
четврти
разред
,
кад
је
чорбаџи-Замфиру
дошло
нешто
у
памет
да
је
извади
из
школе
.
Хаџи-Замфир
није
дао
да
се
даље
школује
.
Кад
би
му
споменули
„
више
школе
”
,
и
да
би
добро
било
да
је
—
кад
му
је
већ
Бог
дао
свега
доста
-
-
пошље
у
Београд
,
хаџи-Замфир
би
их
тада
само
погледао
и
погледом
пресекао
;
истресао
би
чибук
,
а
то
би
био
знак
да
је
љут
тада
,
и
кратко
би
се
на
њих
обрецнуо
.
И
нико
после
за
живу
главу
не
би
смео
продужити
с
њим
разговор
о
тој
теми
...
—
Што
,
што
?
Што
бре
?
—
запитао
би
тада
чорбаџи-Замфир
дигавши
своје
густе
обрве
чак
под
фес
.
—
Ешексене
!
Куде
се
је
женско
,
аџамија
,
ем
девојченце
,
ете
,
давало
на
науке
?
!
...
Откуд
ви
па
тај
адет
и
тај
памет
?
...
Што
?
Што
бре
?
...
Да
си
научи
немацку
јазију
,
аустриски
буквар
,
па
да
праћа
књиге
,
демек
писма
,
на
аџамије
из
бели
свет
,
на
официре
,
инџилире
и
писаре
?
!
...
Тој
ли
искате
?
!
...
Ба
!
...
У
мој
век
...
сал
тој
да
бидне
—
неће
!
...
Тако
је
говорио
хаџи-Замфир
.
А
имао
је
и
право
!
Није
он
то
онако
напамет
говорио
...
Као
искусан
и
паметан
човек
,
држао
је
да
сваки
човек
треба
да
се
поучава
туђом
несрећом
.
Јер
тих
дана
баш
ухваћена
је
једна
чорбаџиска
ћерчица
,
која
је
пре
две
године
свршила
школу
,
како
је
,
на
листу
од
Писанке
бр
.
5
,
неком
писару
,
у
чијој
је
кондуит-листи
стојало
да
је
расејан
и
неупотребљив
за
концепат
,
написала
писмо
које
је
гласило
:
„
Што
ми
писујеш
за
волење
,
и
ја
си
искам
и
’
оћу
си
да
се
,
ете
,
волемо
;
агда
да
се
волемо
за
удавање
и
венчавање
,
а
за
друго
јок
,
зашто
ће
татко
да
ме
утепа
“
.
Одмах
после
тога
извадио
је
чорбаџи-Замфир
своју
Зону
из
школе
.
Али
,
иако
је
хаџи-Замфир
имао
тако
строге
и
,
такорећи
,
несувремене
погледе
на
школу
и
писменост
у
односу
на
наш
женски
свет
,
ипак
,
баш
у
исто
то
време
,
није
налазио
да
је
то
тако
страшно
ако
његова
мезимица
,
његово
чупе
Зоне
,
недељом
оде
са
другарицама
на
ћошак
пред
Калоферлиски
хан
или
на
Бит-пазар
,
где
игра
оро
;
или
у
неку
авлију
или
неки
пошири
ћорсокак
,
где
се
момци
и
девојке
љуљају
беле
недеље
на
„
нишаљкама
”
,
и
где
се
загрљени
момак
и
девојка
љуљају
,
а
друштво
им
пева
:
„
Чије
перо
на
нишаљку
,
гајтане
мој
!
“
Зона
још
није
играла
у
ору
нити
се
љуљала
на
нишаљци
—
она
је
само
гледала
.
Тек
се
узме
за
руку
са
којом
другарицом
својом
,
а
најрадије
и
најчешће
се
узму
за
руку
она
и
Генче
Кривокапско
,
па
отрче
весело
тамо
где
се
оро
игра
.
Ту
стану
.
А
обично
и
најрадије
стану
на
какав
басамак
или
камен
—
једно
да
боље
виде
,
а
друго
да
изгледају
веће
.
Држе
се
за
руку
и
једу
кокице
из
кецељица
својих
;
стоје
и
смешећи
се
гледају
како
момци
и
девојке
играју
.
Гледе
,
и
све
виде
,
и
ништа
им
се
не
може
отети
погледу
и
остати
неопажено
,
иако
их
оне
из
кола
багателишу
и
сматрају
их
за
аџамије
и
да
ништа
не
знају
.
Варају
се
јако
!
„
Добар
петао
се
измалена
учи
кукурикати
”
,
па
тако
и
оне
;
све
оне
виде
и
знају
:
ко
кога
погледа
,
ко
кога
гурне
,
ко
се
о
кога
очеше
,
ко
се
до
кога
најрадије
хвата
,
и
све
те
и
такве
ствари
.
Ту
је
још
Зона
чула
за
Манчу
да
је
најлепши
момак
,
и
видела
да
се
све
отимају
да
до
њега
играју
.
А
Манча
је
био
већ
на
гласу
као
момак
и
играч
.
И
мала
Зона
је
још
тад
приметила
да
највише
махалских
девојака
гледају
и
уздишу
за
Манчом
,
па
је
и
она
почела
помало
гледати
и
кришом
уздисати
за
њим
.
Ваљда
по
оном
општем
закону
,
по
коме
женски
свет
,
онако
исто
као
и
овце
или
гуске
што
потрче
све
за
једном
,
оном
првом
,
онамо
куд
она
потрчи
,
а
и
не
знају
ни
куд
трче
ни
зашто
трче
—
по
том
истом
закону
ваљда
су
и
Манчу
све
девојке
гледале
и
све
се
заљубиле
у
њега
,
а
за
њима
,
по
том
истом
закону
,
пошла
и
мала
Зона
!
...
И
мала
Зона
није
знала
шта
је
то
;
није
ни
слутила
шта
је
то
што
се
с
њом
збива
,
али
је
и
она
пошла
за
гомилом
,
за
старијима
њенога
пола
.
И
она
је
највише
у
Манчу
гледала
,
пратила
га
очима
унаокруг
колом
.
И
што
се
он
у
игрању
више
и
ближе
примиче
к
њој
,
све
мање
и
ређе
вади
кокице
;
не
једе
их
,
него
их
стегне
у
своју
шаку
,
а
срце
јој
силно
бије
у
грудима
и
страх
је
неки
ухвати
од
Мана
,
али
га
ипак
гледа
.
А
кад
Мане
дође
према
њој
,
а
у
њу
уђе
још
већи
страх
,
и
она
не
зна
шта
да
ради
,
ни
како
да
стане
:
одмах
пребацује
курјучић
с
леђа
преко
рамена
,
напред
на
прса
,
и
заврће
језик
,
а
не
зна
ни
сама
зашто
то
ради
,
као
што
опет
и
не
зна
како
силно
стеже
својом
знојавом
ручицом
ручицу
своје
другарице
Гене
,
или
се
наслони
на
њу
,
па
је
кришом
штипа
и
љуби
,
па
јој
шапће
и
вели
:
„
Гено
,
мори
,
ја
се
нећу
удам
!
...
”
(
А
и
Гена
њој
вели
да
се
и
она
неће
удавати
.
И
обе
младе
другарице
се
заричу
да
се
никад
неће
удавати
!
...
)
Ништа
не
зна
,
само
га
гледа
,
а
израз
лица
јој
такав
и
уста
јој
стоје
тако
,
да
не
знаш
или
се
смеши
или
ће
да
заплаче
...
И
доклегод
оро
траје
,
или
још
боље
,
доклегод
Мане
не
пође
кући
,
и
она
стоји
ту
држећи
Гену
за
руку
,
а
када
Мане
пође
,
одлазе
и
оне
кући
.
Променила
се
Зона
;
постаде
дете
друкчије
.
Није
више
онако
безбрижна
,
не
иде
сокаком
па
да
је
се
ништа
не
тиче
,
не
скакуће
више
с
ноге
на
ногу
;
а
кад
улази
на
капију
,
она
се
увек
,
пре
но
што
уђе
,
окрене
и
лево
и
десно
у
сокак
и
гледа
...
Па
и
укућани
приметише
на
дериштету
неку
промену
.
Уосталом
,
и
укућани
је
не
сматрају
већ
више
за
дете
;
то
се
види
и
по
томе
што
сад
много
штошта
и
не
говоре
пред
њом
,
него
кад
хоће
тако
нешто
да
говоре
и
да
се
као
старији
изразе
,
а
они
је
пошљу
по
нешто
,
где
ће
се
морати
задржати
подуже
,
а
ствар
им
та
,
наравно
,
и
не
треба
.
И
они
приметише
да
је
Зона
расејана
и
замишљена
.
Ништа
не
упамти
што
јој
кажу
.
Ако
је
Замфир
пошље
по
чибук
и
дуванкесу
,
она
му
донесе
наочаре
и
тефтер
дужника
!
...
Сваки
час
је
пред
огледалом
,
и
оним
великим
и
оним
другим
мањима
,
иако
има
у
џепу
оно
своје
мало
огледало
;
сваки
час
плете
курјучић
и
непрестано
мења
оне
пантљичице
на
крају
курјучића
;
до
подне
измења
их
неколико
—
и
зелену
,
и
плаву
,
и
жуту
,
и
црвену
,
а
после
подне
тако
исто
...
Прекодан
се
сваки
час
тек
изгуби
,
нема
је
.
Повлачи
се
у
самоћу
,
ону
тако
милу
самоћу
младим
створовима
који
не
знају
шта
им
је
,
а
жељни
су
да
пате
;
ону
самоћу
око
које
ври
живот
и
чује
се
жагор
,
а
они
,
скривени
у
тој
самоћи
,
уживају
,
јер
знају
да
их
нико
не
зна
где
су
.
Ту
се
тако
повуче
и
гледа
,
а
не
зна
куд
гледа
;
и
мисли
,
а
не
зна
шта
мисли
,
само
осећа
.
Осећа
да
јој
је
нешто
мило
и
тужно
нешто
;
осећа
да
пати
,
а
не
зна
још
од
чега
пати
.
А
пријатна
јој
та
самоћа
,
која
је
заклања
од
погледа
укућана
,
који
су
јој
погледи
од
неко
доба
ужасно
досадни
постали
.
И
она
наваљује
на
мајку
своју
и
моли
је
да
јој
уступе
ту
малу
собицу
,
ћилер
,
у
коју
се
улази
на
врата
која
су
између
два
долапа
,
па
се
тако
једва
и
распознају
од
долапских
врата
.
У
ту
собицу
се
често
и
најрадије
склања
.
Ту
је
обузме
нека
слатка
туга
и
сета
,
и
она
се
ту
одаје
тихој
тузи
,
мисли
о
себи
,
и
ту
се
осећа
,
као
најнесрећније
девојче
на
овом
свету
,
али
зашто
баш
најнесрећнија
—
она
још
не
зна
!
...
У
тој
се
собици
најрадије
бави
;
ту
се
чешља
и
пресвлачи
по
неколико
пута
преко
дана
,
или
извади
своје
џепно
огледалце
(
које
је
на
поклопцу
једне
седефли
кутије
,
која
јој
служи
још
и
као
нека
мала
„
шпаркаса
”
)
,
па
се
дуго
огледа
у
њему
и
прћи
своје
румене
уснице
и
мали
носић
.
Или
обуче
мајкин
венчани
фустан
од
тешке
персиске
свиле
—
који
већ
више
ни
сама
Ташана
не
носи
,
јер
је
изишао
из
моде
,
—
потрпа
на
себе
све
њене
адиђаре
,
па
се
огледа
на
великом
огледалу
и
хода
по
соби
...
Једнако
намешта
ту
собицу
по
својој
вољи
и
седи
у
њој
кад
год
уграби
прилику
да
се
искраде
од
очију
укућана
...
Ту
би
најволела
и
да
ноћива
,
али
јој
мајка
никако
не
да
то
.
А
Зона
се
растужи
обично
тада
и
говори
о
смрти
.
—
Кад
умрем
,
нане
,
убаво
да
ме
са’раниш
...
На
гроб
да
ми
туриш
шебој
и
замбак
и
трандафил
и
дафину
да
ми
посадиш
!
—
А
мајка
плаче
,
ударе
јој
сузе
на
очи
,
па
је
јури
папучом
из
собе
у
собу
и
преко
басамака
,
а
Зона
се
смеје
кроз
плач
,
па
вели
:
—
Ама
ја
ћу
ти
умрем
,
нане
!
...
Прођоше
три
и
нешто
више
година
.
И
као
све
што
је
подложно
промени
,
изменила
се
и
она
.
Лице
јој
дође
пуније
и
уста
сада
много
мања
,
у
пропорцији
према
лицу
,
које
тиме
доби
лепше
црте
и
израз
;
курјучићи
израстоше
у
дуге
курјуке
,
а
џигљасто
чупе
Зоне
разви
се
у
витку
девојку
Зону
,
само
очи
што
осташе
оне
исте
—
крупне
и
тамне
,
с
дубоким
као
бездна
погледом
...
Као
дериште
није
ценила
ни
много
полагала
на
лепоту
своју
,
а
ни
на
то
што
је
чорбаџиска
ћерка
.
Али
сада
,
као
девојка
,
она
то
поче
полако
осећати
и
по
томе
се
владати
.
А
и
да
није
сама
осетила
то
,
имао
би
ко
да
јој
то
каже
.
Родбина
Замфирова
је
велика
.
Пуно
неких
тетака
,
стрина
и
ујни
.
И
оне
не
само
да
приметише
како
им
је
њихова
Зона
лепа
,
него
приметише
чак
и
то
како
је
чупе
Зоне
заљубљено
,
па
пронађоше
чак
и
у
кога
се
загледала
.
—
Лелеее
!
—
узвикну
тетка
Таска
,
кад
јој
рекоше
како
стоји
с
њиховом
Зоном
,
којој
је
она
још
једнако
редовно
доносила
,
кад
год
би
им
дошла
,
бадема
и
рокчића
,
сматрајући
је
још
за
дете
.
—
Лелеее
!
Што
се
напраји
оди
наш
варош
и
оди
девојачки
у
сагашњи
земан
!
Тугооо
!
Нема
више
девојчики
!
...
Беше
!
...
Беше
!
...
Саг
татко
и
мајка
—
ништо
!
Саг
си
чупенцета
бегендисују
момци
,
па
ни
питују
:
бегендисује
ли
татко
и
мајка
зета
?
...
Црна
Ташано
!
Иди
си
па
се
беси
о
ону
криву
дафину
!
...
—
викну
и
удари
у
плач
,
а
за
њом
одмах
удари
у
плач
и
Ташана
,
мајка
Зонина
,
и
све
остале
тетке
,
ујне
и
стрине
,
које
се
десиле
ка
окупу
...
И
одмах
навалише
на
Зону
све
сложно
,
и
не
оставише
је
никако
на
миру
док
јој
га
,
како
им
се
учинило
,
не
избише
из
главе
.
Што
се
она
више
и
лепше
развијала
,
све
су
је
силније
нападали
и
убедљивије
саветовали
:
како
треба
да
пази
на
себе
и
како
треба
да
јој
је
увек
на
уму
чија
је
и
која
је
она
.
И
ређаху
јој
све
редом
момке
с
назначењем
који
су
неприлике
,
а
који
би
могли
бити
прилика
за
њу
.
Код
Мане
Кујунџије
се
,
наравно
,
најдуже
задржаше
.
На
њега
и
дрвље
и
камење
!
...
—
Ако
си
не
бегендишеш
у
наш
варош
,
ете
,
никога
,
што
ти
,
демек
,
нико
неје
спроти
теб
’
—
ласно
за
тој
!
...
—
говорила
би
јој
и
такорећи
понављала
сваки
дан
надугачко
и
нашироко
једно
исто
тетка
Таска
,
најречитија
у
целој
родбини
.
Ете
има
у
Лесковац
,
ем
какви
трговци
,
у
Врање
,
ем
какве
чорбаџије
,
па
ће
се
,
што
зборе
селски
,
за
злато
ласно
нађе
кујунџија
.
А
онај
чапкун
зар
је
прилика
,
он
,
кријумчарски
син
,
спроти
теб
’
и
спроти
други
Замфирови
зетови
?
...
Сестре
ти
се
поудаваше
све
за
људи
трговци
,
а
ти
што
искаш
?
!
...
Помисли
се
на
кога
си
керка
!
Један
си
је
чорбаџи-Замфир
у
град
;
море
,
до
Солун
и
Филибе
нема
га
јоште
по-такав
!
А
ти
—
их
што
си
брљива
!
Младо
,
лудо
,
аџамија
—
ти
искаш
да
станеш
еснафска
жена
!
...
Ти
да
га
заб’равиш
!
...
Он
си
је
човек
сирома
’
...
фукара
!
Куд
су
његове
куће
,
дућани
;
куде
су
му
чаири
,
чифлаци
и
чивчије
?
„
Има
си
дућан
!
”
Ех
,
много
данас
мука
па
за
дућан
!
...
А
питујеш
ли
:
што
си
има
у
дућан
?
...
Како
онај
Насрадин-’оџа
што
ујутру
садеше
лук
,
а
увече
га
чупаше
и
меташе
под
душек
:
„
Што
је
моје
,
збореше
си
,
нек
’
си
је
код
мене
!
...
”
Ете
тој
и
Мане
работи
!
Ујутру
под
мишку
си
доноси
,
увече
па
под
мишку
односи
!
...
Има
си
,
море
,
и
магаре
!
Тол’ко
му
богатство
!
...
Он
ће
си
узне
спроти
себ
’
нику
сиротицу
измећарку
,
што
ће
да
си
седи
у
пазарни
дан
,
у
суботу
,
у
дућану
те
да
си
збира
пазар
и
да
пази
да
си
селске
невесте
не
украдну
нику
минђушу
из
дућан
...
и
да
се
кара
сас
селске
мечке
оне
!
А
прилега
ли
на
чорбаџи—Замфирово
дете
да
си
седи
у
дућан
,
да
си
руча
с
момци
и
чираци
на
ћепенак
,
куде
свет
пролази
,
—
и
да
се
кара
сас
селске
звери
?
!
...
Па
ти
се
,
мори
,
у
паре
не
разбираш
;
не
знаваш
што
је
повише
:
два
гроша
ели
миланче
!
?
Ех
,
аџамија
што
је
—
па
лудо
!
...
Ти
миришеш
на
јоргански
памук
,
—
зар
ти
ће
па
да
си
за
ћепенак
,
еснафска
жена
ти
ли
ће
да
си
?
!
Да
се
зовеш
,
ете
,
мајстор-Маниница
!
...
И
она
луда
и
брљива
бећар-Дока
да
ти
се
пада
тетка
!
...
„
Тија
вода
брег
рони
;
кап
камен
дубе
”
,
вели
стара
,
искуством
освештана
реч
...
И
тако
се
и
овде
збило
.
Силни
савети
и
опомене
учинише
напослетку
своје
.
И
Зона
као
да
подлеже
.
Силно
јој
се
уврте
у
главу
и
силно
је
усправи
и
подиже
помисао
да
је
она
чорбаџиска
кћи
и
прва
лепотица
.
То
беше
доста
да
је
често
—
као
и
све
које
тако
држе
много
на
себе
и
на
лепоту
своју
—
иако
лепа
,
изгледала
врло
глупа
!
Промени
се
,
као
и
све
што
се
у
свету
временом
мења
...
И
сада
се
изменише
прилике
и
улоге
.
Сад
је
Манча
гледа
онако
као
некада
она
њега
,
а
Зона
њега
мало
боље
него
он
њу
некада
.
Али
је
и
Манча
био
и
поносит
и
имао
неки
свој
начин
и
тактику
,
тако
да
је
назовем
.
Кад
је
на
њу
непрестано
мислио
,
природно
је
да
је
желео
и
да
је
види
,
а
још
природније
да
ју
је
чак
издалека
опазило
оштро
око
његово
,
а
знао
је
и
све
хаљине
њене
које
су
боје
,
и
издалека
му
падале
у
очи
.
Али
,
иако
ју
је
увек
видео
,
није
је
увек
и
погледао
.
Кад
прође
поред
ње
,
једаред
је
погледа
,
а
пет
пута
прође
мимо
ње
као
да
је
и
нема
на
свету
;
једаред
је
погледа
и
загледа
се
у
њу
,
а
опет
другом
неком
приликом
пређе
преко
ње
тако
равнодушним
и
уморним
погледом
,
као
да
је
то
неки
нахерени
дирек
од
општинског
фењера
,
а
не
витка
и
лепа
Зона
хаџи-Замфирова
!
...
А
њу
је
то
силно
љутило
,
понос
јој
вређало
.
Јер
,
док
је
сваки
други
забленуто
,
изненађено
и
с
неком
тихом
чежњом
погледа
—
на
Манчи
се
то
никад
није
могло
приметити
.
А
чезнуо
је
за
њом
,
те
како
чезнуо
,
—
само
је
био
јогуница
и
није
никако
дао
да
се
то
и
опази
!
—
Колико
само
пута
,
кад
она
прође
тако
некуд
са
својим
стринама
или
теткама
крај
његова
дућана
,
а
он
у
дућану
ради
и
опази
је
,
а
зна
отприлике
куда
ће
и
којим
ће
се
улицама
вратити
,
—
колико
пута
скочи
са
седишта
и
остави
рад
и
дућан
на
момку
и
шегрту
и
рекне
им
само
:
„
Саг
ћу
сам
туј
!
”
па
полети
другим
пречим
улицама
,
с
другога
краја
,
само
да
се
сретне
с
њом
,
да
је
види
!
А
кад
се
сретну
,
а
он
се
учини
као
да
је
и
не
види
,
па
хита
крај
ње
,
као
да
му
је
богзна
какав
посао
за
вратом
!
...
Или
опет
тако
ради
у
дућану
,
а
посао
навалио
као
никад
;
ради
,
удубио
се
у
посао
,
мислиш
и
на
ручак
ће
заборавити
при
тако
силном
послу
,
па
се
заборави
тек
и
запева
тихо
и
полако
:
Синоћке
те
,
леле
,
видо
’
,
Зоне
,
где
се
премењуваш
,
Где
се
премењуваш
,
леле
Зоне
,
у
твоја
градина
;
Где
се
премењуваш
,
Зоне
,
у
свилена
риза
,
У
свилена
риза
,
леле
Зоне
,
у
чичек-антерија
!
Ој
,
хој-хој
,
леле
Зоне
,
у
чичек-антерија
...
Па
тек
скочи
,
не
знаш
ни
зашто
ни
крошто
.
Остави
дућан
на
калфи
,
а
он
се
жури
кући
,
као
да
му
гори
.
Мало
после
излети
из
куће
у
другим
,
опет
свечаним
хаљинама
,
али
не
оним
маслинове
боје
,
него
у
оним
чоханим
гугуткине
боје
,
али
исто
тако
богато
ишараним
гајтаном
.
Пало
му
нешто
тако
одједаред
на
памет
да
се
пресвуче
;
и
он
се
нагиздио
као
да
је
први
дан
Ускрса
,
и
нагиздан
тако
удари
сокацима
,
па
,
наравно
,
и
Зониним
сокаком
.
Пролази
и
звиждуће
,
жури
се
,
као
да
је
погодио
да
изради
полелеј
од
сребра
,
па
сад
хита
у
дућан
и
тражи
краћи
пут
и
пречи
сокак
!
А
међутим
и
не
оде
у
дућан
,
него
удари
опет
кроз
неке
друге
сокаке
;
а
накривио
фес
,
па
га
кићанка
све
бије
и
куцка
по
плећима
,
па
се
ломи
чапкунски
.
Али
једнако
иде
куд
год
га
ноге
носе
,
и
тек
кад
натрапа
на
Пашин
Чаир
,
и
кад
једини
обитници
паша-чаирски
,
преплашени
од
нарушитеља
ове
њихове
тишине
,
жапци
,
као
по
некој
команди
,
у
густим
редовима
поскачу
и
главачки
бућну
у
воду
,
—
тек
тада
трза
се
Мане
и
гледа
око
себе
,
као
да
се
пита
:
откуд
он
чак
ту
?
!
—
и
враћа
се
натраг
!
...
Тако
,
ето
,
почесто
ради
Мане
.
Али
да
призна
да
све
то
ради
Зоне
Замфирове
ради
—
то
ни
за
живу
главу
неће
,
јер
онда
не
би
он
био
„
чапкун-Мане
”
!
Само
се
једаред
десило
да
је
прошао
крај
Зоне
,
па
га
неки
ђаво
натентао
—
и
он
се
окренуо
за
њом
.
Погледи
им
се
сукобише
,
јер
се
и
она
окренула
за
њим
,
али
је
Мани
ипак
врло
криво
било
што
се
преварио
и
окренуо
.
Но
ипак
је
брзо
поправио
ту
своју
погрешку
,
доскочио
је
и
томе
:
ословио
је
сироту
Калину
,
једно
комшијско
девојче
,
а
на
Зону
и
не
погледа
више
.
И
како
је
ова
била
кокетна
,
поуздана
и
поносита
са
своје
лепоте
,
било
јој
је
ужасно
криво
!
Уједе
се
за
усну
,
јер
јој
се
учини
да
ће
Мане
још
моћи
лако
помислити
да
се
она
за
њим
окренула
и
њега
да
је
гледала
!
...
ГЛАВА
СЕДМА
У
њој
ће
читатељ
наћи
све
раскошно
шаренило
и
лепоту
једног
скупа
младежи
обојега
пола
,
који
се
скуп
зове
оро
;
а
том
ће
приликом
већ
помало
моћи
и
завирити
у
душу
и
скривене
осећаје
Зоне
Замфирове
.
Али
сада
,
у
ово
време
кад
се
развија
ова
наша
приповетка
и
кад
је
Зона
у
шеснаестој
својој
години
,
Зона
је
друкчија
:
није
више
оно
џигљасто
чупе
што
блене
по
сокацима
једући
кокице
из
кецеље
или
дубоких
џепова
својих
шалвара
.
Сада
иде
поносито
,
држи
на
себе
,
јер
зна
надмоћност
и
своју
и
своје
куће
над
осталим
другарицама
и
њиховим
кућама
...
Толико
пута
је
слушала
да
су
слабе
и
ретке
за
њу
прилике
овде
у
месту
.
Зато
се
само
и
играла
са
сваким
,
тек
колико
да
ужива
у
триумфу
.
Кретала
се
у
кругу
своје
родбине
,
својих
тетака
,
стрина
и
ујни
,
и
по
чорбаџиским
кућама
.
У
—
тако
да
рекнем
—
„
плебеје
”
ретко
је
излазила
,
или
,
боље
рећи
,
силазила
.
А
и
кад
је
долазила
,
владала
се
потпуно
чорбаџиски
.
Долазила
би
обично
праћена
својом
измећарком
,
Васком
,
и
снисходљиво
би
ословила
понеку
сиромашну
девојку
,
заборављала
би
врло
често
како
се
која
зове
,
а
и
разговор
би
трајао
врло
кратко
,
тек
у
неколико
речи
.
Понекад
би
долазила
и
до
места
где
се
игра
оро
,
али
никад
сама
,
већ
увек
с
понеком
другарицом
и
праћена
измећарком
.
Случајно
највише
је
долазила
ту
где
је
долазио
и
Мане
,
или
управо
где
се
најдуже
бави
,
јер
он
је
имао
обичај
да
за
једно
такво
после
подне
промени
по
неколико
места
.
Стала
би
,
па
би
гледала
како
играју
и
зевала
од
времена
на
време
.
Али
би
ипак
кришом
пратила
очима
Манчу
,
и
није
јој
право
било
кад
је
овај
не
би
опазио
,
или
кад
би
отишао
на
друго
место
да
игра
,
а
ово
оставио
...
То
је
вређало
њен
женски
понос
.
Једнога
дана
је
чак
планула
и
заборавила
се
,
тако
се
заборавила
да
је
грдну
лекцију
извукла
од
својих
стрина
и
тетака
,
и
није
могла
довољно
да
се
накаје
што
се
није
могла
да
одржи
на
дојакошњој
даљини
и
висини
од
„
фукаре
”
.
А
то
је
било
једне
недеље
,
баш
Беле
недеље
,
кад
је
по
тим
местима
најживље
,
кад
леп
дан
измами
све
живо
на
улицу
—
старије
на
разговор
,
млађе
на
ашиковање
,
а
дечурлију
на
јурење
;
када
оживи
испод
дрвећа
од
оних
силних
љуљашки
,
па
једни
се
овамо
љуљају
,
а
други
им
певају
,
а
други
онамо
играју
,
а
Цигани
им
свирају
.
Скупио
се
свет
.
Кога
ти
све
нема
ту
:
дечурлије
,
момака
и
девојака
из
махале
,
који
ашикују
очима
.
Дошао
је
и
неизоставни
наредник
Перица
,
наредник
и
писар
у
штабу
,
названи
„
лепи
Перица
”
због
оног
белог
лица
и
због
она
два
младежа
на
образу
испод
десног
брка
.
Витак
у
струку
,
са
лагираним
каишем
око
паса
,
на
коме
је
висио
тесак
,
са
шиљастим
ципелама
и
још
шиљастијом
шишком
испод
накривљене
француске
качкете
,
чинио
је
врло
пријатан
утисак
на
женски
свет
,
нарочито
на
онај
који
се
проводи
на
кромпир-баловима
.
Кад
он
прође
сокаком
са
својим
врсним
побратимом
,
апотекарским
или
фармацајтским
помоћником
Пајицом
,
кад
овај
има
свој
„
аузганг
”
,
—
само
чујеш
како
лете
,
да
се
посатру
,
девојке
на
авлиска
врата
;
понека
се
забатрга
,
па
јој
излети
папуча
или
налуна
чак
преко
сокака
,
а
лепи
Перица
само
глади
своје
брчиће
и
пусти
извештаченим
басом
(
а
говорио
је
обично
са
пола
уста
)
:
„
А
јој
,
побратиме
,
пусти
ме
да
умрем
!
...
”
па
иде
даље
другим
сокаком
,
где
опет
тако
нешто
викне
или
вели
:
„
Овим
шором
,
Лазо
,
еј
,
девојака
нема
!
”
А
побратим
Пајица
му
одговара
:
„
За
кога
,
море
,
газимо
ово
блато
,
а
побратиме
?
!
...
”
А
бацао
је
око
—
није
шала
,
толики
триумфи
!
—
и
на
Зону
Замфирову
,
али
још
није
предузимао
ништа
.
Налазио
је
да
није
време
још
.
Осећао
је
да
још
није
прилика
за
њу
,
док
не
постане
официр
.
А
дотле
се
трудио
да
јој
бар
падне
у
очи
;
зато
је
и
продужио
бестрага
свој
лаковани
каиш
од
тесака
,
па
му
сад
треска
о
калдрму
тесак
,
о
који
се
и
иначе
врлој
вешто
саплиће
ногама
,
као
да
је
већ
официр
,
као
да
му
је
тесак
сабља
!
А
због
тога
ваљада
и
није
се
упуштао
у
озбиљне
,
„
поштене
намере
”
с
осталим
девојкама
.
Све
је
залудео
,
али
ниједној
се
није
предао
.
Уживао
је
у
трофејима
као
сваки
добар
војник
;
а
такав
један
не
мали
трофеј
била
је
и
она
песма
о
њему
и
лепој
Катарини
и
она
нова
игра
,
,
која
се
уз
ту
песму
играла
,
—
а
та
је
песма
:
Игра
оро
код
гробљиште
,
И
у
оро
Катаринке
,
А
до
њума
млад
наредник
,
Леле
,
туго
,
млад
наредник
...
А
на
таквим
местима
се
увек
десе
и
понеки
странци
,
понеки
из
престонице
.
Ту
се
увек
десе
и
дођу
и
понеки
трговачки
агенти
,
понеки
агент
осигуравајућег
друштва
или
трговачки
помоћници
из
Београда
,
који
купе
вересију
по
паланкама
—
људи
обично
врло
шаљиви
и
духовити
,
а
што
је
најлепше
,
људи
снисходљиви
,
то
јест
,
спуштају
се
и
у
масу
,
јер
не
полажу
много
на
своје
престоничко
порекло
.
Па
хоће
и
да
се
пошале
.
Кад
год
ту
тако
стану
,
увек
питају
и
моле
да
им
се
да
штампан
ред
игара
,
питају
где
је
гардероба
за
ствари
,
одакле
се
поручује
сладолед
за
даме
,
—
и
већ
,
увек
нешто
тако
шаљиво
избаце
,
што
се
после
запамти
,
остане
ту
и
циркулира
дуго
као
нека
пословица
...
Али
ипак
,
кад
се
махну
шале
,
озбиљно
признају
да
се
диве
родољубљу
тога
света
,
који
може
да
живи
без
толиких
ствари
,
без
Благоја
танц-мајстора
,
без
паркова
с
гарнизоном
бандом
и
без
Пашонине
сале
!
...
Сврате
се
ту
понекад
и
застану
и
неки
вредни
професори
,
спајајућ
’
пријатно
с
полезним
,
шетњу
са
студијом
.
Њих
гони
амо
чисто
филолошко
и
фолклористичко
интересовање
,
то
јест
хоће
да
наставе
онде
где
је
отац
наше
новије
књижевности
,
Вук
,
стао
.
Али
,
наравно
,
ту
највише
има
момака
и
девојака
;
девојака
и
чорбаџиских
и
сиротињских
—
прве
да
убију
време
,
а
ове
друге
да
се
наиграју
.
Ове
целе
недеље
као
роб
трпе
псовке
и
грдње
,
али
све
то
радо
сносе
при
самој
помисли
на
недељу
после
подне
,
при
помисли
на
игру
и
ашиковање
.
Дођоше
већ
и
Цигани
.
Чувена
дружина
,
снабдевена
разним
музикалним
инструментима
.
Међу
Циганима
одмах
на
први
поглед
пада
јако
у
очи
један
са
трумбетом
,
с
косом
и
брадом
жућом
и
од
саме
трумбете
.
То
је
пан-Франћишек
,
брат
Чех
,
који
је
пре
неколико
година
дошао
са
конзерваторије
право
у
Србију
,
с
врло
лепим
сведоџбама
и
мањим
партитурама
.
Кад
је
дошао
у
Србију
,
он
је
прво
концертирао
:
свирао
је
Паганинијеву
фантазију
„
Мојсеј
”
на
жици
Г
,
и
био
бурно
поздрављен
.
Па
се
одмах
показао
и
стварачким
даром
својим
:
одмах
је
компоновао
једну
нову
игру
,
„
Апотекарско
коло
“
,
које
је
посветио
своме
земљаку
пану
Цицули
,
апотекару
тога
места
.
Тако
леп
почетак
и
напредак
прекинут
је
,
а
узрок
су
томе
,
тако
да
се
изразим
,
„
месне
околности
”
.
Пан-Франћишек
,
који
је
до
доласка
у
Србију
само
пиво
као
пиће
познавао
,
упознао
се
овде
и
с
вином
;
потреба
државна
изискивала
је
те
је
дошао
баш
у
онај
крај
где
је
црно
жупско
вино
било
мало
скупље
од
воде
.
И
какво
чудо
онда
што
је
пан-Франћишек
оставио
пиво
и
посветио
све
остале
дане
свога
живота
само
жупском
вину
,
резонујући
да
на
тај
начин
добија
и
у
новцу
и
у
времену
:
пиво
је
скупље
,
а
вино
јевтиније
,
и
,
што
је
главније
,
не
дангуби
—
добива
у
времену
,
јер
се
од
жупског
вина
много
раније
опије
него
од
оног
глупог
швапског
пива
.
И
сада
се
лепо
виде
на
њему
обе
те
периоде
пића
:
од
пива
је
сачувао
трбух
,
а
од
жупског
вина
стекао
нос
црвене
,
као
бакар
,
боје
.
Али
га
тада
издаде
композиторска
и
стварачка
моћ
;
то
се
одмах
опазило
на
једној
компонованој
„
Херувици
”
,
која
је
само
једаред
отпевана
у
цркви
,
а
после
је
следовала
оштра
опомена
његовог
високопреосвештенства
свештенству
:
да
ће
их
све
обријати
,
ако
се
само
још
једном
запева
таково
„
Иже
херувими
!
...
”
После
тога
није
пан-Франћишек
ништа
компоновао
.
И
кад
су
једном
у
неком
друштву
у
разговору
запитали
га
:
компонује
ли
што
?
приметио
је
,
и
непитан
,
заједљиви
колега
и
земљак
његов
,
пан-Цибулка
:
да
,
пан-Франћишек
и
сада
компонује
,
и
то
једнако
компонује
соду
с
вином
,
и
да
му
је
та
композиција
још
понајбоља
!
...
Иако
је
пакосно
и
заједљиво
то
било
,
било
је
,
на
жалост
,
истина
.
Пан-Франћишек
не
компонује
више
ништа
;
чак
не
компонује
ни
то
,
ни
вино
са
содом
,
него
пије
вино
онако
„
клот
”
,
како
га
је
Бог
створио
.
Сада
је
веран
и
сталан
члан
те
компаније
циганске
.
Пре
је
свирао
у
ћемане
,
али
сада
више
не
може
:
дршћу
му
мало
руке
,
што
је
,
уосталом
,
—
како
он
тврди
—
фамилијарна
болест
код
његових
у
фамилији
.
И
он
,
који
је
некад
на
виолини
концертирао
и
изводио
Паганинијеву
фантазију
„
Мојсеј
”
на
жици
Г
,
свира
сада
у
неку
олупану
и
изгужвану
трумбету
,
какве
се
могу
видети
и
наћи
под
билијаром
само
за
сезоне
такозваних
„
кромпир-балова
”
,
кад
настане
обавештавање
,
или
,
простије
речено
,
кад
се
касапи
споречкају
због
дама
с
ковачима
или
шлосерима
,
и
кад
полиција
,
с
чланом
кварта
на
челу
,
стигне
на
лице
места
и
викне
:
„
Фајерунт
!
Даме
назад
,
господа
напред
!
...
”
Тако
је
пан-Франћишек
почео
с
концертирањем
а
свршио
са
циганском
дружином
,
у
којој
чини
чудан
контраст
с
оним
његовим
белим
трепавицама
међу
оним
гаравим
лицима
.
Но
он
је
задовољан
међу
њима
,
а
они
га
,
опет
,
пазе
и
чест
му
одају
(
зову
га
пањ-Бељац
)
,
и
не
пуштају
га
лако
,
баш
и
кад
би
он
сам
хтео
:
што
је
он
једини
конзерваторист
међу
њима
,
и
друго
:
што
им
даје
паре
на
чување
или
на
зајам
без
интереса
,
па
он
њима
не
тражи
интерес
,
а
они
њему
,
опет
,
ни
главно
не
враћају
...
Тако
је
добродушни
пан-Франћишек
обезбедио
своју
будућност
:
оставља
за
црне
дане
,
и
Цигани
то
чувају
.
После
ручка
поче
се
шаренити
сокак
од
момака
и
од
девојака
,
од
минтана
и
фустана
,
од
јелека
и
шалвара
,
па
изгледа
као
цветна
башта
.
Ту
дођоше
и
они
што
продају
петлиће
и
свирајке
од
шећера
,
и
они
што
точе
лимунаду
,
и
они
што
продају
кокице
,
а
ту
се
нађе
увек
и
по
једна
мирна
и
доброћудна
будала
,
без
које
није
ниједно
такво
место
,
с
којом
се
обично
деца
смеју
и
забављају
,
а
девојке
се
окупе
око
њега
,
па
изјављују
да
су
у
њега
заљубљене
,
и
кажу
му
да
бира
коју
хоће
,
а
он
опет
вели
да
их
све
воли
и
да
ће
их
све
узети
за
жене
...
Отпоче
оро
.
Одиграше
неколико
игара
,
и
„
Криву
бањку
”
и
„
Бербатовску
”
и
„
Тедену
”
и
„
Заплањку
”
;
и
наизменце
водише
коло
редом
први
момци
из
махале
.
Мане
дао
Циганима
динар
,
а
Нацко
баштованџија
и
они
други
дадоше
мање
—
по
стопарац
.
Ту
је
у
близини
и
нишаљка
(
љуљашка
)
,
и
око
ње
пуно
света
.
Љуљају
се
и
певају
„
Чије
перо
на
нишаљку
,
гајтане
мој
!
”
Они
из
кола
иду
па
љуљају
друге
или
се
сами
љуљају
,
а
они
са
нишаљке
иду
и
хватају
се
у
коло
.
Дође
мало
после
,
и
Зона
са
другарицом
својом
,
Геном
Кривокапском
,
онако
исто
као
што
су
пре
три-четири
године
као
деца
долазиле
,
само
што
Зону
сада
прати
измећарка
њихова
,
Васка
.
Стале
једна
до
друге
,
па
гледају
како
свет
игра
.
Зона
гледа
равнодушно
,
уморно
и
као
мало
потсмешљиво
по
овом
шаренилу
и
весељу
;
гледа
,
као
да
јој
је
дуго
време
.
Цигани
засвираше
„
Потресуљку
”
,
омиљену
игру
Манину
.
Мане
узе
за
руку
и
поведе
на
игру
младу
лепу
Калину
,
комшиницу
своју
,
једну
пуку
сиротицу
,
која
неће
своме
мужу
донети
ништа
више
до
две
нове
асуре
,
и
два
јастука
,
и
чисту
душу
,
и
ропску
послушност
.
Заиграше
.
Калина
весела
,
блажена
—
румен
је
сву
облио
,
а
крупне
црне
очи
светле
јој
се
од
суза
,
од
силне
среће
данашње
...
—
„
Леле
,
што
су
пристали
једно
за
друго
!
...
Ја-ги
!
”
„
Асли
како
плави
зумбул
и
зелена
када
!
“
...
—
оте
се
многима
узвик
,
кад
их
видеше
једно
до
другог
како
играју
.
И
сви
само
Ману
и
Калину
гледају
;
сви
их
гледају
задовољно
с
пријатељским
осмехом
на
лицу
,
као
кад
се
нешто
мило
,
своје
гледа
...
Зони
неправо
.
Само
она
не
гледа
на
ту
страну
;
почела
је
да
зева
...
Криво
јој
...
Не
треба
њој
тај
Мане
;
неће
и
не
може
њен
никад
бити
,
али
не
трпи
да
може
још
која
—
код
ње
ту
,
живе
!
—
привући
погледе
ичије
,
а
нарочито
Манине
погледе
!
...
Не
би
играла
,
али
кад
виде
Калину
како
је
срећна
и
како
се
заруменила
и
ознојила
,
па
се
брише
јаглуком
,
кад
се
пустила
игра
,
дође
и
њој
воља
да
поигра
,
па
иако
је
чорбаџиска
ћерка
,
па
макар
и
отрпела
резилук
кад
оде
кући
.
Али
ипак
замоли
измећарку
Васку
да
не
каже
ништа
код
куће
.
Васка
се
обећа
да
ће
пре
пристати
да
је
убију
него
да
каже
то
,
а
заклела
се
и
у
очи
Гмитраћа
,
грнчара
,
вереника
свога
!
...
Засвира
се
„
Јелка
тамничарка
”
,
лепа
игра
,
уз
коју
се
и
пева
,
управо
уз
коју
се
песму
игра
.
Ту
је
игру
јако
волела
Зона
и
због
игре
,
а
још
више
због
песме
,
која
је
њој
много
казивала
и
сетом
је
неком
милом
испуњавала
...
Зона
узе
за
руку
Гену
,
приђоше
и
ухватише
се
међу
играче
.
Цигани
свирају
,
а
играчи
играју
и
певају
:
Нане
,
кажи
тајку
,
Да
ме
младу
дава
За
Раде
комшијче
!
...
За
Раде
комшијче
,
За
наше
сељанче
!
Јелке
,
тамничарке
!
Јелке
,
зулумћарке
!
Ела
да
играмо
!
Ела
да
трупамо
!
Престаде
замало
песма
,
а
игра
траје
и
развија
се
још
лепше
и
још
бујније
;
чујеш
како
звецкају
ђердани
и
дукати
,
и
трупкају
кондурице
и
папучице
и
шуште
свилене
шалваре
,
а
мирис
од
ђулијака
се
пресуо
по
сокаку
,
па
,
као
магла
земљу
,
притисну
мирис
гледаоце
.
Па
опет
поче
песма
уз
игру
:
За
Раде
комшијче
,
За
наше
сељанче
,
За
наше
сељанче
,
За
младо
чобанче
!
Јелке
тамничарке
!
Јелке
зулумћарке
!
...
Ела
да
играмо
!
Ела
да
трупамо
!
Опет
умукну
песма
и
певање
,
а
играње
и
даље
траје
уз
свирку
Цигана
.
Мане
стоји
,
не
игра
,
гледа
играче
.
Гледа
у
Зону
,
види
Зонине
свилене
шалваре
и
лагиране
кондурице
;
чује
шуштање
свилених
шалвара
и
осећа
мирис
,
дах
њен
осећа
,
помешан
с
ђулијаком
из
Казанлика
,
—
и
не
могаде
да
се
уздржи
више
!
И
кад
Цигани
хтедоше
да
престану
,
даде
им
Мане
знак
да
свирају
даље
исту
игру
,
па
приђе
и
ухвати
се
с
леве
стране
до
Зоне
.
Зона
га
само
овлаш
погледа
,
даде
оком
знак
Васки
,
измећарки
својој
,
и
ова
се
одмах
ухвати
у
коло
и
растави
Манчу
од
Зоне
.
Зона
више
и
не
погледа
на
Ману
,
игра
и
даље
и
све
гледа
у
Манулаћа
чорбаџи-Ранђеловог
,
а
кад
Мане
дође
у
игрању
према
њој
,
а
она
га
и
не
гледа
,
него
само
пући
уста
...
А
Ману
стегло
нешто
у
грлу
;
заболеле
га
слепе
очи
,
а
у
устима
му
горко
и
суво
.
Једва
је
чекао
да
престану
Цигани
.
Кад
се
свршила
игра
,
повукао
се
до
капије
једне
и
брисао
чело
дуго
.
Зарекао
се
да
се
више
неће
хватати
до
Зоне
,
а
није
му
то
ни
требало
,
јер
Зона
више
није
играла
;
остала
је
и
само
гледала
.
Кад
засвираше
„
Нишевљанку
”
,
Манча
се
ухвати
до
Калине
.
Зона
више
није
играла
.
Гледала
је
како
играју
,
а
није
испуштала
из
очију
Ману
и
Калину
;
гледала
је
како
играју
,
како
је
Калина
снажно
и
грчевито
ухватила
руком
његову
руку
,
па
од
времена
на
време
брише
знојаву
руку
јаглуком
и
брзо
га
опет
хвата
и
чврсто
држи
,
док
јој
се
опет
не
исклизне
рука
из
његове
;
гледа
како
се
разговарају
;
чује
како
Калини
дршће
глас
,
и
како
га
меко
и
дубоко
погледа
својим
великим
и
као
јунска
поноћ
црним
и
топлим
очима
!
...
И
другу
игру
,
опет
,
„
Јелку
тамничарку
”
,
играли
су
,
једно
до
другог
,
Калина
и
Мане
.
И
Зони
дође
нешто
тешко
.
Наслонила
се
на
Гену
,
другарицу
своју
,
па
се
изгубила
.
Гледа
бесвесно
по
оном
шаренилу
које
промиче
испред
ње
,
слуша
свирку
,
трупкање
кондурица
по
калдрми
и
слуша
песму
,
чује
сребрни
девојачки
глас
Калинин
,
где
пева
:
Да
ме
младу
дава
За
наше
комшијче
!
А
Мане
и
Калина
су
комшије
!
...
То
јој
паде
на
памет
,
и
она
погледа
Калину
како
је
срећна
и
блажена
!
И
Зони
постаде
нешто
тешко
и
досадно
.
Све
јој
беше
досадно
,
а
најдосаднији
јој
се
учини
баш
онај
Манулаћ
—
кога
је
малопре
онолико
гледала
—
кад
јој
приђе
и
понуди
је
шаком
кокица
!
...
Није
знала
ко
јој
је
у
тај
пар
црњи
—
Манулаћ
,
или
она
фукара
Калина
!
...
Силно
угризе
доњу
усну
,
и
још
силније
стезаше
за
руку
Гену
,
другарицу
своју
,
на
коју
се
од
силна
дерта
и
карасевдаха
наслонила
...
Свршила
се
и
ова
игра
.
Одмарају
се
и
играчи
—
неки
иду
„
нишаљци
”
,
да
се
љуљају
.
Разлеже
се
песма
с
нишаљке
,
разговор
на
све
стране
,
само
се
другарице
ућутале
.
—
Васке
,
море
!
—
зовну
Зона
измећарку
своју
,
а
ноздрве
јој
се
силно
шире
на
напрћеном
носићу
њеном
.
—
Што
искаш
,
Зоне
?
—
одазва
се
и
притрча
јој
Васка
.
—
Отиди
си
до
онуја
...
де
...
како
се
вика
...
до
онуја
,
ете
Калину
,
и
рекни
гу
:
Вика
те
Зоне
Замфирско
!
...
—
Туј
сам
!
Што
ти
требам
?
—
запита
је
Калина
,
кад
дође
.
—
Вика
’
те
...
ете
...
—
поче
Зона
,
а
сва
бледа
,
сувих
усана
,
а
истурила
изазивачки
десну
ногу
...
Ти
си
сиротиња
...
Кад
ручаш
,
ти
таг
не
вечераш
...
Та
,
викам
...
ако
искаш
...
—
и
ту
подиже
Зона
глас
и
настави
јачим
гласом
,
да
би
и
Мане
чуо
—
викам
...
да
дођеш
,
ете
,
да
се
цениш
у
татка
ми
...
Васка
ни
се
удава
...
та
...
да
се
цениш
,
хизмет
да
ни
чиниш
у
кућу
!
...
—
Ете
,
што
па
да
се
ценим
?
...
—
одговори
јој
Калина
.
—
Имам
си
мајку
и
брата
...
Измећарка
нећу
сам
!
...
Сал
при
мајку
хизмет
ћу
да
чиним
...
—
И
при
мужа
...
—
упаде
јој
у
реч
заједљиво
Зона
.
—
Па
,
ако
дадне
Господ
и
к’смет
ми
бидне
...
и
при
њег
’
...
—
Код
Манчу
ли
?
—
прекиде
је
Зона
јетко
,
шапатом
.
—
Фукаро
!
...
—
Како
рече
?
...
Не
чу
те
добро
!
...
—
запита
је
благо
и
погледа
благим
погледом
,
а
сузних
очију
,
Калина
.
—
Па
...
нећеш
да
ми
будеш
измећарка
?
—
Јок
!
—
рече
поносито
Калина
.
—
Несам
за
вашу
кућу
...
—
А
,
за
оро
ли
си
?
Ах
,
што
си
па
девојче
за
оро
!
...
—
рече
пакосно
и
погледа
је
презриво
од
главе
до
пете
.
—
Зоне
,
мори
!
...
Не
слушај
гу
,
Калино
,
што
збори
!
Иди
си
!
—
упаде
Гена
у
реч
и
повуче
силно
Зону
за
руку
.
—
’
Ајд
’
—
дом
да
си
идемо
!
...
Било
је
и
време
већ
.
Краве
се
већ
враћаху
с
паше
,
фењерџија
општински
већ
пролази
с
мердевинама
да
пали
фењере
,
и
патролџије
лепим
редом
пролазе
главним
сокаком
;
и
из
гомиле
се
мало-мало
одваја
један
по
један
у
побочне
сокаке
,
да
,
поткрепљен
,
целе
ноћи
бди
над
имањем
и
чашћу
уморних
и
заспалих
грађана
...
Почеше
се
разилазити
и
с
„
нишаљке
”
и
с
играња
...
Све
их
је
мање
и
маље
.
Они
даљи
се
раније
кренуше
,
а
ови
ближи
мало
доцније
.
И
место
на
коме
су
малочас
играли
и
кикотали
и
подврискивали
остаде
празно
и
пусто
и
и
изгледаше
тужно
с
оним
погаженим
раним
пролећним
цвећем
,
које
се
откидало
и
отпадало
с
играчица
!
...
И
Зона
пође
зловољно
кући
.
Осврте
се
још
једном
,
и
виде
како
Мане
и
Калина
пођоше
и
упутише
се
заједно
,
и
чу
како
се
Мане
нуди
Калини
да
је
допрати
до
њених
авлиских
врата
,
а
она
га
благодарно
погледа
,
али
га
ипак
одбија
и
моли
га
загушеним
гласом
:
—
Немој
,
Мане
,
две
ти
очи
!
...
Остави
ме
!
...
Сама
ћу
си
идем
!
...
Врни
се
!
Жива
ти
ја
!
Ће
ме
види
бата
!
Срамота
оди
човеци
!
...
Врни
се
,
Мане
,
две
ти
очи
!
...
Гледала
их
Зона
,
али
замало
;
заклонише
их
и
захватише
међу
се
гомиле
веселе
омладине
...
Похватале
се
девојке
испод
руке
у
дуг
ред
,
а
иза
њих
други
ред
загрљене
момчадије
,
и
,
идући
тако
кућама
својим
,
певају
сложно
оба
реда
...
Дан
на
умору
,
издахнуо
већ
;
звезде
трепере
с
неба
,
тихо
вече
се
спушта
на
земљу
,
а
из
грла
срећна
и
весела
млада
света
разлеже
се
кроз
тихо
пролетње
вече
сетна
песма
,
у
којој
се
исказује
бескрајна
туга
,
стара
туга
,
вечна
као
и
човечанство
:
Да
знајеш
,
моме
мори
,
да
знајеш
,
Каква
је
,
туго
мори
,
жалба
за
младос
’
!
...
ГЛАВА
ОСМА
У
њој
је
један
,
за
Мана
врло
пријатан
извештај
из
уста
Васке
измећарке
,
после
којег
је
извештаја
Мани
—
као
што
би
то
песници
казали
—
сунце
лепше
сијало
,
цвеће
пријатније
мирисало
и
птичице
лепше
певале
.
Недељу
дана
после
овога
испричанога
у
прошлој
глави
,
кад
је
измећарка
Зонина
,
Васка
,
прошла
крај
Манина
дућана
,
а
он
сам
био
у
њему
,
добацила
му
је
у
пролазу
:
„
Бата-Мане
,
поздравила
ти
се
Зоне
!
”
тако
брзо
,
да
Мане
није
имао
времена
ни
да
дође
к
себи
,
а
још
мање
да
јој
каже
хвала
и
да
врати
поздрав
.
Тога
дана
је
Мане
био
сав
блажен
.
А
како
и
не
би
,
кад
му
се
целе
недеље
од
тешког
дерта
није
милило
ни
да
седи
,
акамоли
да
ради
у
дућану
,
јер
му
је
једнако
била
у
памети
Зона
и
њено
понашање
,
и
онај
туњави
Манулаћ
,
којега
је
толико
гледала
Зона
.
И
да
Манулаћ
није
био
онакав
какав
је
,
да
није
једнако
чувао
дућан
и
седео
пред
дућаном
и
с
оцем
се
разговарао
,
Мане
би
га
ма
како
изазвао
—
како
је
љут
био
на
њега
—
и
потукао
се
с
њим
,
чим
би
га
први
пут
срео
и
нашао
.
Али
овако
није
могао
то
,
него
се
морао
задовољити
тим
што
му
је
у
пролазу
,
онако
као
случајно
,
избио
лактом
цигару
из
муштикле
,
кад
је
Манулаћ
седео
пред
дућаном
и
пушио
(
а
пушио
је
ретко
:
дваред
или
триред
у
години
сетио
би
се
да
запали
цигару
,
и
то
обично
онда
кад
би
му
татко
добар
пазар
свршио
)
.
И
после
неколико
таквих
тешких
дана
и
такве
душевне
утучености
како
су
га
морале
обрадовати
и
оживети
и
освежити
ове
слатке
речи
:
„
Бата-Мане
,
поздравила
ти
се
Зоне
!
”
које
му
једнако
брујаху
у
ушима
као
најмилија
песма
мајског
славуја
!
...
И
већ
одмах
га
није
држало
место
:
досадно
му
било
у
дућану
,
и
чим
се
вратио
шегрт
Поте
скочи
и
диже
се
да
иде
.
Рђаво
сам
рекао
„
да
иде
”
—
полетео
би
он
,
како
му
је
мило
било
.
И
баш
у
тај
пар
,
кад
је
он
наређивао
нешто
шегрту
,
уђе
у
дућан
једна
муштерија
и
затражи
нешто
.
Мане
му
нервозно
изнесе
тражене
ствари
;
учини
му
се
да
се
и
сувише
отегао
пазар
,
одмери
муштерију
од
главе
до
пете
,
па
рече
:
—
Море
,
неси
муштерија
!
...
Немаш
те
паре
!
...
—
па
узе
испред
носа
забезекнутом
муштерији
поређане
ствари
и
изиђе
брзо
из
дућана
.
Заредио
је
по
сокацима
и
мањим
и
већим
,
па
чак
и
по
оним
по
којима
ни
ђаво
не
пролази
,
по
којима
чак
ни
општински
инжењер
по
дужности
не
пролази
,
Дваред
је
тако
тога
дана
пролазио
сокаке
,
дваред
се
враћао
у
дућан
,
али
се
посла
није
лаћао
,
него
је
само
правио
цигаре
,
пушио
,
пуштао
колуте
дима
и
задовољно
гледао
у
њих
.
Напослетку
је
дохватио
пушку
,
ухватио
се
поља
и
лутао
тако
до
мрака
,
и
тада
се
тек
вратио
кући
;
а
да
тога
дана
ништа
није
уловио
,
чак
ни
пуцао
,
није
ваљда
нужно
ни
да
кажем
!
...
Целога
дана
је
само
на
то
мислио
,
и
једнако
му
у
памети
зујале
и
звониле
Васкине
речи
:
„
Поздравила
ти
се
Зоне
!
”
И
зато
није
ни
чудо
што
није
успут
приметио
буљуке
сељанака
и
сељанчица
у
њиховом
живописном
оделу
како
промичу
путем
крај
њега
.
Други
пут
би
их
задевао
или
се
бар
искашљао
пролазећи
крај
њих
,
а
сад
их
није
ни
приметио
,
иако
су
се
кикотале
гласно
и
гуркале
се
пролазећи
крај
њега
и
задевајући
оне
њега
.
Тако
је
силна
љубав
и
тако
силно
заноси
она
човека
!
...
Ништа
од
свега
тога
није
он
приметио
,
нити
га
се
то
тицало
!
Само
једна
слика
му
је
лебдела
пред
очима
,
само
један
поздрав
му
се
једнако
понављао
у
ушима
,
и
он
га
једнако
шапатом
изговарао
...
И
то
је
охрабрило
Манчу
.
И
први
пут
,
кад
прође
Васка
крај
дућана
,
а
он
био
сам
,
зовну
је
.
—
На
дом
ете
,
здраво
ли
су
ви
?
—
запита
је
Мане
.
—
Здраво
!
—
одговара
му
Васка
,
а
гледа
минђуше
које
јој
је
Мане
поклонио
.
—
Што
работи
чорбаџија
...
здраво
ли
је
?
—
Здраво
!
...
—
А
чорбаџика
,
што
работи
она
?
...
—
И
она
си
је
здраво
!
—
А
ти
што
работиш
?
Здраво
ли
си
?
—
Здраво
сам
си
!
—
одговара
Васка
.
Ту
Мана
застаде
.
Привуче
своју
табакеру
,
отвори
је
,
лизну
десни
палац
и
извади
један
папир
и
дуван
,
у
који
хукну
,
па
поче
савијати
цигару
.
Кад
је
запали
,
засука
бркове
,
па
се
искашља
тихо
,
као
кад
човек
хоће
нешто
важно
да
превали
преко
усана
.
Али
ипак
не
рече
ништа
,
него
стаде
размештати
испред
себе
оне
алате
и
пушташе
густе
димове
.
После
дуже
паузе
,
запитаће
Мане
:
—
А
...
ете
...
Зоне
...
здраво
ли
је
?
Што
работи
?
—
Па
,
седи
си
...
—
Знам
де
...
Може
и
да
лежи
.
—
Хехе
,
—
осмехну
се
Васка
.
—
Леле
,
бата-Мане
,
како
збориш
па
и
ти
!
...
—
Што
си
збори
?
Збори
ли
?
—
Збори
,
кад
гу
питују
...
—
Ћути
си
?
...
—
Па
ћути
!
—
А
што
мисли
кад
си
ћути
?
—
Е
,
кој
гу
знаје
!
...
—
А
може
ли
да
поје
?
—
Па
и
поје
...
—
Е
,
што
си
поје
?
—
Па
песне
си
поје
...
—
Ех
,
песне
!
Ама
,
које
песне
?
—
Срамујем
се
да
ти
,
ете
,
кажем
!
—
вели
Васка
намештајући
у
уши
добивене
минђуше
.
—
Ама
,
какво
срамување
!
—
храбри
је
Мане
.
—
У
појење
нема
срам
ни
па
срамување
...
Што
си
поје
?
—
Па
,
ете
...
—
поче
Васка
,
-
поје
си
песне
,
онеја
што
су
од
љубав
и
ашиковање
.
Поје
си
оно
моме
Еврејче
,
што
си
чешља
косу
и
клне
мајку
си
што
гу
роди
да
је
Еврејка
...
Ете
,
на
туја
песну
гу
саг
кеф
;
сал
туј
песну
поје
ели
гони
мене
та
гу
ја
појем
...
—
Е
,
зашто
да
клне
мајку
,
кад
неје
Еврејка
?
!
—
пита
је
Мане
.
—
Рисјанка
је
,
та
што
гу
треба
веће
?
!
...
—
Ех
,
а
ти
па
бајађим
не
знајеш
,
бата-Мане
,
зашто
!
—
Жива
нана
,
не
знам
си
,
Васке
.
—
Ама
разбира
се
убаво
на
шта
прилега
таја
песна
!
вели
Васка
.
—
Није
,
демек
,
Зоне
жална
што
је
Еврејка
,
веће
то
се
за
друго
ништо
разбира
...
—
Е
,
што
је
па
то
друго
?
—
Ете
,
жална
је
што
је
чорбаџиска
керка
;
а
има
,
ете
,
ники
што
није
чорбаџиски
син
,
а
њој
гу
па
много
мило
за
њег
’
...
а
њојни
викају
...
неје
,
ете
,
прилика
.
—
За
мен
’
збори
ли
што
?
—
Збори
.
Мане
опет
ућута
и
стаде
савијати
другу
цигару
.
Опет
настаде
пауза
,
коју
прекиде
Мане
.
—
Море
,
ти
ме
л’жеш
,
Васке
?
—
Не
л’жем
те
,
бата-Мане
...
Две
ми
очи
!
...
Како
смем
да
те
л’жем
?
!
...
—
Па
истин
’
ли
збори
си
за
мен
’
?
...
Што
си
збори
?
—
Збори
си
...
И
плаче
си
.
—
Плаче
?
Зашто
да
плаче
?
—
Мори
,
—
одмахну
руком
Васка
,
—
ти
ништо
не
знајеш
,
бата-Мане
!
Тараф-тараф
се
напраји
код
нас
дом
...
Живот
си
нема
од
некња
!
...
—
Што
,
море
?
—
вели
запрепашћено
Мане
и
остави
цигару
.
—
Ете
за
оно
оро
,
и
за
играње
,
—
изеде
си
резилак
,
ем
знајеш
как’в
резилак
!
...
—
Па
кој
ги
рече
за
оро
?
Ти
ли
?
—
Јок
ја
!
...
Казаше
ги
ники
из
ма’алу
.
Та
сви
скочише
сас
резилење
...
Викају
:
не
прилега
на
чорбаџиску
керку
у
оро
играње
по
ма’але
...
—
Е
,
а
зашто
па
играше
?
—
Па
теб’-те
видела
...
па
не
мога
да
си
седи
да
не
игра
,
веће
се
уфати
у
оро
и
она
...
—
Она
ти
каза
то
?
—
Ба
!
Не
каза
ми
ништо
.
Што
треба
да
ми
казује
?
...
—
вели
поносито
Васка
.
—
Знам
си
ја
убаво
,
зашто
:
„
куде
си
она
топрв
иде
,
ја
се
отутке
враћам
”
,
бата-Мане
!
Зар
малко
поруча
ћутеци
од
татка
ми
заради
Митка
?
!
...
—
А
збори
си
нешто
за
мен
’
?
—
Па
...
ете
...
збори
:
демек
,
много
гу
мило
за
теб
’
...
Из
даљег
разговора
дознао
је
Мане
од
Васке
да
је
по
чорбаџи-Замфировој
кући
прави
лом
због
играња
Зониног
,
за
које
и
стари
Замфир
зна
,
а
још
више
због
Зонине
наклоности
према
Ману
,
о
чему
Замфир
и
не
слути
,
јер
сви
крију
то
од
њега
.
Стара
,
искусна
и
речита
тетка
Таска
узела
је
на
себе
ту
тешку
и
части
пуну
дужност
да
опет
избије
из
Зонине
главе
Ману
Кујунџију
.
Зато
тетка
Таска
и
долази
сваки
дан
,
савесно
и
тачно
као
хирург
ради
операција
,
и
саветује
и
теше
Зону
:
хвали
Манулаћа
,
а
куди
Мана
.
Куди
му
сталеж
,
а
још
више
владање
и
поведење
његово
.
Почела
је
чак
од
оца
Манина
,
Ђорђије
;
ни
њега
није
оставила
на
миру
.
Управо
,
није
ни
спомињала
ни
претресала
Ману
,
него
Ђорђију
,
додајући
:
нека
се
Зона
сети
оне
речи
која
вели
да
ивер
не
пада
далеко
од
кладе
,
и
:
што
мачка
омаци
,
да
то
мишеве
лови
,
—
па
тако
је
и
овде
с
Ђорђијом
и
сином
му
,
Маном
.
Причала
јој
је
о
покојном
Ђорђији
—
како
је
био
кријумчар
,
убојица
,
ноћник
и
весељак
;
причала
јој
читаве
романе
Ђорђијине
с
неком
ченгијом
Зумрутом
,
која
је
у
своје
време
и
„
у
песму
турена
”
због
лепоте
,
и
протеривана
и
хапшена
због
честих
туча
ради
ње
;
која
је
некада
била
лепа
,
била
омиљена
играчица
,
а
која
се
сада
смирила
,
и
зато
сада
нити
иде
у
апс
,
нити
је
мећу
у
песму
;
сад
мирно
и
савесно
носи
фењер
и
амбреле
,
и
као
казначеј
је
у
некој
чочечкој
дружини
.
Чак
је
тетка
Таска
шанула
Зони
на
ухо
једну
страшну
ствар
,
коју
је
дуго
крила
и
чувала
и
као
последњи
метак
избацила
,
а
та
је
:
да
исти
Мане
има
брата
(
по
оцу
)
међу
Циганима
!
...
И
сад
,
какав
је
био
Ђорђија
,
такав
му
и
син
Мане
,
тврдила
је
тетка
Таска
и
уверавала
Зону
.
А
то
се
помало
могло
и
веровати
,
јер
Мане
је
доста
често
јутром
био
предмет
разговора
са
својих
ноћних
подвига
.
А
у
исто
време
кад
је
кудила
Ману
,
хвалила
је
оног
Манулаћа
чорбаџиског
.
Хвалила
га
је
и
она
и
све
тетке
и
стрине
,
а
и
мајка
јој
Ташана
,
чији
је
он
најозбиљнији
кандидат
био
,
јер
је
био
јединац
,
једини
наследник
огромног
имања
,
а
,
сем
тога
,
пример
послушности
,
скромности
,
стидљивости
,
целомудрености
,
—
дакле
,
такорећи
,
скуп
врлина
и
права
противност
оном
Митки
чорбаџи-Петракијевом
,
описаном
у
једној
од
ранијих
глава
ове
приповетке
.
И
да
се
ту
није
питао
и
хаџи-Замфир
,
као
отац
,
удадба
Зонина
за
Манулаћа
била
би
давно
свршена
ствар
.
Али
,
како
се
Замфир
баш
никако
није
одушевљавао
том
комбинацијом
Ташанином
,
јер
му
се
никако
није
Манулаћ
допадао
,
иако
је
син
и
јединац
и
једини
наследник
његовог
иначе
доброг
пријатеља
,
то
је
врло
често
било
чак
и
речи
и
свађе
између
Замфира
и
Ташане
.
Зато
неће
бити
згорег
—
чак
писац
мисли
да
је
то
неопходно
потребно
—
да
у
неколико
потеза
оцрта
тога
Манулаћа
,
који
је
ушао
у
комбинацију
,
био
љубимац
свију
стрина
,
ујни
и
тетака
Зониних
,
и
био
предмет
и
повод
непријатних
сцена
између
родитеља
Зониних
.
Прича
о
добром
детету
Манулаћу
,
која
је
прича
права
супротност
оној
ранијој
причи
о
Митки
чорбаџи-Петракијевом
Манулаћ
је
био
син
чесних
и
богобојазних
родитеља
,
Јордана
и
Персиде
,
и
никада
ваљда
ни
у
Старом
ни
у
Новом
завету
ни
за
једно
дете
није
се
тако
с
правом
могло
казати
и
написати
да
је
васпитано
у
страху
Господњем
и
да
је
ишло
стазом
добродетељи
—
која
,
као
што
се
зна
,
није
никад
примамљива
,
ни
лепо
утрвена
—
и
било
радост
и
утеха
родитеља
својих
,
као
што
се
то
могло
казати
за
Манулаћа
.
С
њим
је
био
задовољан
и
отац
и
мајка
још
од
најранијег
детињства
његовог
.
Отимали
су
се
и
кошкали
међу
собом
око
тога
чији
је
Манулаћ
више
.
Мајка
каже
:
мој
је
Манулаћ
,
а
отац
каже
:
није
него
мој
;
мајка
каже
:
то
је
моја
ћерка
,
отац
каже
:
то
је
мој
син
,
наследник
и
престолонаследник
мој
.
Зато
је
Манулаћ
дуго
био
загонетка
—
у
махали
задуго
нису
знали
је
ли
мушко
или
је
женско
!
Јер
,
кад
је
с
оцем
ишао
,
био
је
обучен
у
плундре
,
а
кад
га
је
мајка
изводила
,
плела
му
је
курјучић
и
облачила
га
у
фустанчић
.
И
како
га
је
она
више
изводила
него
отац
,
то
су
по
другим
махалама
многи
задуго
мислили
да
чорбаџи-Јордан
има
ћерку
.
Као
оно
што
се
прича
за
ону
стару
Римљанку
,
племениту
Корнелију
,
мајку
браће
Граха
,
да
је
децу
своју
сматрала
за
најлепши
и
најскупоценији
свој
адиђар
,
тако
је
исто
и
Персида
сматрала
свога
Манулаћа
као
најлепши
и
најмилији
адиђар
свој
,
и
зато
се
није
нигда
и
никуда
макла
без
њега
.
А
он
је
то
и
заслужио
,
јер
је
,
и
онако
мали
,
већ
био
десна
рука
у
домазлуку
својој
мајци
.
Он
јој
је
чувао
од
живине
тарану
и
резанце
,
спремане
за
зимницу
,
кад
се
то
сушило
у
авлији
;
он
је
држао
конац
,
кад
би
га
намотавала
на
клупче
,
чувао
веш
,
кад
се
суши
преко
авлије
,
хранио
живину
,
и
знао
увек
тачно
колико
има
петлова
,
кокошака
,
пилића
,
па
чак
и
снесених
јаја
и
од
својих
и
од
туђих
,
комшиских
кокошака
,
и
то
све
без
икаквог
дуплог
трговачког
књиговодства
!
Из
дугог
и
савесног
надгледања
постао
је
прави
—
тако
да
га
назовем
—
психолог
,
па
је
чак
умео
да
опази
кад
је
која
кокошка
,
да
простите
,
у
вољи
петлу
,
„
Гигану
”
названом
;
с
којом
кад
најрадије
дели
зрно
на
буњишту
,
а
према
којој
је
опет
охладнео
,
па
је
тера
од
себе
;
даље
,
тако
исто
није
се
могло
измаћи
његовом
паметном
оку
ни
то
,
кад
која
њихова
кока
погреши
,
па
снесе
јаје
у
комшиској
авлији
,
или
обратно
,
кад
је
и
где
је
опет
комшиска
снела
у
њиховој
авлији
.
Све
је
он
то
знао
и
имена
свима
њиховим
и
многим
комшиским
кокошкама
.
Тек
улети
усплахирен
пред
мајку
и
почне
испрекидано
:
—
Нане
,
„
Гиган
”
саг
стаде
,
ете
,
мерак
и
ашик
на
„
Гаћанку
”
!
—
Ако
,
сине
,
ако
...
—
вели
му
мајка
гледајући
га
мило
.
—
Тој
си
је
његово
петалско
знање
...
А
наша
„
Трша
”
,
ете
,
и
„
Кундака
”
опуштиле
жално
главу
...
—
Туго
,
—
смеје
му
се
мајка
,
—
осташе
си
удовице
и
сиротице
...
Та
што
да
чине
!
...
Или
други
пут
,
опет
тако
,
улети
сав
задуван
с
по
једним
јајетом
у
свакој
руци
.
—
Нане
,
наша
„
Титинка
”
и
„
Пирга
”
снесоше
јајца
у
Тодорчине
,
а
ја
ги
узедо
’
и
донесо
’
!
—
вели
мали
Манулаћ
,
олизну
нос
и
предаде
мајци
скоро
снесена
и
још
врућа
јаја
.
—
Што
да
се
арчи
мал
?
!
...
Паре
су
то
!
...
Несу
крушке
дивјаке
!
...
—
додаје
и
погледа
у
оца
.
А
родитељи
га
гледају
пуни
милоште
,
а
из
погледа
им
се
разговетно
да
прочитати
како
благодаре
небу
што
их
је
обдарило
таквим
паметним
и
чуварним
дететом
.
Па
још
када
им
он
,
онако
задуван
,
стане
да
грди
„
Титинку
”
и
„
Пиргу
”
што
арче
њихов
мал
по
комшилуку
,
и
дода
:
да
су
саг
скупе
паре
,
—
отац
се
просто
топи
од
силне
среће
!
—
Саг
су
скупе
паре
!
—
понавља
мали
Манулаћ
.
—
Саг
је
оскудација
!
...
Кад
чу
реч
„
оскудација
”
,
чорбаџи-Јордан
се
само
лупи
шаком
по
колену
од
силна
чуда
,
па
се
просто
заблену
у
сина
.
Не
могаде
више
да
одоли
свом
очинском
срцу
него
га
дочепа
оберучке
,
па
га
стаде
љубити
и
шопати
.
—
Ах
,
сарафче
и
банћерче
ти
татино
!
...
Овој
ће
куче
,
Персо
,
банћер
да
ми
бидне
.
Откуд
га
извади
па
тај
реч
,
магаре
Јорданско
?
!
—
кликну
блажени
Јордан
.
—
Како
га
каза
онуј
реч
,
ешеку
ниједан
?
...
—
навађа
га
отац
да
још
једном
каже
...
А
,
што
је
саг
за
паре
?
А
...
како
га
рече
?
—
Оскудација
!
—
понавља
мали
Манулаћ
олизнув
носић
,
а
турио
прст
у
уста
,
па
се
стиди
.
—
Аха
,
магаренце
татино
!
—
заценио
се
од
силна
смеха
задовољни
Јордан
...
—
Оскудација
.
Па
бре
,
дете
,
ја
сол
три
товара
полиза
,
па
си
не
знадо
’
за
тај
реч
,
а
оно
,
пази
колицно
је
,
па
веће
знаје
!
Бре
,
бре
,
бре
,
бре
!
—
чуди
се
Јордан
и
једнако
се
шета
уздуж
и
попреко
по
соби
,
погледа
свога
синчића
,
врти
главом
и
једнако
пушта
узвике
:
Бре
,
бре
,
бре
,
бре
!
Овој
ће
магаре
,
—
наставља
одушевљено
Јордан
—
кад
буде
голем
,
с
чаршију
—
ем
београдску
—
да
дрма
;
убаво
да
запантиш
овај
мој
сагашњи
реч
,
Персо
!
...
Оскудација
!
...
Кад
гу
научило
,
бре
?
!
—
чуди
се
једнако
Јордан
речи
коју
је
доиста
сад
први
пут
чуо
(
иако
се
сваки
дан
тужио
како
„
нема
старе
године
и
стари
пазар
”
)
,
па
се
диже
у
чаршију
међу
трговце
с
младим
банћерчетом
коме
мајка
увуче
пешкирић
и
закопча
тур
.
Срећни
и
блажени
отац
поведе
сина
да
види
чаршија
једно
чудо
од
детета
—
да
Манулаћ
пред
трговцима
понови
реч
оскудација
...
И
сад
тако
паметно
дете
,
које
је
тако
много
обећавало
већ
у
најранијим
годинама
,
када
је
оца
усхићавало
—
како
је
онда
тек
мајку
Персиду
срећном
и
поноситом
чинило
!
И
зато
није
никакво
чудо
што
га
је
она
свуд
водила
са
собом
,
да
се
подичи
њиме
.
На
славе
,
на
патарице
,
поступаонице
,
на
женске
празнике
—
свуда
га
је
водила
од
најранијег
детињства
његовог
,
откад
се
почео
у
патицама
од
шест
гроша
батргати
уз
мајку
преко
калдрме
,
па
све
до
осамнаесте
своје
године
,
кад
му
је
отац
плаћао
четрдесет
гроша
за
потковане
ексерима
и
потковицама
кондуре
.
Свуда
га
је
водила
,
само
га
је
у
хамам
престала
раније
водити
са
собом
.
Ту
га
је
водила
до
његове
дванаесте
године
,
а
престала
је
да
га
води
тек
кад
све
жене
скочише
у
интересу
јавнога
морала
,
и
кад
је
наишла
на
сложан
и
једнодушан
отпор
и
протест
посетитељака
хамама
.
А
то
је
било
онда
кад
јој
је
Јунус-агина
ханума
једном
приметила
:
—
Па
ти
,
чорбаџике
,
како
поче
...
дабетер
!
...
Па
што
си
берем
не
поведеш
сас
теб
’
и
чорбаџи-Јордана
,
те
га
не
доведеш
помеђу
нас
у
хамам
?
...
—
Отада
га
мајка
није
више
водила
собом
,
и
тако
је
Манулаћ
проглашен
дефинитивно
за
мушко
.
Од
тога
доба
водио
га
је
више
и
отац
.
У
осамнаестој
години
купио
му
је
џепни
сахат
и
златан
ланац
.
Тога
дана
,
кад
је
први
пут
обесио
златан
ланац
и
сахат
,
Манулаћ
се
осетио
сасвим
мушко
.
Чак
је
,
пролазећи
Лесковачком
улицом
,
намигнуо
на
три
младе
Чивутке
,
које
су
се
шетале
испод
руке
,
али
с
оба
ока
и
тако
невешто
,
да
су
Чивутке
прснуле
у
смех
,
јер
им
се
учинило
да
је
Манулаћ
хтео
да
кине
...
И
то
је
ваљада
једини
несташлук
и
ђаволство
из
Манулаћеве
младости
,
која
се
обично
бујном
и
бурном
зове
.
Једини
,
велим
,
јер
он
је
иначе
увек
био
стидљив
и
неспретан
,
кад
би
се
,
случајем
,
нашао
у
близини
женскога
света
.
Најтеже
му
је
било
што
није
знао
шта
ће
с
рукама
;
срећом
се
тада
сећао
сахата
,
вадио
га
и
навијао
или
гледао
колико
има
сахата
на
њему
.
С
вршњацима
својим
се
слабо
дружио
;
зато
је
најрадије
седео
с
оцем
и
с
очевим
друштвом
и
слушао
њихове
разговоре
,
пуне
мудрости
и
искуства
.
Кад
би
седео
,
увек
би
простр’о
најпре
своју
мараму
,
повукао
мало
ногавице
навише
од
колена
,
па
би
онда
сео
,
и
не
би
се
дигао
док
му
се
прво
његов
татко
не
дигне
;
само
у
кафани
би
он
прво
оца
опомињао
да
се
дигну
и
иду
.
С
кокошкама
је
легао
,
с
петловима
устајао
.
Био
је
штедљив
.
Новац
му
никад
није
потребан
био
,
јер
никад
није
имао
прилике
да
га
потроши
.
Чак
му
се
и
мајка
љутила
што
иде
тако
без
новаца
,
као
да
није
чорбаџиски
син
!
А
ако
понесе
,
он
колико
понесе
,
толико
и
врати
,
—
некад
чак
донесе
и
више
него
што
је
понео
.
Једном
,
кад
је
пошао
у
„
Апеловац
”
на
стрелиште
,
дао
му
отац
седам
гроша
.
Манулаћ
попије
пиво
за
грош
,
при
повратку
купи
јагњећу
кожу
за
шест
гроша
и
одмах
успут
је
прода
за
девет
,
—
и
тако
донесе
два
гроша
више
него
што
је
понео
!
...
Ето
,
тога
и
таквога
Манулаћа
хвалила
је
Зони
тетка
Таска
,
а
Мана
кудила
.
Али
то
све
није
јој
ништа
помогло
код
Зоне
.
Јер
,
слушајући
тетку
,
Зони
је
Мане
због
таквог
његовог
живота
само
изгледао
интересантнији
,
а
због
сталежа
његовог
само
милији
и
симпатичнији
!
...
—
Ела
,
Васке
,
запој
ми
ону
жалну
еврејску
песну
!
—
рекла
би
Зона
Васки
,
седећи
тако
често
тужна
на
доксату
,
и
,
отуривши
ђерђеф
,
наслонила
би
се
тада
на
белу
своју
руку
,
а
другом
би
се
играла
са
дугим
и
бујним
курјуком
својим
,
гледајући
својим
великим
сањивим
очима
преко
ниских
кровова
околних
кућа
негде
далеко
.
А
Васка
би
тада
запевала
ту
песму
,
у
којој
је
Зона
видела
себе
и
свој
зао
удес
што
је
рођена
у
чорбаџиској
кући
...
Запевала
би
песму
коју
је
већ
толико
пута
певала
Зони
,
кад
год
би
ову
опхрвали
слатки
осећаји
и
тужне
мисли
и
она
пала
у
меланхолију
.
-
Ела
,
Васке
,
запој
!
...
Жална
сам
,
—
жалну
ми
песну
запој
!
...
А
Васка
запева
:
Излегох
да
се
пошетам
Низ
тоја
пуста
Битола
,
Низ
Еврејското
махало
,
Низ
тија
тесни
сокаци
.
—
Там
видов
моме
Еврејче
,
На
висок
чардак
стојеше
,
Русе
си
косе
чешљеше
,
Дробне
си
солзи
ронеше
,
И
жалну
песну
појеше
,
У
песну
мајку
колнеше
:
Зашто
ме
роди
Еврејка
?
Што
ме
не
роди
рисјанка
?
!
...
—
Туго
,
Васке
,
што
да
прајим
?
!
—
уздахне
Зоне
.
ГЛАВА
ДЕВЕТА
Она
је
пуна
бурних
сцена
и
крупних
речи
.
У
њој
је
испричана
једна
пропала
мисија
тетка-Докина
,
или
,
боље
рећи
,
„
Пошљи
лудо
на
војску
,
па
седи
те
плачи
“
.
Бата-Таско
је
одржао
реч
.
Распитивао
је
и
прокљувио
све
,
и
сад
дошао
да
јави
то
Јевди
,
Маниној
мајци
.
Све
што
је
сазнао
,
он
јој
је
савесно
и
тачно
реферисао
.
Јевда
се
просто
изненадила
.
То
не
би
никад
ни
слутила
,
а
ни
у
сну
јој
не
би
дошло
тако
што
!
Оно
чега
се
она
бојала
,
од
чега
је
стрепила
—
то
није
било
,
али
је
испало
изненада
ово
,
а
ово
је
за
њу
било
нешто
скоро
још
горе
!
Знала
је
она
поноситост
те
старе
чорбаџиске
куће
,
претстављала
већ
унапред
себи
како
ће
се
то
тамо
чути
,
како
пропратити
и
с
каквим
потсмехом
све
то
узети
.
И
одмах
одлучно
рече
да
то
никако
није
прилика
и
да
од
тога
неће
бити
баш
ништа
!
Дуго
су
се
још
живо
разговарали
,
кад
уједаред
упаде
тетка-Дока
међу
њих
баш
кад
су
јој
се
најмање
надали
и
најмање
је
желели
.
Кад
је
она
ушла
,
нису
одмах
пресекли
разговор
,
него
су
га
полако
приводили
крају
избегавајући
све
оне
речи
по
којима
се
могло
познати
о
чему
говоре
;
али
све
им
то
није
помогло
:
тетка-Дока
је
,
као
и
свака
радознала
женска
,
могла
и
инстинктивно
,
а
и
из
дугог
искуства
,
сазнати
о
чему
је
реч
била
...
—
Ласно
,
мори
,
за
тој
!
—
умеша
се
тетка-Дока
,
и
на
велико
запрепашћење
њихово
додаде
:
—
Чорбаџиске
куће
много
су
,
а
наш
Мане
—
један
си
је
помеђу
момци
и
трговци
и
чаршилије
!
...
—
Ама
неје
то
!
...
—
љутну
се
Јевда
.
—
Мори
,
и
не
знаваш
зашто
си
зборимо
...
—
Мори
,
сал
дор
ве
видим
—
знајем
си
све
убаво
.
Од
мен
’
ли
ће
скутате
ништо
?
!
...
—
Их
,
какво
је
брљиво
!
—
вели
јој
Јевда
.
—
Мори
,
ништо
ти
не
знајеш
!
...
—
Како
да
си
не
знајем
?
!
Бата-Таско
зашто
искочи
до
теб’-те
?
...
—
Ама
не
знајеш
ти
ништо
!
—
брани
се
бата-Таске
.
—
Вика
ме
снајка
,
ете
,
заради
нику
тапију
и
ливаду
...
—
Заради
некосену
ливаду
,
—
знам
де
!
Сол
ручам
,
мајке
...
—
уверава
их
тетка-Дока
,
а
они
се
обоје
љуте
.
—
Бре
,
бре
,
бре
!
—
наставља
Дока
.
—
Видосте
ли
,
мори
,
нашога
Манчу
како
си
знаје
убаво
што
ваља
?
!
...
Е
,
што
је
човек
кујунџија
,
па
се
разбира
у
злато
!
...
Знаје
што
је
злато
,
и
како
се
,
ете
,
злато
топи
!
...
Машалах
,
Манчо
,
—
неси
забадава
син
на
Ђорђију
!
...
Ђорђијина
крв
!
...
Ашкољс’н
!
...
—
Ама
неје
ништо
било
!
—
одвраћа
је
Јевда
.
—
За
друго
ништо
зборисмо
!
Како
да
бидне
!
...
—
Леле
,
Јевдо
!
Што
ће
да
бидне
убавиња
,
кад
се
узму
!
Убав
Манча
,
а
убаво
,
ете
,
и
Замфирче
,
оној
Зоне
,
—
та
што
ће
деца
да
ги
бидну
убава
,
све
на
татка
и
на
мајку
!
...
А
ти
,
баба
ги
,
па
ги
држиш
на
крило
!
...
—
Их
,
црна
Доко
!
—
викну
очајно
Јевда
,
—
кад
ће
памет
да
си
спечалиш
веће
?
...
Што
си
не
ћутиш
веће
?
!
...
Што
си
не
ћутиш
,
несрећо
,
кад
ти
никој
ништо
не
каза
,
ни
те
па
питује
?
!
...
—
А
што
кој
да
ми
казује
,
кад
си
сама
све
знајем
,
и
све
видим
?
Замилуваше
се
деца
,
та
што
...
саг
га
је
време
...
—
Ама
,
Доке
,
памет
си
бери
!
Башка
су
Замфирови
,
башка
па
Ђорђијини
!
...
Ми
си
зборимо
за
друго
ништо
,
а
ова
,
погле
гу
,
куд
га
искарује
!
...
—
Мори
,
знајем
си
ја
!
Ласно
за
тој
!
Мен-ми
сал
оставите
...
бригу
не
берите
,
а
ја
ћу
сама
убаво
да
дуздишем
целу
работу
!
Ја
ћу
да
заобиколим
малко
,
па
ће
да
искочи
убаво
,
како
под
инџилирски
план
!
...
—
рече
и
оде
као
олуја
.
—
Што
,
што
!
—
викну
запрепашћено
Јевда
и
хукну
:
—
Тугооо
!
Што
гу
пуштисмо
?
!
’
Оће
да
ни
напраји
нику
муку
и
резил
!
А
лудо
је
,
лудо
—
па
сто
оке
је
лудо
!
!
—
Дено
,
—
викну
Јевда
,
—
брго
по
њума
,
викни
гу
да
се
врне
,
рекни
гу
на
један
реч
.
—
Али
,
на
несрећу
,
Дена
није
била
ту
.
Јевда
полете
,
али
не
могаде
стићи
Доку
,
која
је
јурила
као
ветар
.
Јевда
се
врати
у
кућу
с
тешком
слутњом
.
И
наслутила
је
.
Тетка
Дока
полете
одмах
право
у
Замфиров
крај
.
На
улици
срете
баш
као
поручену
Васку
измећарку
,
заустави
је
и
стаде
распитивати
о
овоме
и
ономе
.
Васка
се
изнајпре
ишчуђавала
,
снебивала
и
отимала
,
али
тетка
Дока
—
онако
како
је
Бог
дао
—
подвикну
јој
и
развика
се
на
њу
тако
,
да
се
ова
уплаши
горе
него
што
се
икада
уплашила
од
оних
који
је
плаћају
—
и
признаде
јој
све
,
ама
све
од
аз
до
ижице
.
А
Дока
је
не
само
заплашила
,
него
и
вешто
питала
:
постављала
јој
је
тако
вешто
обична
и
унакрсна
питања
,
да
је
ова
све
казала
,
и
не
знајући
шта
је
све
изблејала
.
И
тако
је
Дока
дознала
и
одмах
схватила
и
јасно
јој
било
да
ствар
по
Ману
стоји
врло
повољно
,
и
да
је
право
чудо
што
се
већ
и
свршило
није
.
И
љута
на
невештину
и
јавашлук
Манин
,
крене
се
одмах
из
тих
стопа
Мани
у
дућан
.
—
А
,
такој
ли
је
?
—
викну
му
тетка-Дока
још
с
врата
улазећи
у
дућан
.
—
Што
је
?
—
пита
је
Мане
.
—
Што
сам
ти
ја
тебе-ти
,
а
бре
,
магаре
?
!
...
—
Де
,
море
!
—
чуди
се
Мане
.
—
Ешеку
ниједан
!
А
што
ми
не
збориш
?
!
...
—
Што
да
ти
зборим
?
—
пита
је
Мане
.
—
Оно
да
ми
збориш
што
си
је
за
зборење
!
—
Е
,
што
си
је
за
зборење
?
—
Ја
што
сам
ти
?
Тетка
ли
сам
ти
,
што
ли
сам
?
!
Што
си
ћутиш
како
немак
?
Род
смо
си
...
Кому
ће
да
кажеш
муке
и
дертови
,
ако
на
тетку
си
нећеш
да
кажеш
?
!
...
—
Ама
,
што
да
си
зборим
?
Што
да
казујем
?
—
викну
љутито
Мане
.
—
За
кога
да
ти
казујем
?
,
.
.
—
Ете
,
за
чорбаџиске
да
казујеш
...
Што
бре
!
Ја
траву
пасем
,
сол
не
ручам
,
—
та
несам
чула
за
твоје
работе
!
...
—
Е
што
си
чула
?
—
вели
мало
спуштеним
гласом
Мане
.
—
Да
си
фрљија
и
стануја
мерак
на
оно
Зонче
Замфирско
,
ете
,
тој
сам
чула
!
...
—
Ба
!
—
пориче
Мане
.
—
Ти
да
си
ћутиш
!
Све
разбра
’
!
Све
си
знајем
.
Све
ми
веће
каза
Васка
,
измећарка
њојна
.
Ич
да
се
риташ
како
пуле
,
ни
па
да
ме
л’жеш
...
Све
,
све
ми
рече
Васке
...
—
Е
,
што
је
знала
да
ти
рекне
,
кад
си
и
она
сама
,
ништо
се
знаје
?
!
—
Ихааа
!
—
засмеја
се
тетка-Дока
.
—
За
тој
па
да
ми
је
!
Знајеш
ли
,
мори
,
несрећо
,
да
ми
каза
,
—
како
из
књигу
да
си
четеше
,
све
ми
каза
:
и
што
си
Зоне
ваздан-дан
збори
,
и
које
си
песне
поје
,
и
што
си
шњева
и
како
гу
резиле
оне
кучке
,
тетке
и
стрине
,
а
највеће
она
грчка
несрећа
,
Таска
,
тетка
њојна
,
и
како
гу
фатија
кара-севдах
...
Све
ми
каза
,
како
поп
из
књигу
да
си
чети
...
А
Мани
мило
.
Брани
се
још
неко
време
,
пориче
,
спомиње
разлику
између
кућа
,
али
попушта
,
помало
и
признаје
,
и
мило
му
било
да
чује
што
више
.
Тако
му
било
мило
,
да
је
одбио
две
муштерије
које
су
дошле
да
пазаре
,
само
да
се
не
би
прекидао
разговор
.
И
кад
се
уверио
да
тетка
Дока
све
зна
,
он
јој
се
исповеди
и
призна
јој
искрено
да
му
је
Зона
посред
срца
.
—
Аха
!
—
кликну
тетка-Дока
.
—
Такој
те
искам
!
И
татко
ти
такав
беше
!
—
Теке
...
тетко
,
молим
те
...
—
вели
јој
Мане
и
диже
прст
,
—
зборење
за
тој
ич
да
нема
!
...
Да
се
не
чује
ништо
...
—
Ех
,
што
да
се
не
чује
?
Лошо
ли
је
,
па
да
се
кута
у
кучине
?
!
Зашто
да
се
крије
?
—
Аман
,
Доке
!
...
Реч
да
не
искочи
за
девојку
.
—
Та
што
...
За
малко
време
...
—
Како
аа
малко
?
—
Па
до
„
голем
нишан
”
,
а
после
кој
да
збори
...
и
што
има
да
збори
?
—
вели
Дока
.
—
Бре
,
како
то
збориш
?
—
викну
ужаснути
Мане
.
—
Какав
„
голем
нишан
”
?
...
—
Што
,
зар
ћеш
сал
да
гу
гледаш
?
Да
лижеш
мед
кроз
шише
?
...
Тој
ли
?
—
Ама
јок
!
За
прошење
ич
не
беше
разговор
.
Како
да
гу
просим
?
!
Који
су
они
,
а
који
па
ми
!
Чорбаџиска
кућа
—
и
наша
кућа
!
...
Памет
си
бери
,
Доке
!
...
—
Иха
!
Ласно
за
тој
!
Ја
ћу
ти
изработим
;
ти
сал
седи
си
,
па
жмиј
!
...
—
Хехе
!
—
смеје
се
Мане
,
—
што
рече
:
„
Жмиј
,
да
те
л’жем
”
!
...
—
Ти
си
имаш
твој
занајат
,
а
ја
си
па
мој
...
Седи
си
у
дућан
и
гледај
си
твој
пазар
,
а
овој
су
наше
женске
работе
...
Ти
да
видиш
што
ће
ти
напрајим
!
...
—
Доке
,
—
викну
уплашено
Мане
на
њу
.
—
змија
ће
те
уапи
,
ако
напрајиш
как’в
ешеклак
!
...
—
Де
,
мори
,
—
умирује
га
Дока
,
—
ти
ме
знајеш
убаво
!
Не
ли
смо
родљаци
?
Несам
говедо
,
селска
несам
,
та
да
си
не
знајем
што
је
чаршиски
ред
.
Ласно
за
тој
!
Ја
ћу
си
све
полако
...
па
фино
...
с
политику
!
—
рече
и
оде
.
—
Доке
!
—
викну
Мане
и
полете
за
њом
,
али
она
беше
већ
далеко
...
Дока
пође
,
али
се
успут
сети
да
је
данас
субота
;
остави
то
што
је
намислила
за
сутра
,
за
недељу
,
а
тога
је
дана
гледала
само
да
се
никако
не
састане
ни
с
Маном
ни
с
Јевдом
.
Зато
се
крила
по
комшилуку
.
Недеља
је
.
Код
хаџи-Замфира
после
подне
тишина
као
и
у
свима
кућама
где
се
целе
недеље
радило
а
недељни
дан
жељно
очекивао
.
Стари
Замфир
легао
да
се
одмори
мало
после
ручка
,
као
што
је
то
одвајкада
научио
.
А
чим
је
он
прилегао
,
целом
кућом
је
одмах
овладао
неки
дремеж
и
царствовала
нека
свечана
недељна
тишина
,
јер
,
кад
хаџија
спава
,
не
смеју
ни
врапци
испод
крова
џивџакати
.
—
У
другој
соби
,
одмах
до
собе
Замфирове
,
поређале
се
на
миндерлуцима
:
домаћица
Ташана
,
Таска
и
тетке
,
Калиопа
и
Уранија
.
Подупрле
зид
леђима
,
подавиле
ноге
и
метнуле
руке
на
трбух
,
па
дремају
,
јер
су
научиле
да
се
тако
најприличније
проводи
празник
.
Зона
у
соби
до
њихове
.
А
оне
седе
и
шапућу
—
чуде
се
што
им
нема
никога
.
Није
дошла
ни
Аглајица
,
да
им
исприча
и
рапортира
све
што
се
десило
за
последњу
недељу
дана
,
а
није
ту
ни
Зујица
,
да
им
размеће
карте
,
ни
богата
баба
Хрисанта
,
да
их
гњави
причајући
им
надугачко
и
нашироко
о
својој
парници
,
о
суду
и
адвокату
.
И
баш
кад
су
се
оне
тако
чудиле
што
им
нема
никога
,
чуше
споља
неки
глас
.
—
Хаџика
,
ете
,
дом
ли
је
?
—
пита
непознати
глас
споља
.
—
Дом
си
је
.
Ама
хаџија
,
ете
,
спије
...
—
чује
се
Васкин
глас
.
—
Та
што
,
ако
спије
!
Код
њег
’
и
не
искам
,
веће
код
хаџику
...
И
док
се
ове
домишљаху
ко
ли
ће
то
бити
,
отворише
се
врата
и
тетка
Дока
упаде
у
собу
.
Да
је
други
ко
кроз
сам
сулундар
упао
међу
њих
,
не
би
му
се
тако
зачудиле
као
ово
сада
њој
.
—
Здраво
ли
сте
,
живо
ли
сте
?
—
запита
их
затварајући
леђима
(
и
већ
осталим
)
врата
за
собом
.
(
Да
би
се
,
дабогда
,
тахо
и
уста
душманима
запушила
!
...
)
—
Здраво
,
ти
како
си
,
Доке
?
—
прихвати
јој
Ташана
,
па
се
тек
погледа
с
Таском
,
Калиопом
и
Уранијом
,
јер
им
свима
дође
чудно
већ
само
то
што
је
банула
у
кућу
,
а
још
чудније
што
је
на
тај
начин
затворила
врата
,
јер
је
то
у
обичају
само
при
прошевини
.
—
Седа
си
,
Доке
!
—
нуди
је
домаћица
.
—
Што
прајите
?
—
пита
их
Дока
,
седајући
на
миндерлук
према
њима
.
—
Седимо
си
!
—
одговарају
оне
кроза
зубе
.
—
Жмијете
,
како
мачке
испод
накладено
кубе
...
—
Еј
,
Доке
,
Доке
,
ти
си
остаде
јоште
па
она
!
—
Што
ће
си
чиним
?
К’смет
!
—
вели
Дока
.
—
Дамно
те
не
беше
при
нас
...
—
рече
јој
с
неке
висине
Ташана
.
—
Ама
,
имам
си
,
ете
,
нику
муку
,
—
а
ни
саг
ви
не
би
дошла
!
—
Е
,
што
си
имаш
?
—
пита
је
Ташана
.
—
Седи
си
на
једно
кафе
.
—
Несам
си
дошла
за
кафу
,
веће
...
—
Васке
,
мори
!
—
прекиде
је
домаћица
.
—
Васкеее
!
—
викну
Таска
.
Уђе
Васка
и
домаћица
јој
рече
да
испече
четири
кафе
.
Васка
одмах
усу
кафу
у
филџане
са
зарфовима
и
унесе
и
послужи
их
.
Дока
се
искашљује
и
спрема
да
отпочне
,
срче
кафу
,
разгледа
по
соби
,
па
најзад
поче
:
—
Дошла
сам
си
,
ете
,
на
један
еглен
...
Заради
неку
послу
...
Е
што
си
стала
туј
при
мен
’
како
шиљбок
ники
?
!
—
обрецну
се
одједаред
Дока
на
измећарку
.
—
Искочи
се
,
дете
,
умем
си
ја
да
пијем
кафу
и
без
теб
’
!
—
рече
и
извади
табакеру
,
па
стаде
завијати
цигару
.
Запали
је
,
стаде
пуштати
димове
.
Замислила
се
,
а
очевидно
мисли
о
томе
како
би
да
онако
што
поиздаље
и
што
финије
отпочне
.
—
Што
не
удавате
,
мори
,
Ташано
,
оној
ваше
чупе
?
...
—
Које
чупе
?
—
Ете
,
оно
ваше
Зоне
?
—
Па
ће
гу
удавамо
.
—
Па
што
чекате
веће
?
!
Неје
даскалица
,
та
да
си
седи
у
те
године
.
—
Што
је
па
тебе-ти
за
њума
?
—
одбија
домаћица
.
—
Остави
тија
речи
!
...
—
Што
гу
не
давате
оному
на
којега
је
,
ете
,
мерак
?
...
—
Мерак
!
—
прекиде
је
Ташана
.
—
’
Ајде
,
како
збориш
ти
па
то
?
!
...
Мерак
!
...
Зар
дете
ће
да
има
мерак
?
!
—
Кој
си
је
дете
?
—
Па
наше
Зоне
...
Деца
,
мори
,
неје
ти
ни
срам
!
...
—
Каква
деца
?
!
...
Деца
,
вика
...
Мори
,
ни
у
турцко
време
па
не
имаше
деца
,
—
та
саг
у
српско
,
у
чкоље
,
па
ће
деца
да
има
!
...
У
сагашње
време
деца
,
—
беше
му
!
Зашто
си
уче
чкољу
,
и
јазију
,
—
зар
деца
да
си
остану
?
!
...
—
Ама
,
де
!
—
прекида
је
Калиопа
.
—
Неће
да
зборимо
за
тој
.
Кад
стигне
у
теј
године
,
демек
да
је
за
давање
и
удавање
,
—
ласно
за
тој
...
Што
казаше
:
злату
ће
се
кујунџија
нађе
!
—
заврши
поносито
тетка
Калиопа
.
—
Па
,
брљивке
једне
,
што
ви
ја
зборим
?
!
Па
ја
ви
за
кујунџију
,
ете
,
и
зборим
...
—
Како
рече
?
Што
збориш
?
—
прекиде
је
домаћица
.
—
За
кога
збориш
?
—
За
Манчу
нашога
!
Зашто
гу
не
давате
,
кад
се
деца
,
ете
,
бегендисују
?
—
Погле
гу
,
што
си
збори
жена
брљива
!
—
вели
Ташана
Таски
.
—
Кој
ти
рече
за
бегендисување
?
—
Зна
си
цела
ма’ала
,
и
сав
град
,
—
та
ја
да
не
знајем
!
—
одговара
Дока
.
—
Мори
,
знајем
си
све
;
све
ми
казаше
,
мори
,
како
на
кадију
ми
казаше
све
!
...
—
Кој
ти
каза
?
—
пита
је
тетка
Калиопа
.
—
Тој
си
је
моје
знање
,
кој
ми
је
,
демек
,
казаја
,
—
ама
ја
си
убаво
знајем
...
Па
за
тој
,
ете
,
искочи
’
саг
до
вас
,
да
ве
питујем
:
ели
ви
је
девојче
за
давање
?
—
Неје
ни
дете
за
давање
!
—
одговарају
обе
тетке
,
и
тетка
Калиопа
и
тетка
Уранија
.
—
Мори
,
кој
ве
пита
:
бричи
ли
се
владика
?
Ја
си
с
домаћицу
зборим
!
—
вели
им
Дока
преко
рамена
,
па
наставља
даље
мирним
тоном
.
—
Та
ако
искате
прилику
за
ваше
Зоне
,
е
,
ја
си
имам
једну
прилику
...
па
за
тој
и
искочи
’
саг
до
вас
...
Момак
си
је
кротак
,
убав
,
еснаф-човек
,
ради
сас
први
...
—
Имамо
си
,
имамо
,
—
прекидају
је
једногласно
и
сложно
тетке
Калиопа
и
Уранија
.
Што
ни
треба
ти
па
да
нам
га
казујеш
?
...
—
Та
што
...
ако
сте
,
демек
,
чорбаџике
?
А
зашто
има
онај
реч
:
девојачка
су
врата
свакому
отворена
?
!
—
Доцна
си
се
присетила
,
Доке
...
А
за
Зону
имамо
си
веће
прилику
!
—
вели
Уранија
.
—
Кој
си
је
нашеја
прилике
за
стареје
сестре
њојне
,
тај
ће
и
саг
ласно
да
нађе
и
за
њума
.
—
Од
нашога
Манчу
има
ли
,
деде
,
збори
си
,
поубава
прилика
?
У
сав
град
има
ли
помомак
од
њег
’
?
!
Има
си
дућан
,
ем
как’в
дућан
,
узеја
је
саг
под
ћирију
и
онај
до
њег
’
што
је
дућан
,
па
направија
оди
два
један
голем
...
Има
си
занајат
,
златне
руке
:
при
владику
искаче
у
пол
дан
,
у
пол
ноћ
—
тол’ко
си
има
чес
’
у
варош
...
Има
си
,
бре
,
и
касу
за
паре
и
еспап
,
како
један
трговац
,
а
не
кута
паре
по
авлију
и
по
таван
,
како
,
ете
,
мачка
што
си
кута
...
Стаде
први
кујунџија
од
Београд
до
Пећ
и
до
Приздрен
!
...
Мори
,
па
и
да
си
нема
паре
,
што
је
па
за
тој
?
!
Кад
се
деца
милују
—
што
ти
требају
паре
?
!
Знајеш
што
се
збори
у
онуја
песну
:
Ако
паре
немаме
,
Ока
и
пол
севдах
имаме
.
Младиња
су
бре
,
лепотиња
су
,
и
он
и
она
,
—
сто
оке
севдах
ће
имају
!
...
Е
,
што
искате
више
?
!
...
Неје
спроти
трговачку
и
чорбаџиску
кућу
...
—
умеша
се
тетка
Таска
,
која
се
досад
доста
резервисано
држала
и
пустила
оне
друге
две
тетке
да
говоре
,
а
она
задржала
за
себе
као
неку
завршну
реч
,
па
сада
поче
достојанственим
тоном
,
а
и
не
гледа
на
Доку
,
већ
гледа
кроз
прозор
у
авлију
.
—
Чиновник
,
ете
,
иска
чиновничку
,
офицер
офицерску
прилику
;
еснаф
спроти
еснафа
а
трговац
спроти
трговца
иска
прилику
,
демек
;
—
тој
си
је
ред
у
овај
свет
!
—
заврши
отсечно
и
одлучно
тетка
Таска
,
па
се
окрете
још
више
од
тетка
Доке
.
—
Мори
,
разбирам
си
ја
,
Таске
,
твоје
зборење
!
—
вели
јој
Дока
,
а
пребацила
ногу
преко
ноге
,
па
бећарски
пушта
густе
димове
,
—
Разбирам
си
,
убаво
разбирам
.
Теб’-ти
кеф
и
мило
и
наводаџија
си
за
онога
зевзека
чорбаџи-Јордановог
,
оног
Манулаћа
...
за
њег
’
ти
мило
...
—
Е
мило
ми
,
де
!
Што
ке
ми
чиниш
?
—
Кад
ти
мило
за
њег
’
,
а
ти
се
таг
сама
удадни
за
њег
’
:
удовица
си
...
А
што
па
ти
тол’ко
смићеш
?
—
Е
,
ја
сам
си
тетка
на
Зону
!
—
вели
Таска
.
—
Ја
па
тетка
на
Ману
!
—
одговара
Дока
.
—
Мен
’
ми
кеф
за
Манулаћа
,
—
вели
Таска
.
—
Мен
’
па
за
Ману
!
—
вели
јој
Дока
,
па
се
окрете
осталима
.
—
Аман
,
жене
,
тако
ви
Велик-дан
не
зацрнеја
,
бива
ли
Зона
за
Манулаћа
—
прилика
ли
је
?
!
—
За
Мана
не
бива
!
—
вели
Таска
.
—
Е
,
зашто
да
не
бива
?
—
Хехе
!
—
осмехну
се
презриво
Таска
:
—
„
Гаки
нема
,
—
свирка
сака
!
”
—
Е
,
дајте
гу
,
подајте
гу
за
неприлику
,
за
Манулаћа
тога
,
—
плану
Дока
.
—
Ама
послен
да
ви
не
бидне
криво
,
кад
,
ете
,
стане
да
„
праћа
шефтелије
”
по
други
...
—
Што
рече
,
несрећо
никаква
?
—
плану
Таска
и
оне
друге
две
.
—
Неје
те
ни
срам
:
еснафска
жена
,
па
погле
како
си
збори
!
Кој
да
праћа
шевтелије
—
зар
чорбаџиска
керка
?
!
На
кога
да
праћа
?
—
Па
,
—
поче
заједљиво
Дока
,
—
саг
неће
да
праћа
на
бимбашије
и
миралаје
зашто
ги
веће
нема
,
—
ама
ће
да
праћа
на
рисјане
,
—
а
брука
и
тој
...
—
Зар
чорбаџика
?
...
—
Лелее
,
—
осмехну
се
Дока
,
—
малко
ли
ги
знајем
?
!
...
Е
,
што
је
била
она
Сика
,
турена
у
песну
?
За
кога
се
појеше
у
онуј
песну
,
у
онуј
рисјанску
срамоту
нашу
?
За
кога
се
појеше
:
за
еснафску
,
ели
за
чорбаџиску
Сику
:
Зашто
,
Сике
,
зашто
под
чадар
да
идеш
?
—
Ако
,
дадо
,
ако
,
миралај
ме
зове
Миралај
ме
зове
,
на
татли
баклаву
.
—
О
Господи
!
-
крсте
се
тетка
Уранија
и
тетка
Калиопа
од
чуда
што
их
снађе
.
—
Што
је
била
,
која
је
била
,
ете
,
та
Сика
,
у
песну
турена
?
—
Збори
си
,
несрећо
грчка
!
—
развика
се
Дока
,
па
заврши
:
—
А
ти
,
Ташано
,
подај
си
дете
за
онога
Манулаћа
,
берем
ће
да
имаш
убаво
унуче
...
шебека
ћеш
имаш
,
а
унуче
јок
!
—
рече
и
љутито
залупи
врата
за
собом
и
остави
их
запрепашћене
.
СаМо
су
се
крстиле
и
викале
:
—
О
,
Боже
,
о
,
Господи
!
Лелее
!
Што
се
напраји
џумбус
и
резил’к
!
Толика
ларма
пробудила
је
,
наравно
,
и
старога
хаџи-Замфира
.
Морао
се
и
он
умешати
и
једва
се
разабрао
,
онако
бунован
,
и
сазнао
у
чему
је
ствар
тек
онда
кад
је
испраћао
Доку
.
—
Е
,
лошо
ли
сам
зборила
?
—
брани
се
Дока
.
—
Што
да
неје
прилика
,
кад
смо
,
ете
,
једна
вера
...
Стари
Замфир
је
умирује
,
и
све
би
се
мирно
свршило
,
да
Дока
није
дирнула
у
сталеж
.
—
Вика
,
чорбаџиска
кућа
,
чорбаџиска
керка
!
Е
веће
нема
!
И
чорбаџиско
неје
до
века
...
—
Е
,
доста
де
!
-
вели
јој
озбиљно
чорбаџи-Замфир
.
Дошла
си
,
наводаџисала
си
,
ништо
неје
било
,
—
е
,
саг
се
врћеш
...
Сас
зор
не
бива
!
...
—
Е
,
зашто
да
неје
Манча
прилика
?
!
...
Зар
што
су
чорбаџиски
?
—
Е
де
!
Дебарско
неје
ово
,
та
да
се
отимају
девојке
...
—
Мори
,
и
ваше
се
знаје
!
—
плану
Дока
.
—
Деда
како
ти
се
викаше
,
како
се
презиваше
?
—
Коритар
,
а
његов
па
татко
,
како
га
зваоше
у
чаршију
?
Врти-ваган
...
Та
саг
:
„
Ми
смо
чорбаџиски
”
!
...
—
Е
,
доста
веће
!
—
рече
Замфир
и
диже
обрве
.
—
А
што
па
?
Ако
не
узне
из
вашу
кућу
—
ће
остане
неженет
?
Мори
,
за
тој
ласно
.
„
Имаш
си
грбину
,
самарице
доста
”
;
та
и
за
Ману
и
женење
његово
ласно
...
—
Може
,
ама
спроти
себ
’
прилику
.
—
Запамти
,
хаџијо
:
„
Свет
је
овај
као
какав
мердивен
,
—
један
се
качи
,
а
други
па
слази
“
,
та
и
с
вас
чорбаџије
такој
си
је
.
Зар
мало
ли
ги
има
од
ваши
што
си
беоше
први
трговци
—
а
саг
,
звонари
и
клисари
,
па
пале
прангије
кад
слави
Пантелејска
црква
...
Мори
,
ти
слизаш
низ
мердивен
,
а
мој
Манча
се
топрв
качи
...
—
Бре-бре-бре
!
„
Видело
се
куче
у
чашире
,
па
се
фатило
у
оро
”
—
вели
јој
чорбаџи-Замфир
,
сав
зелен
од
љутине
.
—
Та
и
твој
Манча
...
—
Кој
је
„
куче
”
,
несрећо
чорбаџиска
?
!
цикну
Дока
.
—
Знајеш
ли
,
бре
,
ако
дофатим
саг
ове
нал’не
(
и
показа
му
силне
налуне
пред
вратима
)
,
све
ћу
ти
ги
фрљим
и
обијем
о
главу
...
Ћу
те
бомбардирам
по
ту
главу
како
Срби
Митад-пашину
табију
на
Виник
!
Несрећо
вртиваганска
и
коритарска
!
...
—
У
кућу
си
ми
,
што
да
ти
прајим
?
—
вели
уздржавајући
се
домаћин
,
а
сав
блед
од
љутине
.
—
Мори
,
и
насред
чаршију
,
и
туј
ћу
се
тепам
и
с
теб
’
и
сас
зета
ти
,
онога
шебека
за
Манулаћа
,
за
онај
реч
„
куче
у
чашире
”
!
—
раздера
се
Дока
и
оде
љутито
,
и
остави
запрепашћеног
чорбаџи-Замфира
,
који
се
само
крстио
левом
руком
и
говорио
:
„
О
,
Бог
да
чува
!
...
О
,
Господи
Боже
!
”
ГЛАВА
ДЕСЕТА
У
овој
приповетци
ово
је
први
и
једини
дијалог
двоје
заљубљених
.
Дијалог
није
нимало
пикантан
,
чак
ни
интересантан
;
а
то
је
просто
стога
што
је
тамо
,
у
том
свету
,
срамота
да
се
мушко
и
женско
и
погледају
,
акамоли
разговарају
.
(
А
и
да
није
тако
,
опет
би
дијалог
био
врло
обичан
,
јер
у
таквим
приликама
заљубљени
обично
не
знају
шта
да
разговарају
,
или
разговарају
којешта
)
.
Сутрадан
,
у
понедеоник
,
кад
се
на
сефте
и
на
сефтеџију
много
полаже
,
бану
у
Манин
дућан
нико
други
него
баш
сама
главом
тетка-Дока
.
Дошла
је
да
му
каже
све
шта
је
и
како
је
било
,
и
пошто
се
све
рђаво
свршило
,
да
га
,
наравно
,
и
утеши
.
Мане
је
све
оно
у
суботу
већ
био
смео
с
ума
,
и
није
могао
ништа
ни
слутити
,
и
зато
му
је
ово
сад
све
ново
и
изненадно
било
.
Био
је
као
громом
поражен
чувши
све
до
ситница
како
је
ствар
текла
и
како
се
развијала
.
Био
је
утучен
и
неутешан
.
Тетка
Дока
га
је
најпре
изгрдила
,
а
после
тешила
утешним
речима
:
да
се
не
брине
,
да
не
очајава
,
а
нарочито
нека
му
није
ни
најмање
криво
што
је
она
тако
прошла
,
јер
им
,
вала
,
ни
она
није
остала
дужна
.
—
Ич
да
се
не
љутиш
,
—
вели
му
Дока
,
—
ич
да
неси
жалан
!
Ако
,
што
ти
не
дадоше
девојче
!
...
Та
што
па
да
ти
је
за
тој
?
„
И
без
петли
може
да
се
осамне
”
,
та
и
ти
да
се
ожениш
и
без
њину
Зону
!
...
Мори
,
„
док
си
имаш
грбину
,
ће
нађеш
ласно
и
самарицу
”
!
Ласно
ће
нађеш
,
—
ем
не
једну
,
веће
кол’ко
искаш
девојчики
!
Ама
,
жал
да
ти
неје
,
криво
да
ти
неје
!
...
Несам
си
остала
постидна
!
...
Ама
ги
и
ја
,
берем
,
убаво
каза
!
...
Знајеш
ли
,
Манчо
,
да
те
неће
више
да
погледну
заради
онија
моји
речови
—
кол’ко
ги
убаво
каза
!
...
Мори
,
твоје
„
живо-здраво
”
неће
приме
више
!
...
—
вели
му
задовољно
тетка-Дока
одлазећи
.
—
Мори
,
саг
да
ги
искаш
и
ону
њину
дрту
тетка-Таску
,
да
се
с
њума
ожениш
,
па
и
ту
ти
не
би
дали
,
—
тол’ко
стадосмо
,
ете
,
душмани
саг
!
...
Тако
је
говорила
задовољна
тетка
Дока
.
Али
је
то
,
наравно
,
слаба
утеха
била
за
Манчу
.
Целога
дана
био
је
као
убијен
:
ни
посао
,
ни
пазар
,
ни
разговор
,
—
ништа
му
се
све
то
није
милило
.
Речи
тетка-Докине
му
једнако
брује
у
ушима
и
распаљена
машта
му
живо
претставља
ту
сцену
између
Доке
и
Замфирових
.
Страшна
му
је
била
и
сама
та
помисао
да
је
Зона
све
то
морала
чути
и
видети
,
а
још
му
страшнија
беше
помисао
:
шта
је
све
морала
претрпети
Зона
после
свега
тога
од
својих
у
кући
!
...
Зато
није
имао
мира
,
него
је
одмах
сутрадан
потражио
и
нашао
измећарку
Васку
и
распитао
се
и
сазнао
све
шта
је
и
како
је
после
одласка
Докина
било
.
Од
Васке
је
дознао
да
је
Зона
грдно
много
пропатила
због
тога
од
свију
,
а
највише
од
оца
,
који
дотле
није
ништа
знао
,
и
коме
су
тек
сада
све
казали
,
и
потужили
му
се
како
се
одавна
носе
са
Зоном
.
И
сад
су
сви
сложно
:
тетка
Таска
слаткоречивошћу
,
мајка
проклетством
,
отац
страшним
претњама
,
а
све
тетке
,
стрине
и
ујне
дугачким
придикама
и
клеветама
,
сложно
салетеле
Зону
;
и
које
чудо
онда
ако
је
Зона
подлегла
,
попустила
и
постала
друга
—
постала
опет
она
стара
,
поносита
,
уображена
,
хладна
,
чорбаџиска
Зона
!
...
.
Васка
је
истину
казала
.
По
одласку
тетка-Доке
настао
је
код
Замфирових
прави
лом
.
Зона
је
из
побочне
собе
све
чула
,
а
ону
сцену
између
Доке
и
Замфира
и
чула
и
видела
.
И
чим
је
Дока
отишла
,
стари
Замфир
плане
,
силно
плане
господарским
гневом
на
своју
мезимицу
Зону
,
као
никад
дотле
у
животу
.
Онај
пљусак
од
грдњи
што
је
Дока
сручила
на
њега
тако
га
је
раздремао
и
расанио
после
спавања
,
да
није
ни
тражио
измећарку
,
да
га
по
обичају
полије
водом
,
како
је
то
редовно
четрдесет
година
радио
.
Помислио
је
да
је
све
то
,
та
Докина
посета
и
прошевина
,
удешено
са
Зониним
знањем
и
пристанком
,
и
зато
је
плануо
на
Зону
,
силно
плануо
,
и
био
љут
као
никад
у
животу
.
—
Тој
ли
су
твоје
чкоље
и
твоје
знање
?
!
...
Тој
ли
те
учила
даскалица
у
чкољу
?
!
—
загрме
Замфир
на
мезимицу
своју
тако
громогласно
,
да
из
комшилука
радознале
женске
полетеше
на
зид
да
чују
шта
је
,
али
кад
разабраше
да
је
чорбаџија
силно
нешто
љут
,
разбегоше
се
са
страхом
у
одаје
своје
.
—
Шесет
и
једне
„
меснице
”
прекараја
сам
у
мој
век
,
чу
ли
,
куче
ниједно
,
—
грми
стари
Замфир
,
—
и
јоште
ме
нико
ни
у
турцко
ни
саг
у
српско
време
такој
не
орезили
,
ни
ме
једно
куче
толко
уапило
,
како
саг
ова
ороспија
...
Ти
ли
гу
каза
и
прати
гу
овам
при
нас
,
у
дом
ми
?
!
Убаво
ми
обеле
образ
!
Хаџи-Замфирска
Зоне
се
фаћа
у
оро
...
иска
да
се
ороди
сас
луду
Доку
,
Доку
да
вика
:
тетко
!
—
Па
берем
да
је
трговац
ники
...
—
додаје
тетка
Таска
и
потпирује
гнев
.
—
Предузимач
,
ели
лиферант
...
веће
коцкарин
...
фукара
...
Метне
си
краставицу
и
пол
лепињу
под
мишку
,
—
тој
му
ручак
у
дућан
...
А
и
дућан
па
што
му
је
!
...
Какав
му
је
?
...
Дућан
му
кол’ко
сарафско
чифутско
сандуче
...
Па
,
ако
што
је
сиротиња
—
ама
,
берем
да
је
момак
кротак
!
...
Веће
—
џимпир
,
коцкарин
,
комарџија
,
ловџија
и
бињеџија
и
џамбасин
;
скита
се
поваздан-дан
с
пушку
по
лојзе
—
како
пољак
ели
пударин
;
а
по
сву
ноћ
му
свире
Цигани
и
играју
ченгије
,
а
он
си
пије
како
дервиш
и
арчи
си
ма’л
сас
оне
несреће
!
...
Тури
си
нож
у
стол
,
ели
фрља
туфеци
—
како
Дебрелија
...
У
сваку
ма’алу
има
си
по
једну
,
на
коју
је
фрљија
мерак
...
—
Доста
де
!
—
прекиде
је
Замфир
,
али
тетка-Таска
ипак
наставља
.
—
...
Оној
му
треба
за
кеф
,
а
ово
наше
па
за
паре
...
и
што
иска
да
си
улегне
у
чорбаџиску
,
потакву
фамилију
...
—
Е
,
доста
саг
,
Таске
!
...
—
пресече
је
домаћин
.
—
Е
,
бива
ли
тој
од
еснаф-човека
?
Ред
ли
је
?
—
наставља
тетка-Таска
.
—
И
Зона
,
и
Калина
,
и
друга
ника
!
...
Па
бива
ли
,
мајке
?
!
...
А
убаво
си
рече
наш
,
ете
,
Божин
дунгерин
:
„
Две
лубеници
,
рече
,
под
една
мишка
—
не
се
носат
!
”
—
Ама
како
започе
,
—
вели
Замфир
—
неће
ниједну
понесе
!
Ја
паше
у
турцко
време
па
сургунисувашем
,
та
саг
...
—
Е
,
тој
да
учиниш
!
—
дражи
га
тетка-Таска
.
—
У
сургунл’к
!
...
Нек
’
знаје
и
запанти
,
куче
,
што
је
чорбаџинска
кућа
...
—
Овој
да
запантиш
!
—
грмну
хаџи-Замфир
одлучно
Зони
.
—
Сал
јоште
једанпут
да
чујем
нику
лошотију
за
теб
’
,
—
из
кућу
те
не
пуштам
...
Туј
ћу
те
закопам
!
Чаршију
и
бели
свет
веће
неће
да
видиш
!
Како
она
кумрија
—
рече
и
показа
на
једну
што
је
у
кафезу
—
веће
бели
свет
неће
да
видиш
!
...
’
Оће
да
те
заб’рави
и
сокак
,
и
махале
,
и
град
;
—
и
никој
неће
ни
да
знаје
да
си
хаџи-Замфир
има
на
дом
девојку
!
...
Разабра
ли
,
мори
?
...
—
Разбра
’
!
...
—
рече
оборених
очију
и
дршћући
Зона
.
Као
и
сваки
човек
,
и
Мана
је
имао
непријатеља
,
који
су
једва
дочекали
да
га
узму
на
решето
.
Иако
стари
Замфир
не
само
да
ни
речи
није
никоме
прословио
о
тој
немилој
сцени
,
што
је
чак
строго
забранио
да
се
икоме
ван
куће
и
речца
једна
рекне
,
ипак
није
никако
,
ама
баш
никако
могло
то
остати
тајна
,
већ
и
због
самога
тога
што
се
то
доиста
десило
,
а
још
више
због
тога
што
се
то
,
нађавола
,
десило
у
присуству
пет
жена
(
рачунајући
ту
и
Доку
)
,
од
којих
су
две
—
Таска
и
Дока
—
биле
савршеније
и
,
по
томе
,
и
страшније
за
распростирање
узнемирујућих
(
и
истинитих
и
лажних
)
гласова
него
неки
лист
који
се
растура
у
десет
хиљада
примерака
!
...
.
Зато
се
брзином
муње
распрострла
прича
о
том
догађају
.
И
главно
и
детаљно
знало
се
врло
добро
,
јер
Таска
је
свакоме
тачно
причала
шта
је
она
казала
Доки
,
а
Дока
,
опет
,
шта
је
све
она
казала
и
Таски
и
Замфиру
.
И
по
махалама
и
у
чаршији
се
неколико
дана
само
о
токе
говорило
.
А
да
је
прича
углавноме
порасла
у
обиму
и
детаљи
јој
се
умножили
,
—
није
нужно
ваљада
ни
спомињати
.
Чак
и
оне
две
пословице
,
које
су
већ
давно
биле
заборављене
,
сад
су
оживеле
,
употребљавале
се
и
почеле
опет
циркулирати
.
Шта
је
само
досетака
на
рачун
Мана
пало
,
наравно
,
већином
у
његовом
отсуству
,
па
чак
и
поиздаља
наговештавања
у
његовом
присуству
;
тако
да
је
један
такав
досетљивац
сутрадан
ишао
с
отеченим
образом
,
и
на
питање
:
шта
му
је
,
тужио
се
да
од
кутњака
сву
ноћ
није
могао
ока
склопити
.
За
Мана
је
то
стање
врло
несносно
било
.
Једнако
је
мислио
и
размишљао
о
томе
,
и
учинила
му
се
ствар
без
излаза
.
Проклињао
је
и
онај
час
кад
је
слудовао
и
признао
тетка-Доки
јаде
своје
.
И
тек
кад
му
је
она
опет
дошла
и
понудила
му
се
да
поправи
целу
ствар
,
—
тада
се
тек
још
више
уплашио
и
решио
се
да
сам
покуша
још
један
,
и
то
последњи
,
корак
,
да
се
,
то
јест
,
сам
он
састане
са
Зоном
,
да
је
заустави
,
ослови
,
да
је
упита
он
сам
последњи
пут
...
Ако
ништа
друго
,
а
оно
бар
да
скине
са
себе
одговорност
,
да
заглади
онај
немили
догађај
,
да
докаже
да
он
сам
ништа
томе
није
крив
,
него
она
тетка
Дока
,
па
нека
се
одбије
на
њену
лудост
...
Али
састати
се
и
разговарати
било
је
тешко
у
оно
време
код
тога
света
,
који
је
на
тротоарске
шетње
,
паркове
,
концерте
,
певачка
друштва
и
школе
играња
,
-—
уопште
дакле
на
све
те
ствари
где
се
млађи
свет
може
састати
и
измењати
погледе
и
мисли
—
имао
своје
нарочите
и
чудновате
мисли
и
—
како
би
неки
поборник
еманципације
женскиња
рекао
—
застареле
и
назадњачке
погледе
.
Уз
женско
,
док
је
девојка
,
обично
је
увек
или
мајка
или
тетке
и
стрине
;
а
кад
се
уда
,
онда
опет
свекрва
,
јетрве
и
заове
,
тако
да
никад
није
сама
;
а
и
не
би
умела
сама
да
иде
и
да
се
нађе
,
баш
и
да
јој
се
да
слобода
,
исто
као
ни
канаринка
кад
би
је
пустили
из
кавеза
.
Једино
кроз
капиџик
у
комшиску
авлију
или
преко
сокака
што
је
умела
и
смела
сама
поћи
.
Зато
и
није
било
лако
Мани
;
и
прошло
је
повише
времена
док
је
могао
срести
и
ословити
и
реч-две
насамо
разговорити
с
њом
.
Али
шта
не
може
чврста
воља
и
одлучна
намера
?
!
И
Мане
је
вребао
и
најпосле
успео
.
Једнога
дана
у
први
сумрак
,
баш
кад
се
умотана
у
бунду
,
пошивену
зеленим
атласом
,
враћала
Зона
преко
сокака
од
сестре
Костадинке
,
која
је
у
другом
сокаку
становала
,
искрсну
Мане
из
мрака
и
стаде
пред
њу
.
Васка
се
измаче
уплашено
устрану
.
—
Леле
,
Васке
,
пази
си
!
—
шану
Зона
и
стаде
сва
уздрхтала
и
плашљиво
се
осврташе
да
је
ко
не
види
.
Срећом
,
нико
не
пролажаше
улицом
,
јер
већ
беше
време
кад
грађани
спуштају
по
кућама
чивију
на
порту
,
и
сви
укућани
већ
давно
су
код
кућа
.
И
никога
по
улицама
не
беше
,
само
што
ноћни
стражар
далеко
тамо
у
мраку
што
се
види
и
чује
се
како
се
нешто
разговара
с
хаџи-Јордановим
мачком
,
који
се
полако
шеће
по
ћерамидама
високога
зида
.
—
Што
ти
требам
!
—
прошапта
Зона
тихо
и
плашљиво
.
Васка
је
разумела
.
Измаче
се
још
мало
и
стаде
стражарити
и
пазити
.
—
Зоне
!
—
ослови
је
Мане
и
искашља
се
тихо
.
—
Што
искаш
?
—
шану
Зона
,
па
се
и
она
тихо
искашља
.
Обоје
стали
тако
,
па
стоје
три
корака
далеко
једно
од
другог
;
обоје
оборили
главе
и
гледе
преда
се
.
—
Зоне
,
на
једна
реч
...
—
Пушти
ме
!
—
вели
му
уплашено
Зона
и
окреће
се
на
све
стране
.
—
Ти
не
слушај
,
ете
,
ону
будалу
,
ону
Доку
.
(
Тетка
ми
се
пада
,
ама
је
лудо
!
...
)
Не
слушај
гу
што
си
је
там
при
вас
зборила
!
Никој
гу
неје
пратија
сама
си
,
брљива
,
оде
при
вас
!
...
—
Хе
,
лагала
је
што
је
зборила
?
Не
ли
?
—
Неје
,
ете
,
лагала
,
ама
...
ете
,
неје
требала
да
збори
!
...
—
Е
,
што
ми
казујеш
...
што
ми
треба
тој
?
...
—
Зоне
—
рече
Мане
и
притеже
пас
око
себе
.
—
Ја
сан
немам
...
Ја
за
вечеру
не
знам
...
—
Леле
!
—
рече
мало
подругљиво
Зова
.
—
Ја
вино
точим
,
вино
не
пијем
;
песну
искам
,
песну
не
слушам
,
а
све
заради
тебе
,
Зоне
!
...
У
лов
идем
,
пушку
не
испалим
!
Ништо
не
знајем
за
себе
,
а
све
заради
тебе
!
...
Ја
си
идем
,
па
...
како
оној
говедо
када
се
,
ете
,
напасе
од
травку
зановет
...
брљив
стадо
’
,
Зоне
!
—
Хе
!
...
Мане
ућута
.
Настаде
мала
пауза
.
Мане
се
маши
табакере
и
стаде
правити
цигару
.
—
Пушти
ме
!
—
отима
се
Зона
.
—
Остани
јоште
малко
!
—
зауставља
је
Мане
.
—
Вардај
,
Васке
!
...
Од
татка
ми
остаде
кућа
и
лојзе
и
њиве
...
а
ја
си
и
сам
јоште
купи
и
спечали
.
Знајем
си
;
занајат
,
еснаф
човек
сам
...
—
Знајем
...
—
Имам
си
дућан
.
—
Знајем
,
де
.
—
И
муштерије
имам
сијасвет
...
—
Добро
,
де
!
—
Кућа
ми
пуна
...
—
Е
што
ми
збориш
саг
па
тој
?
...
—
Несам
сирома
’
...
могу
да
си
имам
жену
...
могу
да
си
’
раним
пол
тесте
жене
—
тол’ко
си
убав
пазар
имам
!
...
—
Стани
потурњак
,
па
си
узни
и
цело
тесте
...
—
Да
не
да
Господ
...
ја
си
једну
сал
искам
...
—
Па
пуно
ги
у
ма’але
...
—
Пуно
,
ама
за
мен
’
сал
једна
што
је
...
—
Пушти
ме
,
да
си
идем
!
рече
Зона
и
измаче
се
,
а
Мане
је
задржава
и
вели
јој
:
—
Код
мен
’
нећеш
да
живујеш
како
наше
жене
што
си
живују
при
мужије
...
Ни
сас
цвет
нећу
те
ударим
!
...
—
Хм
!
—
’
Оћу
да
те
пазим
...
да
ти
лацкам
...
да
те
слушам
...
Као
пашиницу
ћу
те
накитим
и
нађиздим
!
...
Сал
за
теб
’
ћу
радим
кујунџилак
...
Момци
и
чираци
ми
—
они
нека
си
раде
за
муштерије
,
а
ја
ћу
сал
’
за
теб
’
,
Зоне
,
да
кујем
срму
и
сребро
и
злато
,
—
теб
’
да
накитим
!
Да
те
нагиздим
,
та
да
се
сјајеш
и
светлиш
како
у
цркву
света
Богородица
Тројеручица
!
...
За
теб
’
ћу
сал
да
радим
од
јутро
до
мрак
—
што
ми
треба
пазар
и
муштерије
!
...
—
А
што
ће
да
ручаш
,
кад
си
не
пазариш
?
!
—
прекиде
га
заједљиво
Зона
.
—
Не
слушај
душмани
моји
по
ма’але
...
Несам
такав
,
Зоне
,
како
казују
...
Ћу
те
слушам
;
кад
ми
рекнеш
:
остани
си
,
ћу
си
останем
,
кад
ми
па
рекнеш
:
иди
си
,
ја
ћу
си
идем
...
—
Е
па
,
ете
,
казујем
ти
саг
:
иди
си
,
пушти
ме
!
—
рече
Зона
и
измаче
корак-два
.
—
Остани
јоште
малко
!
—
рече
и
приђе
један
корак
.
—
Е
,
што
искаш
?
—
запита
га
зловољно
и
нестрпљиво
Зона
.
—
Татко
и
мајка
ти
не
бегендисују
ме
—
тој
си
знајем
убаво
.
За
тој
те
не
питујем
,
веће
за
друго
...
—
рече
Мане
,
па
стаде
.
—
Е
...
Васка
...
лагала
ли
је
,
кад
ми
је
,
ете
,
абере
доносила
,
и
зборила
,
ете
...
„
Поздравила
ти
се
Зоне
”
?
...
—
Тој
си
је
њојно
знање
...
Што
ме
питујеш
?
Може
да
се
посмешила
,
а
требала
да
рекне
:
„
Поздравила
ти
се
Калина
”
.
—
Е
,
што
па
Калина
?
—
Зашто
ти
је
прилика
...
—
Што
ми
ти
па
збориш
саг
туј
за
Калину
?
!
Калина
ће
си
дочека
своју
срећу
...
А
ја
си
па
искам
и
тражим
моју
...
Неје
писано
за
мен
’
и
за
Калину
...
—
Па
си
прочетеја
што
је
писано
?
...
—
А
ја
си
...
—
вели
збуњено
Мане
—
ете
...
искам
...
ако
је
,
демек
,
к’смет
...
из
вашу
кућу
...
—
Хе-хе
!
—
осмехну
се
Зона
.
—
Така
ко
ће
саг
бидне
тој
!
...
Васка
ни
се
удава
...
Бија
гу
веће
и
„
голем
нишан
”
...
За
Васку
неје
реч
...
Има
јоште
за
удавање
из
туј
кућу
...
Зоне
,
море
,
—
рече
дршћућим
гласом
и
испрекидано
Мане
.
—
Ја
си
знајем
све
...
Теб’-те
стра
’
од
татка
...
Стареји
твоји
,
ете
,
не
давају
те
...
Ама
,
ласно
за
тој
!
Ни
татко
ми
Ђорђија
неје
се
оженија
сас
алал
,
демек
,
оди
нанини
стареји
,
веће
сас
зор
;
уграбија
,
демек
,
што
си
милуваше
...
И
ја
ћу
такој
напрајим
...
Сал
ако
ти
искаш
,
—
ласно
за
све
!
Ја
си
имам
голему
роднину
...
Ћу
те
одведем
у
кућу
роднинску
;
седи
си
тамо
сас
сваки
чес
’
до
венчање
...
Од
кога
те
стра
’
?
Кој
ти
што
може
!
?
Ја
си
имам
сијасвет
кардаши
и
побратими
;
ће
изгинемо
,
—
а
теб’-те
неће
давамо
!
...
—
Јок
!
—
Зашто
?
—
Несмо
прилика
...
—
А
ти
,
имаш
си
прилику
?
—
Имам
си
...
—
вели
Зона
зловољно
.
—
Коју
?
—
Малко
ли
ги
је
,
—
вели
кокетно
и
поносито
Зона
,
—
та
да
ги
пантим
...
—
И
Манулаћ
?
—
Кој
знаје
...
—
Е
сал
Манулаћевица
неће
да
биднеш
!
—
Бре-бре
!
—
Зоне
!
—
рече
Мане
молећивим
гласом
.
—
Остави
ме
!
—
Е
,
што
си
ме
таг
лагала
и
абере
праћала
?
...
Васка
што
је
доносила
абере
од
теб
’
до
мен
’
?
...
—
Мори
,
—
рече
досадно
Зона
,
—
Васка
могла
да
си
збори
што
си
милује
,
—
Дој
си
је
њојно
знање
...
—
Тол’ко
?
—
Тол’ко
се
збори
...
—
рече
хладно
Зона
и
окрете
му
леђа
.
—
Е
,
кучко
чорбаџиска
—
јекну
од
срца
увређен
Мане
,
—
таг
ће
скоре
да
чујеш
и
за
моје
знање
!
...
Ће
ме
неки
убаво
запанти
и
плати
ми
за
онај
татка
ти
реч
„
куче
у
чашире
”
!
...
—
Ухухуху
!
—
прсну
у
глупи
смех
измећарка
на
ове
последње
речи
.
—
Леле
,
тугооо
!
„
Куче
у
чашире
”
,
какој
му
је
па
то
?
—
смејаше
се
једнако
Васка
и
смех
тај
пређе
и
на
Зону
.
—
Ихаха
!
—
засмеја
се
Зова
и
зовну
Васку
измећарку
,
па
одоше
обе
смејући
се
,
а
оставише
Мана
,
који
,
сав
обливен
по
челу
грашкама
зноја
,
једнако
гледаше
за
њом
.
И
кад
уђоше
и
замандалише
високу
капију
,
још
се
из
чорбаџиске
авлије
чуо
кикот
и
смех
,
и
слушао
га
Мане
,
који
је
,
као
скамењен
,
још
једнако
стојао
на
истом
месту
,
утучен
и
несрећан
као
из
раја
изгнани
Адам
што
је
погружен
стојао
пред
затвореним
еденским
вратима
...
ГЛАВА
ЈЕДАНАЕСТА
У
њој
су
нека
страшна
и
луда
привиђења
и
снови
,
што
су
били
природна
последица
испричанога
у
прошлој
глави
,
а
што
ће
опет
исто
тако
(
унеколико
,
наравно
)
бити
узрок
ономе
што
ће
се
испричати
у
идућим
главама
.
Кад
је
дошао
кући
,
био
је
Мане
као
у
грозници
.
У
грудима
му
беснела
бура
,
а
у
глави
ројиле
се
силне
мисли
и
слике
.
Претурају
се
једна
преко
друге
,
а
глава
да
прсне
.
Ни
тумарање
по
улицама
,
ни
покушај
да
се
разгали
у
веселом
друштву
и
да
заборави
немио
вечерашњи
догађај
,
да
свирком
и
игром
заглуши
буру
која
му
је
беснела
у
грудима
—
све
му
то
није
помогло
!
Зато
је
и
дошао
кући
раније
него
што
обично
суботом
долази
,
јер
се
надао
да
ће
бар
ту
,
у
старом
и
скровитом
и
мирном
свом
гнезданцу
,
моћи
одахнути
мало
и
утешити
се
;
да
ће
му
кућна
ноћна
тишина
и
благи
санак
бити
мелем
овим
новим
ранама
његовим
...
Бацио
се
онако
обучен
на
дуги
миндерлук
,
што
се
пружао
уз
читаву
једну
страну
простране
гостинске
собе
.
Била
је
субота
.
Кандило
је
горело
пред
иконом
Богородице
,
коју
је
Мане
сву
окитио
и
покрио
сребром
,
и
блага
полусветлост
падаше
на
измучено
лице
Манино
.
И
годила
му
та
свечана
и
побожна
ноћна
тишина
суботске
ноћи
и
полутама
и
светлост
од
кандила
,
које
је
на
махове
час
тињало
час
плануло
,
па
се
светлост
и
тама
потискивале
сваки
час
по
шареном
ћилиму
на
поду
...
Мислио
је
о
Зони
и
о
вечерашњем
састанку
и
разговору
,
о
Манулаћу
,
о
прошевини
,
о
свадби
њиховој
и
о
животу
њиховом
после
свадбе
,
па
се
трже
уплашен
и
од
саме
помисли
те
.
Врати
се
опет
мислима
синоћњем
догађају
.
Мислио
је
о
глупом
смеху
Васке
измећарке
,
а
у
ушима
му
једнако
звони
оно
страшно
јасно
смејање
поносите
чорбаџиске
кћери
,
које
се
чуло
из
авлије
.
И
страшна
му
беше
и
сама
помисао
на
то
како
је
смешан
,
како
бедан
морао
изгледати
кад
је
остао
сам
на
сокаку
онако
гадно
исмејан
од
једне
глупе
измећарке
и
од
једне
хладне
и
бездушне
чорбаџиске
кћери
!
Па
тек
она
реч
„
куче
у
чашире
”
како
му
се
увртела
!
Он
би
да
је
заборави
,
а
она
му
се
једнако
намеће
као
насртљива
досадна
мува
,
коју
не
може
човек
да
отера
—
тако
га
заокупила
та
реч
!
...
Дуго
није
могао
склопити
ока
ни
заспати
,
иако
је
то
желео
и
одагнавао
мисли
.
Неки
полусан
и
полујава
беше
то
,
па
се
једно
у
друго
наизменце
преливало
.
Мисли
о
вечерашњем
.
Хуче
и
љути
се
.
Пред
очима
му
жива
слика
звезданог
неба
,
месеца
,
и
Зоне
како
стоји
умотана
у
бундицу
своју
с
истуреном
левом
ногом
и
погледом
настрану
;
сећа
се
измећарке
како
подаље
стоји
,
и
чује
једнако
речи
њене
и
види
Манулаћа
како
са
спуштеним
рукама
стоји
као
ступац
некакав
и
како
се
смеши
,
и
чује
како
се
овај
цери
...
Ху
,
зар
је
и
он
ту
био
,
а
он
га
задуго
није
опазио
!
Каква
брука
!
Бар
да
није
то
пред
њим
било
!
Љут
,
пође
на
њега
,
трже
се
и
разабра
се
мало
.
Којешта
!
—
помисли
Мане
,
—
па
Манулаћ
није
ни
био
ту
.
Он
је
у
то
доба
већ
обично
у
кревету
.
А
срећа
што
није
био
,
јер
и
без
тога
доста
је
бруке
и
срамоте
.
Да
,
мисли
Мане
,
сами
су
били
.
Био
је
само
ноћни
стражар
,
па
и
он
је
далеко
био
;
шта
је
он
могао
чути
?
Ништа
.
А
Зона
и
Васка
биле
су
ту
,
али
оне
неће
смети
никоме
казати
.
А
сачувај
Боже
да
је
још
ко
ту
био
!
Пуцала
би
му
сутрадан
брука
по
целом
граду
.
Не
,
не
,
—
тешио
се
Мане
,
—
није
нико
био
,
само
оне
,
само
женске
,
а
оне
не
смеју
од
мушких
ништа
да
кажу
,
а
могу
се
смејати
до
миле
воље
,
—
то
толико
...
Гледа
оне
женске
прилике
у
сенци
високих
зидова
како
стоје
подаље
једна
од
друге
,
али
Манулаћа
нема
ту
—
он
се
не
смеје
,
него
оне
.
Ах
,
тај
смех
страшан
је
,
иако
га
сутрадан
нико
неће
чути
!
Па
и
она
матора
тетка
Таска
,
и
она
ту
;
смеје
се
и
она
,
а
прихватиле
и
оне
друге
две
тетке
,
Калиопа
и
Уранија
.
Само
се
тетка
Дока
не
смеје
,
него
се
љути
;
планула
,
па
скида
папучу
и
полетела
на
њих
да
се
бије
,
а
Мане
скочио
и
зауставља
је
и
преклиње
да
се
окане
,
да
не
купи
комшилук
на
ту
бруку
.
А
она
га
и
не
слуша
,
него
се
обрецује
на
њ
,
вели
му
:
„
Ај
си
,
келешу
ниједан
!
Овој
си
је
наше
женско
знање
!
”
па
заокупила
папучом
по
оним
женама
,
па
уза
сваки
удар
само
викне
:
„
Еве
,
тој
ти
је
за
куче
у
чашире
!
”
а
он
тада
полете
и
викну
на
њу
из
свега
гласа
...
Трже
се
и
разабра
.
Шта
је
ово
?
помисли
Мане
,
каква
Дока
,
какве
друге
жене
!
Нико
више
није
ту
био
,
само
њих
две
.
Прекрсти
се
и
захвали
Богу
што
је
све
то
само
сан
био
.
Но
,
само
би
му
то
још
требало
да
су
оне
биле
синоћ
ту
!
...
Пуцала
би
му
брука
све
до
Куршумлије
,
Ристовца
и
Сукова
.
Умирио
се
мало
и
стао
опет
размишљати
,
и
већ
га
глава
заболе
,
а
жељени
сан
никако
да
наиђе
.
Излазе
преда
њ
и
привиђају
му
се
све
неке
чудновате
слике
као
човеку
у
врућици
,
и
те
су
слике
прелазиле
из
јаве
у
сан
и
обратно
,
и
најзад
није
више
могао
разабрати
и
разликовати
:
шта
је
његова
распаљена
будна
машта
,
шта
бунило
,
а
шта
варљиви
санак
створио
!
...
Све
је
то
чудновато
страшно
и
њему
немило
било
што
је
тада
видео
у
тим
сликама
...
Сви
весели
,
само
он
тужан
;
сви
пусти
и
обесни
,
само
он
бедан
;
свима
до
шале
и
смеха
,
само
он
стоји
и
служи
свима
,
па
и
оним
најгорима
,
за
потсмех
.
Осећа
и
види
да
је
све
пропало
за
њ
...
Не
зна
,
не
сећа
се
кад
је
то
могла
бити
прошевина
и
прстен
и
кад
брже
је
дошао
сам
дан
свадбе
,
само
чује
песму
,
чује
страшне
оне
речи
:
Јеси
л
’
чуо
да
сам
испрошена
?
и
оне
још
страшније
речи
:
Је
л
’
ти
жао
што
се
растајемо
?
Растајемо
,
а
не
састајемо
!
...
страховито
му
тутње
у
ушима
и
разлежу
се
по
грудима
његовим
,
и
он
се
склања
и
бежи
испред
потсмешљивих
и
пакосних
погледа
света
.
Већ
било
венчање
,
прошао
ручак
и
сад
после
подне
грдно
весеље
у
кући
чорбаџи-Замфировој
.
Све
се
слегло
ту
.
Силан
свет
се
окупио
,
па
прекрилио
све
одаје
,
доксате
,
авлију
и
сав
сокак
;
на
све
стране
само
оро
видиш
—
једно
,
друго
,
треће
оро
,
како
се
таласа
и
шарени
!
...
Све
весело
,
па
игра
,
пева
,
пије
и
грли
се
,
само
он
тужан
повукао
се
неопажено
у
један
ћошак
у
авлији
и
одатле
,
скривен
од
очију
свију
,
гледа
сав
тај
шарени
џумбус
и
весеље
и
тражи
очима
њу
...
Мало
после
,
ето
и
ње
,
Зоне
.
Излази
из
куће
,
спушта
се
достојанствено
као
голубица
низ
високе
камене
степенице
доле
у
авлију
.
Води
је
Сотираћ
,
Манулаћев
брат
од
тетке
,
који
је
девер
уз
девојку
,
храмајући
мало
,
јер
га
убијају
нове
лагиране
ципеле
,
у
које
једнако
гледа
.
А
Мане
је
гледа
неданимице
и
нетренимице
.
Притиснуо
руком
груди
,
јер
му
срце
силно
лупа
,
па
се
повлачи
још
дубље
,
јер
се
боји
да
га
срце
не
изда
—
да
свет
не
чује
ту
силну
лупу
срца
и
да
га
не
опази
...
А
Зона
лепа
,
лепша
но
игда
,
и
блеђа
но
икада
.
Уста
скупила
,
као
да
ће
да
се
заплаче
и
гледа
сањиво
,
уморно
и
тужно
по
другарицама
,
које
се
скупиле
око
ње
.
Певају
другарице
:
Је
ли
ти
жао
старих
стазица
,
Старих
стазица
и
другарица
?
Зона
се
љуби
с
њима
,
а
оне
је
гледају
,
смеше
се
на
њу
очију
пуних
суза
,
а
после
је
загледају
и
разгледају
јој
одело
.
А
она
у
богатом
и
шареном
венчаном
оделу
.
Пустила
дугу
косу
низ
плећа
и
преко
груди
,
а
низ
дугу
косу
пушта
се
тел
,
блешти
и
трепери
тел
међу
црном
бујном
косом
,
па
му
изгледа
Зона
сјајна
и
свечана
као
заветна
икона
.
На
плећима
бундица
од
ружичастог
атласа
,
а
испод
бунде
либаде
;
либаде
покрива
јелек
,
јелек
кошуљу
од
жуте
бурунџук-свиле
,
а
кошуља
беле
груди
.
Доле
свилена
сукња
и
шалваре
од
јума-басме
.
Све
то
разгледају
другарице
и
питају
је
:
је
ли
јој
жао
куће
и
мајке
,
је
ли
јој
жао
што
ће
да
иде
у
туђу
кућу
туђој
мајци
,
што
неће
више
код
мајке
да
ноћи
?
А
њој
очи
пуне
суза
и
готова
је
да
заплаче
.
Крај
ње
стоји
мали
сестрић
њен
,
Костадинкино
Миланче
;
ухватио
се
за
теткину
сукњу
,
а
девојке
и
момци
напали
га
,
па
га
резиле
,
веле
му
:
„
Их
,
какав
си
па
и
ти
!
...
Тету
Зону
ти
искају
да
гу
украдну
!
...
Нећеш
више
да
спијеш
код
тету
—
ће
гу
украдну
.
А
ти
си
ћутиш
ту
,
а
имаш
си
такво
убаво
краљско
име
!
...
Јазук
,
Миланче
!
”
А
дете
их
слуша
,
и
гледа
час
у
њих
час
у
Зону
,
па
се
смеши
усиљено
и
виче
„
јок
!
...
”
а
после
постаје
озбиљније
,
па
тек
силно
затрепће
очима
,
а
сузе
му
силно
грунуше
.
Силно
се
приљубило
Зони
,
обгрлило
јој
колена
,
плаче
,
бацака
се
,
грди
Манулаћа
,
бије
Сотираћа
девера
ногом
и
дере
се
—
виче
мајку
Костадинку
!
„
Нане
,
поскоро
ће
да
ни
украдну
тета-Зону
!
”
А
Зона
силно
бризнула
тада
у
плач
.
—
„
Свирите
,
ништо
,
виче
стари
Замфир
,
што
заћутасте
?
!
Што
је
овај
саг
?
!
Је
ли
панаија
,
та
да
смо
жални
и
да
плачемо
,
—
ели
свадба
,
та
да
смо
весели
и
да
трупамо
?
!
...
”
Тада
засвираше
Цигани
и
све
полете
и
поче
се
хватати
у
коло
.
Ту
однекуд
и
луди
Гане
Клинчар
—
и
њега
привукло
ово
весеље
.
Свега
две
ствари
у
свету
још
воли
:
девојке
и
ливене
ексере
;
и
увек
му
пуна
шака
ексера
,
а
то
добија
већином
приликом
силних
својих
прошевина
.
Тек
бане
у
кућу
,
па
проси
девојку
.
Они
га
одбију
,
кажу
му
да
је
испрошена
већ
,
или
да
немају
девојке
на
удају
и
даду
му
шаку
ексера
,
а
он
прими
,
каже
:
хвала
,
и
смеје
се
на
ексер
,
а
на
девојку
одмах
и
заборави
...
И
он
је
сад
ту
,
дошао
и
он
на
овај
џумбус
.
Сви
га
дирају
,
а
он
опет
ником
не
остаје
дужан
.
Девојке
га
зову
и
питају
га
:
хоће
ли
да
им
буде
часник
?
Једна
га
зове
за
девера
,
друга
за
кума
,
трећа
за
старојка
,
а
он
им
одговара
пелтечећи
:
„
Не-не-не
може
!
И-и-ич-не
може
!
М-м-ладожења
’
оћу
сам
а
де-де-девер
,
ете-ете
,
и
ку-ку-кум
,
—
ете-те
,
нећу
сам
!
”
А
оне
га
питају
коју
ће
да
узме
,
а
он
каже
:
„
Све
по
авлију
и
по
сокак
”
.
Сви
се
смеју
,
и
веле
:
„
Лелее
,
лудо
је
,
ама
па
си
знаје
што
си
је
поубаво
!
”
па
му
дају
ливених
ексера
пуну
шаку
,
а
он
одлази
задовољан
и
церека
се
на
нове
ексере
.
Тада
се
и
Зона
насмеја
онако
кроза
сузе
.
Гледа
је
Мане
,
па
му
се
учини
тај
њен
осмех
кроза
сузе
као
зраке
сунчане
кад
продру
кроз
кишне
облаке
и
сунце
се
осмехне
на
земљу
...
И
она
се
ухватила
у
коло
с
читавим
буљуком
девојака
,
другарица
својих
.
Похватале
се
до
ње
све
њене
вршњакиње
:
Тимка
Калтагџиска
и
Дика
Грнчарска
,
Ленче
Кубеџиско
и
Генче
Кривокапско
,
Зоне
Ставрино
и
Јоне
Мамино
,
па
играју
и
певају
ону
,
омиљену
Зонину
игру
„
Јелку
тамничарку
”
...
Играју
и
певају
:
Нане
,
кажи
тајку
Да
ме
младу
дава
За
наше
комшијче
,
За
младо
банкерче
!
Мало
после
ето
ти
и
Манулаћа
:
води
га
мајка
и
гура
га
да
се
и
он
ухвати
и
да
игра
.
Он
се
отима
и
неће
,
а
она
га
милује
по
образу
,
љуби
и
моли
га
и
храбри
га
да
игра
.
И
он
се
ухватио
,
па
игра
,
сасвим
по
оном
:
„
Како
играм
да
играм
,
само
да
се
наиграм
”
.
Играју
сви
;
кликћу
и
подврискују
уз
она
силна
ћеманета
,
зурле
и
дахирета
.
А
Мане
се
све
више
склања
и
повлачи
у
крај
,
и
све
тужније
му
око
срца
гледајући
шта
се
све
догађа
.
И
гледајући
непрестано
играње
оне
суклате
Манулаћа
,
паде
му
тешко
;
стеже
му
се
срце
и
помисли
у
себи
:
„
И
у
чем
нисам
бољи
од
овога
зевзека
Манулаћа
,
—
и
она
опет
волије
њему
него
мени
?
!
...
”
И
црне
мисли
све
више
,
као
црна
ноћ
,
све
више
омотаваху
и
притискиваху
болну
душу
његову
,
докле
га
из
тих
мисли
не
трже
силан
смех
,
од
којега
се
тресла
сва
авлија
и
висока
трокатница
богатога
хаџи-Замфира
.
Само
се
чуло
са
свих
страна
силно
пљескање
длановима
,
и
узвици
:
„
Лелее
...
”
и
опет
страшан
смех
одасвуд
...
Трже
се
Мане
и
стаде
зверати
на
све
стране
око
себе
,
да
види
чему
се
то
смеју
тако
силно
.
Погледа
,
а
све
очи
и
руке
упрте
на
коловођу
:
њему
се
смеју
.
Погледа
и
Мане
на
ту
страну
.
Погледа
боље
,
кад
ал
’
коловођа
није
као
друге
коловође
,
него
стари
Жућко
,
стари
пас
Замфиров
!
...
Шта
је
ово
,
ако
ко
Бога
зна
?
помисли
Мане
,
па
се
само
прекрсти
од
чуда
и
рече
:
„
Господи
Боже
,
и
овој
чудо
у
свет
да
видим
!
”
Погледа
опет
боље
,
да
га
очи
какогод
не
варају
.
Како
би
то
било
да
пас
води
коло
?
!
...
Присећа
се
да
ли
је
икада
видео
да
пас
води
коло
.
Ако
ико
,
он
се
баш
свога
века
доста
наиграо
и
био
коловођа
,
али
да
је
пас
кадгод
водио
коло
,
тога
се
не
сећа
!
И
после
,
откуд
би
пас
могао
дати
бакшиш
свирачима
?
...
Онај
Манулаћ
би
још
и
могао
повести
коло
,
али
пас
—
баш
никако
!
...
„
Леле
,
пшешко
играње
—
има
ли
га
у
свет
?
!
...
”
рече
Мане
.
Протрља
очи
,
бојећи
се
да
га
оне
можда
не
варају
.
Али
не
,
не
вара
се
!
Баш
главом
он
,
стари
Жућко
,
чији
се
ноћни
лавеж
из
мирне
хаџи-Замфирове
авлије
бестрага
далеко
чује
и
распознаје
.
Лепо
се
ухватио
и
он
у
оро
,
и
води
оро
.
И
,
за
чудо
,
па
некако
баш
и
изгледа
на
коловођу
!
Или
се
то
,
можда
,
само
очи
навикле
,
па
изгледа
тако
!
...
На
десно
раме
пала
му
дуга
танка
кићанка
од
накривљена
феса
,
а
на
лево
раме
исплазио
језик
,
па
му
ландара
;
лева
шапа
му
на
леђима
,
а
десном
накривио
фесић
;
испрсио
се
,
па
силно
заплеће
ногама
,
а
на
ногама
му
празничне
гајтанли-чакшире
и
око
паса
траболос
појас
...
„
Их
,
што
је
несрећник
!
”
веле
једни
.
.
„
Лелее
,
куче
у
чашире
!
”
смеју
се
други
,
а
он
игра
,
па
и
њему
смешно
,
али
ништа
не
говори
.
Смеје
се
и
он
,
срећан
што
му
се
дала
прилика
да
забавља
госте
и
што
га
сви
пријатно
гледају
;
јер
све
је
то
појурило
са
сокака
у
авлију
,
а
околни
комшиски
зидови
пуни
начичкани
радознала
света
.
И
све
се
то
тресе
од
силна
смеха
,
а
највише
се
смеју
баш
сами
младенци
,
Зона
и
Манулаћ
.
Манулаћ
се
пустио
из
кола
,
па
се
само
лупа
рукама
по
колену
:
превија
се
и
заболеше
га
већ
слабине
,
а
вилице
му
осташе
разјапљене
,
па
не
може
да
их
састави
од
силна
смеха
који
је
све
обухватио
,
и
авлију
,
и
комшилук
,
и
сокак
.
Сви
се
тресу
од
силна
смеха
.
Једни
вичу
:
„
Леле
,
тугоо
,
куче
у
чашире
фатило
се
у
оро
!
”
а
други
почели
да
вичу
:
„
Уа
,
уа
!
”
и
сити
гледања
и
његовог
играња
питају
:
„
Ако
ли
,
море
,
да
му
прикачимо
на
реп
тенџеру
?
!
”
а
трећи
прихватају
радосно
и
предлажу
још
:
„
Па
да
га
напудимо
,
да
јури
,
ете
,
у
чашире
кроз
сокаци
и
по
друге
ма’але
?
!
...
”
И
готови
су
већ
да
потраже
тенџеру
,
и
измећарка
Васка
већ
пошла
по
њу
,
да
му
је
привежу
на
реп
и
викну
за
њим
једно
„
Уа
!
”
али
се
ту
сада
Зона
умешала
,
па
не
да
.
Смеје
се
,
истина
,
али
га
ипак
брани
,
зауставља
их
и
вели
им
:
„
Мори
,
ћорави
ли
сте
,
што
ли
,
ћорче
ниједне
?
Мори
,
неје
то
Жућко
!
...
То
си
је
Мане
,
Мане
Кујунџија
!
...
Не
давам
ви
га
!
...
Тугоо
!
”
рече
,
па
се
засмеја
и
једва
говори
од
смеха
.
„
Мало
ли
је
зар
муке
и
бруке
његове
,
та
саг
да
му
врзујете
та
и
тенџеру
јоште
,
да
понесе
?
!
...
”
А
Манулаћ
све
скаче
од
радости
и
смеха
,
држећи
тенџеру
коју
му
је
донела
и
предала
Васка
...
А
од
силна
смеха
разглавиле
му
се
вилице
и
остале
тако
разглављене
,
па
не
може
да
их
састави
,
него
му
притече
у
помоћ
мајка
,
удари
га
једном
песницом
одозго
по
глави
а
другом
одоздо
по
доњој
вилици
,
док
му
једва
састави
.
А
он
се
дере
:
„
Уа
,
уа
!
”
А
Мана
облио
мртвачки
зној
.
Стегло
га
нешто
у
грлу
,
дави
га
,
притискује
му
груди
...
Око
њега
се
све
врти
,
а
земља
чисто
тоне
под
њим
,
—
и
он
јекну
силно
:
„
Л’же
,
кучка
!
...
Неје
оно
Мане
;
ја
сам
Мане
,
а
оно
је
куче
!
Овој
су
мађије
!
...
Куче
куде
је
водило
оро
?
!
”
па
наби
фес
на
очи
и
наже
кроз
свет
да
бежи
.
Али
некако
не
може
.
Тешко
корача
—
смета
му
нешто
;
као
да
гаца
кроз
дубоку
воду
и
да
хоће
уз
воду
—
тако
тешко
одмиче
,
а
све
полетело
на
њега
,
и
виче
:
„
Уа
!
”
а
он
сваки
час
пада
,
па
се
опет
диже
и
опет
бежи
.
И
брани
се
рукама
,
а
њих
тешко
диже
:
малаксале
му
;
он
пада
и
опет
се
диже
и
граби
напред
,
а
за
њим
се
једнако
ори
оно
страховито
:
„
Леле
,
куче
у
чашире
!
”
И
он
се
опет
саплеће
,
пада
,
мучи
се
да
се
дигне
,
али
већ
не
могаше
,
—
а
у
том
се
и
пробуди
...
Беше
гола
вода
...
Седе
на
миндерлук
,
ухвати
се
за
чело
и
,
тешко
дишући
,
гледаше
унезверено
око
себе
,
и
не
вероваше
чисто
оној
тишини
и
усамљености
у
којој
се
сада
нађе
после
малопређашње
тишме
и
вреве
!
Дуго
је
тако
ћутао
погружен
и
несрећан
,
док
се
једва
разабрао
и
увидео
да
је
то
само
сан
,
страшан
и
ружан
сан
био
.
И
тек
тада
одахну
душом
,
прибра
се
мало
и
размишљаше
хладније
.
Прекрсти
се
и
захвали
Богу
што
је
то
само
сан
био
,
и
што
тако
,
хвала
Богу
,
није
још
и
ту
срамоту
доживео
да
му
се
сав
свет
смеје
!
...
Зора
је
већ
забелела
,
гугутке
и
голубови
гукали
испод
стрехе
,
кандило
догоревало
,
а
он
још
седи
и
размишља
о
страшној
синоћној
јави
и
још
страшнијем
сну
ноћашњем
,
и
о
Зони
,
која
сада
мирно
и
безбрижно
спава
,
јер
је
легла
мирне
савести
,
иако
га
је
синоћ
онако
љуто
и
немилосрдно
увредила
...
ГЛАВА
ДВАНАЕСТА
У
њој
је
испричано
како
се
вешто
умео
осветити
Мане
Зони
,
тако
вешто
да
је
испало
сасвим
по
оном
народном
:
„
и
курјаци
сити
и
овце
на
броју
“
,
или
,
још
боље
,
по
оној
:
„
ни
лук
јео
,
ни
на
лук
мирисао
“
;
а
то
ће
поштованим
читаоцима
јасније
бити
тек
у
идућој
,
тринаестој
глави
.
Страшне
оне
слике
сна
дубоко
су
се
утиснуле
у
душу
Манину
.
Дуго
још
врзле
му
се
по
памети
слике
те
,
и
није
му
никако
јасно
било
и
дуго
још
лупао
је
главу
о
том
:
да
ли
је
он
оно
био
што
је
у
сну
водио
коло
,
или
је
то
био
Замфиров
Жућко
,
тако
и
смех
онај
Зонин
не
могаше
никако
да
избије
из
главе
.
И
она
му
дође
ужасно
немилосрдна
и
гадна
.
И
кад
је
она
таква
у
сну
била
,
размишљаше
Мане
,
била
би
она
таква
,
и
још
гора
,
и
на
јави
.
Зато
је
тога
целога
дана
у
недељу
био
Мане
врло
суморан
,
а
зато
,
опет
,
и
није
провео
недељу
као
досада
што
је
обично
проводио
.
„
Али
свако
чудо
за
три
дана
”
,
вели
народ
.
А
Мане
је
био
син
тога
народа
,
у
кога
је
постала
за
утеху
она
реч
:
„
Ко
зна
зашто
је
то
добро
?
!
”
,
—
и
он
се
наскоро
прибрао
и
исправио
.
Није
падао
у
меланхолију
и
сентименталност
,
него
је
одмахнуо
руком
и
рекао
:
„
успут
дико
,
успут
перунико
”
,
и
мало
помало
слике
су
све
блеђе
и
блеђе
бивале
,
док
нису
сасвим
ишчезле
,
а
с
њима
и
спомен
на
Зону
.
И
да
није
био
он
чапкун-Мане
,
о
Зони
не
би
било
ни
речи
у
овој
приповетци
,
иако
јој
је
име
у
наслову
,
јер
Мане
би
рекао
:
„
други
сокак
,
друга
и
девојка
”
,
а
што
би
рекао
,
то
би
и
урадио
,
јер
би
свуд
дочекан
био
,
и
прича
би
се
,
вероватно
,
наставила
са
другом
неком
јунакињом
приповетке
.
Али
се
Мане
није
тек
онако
звао
чапкун-Мане
,
није
забадава
био
син
чувенога
Ђорђија
и
братанац
још
чувеније
Доке
,
био
крв
њихова
,
—
па
се
није
задовољио
само
тиме
да
јој
окрене
леђа
и
да
на
другој
страни
потражи
утехе
,
него
је
пре
тога
хтео
да
јој
спреми
нешто
,
да
га
добро
запамти
,
—
а
за
то
је
опет
морало
доћи
ово
што
је
дошло
,
и
приповетка
се
морала
свршити
само
овако
како
ће
се
и
свршити
.
После
неколико
дана
Мане
је
ишао
опет
поносито
и
ведра
чела
.
Вратила
му
се
стара
безбрижност
његова
и
весела
ћуд
,
и
он
се
опет
шалио
и
задевао
младе
лепушкасте
муштерије
,
кад
би
му
се
свратиле
у
дућан
,
и
искашљавао
би
се
по
старом
свом
обичају
за
сељанчицама
,
кад
би
прошао
крај
њих
,
а
на
Зону
није
више
ни
мислио
,
или
,
боље
рећи
,
мислио
је
на
њу
,
али
само
још
утолико
,
уколико
је
желео
да
јој
се
освети
.
А
на
освету
је
једнако
мислио
од
онога
вечера
од
растанка
,
кад
јој
је
припретио
осветом
.
Али
како
,
на
који
начин
ће
јој
се
осветити
,
то
још
није
знао
,
и
зато
је
сад
мислио
само
о
начину
освете
.
И
,
како
је
био
досетљив
,
то
му
није
требало
дуго
да
лупа
главу
.
После
три
дана
он
је
већ
имао
идеју
о
освети
и
задовољно
трљао
руке
при
помисли
да
то
неће
бити
сан
који
зором
бледи
и
нестаје
га
као
магле
са
Паша-чаира
што
се
диже
и
нестаје
је
под
зрацима
сунчаним
,
него
ће
то
бити
јава
,
сушта
јава
;
и
брука
ће
пуцати
по
кафанама
,
по
чаршији
,
по
махалама
,
па
чак
,
можда
,
и
по
новинама
.
„
Ах
”
,
тресну
се
у
груди
Мане
,
„
што
ће
ми
бидне
ћеф
да
гу
,
ете
,
туре
и
у
новине
!
”
Остало
му
је
још
само
да
смисли
о
појединостима
како
ће
да
изведе
своје
дело
освете
.
Па
како
је
цела
та
ствар
била
и
дрска
и
луда
,
то
је
Мане
држао
да
је
сасвим
природно
да
је
сме
слободно
поверити
тетка-Доки
,
која
је
,
уосталом
,
и
дужна
да
му
помогне
,
јер
она
му
је
,
мишљаше
он
,
оном
својом
прошевином
сву
ту
бруку
и
невољу
и
натоварила
на
врат
.
Зато
јој
све
потанко
исприча
и
оно
што
је
било
,
а
тако
и
оно
што
треба
да
буде
,
и
наравно
да
ју
је
одмах
придобио
за
ствар
,
јер
Дока
је
на
такве
ствари
била
увек
готова
као
,
што
рекли
,
бос
у
бару
.
Доки
се
дивно
допало
,
тако
јој
се
допало
да
га
је
у
знак
задовољства
треснула
руком
и
у
мал
’
му
раме
није
одвалила
.
„
Ашкољс’н
,
бре
!
”
подвикну
усхићена
Дока
,
„
куче
Ђорђијино
!
Саг
те
признавам
дек
си
тетино
тетинче
!
Такој
те
искам
,
ешеку
ниједан
!
”
За
ту
ствар
требала
је
Ману
као
помагач
једна
женска
,
витка
и
повиша
,
и
он
запита
Доку
да
ли
зна
она
коју
такву
женску
.
Тетка
Дока
се
понуди
сама
.
Повисока
је
,
а
куражна
је
.
—
Што
да
тражим
по
ма’але
,
еве
сам
ти
ја
!
—
вели
Дока
.
—
Море
,
тето
,
—
брани
се
Мане
од
ове
нове
и
неочекиване
напасти
,
—
неси
ти
веће
за
теј
работе
.
Искам
висока
и
т’нка
ника
да
је
...
—
Што
,
што
бре
?
Питај
,
бре
магаре
,
тетина
,
он
да
ти
каже
каква
сам
била
т’нка
и
висока
кад
ме
узеде
,
ете
,
мој
Сотираћ
...
—
Ама
,
била
си
де
,
ама
саг
,
ете
,
неси
!
—
Море
,
узни
си
ти
сал
мене
,
па
ич
не
бери
бригу
!
Ако
треба
да
се
тепамо
с
некога
,
—
па
ће
се
и
тепамо
.
Ако
треба
да
се
бијем
с
патролу
—
ласно
за
тој
!
Ће
се
бијем
,
а
ти
сал
да
сеириш
.
Умирује
је
Мане
и
вели
да
никаква
боја
неће
и
не
сме
бити
,
али
му
треба
женска
виткија
и
лакша
.
Тетка
Дока
се
брани
и
вели
да
је
она
лака
и
зове
га
да
се
огледају
:
„
’
Ајде
да
прерипујемо
,
кој
ће
побоље
да
прерипи
кочије
у
авлију
там
!
”
Али
се
никако
не
сложише
.
Мане
остаде
при
свом
;
њему
је
потребна
била
танка
,
висока
и
млада
девојка
,
и
то
само
за
један
сат
.
Размишљали
су
,
разговарали
,
ређали
и
присећали
се
коју
би
то
могли
замолити
да
им
помогне
,
па
ниједна
није
подесна
била
.
Све
што
их
је
Дока
споменула
нису
биле
згодне
за
ово
чудно
,
а
помало
и
опасно
предузеће
,
јер
или
је
била
плашљива
,
или
брбљива
,
или
заљубљена
у
Ману
,
па
ће
радити
за
себе
и
своју
корист
:
обесиће
му
се
о
врат
и
употребити
догађај
у
своју
корист
,
или
тако
нешто
учинити
што
би
упропастило
ову
овако
лепо
замишљену
ствар
.
Мислио
и
мислио
Мане
,
док
се
напослетку
не
сети
Митанча
Петракијевог
,
познатог
већ
читаоцима
из
Главе
пете
.
То
му
је
из
детињства
добар
друг
,
иако
нешто
млађи
од
њега
.
Толико
су
лепо
живели
,
да
су
чак
и
побратими
.
Он
ће
,
мишљаше
Мане
,
бити
таман
за
тај
посао
.
Куражан
је
,
дрзак
је
,
има
пуно
тих
лудих
авантура
,
а
што
је
овде
најглавније
,
ћосав
је
и
има
нежне
женске
црте
лица
;
и
кад
се
преруши
у
женско
одело
,
изгледаће
висок
и
витак
у
том
оделу
.
И
Доки
се
допала
та
мисао
,
и
она
остаде
и
даље
у
тој
завери
,
имајући
у
њој
и
своју
одређену
улогу
,
којом
ће
припомоћи
да
ствар
испадне
као
што
треба
и
да
освета
буде
извршена
.
А
Митанче
још
једнако
живи
одвојен
од
родитељске
куће
.
Мајка
му
кришом
шаље
и
новаца
и
иначе
га
помаже
,
али
отац
,
стари
Петракија
,
још
никако
да
се
одљути
:
никако
неће
ни
да
чује
за
њега
,
иако
је
већ
нестало
узрока
свађи
између
оца
и
сина
.
Јер
Митанче
је
добио
поуздане
вести
да
му
је
његова
фатална
супруга
Хермина
била
умешана
у
неку
повећу
интернационалну
дружину
за
прављење
и
протурање
лажних
форинти
,
са
седиштем
у
Оршави
,
где
су
сви
похватани
и
осуђени
на
робију
,
а
међу
њима
и
она
,
Хермина
.
Тиме
је
та
фатална
брачна
веза
била
раскинута
,
и
сад
је
Митанче
опет
био
слободан
.
Али
му
отац
никако
не
прашта
,
јер
му
не
верује
;
боји
се
лакомислености
његове
и
још
никако
неће
да
зна
за
њега
,
па
зато
на
сва
наваљивања
мајке
његове
није
му
допустио
чак
ни
о
слави
да
му
дође
у
кућу
.
Зато
Митанча
још
једнако
натеже
и
тавори
с
оном
малом
платом
и
,
да
га
мајка
кришом
не
потпомаже
,
било
би
зло
и
наопако
.
Али
и
овако
,
у
овим
тешким
приликама
,
сачувао
је
стару
своју
веселу
ћуд
и
још
је
увек
готов
на
сваку
,
па
и
најдрскију
лудорију
и
будалаштину
.
Њега
се
,
дакле
,
сада
сетио
Мане
,
а
сетио
се
још
и
тога
да
Митанча
ужасно
мрзи
чорбаџи-Замфира
,
јер
је
овај
потстрекавао
чорбаџи-Петракија
да
онако
уради
са
сином
,
а
и
сад
га
још
једнако
храбри
и
саветује
да
што
дуже
истраје
у
својој
одлуци
.
Као
крвни
непријатељ
чорбаџи-Замфиров
,
Митанча
је
добро
дошао
сада
Ману
:
да
се
сложе
и
слошки
да
нападну
на
заједничког
им
непријатеља
.
Увече
нађе
Мане
Митанчу
у
Трговачкој
касини
.
Уз
чашицу
мастике
,
мезетишући
маслинке
,
разговарају
се
о
том
.
Каже
му
Мане
у
чему
је
ствар
,
и
Митанче
,
наравно
,
одмах
пристане
.
Допао
му
се
тај
начин
и
усхићен
је
био
досетљивошћу
побратима
Мана
и
трљао
је
руке
и
смејао
се
задовољно
,
уверен
већ
унапред
да
ће
им
све
лепо
и
лако
испасти
за
руком
.
—
Побратиме
,
—
узвикну
Митанче
,
—
у
ватру
—
у
ватру
,
у
воду
—
у
воду
!
Сас
теб
’
ћу
,
побратиме
!
—
Знам
те
,
де
!
—
вели
му
задовољно
Мане
.
—
Е
,
што
ће
ми
ћеф
бидне
,
побратиме
,
да
остану
резил
у
чаршију
и
у
свет
,
ете
,
те
јагуриде
чорбаџиске
!
—
грди
Митанче
,
који
је
од
искључења
из
наследства
омрзнуо
на
чорбаџиски
сталеж
и
сасвим
постао
плебејац
и
демократа
.
—
Е
много
ми
ћеф
да
ти
помогнем
.
Ти
си
уживај
;
накриви
си
капче
,
а
за
онај
реч
„
куче
у
чашире
”
убаво
ће
ги
се
осветиш
!
...
Е
,
што
да
ти
не
давају
девојче
?
!
Кој
су
они
,
што
су
па
они
побољи
од
теб
’
?
!
...
Море
,
мен
’
ми
мука
и
жал
ми
за
мен
’
што
си
ја
немам
нику
сестру
,
ама
спроти
теб
’
прилику
,
—
па
ја
да
ти
гу
украднем
и
даднем
,
ем
сас
какав
алал
!
...
—
Ех
,
—
грува
се
у
прса
Мане
,
—
сал
тој
да
си
дочекам
да
ги
пукне
брука
и
оде
абер
по
ма’але
,
па
после
сал
тол’ко
да
поживејем
кол’ко
од
зајца
оп’нци
да
поцепам
!
Тол’ко
,
побратиме
,
е
што
ми
веће
треба
и
свет
и
живот
!
?
...
Ја
искашем
моја
да
си
бидне
,
а
они
ми
гу
не
давају
,
та
кад
не
може
тој
да
бидне
,
е
нек
’
си
остане
резил
...
па
нека
гу
таг
узне
кој
оће
и
кој
сме
...
—
Ће
да
гу
узне
,
ама
треба
да
си
има
траву
стискавац
...
—
А
саг
јоште
има
,
побратиме
,
да
нађемо
једнога
кочијаша
.
Ама
цврст
да
је
,
бата
да
је
...
—
Ти
ич
бригу
да
си
не
береш
за
тој
!
Знам
си
једнога
,
Ставре
Јаре
се
вика
...
Антика
кочијаш
!
...
У
свашто
се
разбира
.
Тај
што
може
да
ти
изработи
,
ете
,
никуј
послу
,
веће
никој
ти
тој
не
може
!
...
Из
Турцко
три
рисјанке
из
арем
украде
си
и
претури
ги
овам
преко
границу
...
Познава
се
са
све
ме’анџике
,
амамџике
и
старе
буле
,
викају
га
и
цигански
конзул
...
Одоше
и
нађоше
Ставре
Јаре
.
Пристаде
и
он
одмах
.
Кад
му
казаше
све
шта
је
и
како
је
,
рече
им
Ставре
Јаре
:
—
Море
,
ако
искате
,
може
да
украднемо
све
тетке
,
стринке
,
куме
и
кумице
.
Ја
мислешем
нешто
ће
бидне
поцврста
посла
,
а
за
овај
што
ми
казасте
,
—
колај
работа
!
...
Уговорише
све
шта
ће
и
како
ће
,
где
ће
ко
набавити
оно
што
треба
и
где
ће
се
наћи
на
уречено
време
.
Мане
ће
чекати
Ставру
у
Трговачкој
касини
;
кад
Ставре
спреми
све
,
нека
дође
и
нека
му
јави
.
Тако
уговорише
,
а
затим
се
разиђоше
.
Већ
је
вече
.
На
Шареној
чесми
,
обраслој
древном
маховином
и
окруженој
жалосним
врбама
,
пуно
света
.
Врева
велика
,
смех
и
кикот
,
гурање
и
псовке
;
пукне
шамар
или
прсне
која
тестија
,
затим
се
чује
звецкање
тесака
,
чује
се
жандарево
:
назад
!
па
опет
нешто
као
шамари
,
после
објашњење
—
чују
се
речи
:
„
Ја
сам
,
бре
,
војник
,
пореска
глава
,
плаћам
,
бре
,
порез
!
”
а
затим
опет
:
„
Ај
си
,
келешу
ниједан
,
теб
’
ћу
те
гледам
”
,
или
:
„
А
ти
си
па
нека
девојка
!
”
и
томе
подобни
разговори
.
Једни
одлазе
,
други
долазе
,
и
око
чесме
једнако
пуно
.
Полако
се
спушта
мрак
,
ноћ
септембарска
.
Свет
из
чаршије
пролази
и
хита
кућама
по
махалама
.
На
истоку
резонују
:
ко
није
видео
фајде
од
очију
,
неће
ни
од
трепавица
;
ко
није
пазарио
и
ћарио
дању
за
видела
,
неће
ни
увече
спрам
свеће
,
—
и
зато
мало
раније
затварају
дућане
.
Иако
су
мало
грамзиви
за
парама
,
али
они
воле
и
рахатлук
,
и
време
им
није
новац
:
зато
рано
затварају
дућане
и
мајстори
и
трговци
,
и
грабе
кућама
.
Жељни
домаћег
круга
,
оне
домаће
и
тишине
и
разговора
,
они
неће
што
више
времена
да
проведу
на
послу
,
него
откидају
од
тога
времена
и
хитају
кућама
,
да
у
пријатном
рахатлуку
проведу
неко
време
;
да
нареде
,
прегледају
,
покарају
и
помилују
укућане
пре
свеће
и
вечере
.
Једни
,
а
њих
је
већина
,
иду
право
кући
—
то
су
они
што
свако
вече
сруче
пазар
у
кесу
и
носе
га
кући
;
под
једним
пазухом
носе
кесу
а
под
другим
нешто
купљено
успут
,
чиме
ће
се
увеличати
кућевна
вечера
.
А
други
,
који
такође
рано
затварају
дућан
,
али
који
не
носе
увече
пазар
кући
,
не
иду
право
кући
,
нега
свраћају
обично
у
кафанице
.
Од
свију
кафаница
и
кафана
најзнатнија
је
и
најинтересантнија
и
најпосећенија
Трговачка
касина
.
Ту
свраћа
најразноврснији
свет
,
али
се
ипак
од
старина
назива
трговачка
,
јер
њих
има
ипак
највише
.
Ту
свраћају
и
они
крупни
трговци
што
тргују
с
Бечом
и
Цариградом
,
и
они
ситни
,
што
од
тих
крупних
пазаре
еспап
и
сами
га
у
колицима
у
први
мрак
догурају
у
свој
дућан
;
ту
свраћају
и
танки
практиканти
и
дебели
лиферанти
,
који
обично
прате
дебелог
казначеја
,
омиљену
личност
у
округу
,
с
којим
су
обично
сви
„
пер-ту
”
и
зато
му
никад
не
дају
да
он
плати
што
је
пио
,
већ
кад
се
казначеј
маши
за
џеп
и
пита
:
„
Шта
имам
да
платим
?
”
а
келнер
само
каже
:
„
Немате
ништа
;
плаћено
је
”
,
а
кад
овај
зачуђено
гледа
по
кафани
и
погледом
као
пита
,
види
тек
неког
где
одмахује
руком
,
а
то
му
значи
:
„
Не
питај
!
То
ми
је
мана
да
сам
дружељубив
!
”
У
кафани
пуно
.
Жагор
и
разговор
на
све
стране
.
Долази
и
Миле
с
хармоником
и
седа
обично
у
један
ћошак
.
Он
обично
пре
вечере
отсвира
овде
,
а
после
вечере
где
свира
—
ко
би
то
знао
!
Тако
,
наизменце
—
мало
посвира
,
па
онда
пије
,
мезетише
и
пуши
,
па
опет
свира
.
Бакшиш
ретко
купи
,
јер
он
управо
и
не
долази
у
Касину
ради
бакшиша
(
јер
он
би
по
овом
бакшишу
умро
од
глади
)
,
него
долази
ради
томболе
,
коју
сви
радо
и
редовно
овде
играју
,
само
мало
доцније
,
кад
се
сви
играчи
скупе
.
А
дотле
проводе
време
како
ко
зна
.
Неки
играју
жандара
,
неки
домина
,
неки
„
шеш-беш
”
,
али
сви
чекају
кад
ће
се
томбола
отпочети
,
а
она
не
може
,
баш
и
кад
се
сви
скупе
,
док
не
дође
неопходни
и
потребни
Нацко
,
јер
он
је
,
такорећи
,
дипломирани
викач
.
Њега
,
дакле
,
сви
чекају
,
само
га
не
чека
скоро
премештени
из
Београда
практикант
Велибор
,
страстан
шахиста
,
који
не
игра
томболе
,
него
само
шах
,
и
то
с
фармацајтским
помоћником
Пајицом
.
С
њим
игра
.
И
ти
се
људи
тако
страсно
задубе
у
тај
проклети
шах
,
да
се
око
њих
могу
сви
исклати
,
а
они
не
би
приметили
!
(
Ономад
су
се
чак
и
сликали
тако
са
шахом
,
како
задубљени
у
игру
играју
њих
двојица
шаха
,
а
трећи
,
лепи
Перица
,
прави
им
цигаре
и
кибицује
,
иако
се
он
и
не
разуме
у
шаху
.
Долази
најзад
и
давно
изгледани
Нацко
.
Он
је
сталан
и
врло
вешт
викач
од
ово
две
године
—
тако
вешт
,
као
да
му
је
још
дед
био
викач
.
Нацко
је
био
галантерист
,
још
му
у
шупи
стоји
фирма
„
Галантериска
радња
код
Без
конкуренције
”
,
али
због
његове
сувишне
галантерије
према
разним
„
бубњарима
”
у
разним
женским
оркестрима
банкротирао
је
и
дотерао
до
овога
што
је
сад
.
Али
он
се
не
љути
на
судбину
:
сноси
је
мирно
и
нада
се
да
ће
опет
бити
што
је
био
,
а
засад
се
теши
тиме
што
је
испекао
овај
свој
садашњи
занат
.
А
шта
му
и
треба
више
?
Млад
је
,
здрав
је
,
грлат
је
;
има
јасан
глас
,
добро
мућка
нумере
у
кеси
,
има
добре
очи
,
разговетно
чита
бројеве
и
никад
се
није
забунио
да
каже
од
66
да
су
99
,
или
обратно
,
као
што
се
то
дешава
оном
другом
,
неком
Мицку
,
који
сем
тога
и
шушљета
кад
виче
,
па
зато
га
и
не
маре
играчи
томболе
.
Зато
није
чудо
што
је
цела
кафана
гракнула
кад
се
појавио
на
вратима
.
Сви
отурују
од
себе
,
као
по
некој
команди
,
домине
,
карте
,
табле
за
шеш-беш
и
питају
га
где
се
толико
задржао
.
А
он
се
извињава
—
каже
да
се
задржао
због
писања
неке
жалбе
и
давања
адвокатског
савета
.
Одмах
настаде
већа
живост
.
Келнер
разноси
таблице
,
узимају
сви
,
ко
једну
,
ко
две
,
а
неко
и
по
четири
!
Мане
,
и
он
ту
,
и
он
узима
две
таблице
да
игра
.
Келнер
меће
пред
свакога
шаку
кукуруза
,
Нацко
седа
за
један
сто
у
средини
,
мућну
кесом
и
викну
:
„
Почиње
;
молим
за
тишину
!
”
Мућну
опет
кесом
и
стаде
извлачити
бројеве
и
викати
их
,
а
цела
кафана
слуша
и
меће
зрно
на
таблу
.
Тек
мало
после
неко
се
мешкољи
,
загледа
у
комшиску
таблицу
,
виче
:
„
Мућни
!
”
Нацко
одговара
:
„
Мућкам
”
.
Једни
вичу
:
„
Мућни
боље
!
”
,
други
опет
:
„
Добро
је
,
добро
!
”
,
понеки
додаје
:
„
Добро
је
!
Што
да
си
мућка
?
Неје
пљоска
с
ракију
,
та
да
мућка
!
”
Тако
се
једни
смеју
,
а
други
љуте
.
Само
Мане
нити
се
смеје
нити
се
љути
.
Стоје
табле
пред
њим
,
а
он
чак
и
не
слуша
нити
ређа
;
мисли
његове
и
нису
сада
овде
у
кафани
,
зато
се
не
осмехну
баш
ниједном
на
Нацково
шале
.
Јер
Нацко
је
био
радо
слушан
,
што
је
имао
и
онако
као
неког
хумора
.
Дугом
практиком
на
томболама
извежбао
се
и
знао
је
из
искуства
да
су
цифре
увек
некако
сувопарне
,
па
је
умео
то
викање
цифара
својим
хумором
и
зачинити
.
Ослањајући
се
на
фамилијарност
која
је
владала
ту
у
друштву
,
он
често
при
викању
није
ни
викао
и
изговарао
цифре
,
него
нешто
друго
,
али
свакидашњи
и
редовни
посетиоци
и
играчи
знали
су
шта
му
то
значи
,
и
сви
су
погађали
и
метали
на
једну
исту
цифру
.
Па
тако
и
сада
,
док
је
викао
цифре
,
викао
,
а
сада
поче
онако
.
Викну
Нацко
:
—
Маџарска
буна
...
А
сви
мећу
зрно
кукуруза
на
број
48
.
—
Фузија
...
Играчи
мећу
на
број
87
.
—
Дидић
!
—
виче
Нацко
.
Они
мећу
на
број
83
.
—
Светоандрејска
скупштина
...
Играчи
мећу
на
број
58
.
—
Бонту
банкрот
...
—
раздера
се
Нацко
.
Сви
траже
број
82
.
—
Чифути
...
Они
мећу
на
број
77
.
—
Женске
ноге
...
Сви
се
смеју
и
мећу
озбиљно
на
број
11
.
—
Доста
!
Стига
!
—
раздера
се
као
луд
Ване
Јагурида
и
сручи
кукуруз
с
табле
на
сто
,
па
полете
с
таблом
ка
касиру
тако
силно
,
да
је
са
столицом
заједно
оборио
ситног
Тасицу
шнајдера
.
Предаде
таблу
ради
контроле
.
И
док
је
он
брисао
чело
,
примао
честитања
и
очекивао
паре
,
појави
се
на
вратима
кафанским
Ставре
Јаре
.
—
Ела
!
—
рече
само
толико
.
Даде
знак
Ману
,
овај
се
диже
и
обојице
нестаде
из
кафане
...
Ставре
и
Мане
упутише
се
журно
кроз
неке
улице
,
које
су
све
празније
и
мирније
бивале
.
Седоше
у
једна
кола
и
ударише
опет
другим
споредним
улицама
и
упутише
се
у
чорбаџи-Замфирову
улицу
,
која
је
нешто
живља
била
,
јер
је
с
друге
стране
,
мало
подаље
,
на
углу
улице
,
била
чесма
,
надалеко
чувена
са
своје
добре
воде
;
зато
је
око
ње
увек
више
света
било
и
мало
дубље
у
ноћ
него
око
других
.
Кола
Ставре
Јарета
уђоше
у
хаџи-Замфирову
улицу
мало
дубље
,
па
стадоше
.
Из
мрака
приђоше
колима
још
две
прилике
и
разговараху
нешто
тихо
с
Маном
,
који
је
сишао
био
с
кола
.
Затим
приђоше
капији
.
Не
прође
неколико
тренутака
и
чу
се
тресак
капије
и
звек
звекира
,
а
затим
сви
скочише
у
кола
и
потераше
...
Они
што
у
тај
пар
прођоше
с
тестијама
воде
том
улицом
видеше
при
светлости
општинског
фењера
све
.
Видеше
како
Мане
и
она
двојица
придржавају
у
колима
девојку
,
како
је
умирују
,
како
је
покривају
неком
марамом
;
неко
мување
у
ребра
видеше
,
и
чуше
само
то
,
како
један
рече
:
„
Што
се
смејеш
,
будало
?
”
А
затим
појурише
кола
као
холуј
брзо
крај
чесме
,
пуне
света
,
вичући
:
„
Варда
!
”
свету
,
који
прсну
на
све
стране
као
расплашене
кокошке
.
—
Бреее
!
...
Украдоше
Замфирово
девојче
!
—
викнуше
изненађени
мушки
око
чесме
,
видећи
у
колима
снажном
Манином
руком
око
паса
стегнуту
женску
прилику
у
зеленој
бундици
,
с
једним
мањим
завежљајем
у
рукама
и
другим
већим
на
колима
(
у
коме
беху
душек
,
јастуци
и
јорган
)
крај
ње
.
У
колима
још
колевка
,
коританце
и
дубак
...
—
Лелеее
!
Црна
Ташано
,
у
зем
да
пропаднеш
!
—
викнуше
женске
,
гледајући
за
колима
,
која
лете
преко
калдрме
и
крешу
варнице
,
и
која
су
већ
далеко
измакла
и
силно
појурила
у
Докин
сокак
.
—
Их
,
их
,
их
,
леле
!
Каква
срамота
!
...
Црна
,
црна
Ташана
,
како
ће
у
свет
да
искочи
,
—
девојче
гу
станула
побегуља
!
...
ГЛАВА
ТРИНАЕСТА
У
њој
је
прва
верзија
о
догађају
,
испричаном
у
прошлој
глави
,
верзија
која
је
поникла
подаље
од
позорнице
догађаја
и
зато
је
,
као
посве
невероватна
,
брзо
и
пропала
.
Освануло
лепо
јутро
.
Почињу
оживљавати
и
чаршија
и
махале
.
Креће
се
свет
на
своја
опредељења
полако
и
постепено
,
онако
,
што
рекли
,
по
чину
и
господству
.
Најраније
се
кренуше
на
рад
баштованџије
и
дунђери
,
за
њима
занатлије
и
трговци
иду
и
отварају
дућане
и
износе
мангале
и
мећу
их
на
ивице
тротоара
,
да
се
ћумур
боље
разгори
.
Иза
њих
пролазе
симиџије
и
пекари
,
слуге
и
слушкиње
,
и
напослетку
се
креће
полако
и
достојанствено
чиновнички
и
господски
свет
.
Пролазе
мамурни
практиканти
и
полициски
писари
вечно
промукла
гласа
,
можда
од
издавања
усмених
наредаба
,
а
још
више
од
силних
(
како
се
они
лепо
изражавају
)
„
крканлука
”
;
пролазе
учитељи
,
кисела
лица
и
погнуте
главе
,
мислећи
једнако
,
дано-ноћно
,
о
свом
бедном
учитељском
стању
,
коме
ваљда
у
свој
Европи
равна
нема
;
пролазе
професори
свију
професија
и
дисциплина
,
историчари
и
микроскопичари
,
биолози
и
абиолози
,
филолози
и
математичари
,
—
ови
последњи
с
грдним
фасциклама
поправљених
ђачких
задатака
под
мишком
,
од
којег
поправљања
добише
и
сами
неки
уморан
и
скоро
рећи
глуп
израз
на
лицу
.
Појављују
се
и
попови
,
застану
за
часак
на
авлиским
вратима
,
ваде
грдне
чешљине
и
брзо
чешљајући
у
ред
дотерују
браду
,
а
затим
се
журно
крећу
на
свој
посао
;
журе
се
да
пре
од
свију
стигну
на
касапницу
или
рибљу
пијацу
,
да
уграбе
бољи
део
.
Пролазе
ђаци
и
ситни
и
крупни
,
мушки
и
женски
,
основци
и
препарандисти
.
Основци
иду
са
књигама
и
лепињама
под
мишком
,
и
џавељају
и
галаме
:
а
препарандисти
с
књигом
под
мишком
,
бритвицом
о
куку
и
бригом
за
вратом
,
иду
у
групама
,
али
не
џавељају
и
не
галаме
,
него
иду
тихо
и
ћуте
и
изгледају
зловољни
и
забринути
.
Зловољни
су
што
нису
имали
времена
да
прочитају
лекције
,
а
нису
имали
времена
због
неких
непријатних
вести
које
стигоше
преко
новина
из
Енглеске
,
јер
тамо
се
побунили
фабрички
радници
у
Брадфорду
против
капиталиста
.
И
пошто
не
знају
какав
ће
положај
према
свему
томе
заузети
енглеска
влада
и
парламенат
(
доњи
дом
бар
!
)
,
—
морају
и
бити
забринути
.
Све
то
пролази
и
хита
свак
на
свој
посао
,
или
седи
у
отвореном
дућану
и
чека
сефте
и
муштерију
,
да
пазари
,
и
да
превуче
пару
преко
браде
и
рекне
:
„
Охо-хо
!
Од
тебе
сефте
,
а
од
Бога
берикет
.
”
Сви
су
дућани
већ
давно
отворени
и
пазаре
,
само
Мана
Кујунџије
дућан
—
преко
обичаја
,
као
никад
досад
—
стоји
још
једнако
затворен
,
иако
је
већ
мало
подоцне
,
јер
је
већ
давно
прошла
многа
сила
и
господство
;
прошао
и
окружни
начелник
и
претседник
суда
и
директор
гимназије
и
управник
препарандије
,
а
сва
та
господа
,
—
као
што
је
свакоме
познато
,
—
не
морају
,
па
се
и
не
журе
баш
богзна
како
да
су
први
на
послу
у
канцеларији
.
То
је
одмах
пало
у
очи
првим
комшијама
Маниним
,
а
после
и
великом
делу
чаршије
.
И
како
је
који
час
пролазио
,
све
им
је
чудноватије
изгледало
то
,
јер
,
као
никад
,
данас
је
за
пакост
покуљала
муштерија
варошка
,
и
,
ко
год
дође
до
затворених
врата
,
само
зачуђено
пита
:
„
А
...
мајстор
Манча
—
нема
ли
га
?
”
или
:
„
Манча
,
нема
га
туј
?
или
други
питају
мало
потсмешљиво
:
„
А
,
јоште
ли
га
нема
.
?
...
Јоште
си
зар
спију
?
”
веле
иронично
и
одлазе
,
а
то
су
били
већином
они
од
Шарене
чесме
,
можда
баш
очевици
синоћног
призора
,
који
све
знају
,
али
неће
да
кажу
.
И
то
је
дало
повода
свакојаким
нагађањима
,
тумачењима
и
причама
најчуднијим
и
најневероватнијим
.
Једна
таква
страшна
верзија
била
је
та
да
је
полиција
ухватила
неке
лажне
дводинарце
и
,
природно
,
посумњала
одмах
на
Манчу
.
Зато
му
је
ноћас
претресла
дућан
и
кућу
и
нашла
,
веле
,
два
пуна
корита
лажних
дводинараца
,
па
чак
и
калупе
,
сакривене
под
патосом
,
и
ухапсила
их
све
—
и
Манчу
и
калфе
и
шегрта
Поту
.
Неки
су
га
чак
чули
,
кад
су
пролазили
крај
начелства
,
и
познали
Поту
по
гласу
(
јер
Поте
се
чешће
дерао
кад
га
туку
у
дућану
,
и
отуд
му
познају
глас
)
и
веле
да
је
жалост
била
слушати
ту
дерњаву
и
кукњаву
Потину
.
То
прихватише
и
жене
и
стадоше
клети
Манчу
(
а
зна
се
да
је
женска
клетва
страшнија
и
бржа
и
савршенија
него
и
сам
Теслин
телеграф
без
жица
,
јер
иде
право
чак
у
небо
)
.
„
Кад
је
већ
”
,
говораху
оне
,
„
њега
и
калфе
навукао
ђаво
на
тај
прљав
посао
,
нека
га
и
носи
,
али
што
да
у
то
умеша
и
невину
децу
?
!
”
И
једнако
понављаху
:
„
Црна
мајка
—
мислећи
на
Потину
мајку
—
шта
је
чула
и
доживела
,
—
и
шта
ће
још
све
чути
и
доживети
!
”
...
Многи
приметише
како
им
је
тек
сада
пукло
пред
очима
и
све
им
је
сада
,
веле
,
јасно
.
Сад
им
је
јасно
откуд
Мани
толике
ћилибарске
муштикле
и
толике
лаковане
плитке
ципеле
,
да
их
и
радним
даном
,
по
киши
и
блату
,
носи
!
...
Но
тај
глас
није
могао
дуго
да
кружи
по
вароши
и
да
опстане
,
јер
око
једанаест
часова
дошао
је
,
на
велико
чудо
и
запрепашћење
свију
,
сам
главом
Манча
с
Потом
шегртом
и
отворио
дућан
.
„
Ваљда
су
га
,
на
јемство
више
виђених
грађана
,
пустили
да
се
из
слободе
брани
?
”
мислили
су
и
разговарали
грађани
.
Али
,
кад
су
га
мало
боље
посмотрили
,
учинило
им
се
да
тај
човек
баш
ни
најмање
не
изгледа
као
човек
који
из
апсе
долази
.
Јер
,
на
велико
изненађење
њихово
,
Манча
није
дошао
ни
чупав
,
ни
неумивен
,
ни
необучен
—
укратко
,
није
био
бедна
изгледа
,
како
обично
изгледа
човек
кад
га
какав
белај
снађе
,
па
преноћи
у
апси
,
него
је
,
баш
напротив
,
изгледао
као
кита
цвећа
.
На
њему
све
свечано
.
Лепо
обријан
и
ошишан
,
весео
и
расположен
,
само
изгледа
мало
неиспаван
.
За
пасом
му
револвер
прикривен
,
а
више
њега
свилен
везен
јаглук
просипа
пријатан
мирис
надалеко
.
Лепо
се
здрави
са
свима
,
али
је
,
изгледа
,
мало
замишљен
,
но
ипак
то
није
од
невоље
,
јер
се
понекад
и
осмехне
и
једнако
суче
своје
танке
црне
брчиће
.
А
још
кад
видеше
да
се
Мане
и
не
осврће
чак
ни
на
полициског
писара
,
акамоли
на
жандара
,
и
да
их
чак
и
не
отпоздравља
—
онда
отпаде
свака
,
па
и
најмања
сумња
и
вероватноћа
за
тај
глас
.
И
онда
нема
више
ни
говора
о
калупима
и
лажним
дводинарцима
,
говораху
људи
.
„
Којешта
!
”
брањаху
га
опет
сад
неки
,
„
Мане
је
вредан
и
поштен
младић
као
и
отац
му
;
има
златне
руке
,
које
више
вреде
и
од
правих
сребрних
,
акамоли
од
лажних
оловних
дводинараца
!
Джумбусио
младић
ноћас
,
успавао
се
,
одоцнео
,
—
ето
то
је
све
!
”
Али
,
кад
га
видеше
да
се
само
мало
задржао
у
дућану
,
издао
наредбе
,
па
опет
духнуо
као
ветар
,
завртеше
опет
исти
ти
сумњиво
главом
и
рекоше
:
„
Ама
,
није
без
ништа
!
Има
нешто
!
Има
неку
муку
!
”
Али
шта
је
то
нешто
,
и
каква
је
то
мука
—
то
нико
у
тој
гомили
не
знаде
да
каже
...
ГЛАВА
ЧЕТРНАЕСТА
Ту
је
описано
како
је
тетка
Таска
донела
у
Замфирову
кућу
први
глас
и
опширан
извештај
скоро
о
свему
ономе
што
се
у
вароши
говорило
,
и
како
је
та
вест
као
гром
поразила
домаћицу
Ташану
.
Стари
Замфир
није
тих
дана
био
дома
.
По
свом
обичају
,
отишао
је
на
свој
чифлук
,
где
се
често
и
радо
бавио
по
неколико
дана
ради
домазлука
,
а
можда
још
—
како
је
беспослена
чаршија
говорила
—
и
ради
неке
чивчике
своје
,
неке
„
Беле
Веле
”
,
како
су
је
сви
звали
,
а
која
је
по
оном
„
да
медвед
најбољу
крушку
уграби
”
имала
цмољу
мужа
.
Иако
су
Замфира
варошке
жене
немилосрдно
критиковале
због
тога
и
говориле
:
„
Тој
ли
је
за
његове
године
?
!
Деда
се
вика
,
—
а
погле
шта
праји
!
Бела
глава
,
бре
,
брате
!
”
ипак
је
он
редовно
и
радо
одлазио
тамо
.
И
несрећа
је
тако
хтела
да
се
и
ових
дана
тамо
нађе
и
да
севдалише
и
слуша
како
му
сељанке
певају
песму
коју
је
на
чифлуку
радо
слушао
,
песму
:
Запрегни
,
Вело
,
запрегни
,
Запрегни
скути
,
рукави
;
Измеси
,
Вело
,
измеси
,
Измеси
чисту
погачу
!
Ће
дојду
,
Вело
,
ће
дојду
,
Ће
дојду
селски
сејмени
!
...
Али
,
док
је
он
слушао
на
чифлуку
омиљену
песму
,
десило
се
оно
око
његове
куће
,
—
и
критици
и
грдњама
на
њега
није
било
краја
.
„
Несрећа
дрта
!
грдиле
су
га
ма’алске
жене
,
„
што
си
дом
не
седи
,
веће
се
крши
врат
по
чифлаци
,
а
по
кућу
,
сокак
и
ма’алу
му
се
тараф-тараф
чини
!
”
Тако
су
говориле
,
јер
су
све
веровале
да
се
синоћни
догађај
могао
догодити
само
због
немара
и
те
извесне
лакомислености
хаџи-Замфирове
.
И
нису
му
опростиле
ни
кад
је
,
истога
дана
после
подне
,
стигао
са
чифлука
,
и
виделе
га
како
је
отишао
господину
начелнику
.
„
Доцне
си
се
сетија
,
хаџијо
!
Беше
му
работа
!
”
рекоше
тврдо
уверене
да
што
су
виделе
и
чуле
,
да
је
то
виђено
и
чувено
!
Јер
цело
пре
подне
тога
дана
врзмале
су
се
испред
и
око
куће
хаџи-Замфирове
;
привиривале
и
улазиле
унутра
под
разним
изговором
:
једне
тражиле
хаџију
,
друге
позајмљивале
чунке
за
разбоје
,
једне
тражиле
на
зајам
мало
соли
,
к’не
и
томе
подобне
ствари
.
Али
Зоне
нигде
не
беше
,
нико
је
није
видео
(
а
чудно
би
им
било
да
су
је
и
виделе
!
)
.
Опазили
су
само
то
да
су
домаћи
сви
некако
сметени
,
расејани
и
забринутИ
—
и
тада
им
је
све
јасно
,
јасно
као
дан
било
...
А
тако
је
некако
баш
и
било
.
У
кући
Замфирово
|
доиста
је
било
нешто
тужно
,
нешто
све
расејано
,
неки
умор
и
тишина
целога
тога
дана
,
све
док
није
у
сам
мрак
банула
у
кућу
тетка
Таска
,
и
с
врата
,
пре
„
живо
здраво
”
,
сва
задувана
и
усплахирена
,
запитала
:
—
Зоне
куде
ви
је
?
Саг
си
дођо
’
из
лојзе
,
пусто
остало
!
Филоксера
га
поручала
!
...
Зоне
туј
ли
је
?
—
Туј
,
та
што
?
—
одговара
јој
зачуђено
Ташана
.
—
Здрава
ли
је
,
жива
ли
је
?
—
пита
тетка
Таска
,
а
не
може
још
никако
да
се
издува
.
—
Етее
,
—
отеже
Ташана
,
—
како
да
ти
рекнем
...
.
—
Ама
дома
ли
је
?
Није
искачала
никуд
?
—
запита
тетка
Таска
,
а
упрла
испитивачки
поглед
у
Ташану
и
доњу
усну
истурила
као
ћепенак
.
—
Зашто
ме
па
гледаш
тол’ко
?
—
пита
је
зачуђено
Ташана
.
—
Што
те
гледам
,
—
тој
си
је
моје
знање
,
а
да
беше
ти
жена
од
чорбаџиски
ред
,
—
требаше
твоје
знање
да
је
!
...
Питујем
те
:
куде
ти
је
Зоне
?
—
Ете
,
па
овде
си
је
!
—
Ваздандан
?
—
пита
Таска
.
—
Ваздандан
!
—
одговара
Ташана
.
—
И
сву
ноћ
?
—
Таске
,
мори
!
—
викну
Ташана
,
поплашена
од
њена
погледа
.
—
Неје
никуд
искачала
?
—
Неје
...
Неје
искачала
ни
у
авлију
!
Трећи
дан
веће
...
Мори
,
зашто
ме
питујеш
?
—
Па
куде
је
?
Викни
гу
!
Окни
гу
при
нас
.
—
Зоне
,
мори
!
Ела
’
вам-ке
,
при
тету
ти
!
—
раздера
се
тетка
Таска
.
Зоне
се
одазва
на
позив
и
изађе
из
собе
.
Умотана
у
бундицу
,
са
повезаним
челом
и
омотаним
вратом
,
бледа
и
малаксала
,
изађе
;
осмехну
се
болно
,
поклони
и
пољуби
тетка
Таску
у
руку
,
па
се
спусти
и
седе
на
миндерлук
и
гледаше
уморно
и
тужно
доле
устрану
.
—
Што
ти
је
,
мори
?
—
Болна
сам
,
тето
,
—
одговара
полако
Зона
.
—
Болна
?
—
Глава
гу
боли
,
—
вели
Ташана
.
—
Има
си
заушке
,
та
никаква
се
напраји
;
ништа
не
ваља
,
веће
три
дни
,
ете
.
—
Па
млого
ли
си
болна
?
У
чаршију
и
ма’алу
неси
искачала
?
—
За
какво
искачање
па
збориш
?
—
пита
је
тихо
и
болно
Зоне
.
—
Па
,
демек
,
за
спацирување
,
ете
,
неси
искачала
?
—
Јок
!
—
одговара
Зона
уморно
и
уви
се
још
јаче
у
своју
зелену
свилену
бундицу
,
седе
и
наслони
чело
на
руку
,
одупрту
у
колено
.
—
Да
чујеш
,
демек
,
ништо
...
што
се
збори
.
Што
има
,
што
нема
по
ма’але
,
и
по
свет
,
за
тој
си
мислим
и
зборим
!
...
—
вели
Таска
.
—
Јок
,
тето
,
—
одговара
тихо
Зона
,
па
зарони
још
јаче
своју
лепу
,
бледу
главу
у
шаке
и
затресе
је
болно
.
—
Што
ће
ми
веће
свет
,
и
чаршија
,
и
ма’але
?
!
...
—
Па
,
ете
,
дете
си
,
—
вели
јој
тихо
Таска
,
ако
у
теј
године
нећеш
,
а
ти
када
ћеш
?
!
—
Било
је
!
—
прошапта
3она
,
па
се
завали
и
паде
лицем
на
шиљте
од
миндерлука
.
—
Па
ћорче
и
слепче
ниједне
,
—
плану
тетка
Таска
,
—
скутасте
се
туј
како
брабињци
у
зем
,
па
ни
чујете
ни
видите
па
што
се
збори
и
чини
!
А
по
ма’але
пуца
брука
...
искочила
реч
,
иде
прикажња
,
а
ја
у
зем
да
пропаднем
оди
тија
речи
!
...
—
Каквија
речи
?
—
запита
је
Ташана
.
—
Ех
,
па
зборе
си
...
Зборе
по
чаршију
и
по
ма’але
.
—
Туго
,
а
што
си
зборе
?
—
Лошо
си
зборе
,
Ташано
.
—
Лелеее
,
а
за
ког
си
зборе
?
—
За
ког
си
зборе
?
За
хаџи-Замфирови
си
зборе
!
—
вели
Таска
и
погледа
кришом
на
Зону
,
која
је
непомично
лежала
на
миндерлуку
и
као
да
ништа
није
ни
слушала
ни
чула
.
—
Иди
си
,
дете
,
поскочи
и
рекни
си
по
једно
кафенце
.
Иска
тета
и
мајка
ти
да
попију
по
једно
кафе
,
—
вели
Таска
Зони
,
—
па
ти
прати
,
ете
,
по
измећарку
.
Зона
се
диже
и
оде
,
а
Таска
скиде
шамију
и
раскомоти
се
,
па
седе
,
и
тек
сада
,
кад
се
удобно
намести
,
а
она
зајаука
,
ама
онако
женски
,
као
на
гробљу
.
—
Црна
Ташанооо
,
—
закука
Таска
,
—
црна
и
три-клета
друшкеее
!
Тражи
си
криво
дрво
сас
две
криве
гране
,
па
једну
за
теб
’
а
другу
за
мен
’
,
црну
тетку
,
да
се
бесимо
,
зашто
живот
веће
немамо
!
...
—
Што
,
мори
?
...
—
Ете
,
црна
сам
ти
муштулугџија
,
Ташано
!
Сас
црн
ти
абер
дођо
’
!
...
—
Ћути
си
,
не
збори
!
—
викну
Ташана
.
—
Што
је
било
,
збори
!
—
Мори
,
брука
по
чаршију
и
по
ма’але
!
—
поче
шапћући
тетка
Таска
.
—
Она
луда
Дока
зар
је
пуштила
тај
реч
!
Пипка
гу
изела
,
треска
гу
фатила
,
па
гу
не
пуштила
оди
Митров
па
све
до
Ђурђовдан
,
ете
!
.
.
,
По
чаршију
се
,
ете
,
збори
да
је
Зоне
станула
побегуља
,
побегуља
за
онога
—
онога
коцкарина
...
—
Кој
,
мори
?
—
Зоне
,
мори
...
наше
Зонче
...
—
За
кога
рече
?
—
За
онога
џимпира
и
несрећу
Манчу
...
—
Тугооо
,
тој
си
зборе
!
—
викну
Ташана
,
па
се
ухвати
за
главу
,
а
после
се
умири
мало
,
па
поче
:
—
Ете
,
како
може
да
си
стане
„
побегуља
”
,
кад
си
је
,
ете
,
дом
;
дома
си
седи
дете
;
три
дни
неје
искочило
из
кућу
!
...
Како
може
тој
и
да
се
помисли
?
!
—
Е
,
иди
си
,
па
ги
питуј
сама
.
Они
си
такој
зборе
.
Джевап
не
могашем
да
си
веће
дајем
,
—
тол’ки
ме
питуваше
!
Кој
ме
сретне
на
пут
,
не
збори
ми
:
„
Живо-здраво
”
,
ни
ме
питује
:
„
Како
си
,
Таске
?
”
веће
си
збори
:
„
Леле
,
а
што
ви
оцрни
образ
Зонче
ваше
?
!
”
—
Ћути
си
,
кучко
,
зборим
си
ја
,
како
је
оцрнела
образ
?
—
„
Па
станула
,
рече
,
побегуља
за
Манчу
онога
...
Е
што
гу
не
дадосте
за
њег
’
,
кад
је
к’смет
?
Да
гу
дадосте
сас
алал
,
не
би
било
саг
,
ете
,
сас
арам
и
сас
бруку
!
...
”
зборе
си
.
—
Ама
кој
ви
рече
за
тој
?
Видосте
ли
с
очи
,
та
да
такој
можете
да
зборите
?
питујем
ги
па
ја
.
„
Не
видосмо
,
зборе
си
,
ама
друзи
видоше
и
причаше
ни
;
та
саг
по
ма’але
за
ништо
друго
сал
за
тој
се
збори
”
.
Па
како
гу
је
уграбија
?
питујем
ги
па
ја
.
—
„
Па
,
зборе
си
,
аџија
не
беше
га
туј
,
а
они
знали
за
тој
,
па
Мане
си
дође
лепо
с
кочије
и
с
кардаши
,
и
она
ги
,
рече
,
причекала
у
акшамско
време
;
они
чукнуше
у
порту
,
а
она
си
искочи
,
та
јала
у
кочије
!
...
Па
ем
што
она
искочи
—
ђене-ђене
,
ама
што
си
понесе
,
зборе
си
,
јоште
и
јорган
и
јаст’ци
,
и
колевку
,
рече
,
и
све
што
треба
ете-те
...
ете
,
за
спијење
,
како
да
ће
,
рече
,
под
чадар
за
аскера
да
се
удадне
...
—
Тугооо
!
—
узвикну
Ташана
,
па
се
заплака
и
седе
сва
малаксала
на
миндерлук
.
—
А
ја
дор
чу
то
,
—
настави
плачући
Таска
,
—
а
мене-ми
се
ноге
отсекоше
,
па
како
да
несу
моје
ноге
!
...
Ћа
да
седнем
там
’
насред
чаршију
,
—
тол’ко
си
бе
ослабела
оди
зорт
и
резилак
голем
...
—
Па
која
си
збори
тој
?
...
—
Мори
,
једна
ли
збори
?
!
Све
си
зборе
,
све
ме
питују
.
Па
си
не
знам
веће
ни
што
је
полоше
:
ели
кад
ме
питује
,
ели
кад
си
ћути
и
промине
,
те
сал
гледа
на
мен
’
,
а
душа
гу
се
смеје
што
гу
је
,
ете
,
кеф
заради
наш
резилак
и
срамоту
!
...
—
Господ
ги
судија
,
—
куне
Ташана
.
—
Е
што
ги
је
,
мило
да
л’жу
и
зборе
,
кад
ништо
неје
било
!
Девојачку
срећу
да
батисују
...
Па
како
се
напрајило
тој
чудо
,
реци
ми
,
Таске
,
ако
знаш
?
—
Е
,
не
знам
ни
сама
си
,
Ташано
,
веће
се
и
сама
крстим
с
обе
руке
,
и
питујем
:
што
је
овој
?
!
И
казују
јоште
и
то
:
како
гу
на
кочије
одвезоше
у
Докине
;
там
је
,
зборе
си
,
ноћила
;
сву
ноћ
гореше
свеће
у
кућу
,
—
тој
казују
...
-
—
За
Доку
збореше
?
!
Мори
,
оди
туј
несрећу
може
да
је
искочила
реч
и
сокак-лафови
тија
,
убија
гу
Господ
!
—
Срето
’
се
ја
и
с
њума
,
—
вели
Таска
,
—
ама
не
смешем
да
гу
питујем
ништо
,
зашто
је
луда
...
Ама
она
си
мене
питује
:
„
Живо-здраво
,
Таске
!
”
виче
преко
сокак
.
„
Што
се
,
мори
”
,
рече
,
„
напрајило
тој
при
вас
?
Кој
се
тој
удава
,
кој
се
па
жени
?
’
Оће
ли
”
,
вика
,
„
скоро
да
потрупамо
малко
у
сватове
?
Пуштија
ли
је
”
,
рече
,
„
Манулаћ
мустаћи
,
та
да
прилега
”
,
рече
,
„
на
младожењу
?
”
—
А
што
је
па
теб’-ти
криво
за
Манулаћа
и
за
мустаћи
?
зборим
гу
па
ја
.
Ако
је
к’смет
,
па
побоље
за
Манулаћа
него
за
Ману
;
пара
пару
вукује
,
а
чорбаџиски
син
чорбаџиску
керку
,
—
тој
си
је
,
викам
,
ред
у
овај
свет
.
—
„
Чорбаџија
душу
дава
и
губи
,
а
паре
не
дава
”
,
рече
па
она
.
„
За
тој
па
да
ни
је
!
!
Некој
си
је
”
,
рече
,
„
богат
сас
паре
и
бруку
,
а
некој
сас
здравје
”
,
рече
,
„
и
са
севдах
;
па
такој
је
”
,
рече
,
„
и
сас
Зону
и
Ману
”
:
Ако
паре
,
рече
,
немаме
,
Ока
и
пол
севдах
имаме
.
Сас
стикови
збори
!
!
...
Лудо
,
што
да
гу
прајиш
?
...
А
ја
што
да
зборим
и
да
се
карам
с
будалу
?
Покупи
си
скути
,
па
брго
кроз
чаршију
како
кучка
,
кад
гу
полију
с
воду
...
Ама
она
си
неће
да
ћути
,
веће
иде
поза
мене
и
збори
сал
,
да
чује
чаршија
.
„
Ако
неје
истина
за
данашњи
сокак-лаф
,
па
ће
бидне
!
”
рече
Дока
.
„
Ако
данас
неје
,
ће
бидне
јутре
.
И
јоште
гори
резилак
ће
дочекате
!
Саг
се
берем
збори
да
је
Мане
дошеја
при
њума
,
па
је
ђене-ђене
;
ама
скоре
ће
чујете
и
ће
се
збори
и
јоште
полоше
!
Ће
да
да
Господ
”
,
рече
,
„
па
ће
си
она
сама
да
дође
и
чука
на
Манчину
порту
!
Мори
,
ваша
брука
и
резилак
ће
се
у
новине
и
у
књиге
”
,
рече
,
”
тури
!
Да
запантиш
”
,
рече
,
„
овај
мој
реч
,
и
такој
да
се
”
,
рече
,
„
поздравиш
од
мен
’
до
ону
”
,
рече
,
„
брљиву
чорбаџику
Ташану
!
”
—
заврши
Таска
,
дижући
се
да
иде
и
обећавајући
да
ће
она
да
прокљуви
већ
ко
је
протурао
тај
глас
.
А
затим
зовну
још
Зону
,
да
се
опрости
и
с
њом
.
—
Па
иди
си
у
кревет
,
—
саветује
је
тетка
Таска
,
која
је
важила
у
тој
кући
као
лекар
,
или
,
још
боље
,
као
нека
„
Златна
домаћа
књига
”
,
јер
кад
она
некога
оцени
да
је
болестан
и
пропише
му
неки
лек
,
тај
мора
лећи
у
кревет
и
узети
лекове
,
па
ма
се
осећао
здрав
као
бик
.
—
Легни
си
и
поспиј
малко
,
а
ја
ће
ти
веће
пратим
јутре
„
записи
”
оди
дервиши
из
Лесковачку
текију
—
они
помагају
.
Прилепи
ги
и
обложи
ги
на
шију
,
па
ће
те
мине
и
ће
ти
прође
болес
’
...
—
вели
јој
љубећи
је
у
чело
и
испраћајући
је
.
—
Е
,
—
заврте
тужно
главом
Зона
,
—
моје
си
је
било
,
тето
!
—
рече
болно
и
оде
спуштене
главе
полако
,
и
као
сенка
тихо
,
у
своју
собу
...
ГЛАВА
ПЕТНАЕСТА
Она
је
наставак
главе
тринаесте
.
У
њој
се
приповеда
како
се
за
тај
чудан
и
многима
необјашњив
и
загонетан
догађај
заинтересовала
и
заузела
и
сама
месна
штампа
,
и
како
је
хтела
и
покушала
да
ствар
начисто
изведе
.
Другим
речима
,
ту
је
изнета
једна
јалова
мисија
г
.
Ратомира
,
директора
новина
.
Целога
тога
дана
—
док
се
још
код
хаџи-Замфирових
није
ни
слутило
шта
се
све
тамо
по
граду
прича
—
кружиле
су
по
чаршији
и
по
многим
махалама
силне
приче
,
најчудноватије
,
и
једна
се
на
другу
гомилала
,
једна
другу
потискивала
.
А
причати
све
то
било
би
и
дуго
и
досадно
,
а
и
излишно
.
Доста
је
само
споменути
да
их
је
било
свакојаких
.
Причало
се
како
је
Зона
отета
на
чесми
,
како
је
у
кола
бачена
и
у
тој
гужви
како
је
троје
колима
прегажено
.
Други
су
,
опет
,
тврдили
да
је
својевољно
побегла
,
а
то
су
поткрепили
тиме
што
се
није
отимала
,
и
што
су
својим
рођеним
очима
видели
на
колима
не
само
њу
,
него
и
понете
ствари
,
као
:
креветске
хаљине
,
колевку
,
коританце
и
дубак
!
...
Затим
,
како
је
одмах
одведена
и
испитана
у
неком
селу
код
попа
Зипе
(
који
је
већ
познат
као
човек
који
лако
суделује
у
таквим
авантурама
,
па
зато
је
једнако
на
епитимији
по
манастирима
,
где
лепи
балегом
кошнице
или
треби
пасуљ
од
меуна
)
.
И
што
је
даље
било
од
чаршије
,
тамо
по
махалама
и
виноградима
,
све
се
чудноватије
и
невероватније
и
опширније
сама
ствар
приповедала
.
У
Бањи
и
на
Мрамору
причало
се
тога
дана
увече
да
је
било
не
само
отмице
,
него
чак
и
пушкарања
;
било
је
и
мртвих
и
рањених
,
а
међу
последњима
и
сам
стари
несрећни
отад
лепе
и
неваљале
„
побегуље
”
Зоне
,
за
којега
су
,
опет
,
постојале
две
верзије
:
једна
,
да
је
погинуо
,
а
друга
,
да
је
само
рањен
;
по
једнима
лако
рањен
,
а
по
другима
тешко
—
тек
шта
је
жив
;
бори
се
с
душом
и
проклео
је
,
веле
,
ћерку
,
која
му
је
тако
загорчала
његове
старе
,
последње
дане
...
У
самој
чаршији
и
по
главнијим
централним
улицама
гласови
о
том
догађају
нису
,
наравно
,
били
тако
претерани
,
али
се
ипак
доста
штошта
причало
,
тумачило
,
и
китило
и
дометало
,
тако
да
се
човек
,
слушајући
све
то
,
није
могао
снаћи
и
разабрати
.
А
све
је
то
било
и
дошло
отуда
што
се
хтело
судити
и
закључци
изводити
из
Маниног
понашања
.
—
Ману
тога
дана
није
држало
место
.
Неколико
пута
је
после
подне
долазио
у
дућан
,
седао
и
почео
да
ради
;
неколико
пута
узимао
преко
крила
неку
пушку
(
а
сви
су
веровали
да
њоме
очекује
некога
и
питали
га
је
ли
пушка
пуна
)
и
шарао
јој
срмом
кундак
,
и
неколико
пута
опет
батаљивао
рад
,
устајао
и
одлазио
.
А
чуло
се
и
да
је
прошле
вечери
,
по
старом
обичају
,
био
у
амаму
,
одржао
,
по
обичају
,
последње
„
момачко
или
бећарско
вече
”
.
Па
све
то
,
а
и
што
је
данас
целога
дана
у
свечаном
руву
—
све
је
то
давало
повода
најчуднијим
и
најразноврснијим
нагађањима
.
Интересовање
грађанства
било
је
толико
јако
,
догађај
сам
по
себи
тако
интересантан
и
тајанствен
,
верзије
тако
многе
,
контраверзије
тако
велике
—
да
није
никакво
чудо
што
се
и
сам
господин
Ратомир
,
директор
и
главни
уредник
листа
„
Слободна
реч
”
,
најпре
заинтересовао
и
прибележавао
све
што
је
чуо
,
а
после
—
не
могући
се
ни
сам
снаћи
у
том
хаосу
и
лавиринту
од
најразноврснијих
противречности
—
што
се
,
велим
,
решио
да
се
сам
,
где
треба
,
извести
,
а
после
да
по
светој
новинарској
дужности
—
као
прави
служилац
истине
,
правде
и
поштења
,
—
обавести
и
своју
читалачку
публику
.
Имао
је
већ
и
готов
наслов
који
је
гласио
:
„
Родитељи
,
пазите
на
своју
децу
!
”
а
и
мото
,
које
је
гласило
:
„
Ћуд
је
женска
смијешна
работа
!
”
Знао
је
много
и
није
знао
ништа
,
—
зато
се
кренуо
Мани
у
дућан
.
Кренуо
се
к
самом
извору
,
такорећи
,
позорници
догађаја
,
да
својим
очима
види
,
својим
ушима
да
чује
и
својим
пером
да
опише
.
Био
је
радостан
унапред
што
ће
на
лицу
места
први
он
наићи
на
обилан
материјал
,
и
пре
од
свога
противника
,
директора
листа
„
Виник
”
,
донети
ту
сензациону
вест
.
Тако
ће
се
рестаурирати
у
очима
публике
и
јавнога
мнења
,
које
га
је
држало
за
ленштину
од
оног
фаталног
случаја
кад
му
је
једнога
дана
лист
задоцнио
,
изашао
на
пола
табака
,
и
у
његовом
рођеном
и
властитом
листу
стојало
од
речи
до
речи
:
„
Умољавају
се
поштовани
читаоци
за
извињење
што
је
лист
задоцнио
и
што
је
изишао
само
на
пола
табака
.
Кривица
није
ни
до
редакције
и
експедиције
,
ни
до
ајнлегерке
,
него
до
уредника
,
јер
је
—
писало
је
у
листу
—
директор
и
главни
наш
уредник
сву
ноћ
лумповао
,
и
сад
,
пијан
као
земља
,
спава
,
и
не
зна
ништа
ни
за
себе
,
акамоли
за
лист
”
.
Зато
је
похитао
ради
материјала
,
а
да
ће
га
умети
обрадити
—
то
је
већ
његова
брига
,
управо
,
није
га
ни
брига
било
за
то
,
јер
његово
је
перо
и
у
Београду
цењено
било
.
Што
он
напише
,
то
је
било
написано
.
А
и
то
му
је
не
један
рекао
да
је
његово
перо
,
којим
он
пише
,
просто
једна
жаока
умочена
у
жуч
,
а
и
он
сам
се
често
с
уздахом
изражавао
да
„
пише
крвљу
срца
својега
и
соком
живаца
својих
”
.
И
то
није
да
кажете
отскора
—
одвајкада
је
то
.
Још
његови
ђачки
школски
задаци
силно
су
се
одвајали
од
осталих
задатака
другова
његових
:
били
су
и
дужи
и
једрији
,
пуни
смелих
,
оригиналних
и
слободумних
мисли
,
тако
да
је
већ
и
због
тога
немогућ
био
у
школи
.
Дотерао
је
до
шестог
разреда
,
и
ту
је
запео
,
јер
је
изгубио
право
на
даље
школовање
.
То
га
је
довело
у
сукоб
и
у
заваду
с
државом
и
друштвом
.
И
он
се
,
напојен
тако
из
пехара
жучи
(
из
којега
сваки
у
животу
мора
макар
мало
да
гуцне
)
,
посвети
тешком
али
светом
журналистичком
позиву
—
постаде
борац
за
истину
,
правду
и
слободу
.
И
тако
се
ипак
у
неком
виду
обистинише
слутње
и
жеље
капетан-Микајла
,
кума
,
који
му
на
крштењу
даде
име
Ратомир
,
да
буде
,
то
јест
,
јунак
и
борац
,
како
му
само
име
казује
.
Није
му
се
дало
да
сврши
академију
,
да
му
мач
буде
оружје
,
али
,
као
што
видите
,
постаде
борац
ипак
:
место
мача
изабра
перо
,
да
га
оно
храни
и
брани
—
перо
,
које
ни
за
које
новце
не
продаје
!
И
сад
се
,
као
што
већ
рекосмо
,
кренуо
у
нади
да
ће
можда
бити
штофа
чак
и
за
један
пикантан
и
сензациони
подлистак
.
Решио
се
да
походи
три
места
:
да
интервјуише
Замфирове
,
Манулаћеве
и
Ману
.
Само
на
та
три
места
.
Наравно
да
и
то
није
било
лако
.
Није
било
без
неких
тешкоћа
,
нарочито
код
нашега
света
,
који
је
,
на
жалост
,
изостао
иза
Швајцараца
и
Американаца
(
северних
,
наравно
)
,
па
још
никако
неће
да
увиди
и
да
призна
да
је
ипак
јавност
и
журналистика
и
јавна
критика
једини
најбољи
и
најрадикалнији
лек
сваком
уопште
друштвеном
злу
и
мани
.
И
он
је
био
спреман
на
сваку
евентуалност
и
непријатност
,
јер
,
није
му
то
првина
била
да
тако
негде
пође
за
податке
и
факта
,
а
врати
се
са
чворугама
по
глави
и
масницама
по
леђима
;
али
се
тешио
да
је
такав
журналистички
хлебац
и
да
служиоци
истине
у
свету
редовно
најгоре
пролазе
.
Отишао
је
најпре
Замфировима
.
Кад
скочише
на
њ
све
тетке
,
ујне
и
стрине
—
све
Ураније
и
Калиопе
,
Таске
и
Ташане
,
сва
та
женскадија
,
—
па
заџакаше
на
њ
на
сва
три
језика
,
српском
,
грчком
и
циганском
,
г
.
Ратомир
је
,
такорећи
,
пре
излетео
одатле
него
што
је
ушао
...
Али
га
то
није
много
заплашило
:
тешио
се
што
се
само
на
речима
свршило
,
а
није
добио
,
као
што
је
могао
,
ниједну
столицу
у
главу
или
саксију
у
леђа
.
Одатле
је
г
.
Ратомир
кренуо
Манулаћевој
кући
,
јер
је
било
једно
,
доста
јако
и
прилично
распрострто
и
подржавано
мишљење
да
је
Манулаћ
,
и
нико
други
,
одвео
девојку
.
Причало
се
да
га
је
у
том
,
сем
његове
,
чак
и
девојачка
мајка
,
Ташана
,
помагала
,
пошто
Замфир
није
хтео
ни
да
чује
за
Манулаћа
,
називајући
га
с
багателисањем
„
Зевзек-Ибраимом
”
.
Кад
је
дошао
,
казао
је
„
Помози
,
Боже
!
”
,
јер
је
био
лепо
дочекан
,
слатким
послужен
и
кафа
поручена
,
али
кад
је
отпочео
једним
подужим
уводом
—
који
укућани
ништа
нису
разумели
,
—
и
прешао
на
ствар
и
разговетније
рекао
зашто
је
дошао
,
тражећи
чак
и
Зону
,
да
с
њом
проговори
,
укућани
се
просто
згрануше
,
показаше
му
врата
,
и
тако
оде
и
без
кафе
,
задовољан
што
нису
,
како
су
му
припретили
,
пустили
с
ланца
чувеног
њиховог
зељова
.
Излазећи
,
мислио
је
у
себи
:
Боже
мој
,
много
ли
смо
још
иза
срећних
,
цивилизованих
народа
!
Много
ли
ће
још
воде
Нишавом
протећи
докле
наш
свет
не
осети
благотворну
моћ
штампе
,
те
осме
светске
силе
!
...
Остаде
му
још
Мане
.
Он
је
човек
млађи
,
светски
,
сувремен
,
иако
носи
фес
и
траболос
пас
,
—
па
ваљда
ће
од
њега
што
сазнати
моћи
.
Њега
ће
бар
моћи
онако
лепо
интервјуисати
,
мишљаше
г
.
Ратомир
.
Срећом
,
затекне
у
дућану
Ману
.
Одмах
пређе
на
ствар
.
Постављао
му
је
питања
,
али
се
,
на
велико
изненађење
своје
,
ни
овде
није
користио
.
Мане
нешто
није
био
најбоље
расположен
па
није
хтео
ништа
да
одговора
ни
одмах
,
а
кад
је
још
разабрао
да
г
.
Ратомир
хоће
да
га
метне
у
новине
,
онда
му
је
и
сувише
разговетно
казао
шта
га
чека
ако
то
учини
,
јер
га
је
само
запитао
кратко
и
хладно
:
Задржава
ли
се
он
подуже
увече
,
зна
ли
шта
су
то
ћутеци
,
и
носи
ли
фењер
кад
се
враћа
кроз
сокаке
и
буџаке
кући
?
А
кад
га
је
овај
зачуђено
запитао
:
Нашто
све
то
,
и
откуд
сад
тај
разговор
,
откуд
фењери
и
сокаци
,
ћутеци
и
буџаци
?
Мане
му
је
одговорио
хладно
и
мрачна
лица
:
—
За
писување
да
баталиш
ти
тој
,
тол’ко
ти
зборим
!
Зашто
ја
сам
си
еснаф
човек
,
прос
’
,
и
несам
писмен
;
несам
чиновник
ни
учовњак
,
ни
приседник
ни
па
посланик
,
та
да
си
ћутим
како
порена
риба
мрена
,
кад
ме
туре
у
новине
,
та
како
кучку
резиле
!
...
А
за
оно
па
што
те
питујем
,
демек
,
за
доцна
кући
идење
...
знајеш
,
има
тесни
сокаци
,
буџаци
,
ћутеци
а
т’мнина
је
,
—
па
може
ласно
без
фенер
да
се
соплетеш
прико
ники
диреци
што
су
покрај
зид
,
та
да
се
строшиш
!
...
ГЛАВА
ШЕСНАЕСТА
У
њој
је
изнето
шта
је
у
хаџи-Замфировој
кући
породични
савет
или
камарила
,
састављена
из
тетака
,
стрина
и
ујни
,
решила
односно
пронесених
гласова
;
како
,
то
јест
,
да
се
најзгодније
демантују
сви
ти
лажни
гласови
,
који
су
се
појавили
или
ће
се
појавити
,
и
они
по
чаршији
и
они
по
штампи
,
ако
их
буде
било
.
Наравно
да
хаџи-Замфир
није
смео
ништа
чути
од
свега
тога
и
стога
га
је
са
зебњом
очекивала
Ташана
кад
се
вратио
од
господина
начелника
,
и
кришом
га
посматрала
неће
ли
прочитати
што
на
лицу
његовом
:
зна
ли
или
не
зна
за
све
те
гласове
,
од
којих
је
њој
бучила
глава
не
само
од
тетка
Таскиних
реферата
,
него
и
од
свију
других
стрина
,
ујни
и
тетака
,
које
се
после
Таскине
походе
изређаше
и
напунише
јој
главу
,
да
већ
више
ни
једна
јота
ваљда
не
би
могла
стати
.
Посматрала
га
је
и
дахнула
је
душом
,
јер
јој
се
учинило
да
јој
домаћин
још
ништа
не
зна
.
Био
је
,
истина
,
љут
,
али
он
је
обично
увек
љут
и
кад
иде
на
чифлук
и
кад
се
с
чифлука
враћа
.
(
За
ово
друго
су
му
комшиске
жене
веровале
,
али
за
оно
прво
нису
,
него
су
тврдиле
да
се
стари
лисац
само
претвара
,
само
да
би
се
показао
пред
Ташаном
како
нерадо
оставља
кућу
.
А
тако
исто
му
нису
веровале
ни
за
оно
да
ће
продати
чифлук
.
)
Та
ноћ
је
,
дакле
,
мирно
прошла
,
али
је
Ташанина
радост
ипак
краткога
века
била
.
Јер
сутра
на
подне
,
кад
је
стари
Замфир
дошао
из
чаршије
,
био
је
љут
као
рис
.
Чуо
је
све
.
Како
је
грмио
по
кући
,
како
се
све
разбегло
од
праске
и
гнева
његова
!
Сви
су
повукли
,
а
Ташана
и
Зона
највише
.
Да
је
то
само
пуст
глас
и
лажна
клевета
била
,
није
Замфир
ни
сумњао
;
али
зашто
и
толико
да
се
појави
,
—
то
га
је
бесомучним
правило
!
...
И
Замфир
показа
Зони
ону
липу
пред
капијом
у
авлији
.
Само
дотле
,
рече
јој
,
сме
ићи
;
ни
на
авлиска
врата
не
сме
више
сама
,
без
неког
од
старијих
,
изићи
!
Свима
је
пресео
ручак
;
Замфир
није
ни
сео
,
а
други
нико
није
онда
ни
смео
.
Све
је
враћено
натраг
у
кујну
,
недирнуто
,
онако
као
што
је
и
донесено
.
И
покућар
Коце
,
шта
ће
,
него
задржи
на
ручак
и
пудара
Провира
,
да
буде
тога
дана
његов
гост
.
Присели
су
за
богату
софру
,
за
оне
многе
господске
ђаконије
на
оној
великој
синији
,
и
као
давно
што
нису
,
јели
су
и
слагали
у
се
полако
и
натенане
читав
подруг
сахата
.
Нукали
један
другог
,
престајали
,
па
се
опет
наклапали
,
отирали
своје
дебеле
сељачке
брке
,
пили
и
наздрављали
један
другом
,
баш
као
да
се
ништа
у
тој
кући
није
ни
десило
...
Тако
се
није
смело
више
трпети
,
нити
је
могло
остати
,
мишљаше
Ташана
.
Гласови
су
се
бестрага
раширили
,
захватали
све
веће
размере
и
постајали
све
вероватнији
,
—
тако
су
је
извештавале
силне
рођаке
,
које
су
јој
непрестано
долазиле
и
реферисале
,
и
одлазиле
,
да
се
опет
скорим
,
с
новим
гласовима
врате
.
Тога
другога
дана
увече
скупио
се
читаоцима
познати
породични
савет
,
да
претресе
све
,
да
се
посаветује
и
да
реши
шта
да
се
ради
.
Престале
су
да
истражују
ко
је
протурио
тај
глас
,
а
више
их
је
занимало
од
куда
да
толики
тако
упорно
тврде
,
да
су
све
то
видели
што
се
сад
прича
.
Од
куд
готове
приповетке
,
кад
ни
трунке
истине
нема
!
?
То
им
никако
није
ишло
у
главу
и
било
им
је
загонетно
.
Ето
,
и
сам
Манча
се
одриче
тога
:
каже
да
је
у
то
време
играо
томбула
у
Трговачкој
касини
,
и
позива
се
на
сведоке
који
су
га
видели
.
И
он
сам
каже
да
је
то
лаж
и
клевета
;
ако
је
ко
крив
,
—
крив
ће
бити
Манулаћ
:
ако
је
где
одведена
,
то
је
,
вели
,
одведена
Манулаћевој
кући
,
па
и
ако
је
лаж
,
али
бар
изгледа
,
вели
,
вероватнија
,
јер
је
и
прилика
да
чорбаџиска
ћерка
бежи
у
чорбаџиску
кућу
.
И
тако
се
понегде
и
тумачило
.
Али
тиме
је
само
још
већа
забуна
начињена
и
унета
у
јавно
мнење
,
које
се
тиме
поделило
,
па
једни
тврдили
да
је
Мане
,
а
други
да
је
Манулаћ
одвео
Зону
,
а
то
ниједно
не
ваља
!
Стога
је
породични
савет
решио
,
на
предлог
тетка-Таске
,
да
ће
најбоље
бити
,
и
најлакше
ће
се
запушити
уста
лажи
и
клевети
,
ако
се
девојка
проведе
,
и
свет
је
тако
види
у
кругу
њених
толиких
анђела
хранитеља
,
међу
којима
,
доиста
,
не
може
поклизнути
и
врднути
са
стазе
врлина
ни
сам
црни
ђаво
,
акамоли
једна
чедна
и
безазлена
девојчица
у
пупољку
свога
млађана
жића
!
...
Уговорише
да
сутра
пре
подне
цела
родбина
иде
у
амам
,
где
и
тако
нису
одавно
били
.
И
Зона
ће
моћи
,
јер
јој
је
данас
већ
много
лакше
.
Ту
утврдише
тачно
и
поименце
којим
ће
је
све
улицама
одвести
у
амам
,
а
којим
ће
је
,
другим
улицама
,
вратити
из
амама
.
Тако
ће
се
,
говораху
,
једаред
за
свагда
запушити
уста
свакој
лажи
и
клевети
...
Тада
се
све
разиђоше
задовољне
,
само
Зона
остаде
тужна
и
не
могаше
задуго
ока
склопити
.
Оплакала
је
дан
,
лила
сузе
,
клела
свет
,
али
и
себе
,
јер
је
у
души
осећала
да
је
сама
дала
повода
оним
својим
држањем
и
увредљивим
речима
,
којима
је
увредила
једну
искрену
и
њој
тако
предану
душу
човека
који
јој
сада
опет
у
машти
изиђе
пред
њене
умне
очи
и
мио
,
дивнији
и
милији
него
икада
дотле
...
Што
су
решиле
,
то
су
учиниле
.
Сутрадан
се
искупила
сва
многобројна
родбина
и
кренула
се
,
са
Зоном
у
средини
,
у
амам
.
Једним
су
је
улицама
одвели
,
а
другим
су
се
улицама
после
сви
вратили
.
Тако
је
свету
јављено
било
да
Зона
није
никуд
била
одведена
,
него
да
је
код
родитеља
,
и
тако
да
ништа
од
свега
онога
што
се
којегде
прича
није
било
.
Свет
се
окретао
и
бленуо
за
њима
,
извиривао
кроз
прозоре
,
истрчавао
на
авлиска
врата
и
радознало
их
гледао
,
и
кад
су
ишли
тамо
и
кад
су
се
враћали
амо
;
кад
су
ишли
у
амам
,
он
се
чудио
,
а
кад
су
се
враћали
из
амама
-
он
се
смешио
.
Са
ћепенака
и
лево
и
десно
чаршијом
испружили
мајстори
и
трговци
шије
,
па
гледају
за
њима
.
—
Мичо
,
мори
,
—
запишта
својим
танким
гласом
,
удевајући
конац
у
иглу
,
терзијица
Ваче
Шаторче
,
и
запита
свога
првог
комшију
,
Миче
Шебинче
,
кубеџију
-
ћу
те
,
ете
,
питујем
за
ништо
!
-
па
подиже
глас
,
да
би
га
чула
тетка
Таска
,
која
је
баш
у
тај
пар
са
Зоном
и
осталима
пролазила
туда
.
—
Ћу
те
питујем
,
ако
,
демек
,
знаш
да
ми
кажеш
ништо
...
Ели
се
,
Мичо
,
девојке
воде
преди
свадбу
у
амам
,
—
ели
после
свадбу
?
...
-
Пре
свадбу
,
—
одговара
Миче
Шебинче
,
-
ја
си
тол’ко
знам
и
пантим
...
У
наш
варош
,
—
тај
си
је
адет
...
—
Питујем
,
—
вели
Ваче
Шаторче
,
—
зашто
знаш
...
Ето
,
заб’равија
сам
зар
онај
стари
адет
,
па
искам
да
знам
.
Зашто
саг
искочија
ники
нов
адет
,
па
ники
саг
воде
и
после
...
ГЛАВА
СЕДАМНАЕСТА
Мишљење
неког
Милисава
Јекономије
о
тој
,
тако
да
кажем
,
„
крађи
и
прекрађи
“
Зоне
,
које
је
,
управо
,
било
мишљење
интелигентнијег
и
слободоумнијег
дела
публике
;
или
краће
:
како
је
тетка-Таскин
план
и
рачун
с
оном
корпоративном
шетњом
тотално
пропао
.
Сутрадан
је
тетка
Таска
хтела
да
види
ефекат
који
је
произвела
она
јучерашња
шетња
кроз
онолики
свет
и
улице
,
и
зато
је
и
сама
заредила
по
многим
познатим
кућама
,
навијала
разговор
на
ону
ствар
,
али
се
покајала
и
ратосиљала
,
јер
је
увидела
да
је
пропала
као
никад
дотле
.
Није
ништа
помогло
:
глас
,
који
је
једаред
пукао
,
није
се
могао
задржати
,
и
створен
једаред
суд
и
мишљење
није
се
могло
потрти
.
Остао
је
глас
и
надаље
и
мишљење
оно
старо
,
само
обогаћено
и
накићено
новим
досеткама
и
заједањима
.
Јер
са
свију
страна
је
обасуше
питањима
,
којима
се
—
после
онако
еклатантног
доказа
да
је
све
лаж
и
клевета
—
ни
најмање
није
надала
.
Једна
је
запитала
:
„
Код
кога
гу
нађосте
;
код
Манулаћа
,
ели
код
Манчу
?
”
;
друга
:
„
Кад
гу
врнусте
дом
?
”
;
трећа
:
„
У
лојзе
ли
гу
уфатисте
?
”
а
четврта
баш
загрди
питањем
:
„
Ели
гу
сас
џандари
врнусте
?
Што
рече
господин
начелник
?
”
и
све
таква
нека
,
луђе
од
луђега
,
питања
,
тако
да
је
тетка
Таска
савила
шипке
и
побегла
чак
у
лојзе
.
Тамо
је
припалила
кандило
,
тамјаном
окадила
одају
,
и
клекла
пред
икону
и
на
грчком
језику
бацила
анатему
на
све
,
а
највише
на
Мана
,
који
је
,
како
је
она
уверена
била
,
све
то
ујдурисао
!
Глас
,
једаред
раширен
,
остао
је
,
и
нико
га
више
није
могао
демантовати
и
повратити
натраг
у
уста
клеветницима
.
Зони
остаде
име
„
побегуља
”
,
иако
је
враћена
;
јер
то
што
је
враћена
није
још
значило
да
јој
је
повраћен
и
стари
добар
глас
њен
.
—
Сви
су
тумачили
да
је
то
лако
било
:
ништа
лакше
од
тога
.
Управо
,
друкчије
није
могло
ни
бити
,
кад
стари
богати
Замфир
и
господин
начелник
живе
лепо
.
А
то
је
најлепше
објаснио
неки
господин
Милисав
Јекономија
,
који
се
потписивао
„
овдешњи
”
,
а
називали
га
Јекономијом
,
јер
то
му
је
била
некако
струка
,
најмилија
тема
за
разговор
,
о
којој
је
најрадије
у
кафани
,
за
столом
,
с
разумевањем
разговарао
.
Учио
је
нешто
земљоделско-шумарске
школе
,
али
,
како
сам
није
имао
земље
да
је
рационално
обрађује
,
није
је
хтео
обрађивати
ни
код
великих
газда
,
да
не
би
припомогао
још
већем
пропадању
малих
газда
и
постајању
латифундија
или
великих
газдинстава
или
велепоседа
,
који
ће
тада
неминовно
гутати
оне
мале
поседе
.
Зато
,
а
и
стога
што
је
мислио
да
народу
треба
прво
извојевати
политичке
слободе
,
бацио
се
на
правну
струку
.
Адвоцирао
је
,
слао
дописе
,
постављао
по
новинама
питања
овоме
или
ономе
министру
под
потписом
„
Небојша
”
;
ишао
у
депутације
,
бивао
претставник
листе
,
примао
пред
судом
на
себе
да
је
он
писац
оштријих
уводних
чланака
,
и
све
такве
крупније
народне
бриге
и
послове
отаљавао
.
Мрзио
је
неправду
и
неједнакост
,
и
економску
и
политичку
и
социјалну
,
и
смело
се
изражавао
у
кругу
свом
,
у
кафаници
„
Код
препеченице
”
,
где
је
редовно
седео
и
говорио
о
берићету
лањском
и
овогодишњем
,
о
општинским
кошевима
,
о
киши
и
суши
,
и
желео
сељаку
кишу
.
И
кад
се
спусти
тако
давно
жељена
и
очекивана
киша
,
он
је
онда
задовољан
и
нуди
дуваном
оне
око
стола
:
—
Прави
,
Бога
ти
љубим
!
Нема
што
ти
данас
,
кад
овако
пљушти
овај
Божји
благослов
,
не
би
’
дао
—
вели
,
па
прича
расположен
даље
.
Да
му
,
вели
,
неко
каже
:
„
Шта
би
волео
,
Милисаве
,
душе
ти
,
право
кажи
:
ил
’
да
ти
дам
један
милион
,
или
једну
добру
кишу
за
нашег
сељака
?
”
...
—
Части
ми
моје
,
куне
се
Милисав
(
стара
земљоделско-шумарска
крв
!
)
,
части
ми
моје
и
ове
ми
причести
,
—
то
јест
,
куд
ја
одох
—
ово
није
вино
,
—
него
ове
ми
ракијице
и
овога
благослова
што
пљушти
,
части
ми
,
не
би
’
,
—
вели
Милисав
,
—
ни
погледао
на
милион
,
него
би
’
рекао
:
Аман
,
брате
,
шта
ће
ми
милион
?
Дај
ти
,
брате
слатки
,
мени
кишице
;
па
кад
има
наш
‘
ранитељ
,
наш
геџо
,
—
имаћу
и
ја
.
Дај
једну
кишицу
,
дај
Божји
благослов
оном
веселом
гејаку
...
Ето
,
тако
је
објективан
,
правичан
и
несебичан
човек
био
тај
Милисав
Јекономија
,
чије
ћемо
мишљење
изнети
опширно
и
тачно
,
као
да
је
из
стенографских
бележака
вађено
.
А
које
мишљење
мислимо
да
неће
бити
на
одмет
,
кад
од
једне
такве
особе
долази
.
И
онда
,
није
никакво
чудо
што
је
његово
субјективно
мишљење
и
освојило
и
брзо
постало
објективно
и
опште
мишљење
целога
града
...
—
Море
,
знао
сам
ја
то
,
—
говорио
је
Милисав
,
опет
у
кругу
својих
,
у
кафаници
„
Код
препеченице
”
,
—
да
ће
то
бити
оно
штоно
наши
стари
рекли
:
„
Појео
вук
магарца
”
,
чим
се
то
тиче
богаташке
куће
.
Јер
,
ево
,
брате
слатки
,
сасвим
проста
ствар
!
Чорбаџи-Замфир
има
куће
,
дућане
,
чифлуке
и
винограде
,
а
господин
начелник
,
јопета
,
није
с
раскида
за
какав
добар
крканлук
,
па
још
кад
је
и
муфталук
,
—
па
се
то
некако
сложи
,
ујдурише
му
се
то
некако
...
Врана
врани
очи
не
вади
...
Тешко
сиротињи
!
Лако
је
њему
,
него
мука
је
нама
—
мени
и
теби
,
и
ономе
тамо
брату
—
и
показа
на
зајмодавца
Љубисава
—
мука
је
поштеним
људима
!
...
—
Море
,
знам
ја
све
то
,
—
наставља
Милисав
,
држећи
на
доњој
усни
цигарицу
,
а
у
исто
време
правећи
нову
,
—
па
зато
и
лајем
толико
.
Зар
је
мене
мило
да
се
повлачим
од
света
?
!
...
Чудите
се
што
ћутим
,
што
се
туђим
,
што
се
понеки
пут
,
па
Бога
ми
,
и
нашљемам
ове
ракијчине
!
...
(
Уосталом
,
знаће
се
и
то
у
своје
време
...
)
Од
муке
је
све
то
,
брате
...
Не
могу
...
не
могу
да
гледам
шта
се
ово
ради
—
па
то
ти
је
!
Ено
,
гледам
само
...
Узми
само
по
нашим
новинама
!
...
Новине
,
новинари
,
бре
брате
,
ако
ко
Бога
зна
,
ко
једни
најчеститији
и
једни
,
заиста
,
најсвеснији
синови
ове
земље
,
па
,
ено
,
и
они
профанисани
...
Ено
,
узми
по
новинама
!
Споречкају
се
двојица
,
два
сиромашка
,
реци
,
погурају
се
мало
,
а
по
новинама
се
распричају
надугачко
и
нашироко
:
„
Јуче
су
се
споречкала
двојица
,
и
после
краће
амалске
и
аласке
свађе
и
грдње
,
и
потукли
и
узнемирили
читав
овај
крај
,
као
да
смо
у
централној
Африци
а
не
у
цивилизованој
Јевропи
...
Шта
ће
странци
рећи
на
то
?
!
А
наше
будне
полиције
ниоткуда
,
да
нас
,
веле
,
поштеди
од
свега
тога
!
...
”
Ето
,
тако
кажу
,
кад
је
о
сиротињи
реч
.
А
кад
се
господа
потуку
с
амбрелима
,
да
све
пршти
—
а
они
само
укратко
пишу
:
„
Били
смо
”
,
веле
,
„
очевици
једне
непријатне
сцене
;
жалити
је
и
желети
је
да
се
таково
што
више
нигда
не
понови
”
...
Или
,
још
боље
,
узми
ово
на
прилику
:
живе
невенчано
господа
,
и
нико
неће
да
каже
и
назове
то
правим
његовим
именом
.
Ама
,
кресни
му
,
брате
,
реци
:
попу
поп
,
бобу
боб
!
...
Него
умотавају
то
,
крију
у
кучине
,
те
:
симпатишу
једно
другом
,
те
брак
на
леву
руку
,
те
морганатички
,
те
дивљи
,
те
неки
недозвољени
и
недопуштени
односи
—
и
све
тако
нешто
.
А
кад
сиротиња
,
што
не
може
да
се
формално
узме
због
трошка
,
почне
као
господа
—
да
ви’ш
како
онда
нађу
израз
и
погоде
право
име
,
онда
просто
веле
:
спанђали
се
...
Онда
пише
у
новинама
:
—
„
Таљигаш
”
,
реци
Прока
,
„
и
вешерка
Соса
живе
на
очиглед
света
и
полиције
невјенчано
.
Живе
на
саблазан
свету
,
а
највише
на
саблазан
оним
честитим
и
мирним
суседима
.
Чудимо
се
,
”
веле
,
„
како
наша
вредна
полиција
,
која
је
тако
ревносна
и
брза
кад
кога
треба
казнити
за
непочупану
зубачу
пред
кућом
,
и
за
ђубре
у
кући
—
како
је
сада
тако
индиферентна
и
спора
према
овом
,
и
то
моралном
,
ђубрету
!
...
”
—
Море
,
—
заврши
Милисав
,
—
мрзи
ме
и
да
причам-—
само
се
наљутим
,
па
онда
не
ваљам
и
нисам
цео
дан
ни
за
какав
посао
...
Сви
му
одобравају
,
веле
да
је
све
тако
као
што
он
каже
,
поручују
чокањчиће
линцуре
,
а
он
опет
наставља
:
—
Па
тако
је
и
с
овим
сад
.
Она
је
одбегла
,
или
отета
—
то
не
мења
много
ствар
;
главно
је
да
је
то
факат
,
непобитан
факат
,
који
се
више
ничим
не
може
оборити
!
Е
,
али
је
то
чорбаџиска
,
богаташка
ћерка
,
њен
отац
и
начелник
овако
—
и
ту
метну
један
кажипрст
крај
другога
,
да
покаже
како
се
Замфир
и
начелник
слажу
—
и
онда
то
не
сме
тако
остати
!
Не
сме
нико
преко
јавних
гласила
ни
речи
зуцнути
о
томе
,
иако
штампа
постоји
,
иако
смо
се
ми
крвавили
и
по
апсанама
трунули
,
и
коске
наше
остављали
—
само
да
је
добијемо
.
И
што
ће
нам
онда
све
то
?
!
...
И
пошто
је
она
чорбаџи-Замфирова
,
—
онда
дај
полицију
и
жандаре
,
трчи
по
кућама
и
виноградима
,
враћај
је
кући
,
замажи
очи
свету
,
да
не
види
бруку
,
и
запуши
му
уши
,
да
не
чује
истину
!
...
Ама
неће
се
офајдити
тиме
!
Остаде
то
—
беше
му
!
Ни
за
милион
мираза
не
бих
је
ја
—
ја
,
овако
како
ме
сад
видиш
,
који
сем
части
и
интелигенције
ништа
под
овим
небом
немам
,
—
ја
је
,
ев
’
видиш
,
не
би
уз’о
,
па
ни
за
све
оне
куће
,
дућане
,
чифлуке
,
воденице
и
винограде
!
...
Части
ми
моје
,
—
не
бих
!
А
није
мало
кад
се
човек
у
своју
част
закуне
...
Она
је
,
видиш
,
сад
у
мојим
очима
,
—
заврши
Милисав
подигнутим
гласом
,
лупајући
на
сваку
реч
шаком
о
сто
,
да
су
се
све
тресли
и
звечали
они
силни
чокањчићи
—
она
је
сад
просто
као
једна
књига
из
антикварнице
...
Ама
,
веле
,
нова
књига
,
неисечена
—
јок
,
јок
!
Је
ли
она
доспела
у
антикварницу
—
она
је
стара
!
Она
је
сад
,
иста
Зона
,
никако
друкше
,
него
као
једна
поништена
таксена
марка
!
...
ГЛАВА
ОСАМНАЕСТА
На
шта
су
се
све
решили
чорбаџи-Замфирови
,
само
да
би
ућуткали
гласове
.
Кроз
уста
истога
тога
Милисава
говорио
је
већи
део
грађанства
,
и
то
је
остало
,
и
такорећи
стереотиписало
се
.
И
само
утолико
уколико
је
код
нас
„
свако
чудо
за
три
дана
”
,
само
утолико
се
мање
и
ређе
говорило
—
говорило
се
и
тумачило
само
онако
као
у
први
мах
.
Замфирови
су
се
тешили
да
ће
то
ипак
проћи
,
али
кад
после
кратког
времена
постаде
и
песма
,
и
кад
је
чуше
,
—
сви
су
били
као
утучени
.
А
песма
је
гласила
:
На
порту
сеђаше
то
Зоне
Замфирче
.
Туд
се
спацирује
Манулаћ
банкирче
.
—
„
Здраво-живо
,
Зоне
!
Што
ти
раде
дома
?
”
—
„
Здраво
су
ми
дома
,
сербез
си
живују
,
Сербез
к
ноћи
лежу
,
спију
,
урањују
,
Теке
у
собу
ми
често
нагвирују
:
Дома
ли
си
,
Зоне
?
ваздан
ме
питују
!
...
”
Више
се
није
могло
трпети
.
Морао
се
тражити
неки
начин
и
лек
злу
.
Зато
су
одмах
и
нашли
да
ће
бити
најбоље
да
брзо
сврше
ствар
.
Што
ће
бити
јесенас
,
нека
буде
вечерас
.
А
ваљда
је
и
суђено
и
писано
да
то
тако
буде
.
Зато
се
прве
недеље
поподне
крену
тетка
Ураније
(
јер
је
од
тетка-Таске
,
која
је
иначе
свршавала
такве
ствари
,
одузето
свако
пуномоћије
,
пошто
је
била
оглашена
за
баксуза
)
,
да
она
покуша
да
раскрави
и
ослободи
Манулаћеве
старије
и
да
им
сама
понуди
и
опомене
их
и
да
им
миг
за
прошевину
.
Ако
што
мисле
,
нека
се
,
—
да
им
каже
—
и
пожуре
,
јер
Зони
се
јављају
многе
прилике
—
траже
је
неки
официри
,
три
фронтовна
и
два
академска
,
а
они
опет
нису
баш
ради
да
им
дете
иде
у
гурбетлук
,
него
би
волели
да
им
је
ту
на
очима
,
и
радије
би
је
дали
у
какву
честиту
овдашњу
трговачку
кућу
,
—
тако
,
отприлике
,
нека
каже
.
Тетка
Уранија
оде
,
али
се
не
врати
.
Нема
је
ни
у
понедељак
ни
у
уторак
целога
дана
.
Код
Замфирових
одмах
осетише
да
није
добро
,
кад
не
сме
да
дође
,
зато
се
у
четвртак
крену
сама
Ташана
до
Ураније
,
да
види
шта
је
било
.
Зла
слутња
се
обистинила
.
Тетка
Уранија
јој
је
све
испричала
.
Кад
им
је
,
вели
,
она
разговетније
наговестила
зашто
је
дошла
,
они
,
Јорданови
,
су
се
учтиво
извињавали
:
да
им
дете
није
још
за
женидбу
,
да
није
отслужило
војску
,
да
ће
га
можда
послати
горе
у
Грац
,
на
више
трговачке
науке
(
на
што
се
тетка
Уранија
грохотом
насмејала
и
рекла
:
„
Лелее
,
старо
магаре
,
та
му
се
саг
топрв
сетисте
за
самарицу
!
”
)
и
све
су
такве
неке
ствари
наводили
,
да
је
очевидно
било
да
се
на
фини
начин
извлаче
и
одбијају
.
Јасно
је
било
да
неће
,
и
да
верују
чаршиским
гласовима
,
јер
је
Уранија
одмах
сутрадан
чула
—
достављено
јој
је
—
да
се
Перса
,
Манулаћева
мајка
,
јасно
и
разговетно
изразила
на
једном
месту
код
жена
да
зато
неће
Зону
за
сина
што
из
њихове
породице
још
досада
,
хвала
Богу
,
нико
није
„
скочидевојку
”
узео
,
па
неће
ни
Манулаћ
,
макар
се
никада
не
оженио
,
макар
отишао
у
калуђере
,
у
свету
Богородицу
Габровачку
.
А
сем
тога
,
—
причала
је
Уранија
—
и
то
је
имало
нешто
да
значи
,
и
није
тек
онако
што
је
Јордановица
необично
стала
хвалити
Ману
Кујунџију
,
баш
сада
(
е
,
што
то
баш
она
и
баш
њега
да
хвали
?
)
како
је
момак
наочит
,
добар
,
„
кротак
како
девојка
”
,
рече
,
како
је
сем
тога
чула
да
су
се
некад
Мане
и
Зона
пазили
и
севдисали
,
и
како
им
је
зар
писано
да
се
и
узму
.
А
да
то
не
би
био
први
случај
,
нити
какво
чудо
да
се
ороде
чорбаџиска
и
занатлиска
кућа
,
споменула
је
неке
давнашње
случајеве
,
које
је
још
као
дете
слушала
,
где
се
чорбаџиски
син
оженио
пударском
ћерком
,
и
обратно
,
где
се
пољак
,
што
је
чувао
близу
гробља
,
оженио
неком
трговачком
удовицом
и
ушао
у
пуну
кућу
;
а
Мане
је
,
вели
,
тек
нешто
више
:
растапа
злато
,
окива
иконе
,
кује
минђуше
и
белензуке
,
па
и
ово
сад
са
Зоном
,
заврши
Перса
Јордановица
,
може
да
испадне
по
оном
народном
:
„
Злату
ће
се
кујунџија
наћи
”
...
Јасно
је
као
дан
било
да
је
Јордановица
циљала
на
Ману
,
да
је
другим
речима
хтела
рећи
:
Како
сте
дробили
,
тако
и
кусајте
.
Она
сумња
на
Мана
.
А
Мане
,
опет
,
како
су
чули
,
не
да
се
ни
опепелити
да
је
он
штогод
у
то
умешан
.
—
Ено
,
ономад
је
истук’о
једног
што
га
је
запитао
шта
је
он
сад
:
момак
,
удовац
,
или
шта
ли
?
Брани
се
да
није
ни
сневао
оно
што
му
се
пришива
:
нит
’
је
одвео
,
нити
је
покушавао
,
нити
пак
изнео
тај
глас
за
девојку
;
ако
је
ко
то
урадио
,
то
није
нико
други
него
Манулаћ
.
Међутим
,
и
они
који
су
и
мислили
да
је
Манулаћево
масло
све
то
,
баталили
су
ту
помисао
кад
су
га
видели
и
боље
загледали
,
јер
су
нашли
да
тај
не
би
могао
повести
за
собом
ни
једну
јуницу
на
улару
,
акамоли
најлепшу
девојку
,
као
што
је
Зона
!
...
.
Мане
,
Мане
је
мајстор
за
тако
нешто
.
Чапкун-Мане
,
Ђорђијин
син
,
кријумчарска
стара
крв
,
—
он
је
и
нико
други
пустио
тај
проклети
глас
,
који
Замфировима
не
да
спавати
.
Да
је
старо
турско
време
,
чорбаџиско
време
,
уздисаху
Замфирови
,
било
би
лако
:
дегенеци
(
а
можда
и
сургун
)
му
не
би
фалили
,
али
је
Србија
,
за
фукару
,
слободија
,
па
мука
!
...
Зато
нађу
да
ће
још
најбоље
бити
ако
пошљу
на
месец
дана
Зону
у
госте
којој
од
сестара
.
А
имала
је
три
зета
у
околини
.
Спреме
је
у
П
*
,
па
тамо
нека
поседи
код
сестре
—
може
јој
се
каква
срећа
јавити
тамо
.
И
тамо
има
богатих
трговачких
кућа
,
а
лепотицама
се
баш
не
може
богзна
како
похвалити
то
место
.
А
најпосле
,
ако
јој
се
баш
и
не
јави
срећа
,
а
оно
је
и
то
нека
фајда
што
ће
се
неко
време
уклонити
испред
очију
света
;
свет
ће
је
заборавити
,
па
ће
и
гласа
оног
тако
полако
нестати
.
Тако
и
ураде
.
Дође
зет
Гопе
по
Зону
и
одведе
је
.
Али
је
несрећа
била
то
што
је
она
песма
о
Зони
стигла
пре
ње
у
П
*
,
и
Зона
је
само
интересантна
била
тамо
,
и
ништа
друго
.
И
место
да
остане
тамо
три-четири
месеца
,
или
дваред
дуже
него
што
су
мислили
,
—
вратила
се
оданде
после
шест
недеља
,
тужна
и
зловољна
,
тужећи
се
на
дуго
време
,
проведено
тамо
.
После
две-три
недеље
,
дође
по
њу
други
зет
,
зет
Тошке
,
и
одведе
је
собом
у
Л
*
,
другој
њеној
сестри
.
А
боље
да
није
ни
долазила
,
јер
и
овде
је
она
проклета
песма
пре
ње
стигла
,
па
је
било
као
и
у
П
*
.
И
још
горе
од
онога
.
Тамо
су
је
тек
калфе
почеле
певати
,
и
то
тек
соло
,
—
а
овде
је
већ
и
шегрти
певаху
,
и
то
у
хору
:
у
дуету
,
терцету
,
квартету
,
квинтету
и
тако
даље
.
Певали
је
и
шегрти
и
тамбураши
!
—
Ту
се
још
мање
скрасила
него
у
П
*
.
Овде
ни
три
недеље
није
остала
.
Ужасно
јој
тешко
,
дуго
и
досадно
било
,
и
она
се
вратила
зловољнија
и
тужнија
него
икада
што
је
била
.
Трећем
зету
у
Л
*
нису
је
ни
слали
,
јер
су
им
одатле
писали
да
је
не
доводе
сад
,
бар
још
за
неко
време
,
док
се
ућути
с
неком
проклетом
песмом
,
која
се
тамо
сад
највише
и
најрадије
пева
,
а
почиње
са
:
„
На
порту
сеђаше
”
.
Зона
је
била
—
што
лепо
рекао
тада
поштар
и
телеграфиста
Пајица
,
Едисон
названи
—
била
је
судбине
једног
рђаво
адресованог
писма
,
које
лута
из
места
у
место
,
па
се
,
црно
од
силних
жигова
,
враћа
пошиљаоцу
с
оним
хладним
,
званичним
и
немилосрдним
натписом
:
„
Ретур
!
Адресант
се
не
налази
у
месту
!
...
”
ГЛАВА
ДЕВЕТНАЕСТА
У
њој
су
описани
очајни
кораци
учињени
од
стране
Замфирових
на
све
стране
,
а
највише
око
Мана
,
коме
су
у
последње
време
акције
почеле
нагло
скакати
.
Прошла
читава
година
од
оног
кобног
вечера
,
а
ствар
још
једнако
стоји
да
не
може
бити
горе
.
Мање
се
,
истина
,
говори
,
али
кад
се
већ
говори
о
том
,
само
се
онако
говори
како
се
првих
дана
говорило
.
Говори
се
двојако
,
и
овако
обично
,
а
и
у
стиховима
.
На
оно
прво
могли
су
вешто
и
одговорити
,
али
на
ово
у
песми
ништа
:
морали
су
слушати
и
оћутати
.
А
мало
које
вече
да
им
не
прође
поред
куће
гомила
калфица
,
трговчића
или
писара
из
дивизије
и
из
разних
војних
слагалишта
,
и
не
запевају
баш
пред
кућом
:
Тешко
дољи
куд
се
вода
слива
И
девојци
која
сама
дође
!
И
тако
прошла
читава
година
—
век
читав
за
Зону
,
на
коју
сва
родбина
попреко
гледаше
,
чак
и
они
даљи
,
који
давно
већ
ни
приступа
не
имађаху
у
хаџи-Замфирову
кућу
,
—
и
они
је
нападаху
и
одрицаху
се
сродства
с
њом
.
А
тек
како
је
било
Зони
и
онима
што
долажаху
!
Шта
је
савета
и
карања
прогутала
за
ту
годину
—
то
само
она
зна
!
Отац
Замфир
је
с
њом
врло
мало
говорио
,
а
тетке
и
стрине
боље
и
да
нису
,
јер
чим
зину
и
отворе
уста
,
оне
јој
само
позлеђују
ране
својим
хукањем
и
кукањем
:
како
су
и
оне
девовале
и
ашиковале
,
али
тога
чуда
није
било
;
како
ће
ко
никоја
остати
уседелица
на
срамоту
Замфирових
,
из
чије
су
се
куће
у
срећно
време
већ
у
петнаестој
години
удавале
!
Или
је
кришом
погледају
,
мере
је
очима
од
главе
до
пете
,
врте
главом
забринуто
,
сажаљевају
у
себи
,
шапћући
:
„
Лелее
”
,
или
пуштајући
звуке
„
ццц
!
”
а
то
све
Зона
,
наравно
,
да
и
чује
и
види
,
па
јој
тешко
,
и
плаче
поваздан
...
Једина
мајка
Ташана
што
је
била
нежнија
према
њој
:
тешила
је
да
то
није
ништа
,
али
је
и
она
кришом
погледала
и
тајом
плакала
.
Ужасно
је
проводила
и
дане
и
ноћи
;
дању
црне
мисли
,
а
ноћу
страшни
снови
низаху
све
црње
и
црње
слике
из
будућности
Зонине
.
Често
ноћу
мисли
Ташана
,
и
дуго
не
може
ока
да
склопи
мислећи
о
Зони
,
па
ваљда
под
утиском
тих
црних
мисли
и
заспи
,
па
често
снева
немиле
снове
.
Снева
Ташана
,
а
ко
њена
Зона
учена
,
није
више
онако
умиљата
,
али
је
учена
—
врло
учена
,
све
на
свету
зна
,
носи
чак
и
наочаре
.
Чуди
се
Ташана
откуд
све
то
зна
,
и
где
је
научила
Зона
све
то
?
!
Говори
француски
,
немачки
,
грчки
зна
.
Иде
по
господским
кућама
,
курдисује
клавире
,
свира
из
неке
велике
књиге
и
печали
паре
,
и
учи
господску
децу
да
говоре
француски
и
одасвуд
доноси
силне
паре
и
меће
их
на
гомилу
.
Ујутру
оде
,
а
увече
дође
.
Нема
више
оне
раскошно
бујне
косе
,
оног
дугог
лепог
курјука
—
отрцао
се
и
крзао
једнако
,
док
није
дошао
танак
и
кратак
,
мало
дужи
од
мачјег
репа
,
а
после
нестаде
и
њега
.
Отсекла
га
Зона
,
ошишала
се
,
а
на
тршавој
глави
јој
мушки
шешир
неки
(
па
дошла
иста
позната
мадмазељ
Д’Ангулем
,
што
учи
децу
француски
)
.
Крсти
се
Ташана
,
брише
сузе
и
пита
је
:
„
Што
се
напраји
,
дете
,
резил
?
Што
искубе
,
мори
,
курјуци
?
Кој
ће
те
такву
,
без
курјуци
,
узне
?
!
”
—
А
Зона
јој
одговара
:
„
Мори
,
глај
си
посла
,
нане
,
—
ја
ли
ћу
се
зар
удам
?
!
Ба
!
Мени
ми
стига
и
овакој
!
”
—
„
Леле
”
,
плаче
Ташана
,
„
истин
’
ли
зар
искаш
девојка
да
останеш
?
!
”
—
„
Ама
,
па
може
да
се
и
удам
”
,
одговара
Зона
,
„
теке
неје
зорт
!
Има
време
,
нане
!
Зашто
си
ја
печалим
и
збирам
онол’ке
паре
?
За
мираз
,
нане
!
Па
може
и
да
се
удам
за
никога
...
да
се
удам
за
онога
ћелеш-ефендију
Исидора
,
агент
што
је
осигуравајућога
друства
...
а
може
ласно
да
си
останем
и
девојка
...
А
,
једна
ли
ћу
сам
ја
таква
!
?
”
...
Никад
тужнија
и
утученија
није
Ташана
била
него
после
тога
сна
.
Целога
дана
јој
није
избијала
из
главе
слика
мадмазељ
Д’Ангулем
,
познате
у
месту
учитељице
(
са
особитом
методом
за
лако
и
перфектно
учење
француског
језика
)
,
која
се
са
Лафонтеновим
Баснама
често
виђала
по
главнијим
улицама
.
Сутрадан
је
позвала
Уранију
и
Калиопу
,
решена
да
учини
још
једаред
,
последњи
пут
,
кораке
у
обе
куће
—
у
Манину
и
Манулаћеву
.
Замолила
их
да
оду
—
Уранија
до
Манине
,
а
Калиопа
до
Манулаћеве
куће
,
и
да
их
запитају
и
затраже
да
отворено
кажу
шта
мисле
с
девојком
—
па
куд
пукло
да
пукло
!
Ове
одоше
и
вратише
се
с
невеселим
гласима
,
јер
Уранији
рекоше
да
сумњају
у
Манулаћеве
,
а
Калиопи
опет
одговорише
да
сумњају
у
Манине
...
Све
ово
рађено
је
,
ако
не
баш
с
одобравањем
,
а
оно
са
знањем
хаџи-Замфировим
.
Ах
,
да
је
оно
старо
турско
време
,
уздисаше
стари
Замфир
,
када
је
он
после
паше
и
владике
био
прва
сила
,
—
све
би
то
друкчије
било
.
Али
овако
није
остало
хаџи-Замфиру
ништа
,
него
да
дува
на
нос
,
па
да
сам
потруди
своје
чудо
и
господство
и
да
и
сам
тражи
лека
томе
злу
и
невољи
.
Док
је
малодушна
женскадија
очајавала
,
мислећи
да
је
све
пропало
,
он
је
,
као
човек
,
био
јачи
и
сталоженији
и
,
као
искуснији
,
држао
је
да
још
није
све
пропало
.
А
надао
се
успеху
,
јер
је
спремио
терен
.
О
Мани
се
лепо
изражавао
.
У
једном
друштву
хвалио
је
Ману
као
једног
доброг
занатлију
и
причао
им
како
је
лепо
живео
с
оцем
његовим
,
покојним
Ђорђијем
,
како
су
један
другом
у
помоћи
били
—
он
Ђорђији
,
кад
је
због
неког
кријумчарења
могао
да
повуче
,
а
Ђорђија
опет
њега
одбранио
од
неких
пијаних
аскера
.
Тако
је
говорио
већ
од
дужег
времена
и
пустио
да
се
то
чује
и
даље
,
да
допре
до
Мана
.
Па
не
само
да
се
задржао
на
хвали
речима
,
него
је
и
делом
доказао
да
га
цени
:
поручио
је
преко
свога
човека
једну
Богородичину
икону
да
је
Мане
окује
у
сребро
,
—
и
поручио
и
богато
му
исплатио
.
И
кад
је
тачно
извештен
био
да
је
Мане
све
то
чуо
,
и
кад
му
се
Мане
почео
већ
и
јављати
,
—
крене
се
једнога
дана
сам
главом
чорбаџи-Замфир
,
не
казујући
,
наравно
,
никоме
ништа
.
Али
то
што
је
обукао
панталоне
гугуткине
боје
и
понео
скупоцени
штап
од
абоноса
давало
му
је
свечан
изглед
,
и
укућани
су
однекуд
слутили
да
се
домаћин
кренуо
на
врло
важан
посао
.
Тако
је
хаџи-Замфир
пошао
чаршијом
,
идући
полако
и
достојанствено
,
бирајући
,
као
голуб
,
где
ће
да
стане
.
Ход
му
је
био
као
ход
човека
који
се
кренуо
да
се
онако
мало
прошета
једног
лепог
септембарског
дана
,
да
се
нагледа
лепоте
и
шаренила
на
пијаци
,
где
сељанке
продају
грожђе
и
брескве
.
Успут
се
задржавао
мало
крај
група
сељанчица
,
заустављао
их
и
питао
их
како
су
задовољне
с
берићетом
и
кад
ће
бити
берба
у
њиховом
селу
.
—
Из
које
си
село
,
дете
—
застаде
Замфир
и
запита
једну
сељанчицу
.
—
Из
Вртиште
.
—
Татко
—
кој
ти
беше
?
—
Стојанча
...
Топал-Стојанча
...
—
Стојанча
...
Стојанча
?
—
присећа
се
хаџи-Замфир
,
па
не
може
никако
да
се
сети
.
—
А
,
мајка
...
како
ти
се
зваше
?
—
Бела
!
—
одговори
девојче
.
—
Бела
?
Не
ли
Бела
Стојанчина
?
Па
ти
ли
си
гу
керка
?
—
рече
зачуђено
,
и
маши
се
за
грозд
и
пипну
зрно-два
.
—
Бре
,
бре
!
Зар
тол’ко
голему
керку
има
Бела
?
!
Знав’ам
Белу
Стојанчину
...
Познавам
ти
мајку
!
—
вели
Замфир
и
гледа
лице
девојчетово
,
ваљда
у
памети
сравњује
црте
кћерина
лица
са
мајчиним
.
—
Познавам
гу
,
познавам
!
—
понавља
Замфир
.
—
И
Топал-Стојанчу
,
татка
ти
,
познавам
убаво
!
Кротка
жена
,
убава
домакица
беше
!
Е
ли
јоште
онаква
добра
ткаља
,
како
у
оној
време
што
беше
?
...
Беше
добра
ткаља
—
и
ти
си
таква
да
биднеш
,
како
,
како
ете
,
мајка
ти
!
рече
и
тихо
уздахну
при
помисли
да
ће
све
бити
што
је
било
,
само
он
неће
више
бити
онај
негдашњи
!
...
—
Хе
,
’
ај
’
иди
си
,
—
вели
јој
,
—
па
се
поздрави
на
мајку
...
Рекни
гу
:
поздравија
ти
се
хаџи-Замфир
...
Познавам
гу
,
како
да
гу
не
познавам
!
...
Беше
добра
аргатка
...
работила
ми
је
,
у
лојзе
...
Беше
ватра
за
работу
...
вредна
...
ради
и
све
поје
...
Волешем
гу
,
кад
потрчи
!
Па
да
гу
поздравиш
,
дете
!
Рекни
:
чорбаџи-Замфир
...
што
имаше
лојзе
у
Ћурлине
...
Тако
је
још
неке
зауставио
и
питао
за
берићет
,
па
у
том
стиже
и
до
Манина
дућана
.
Мане
му
се
јави
,
а
он
га
отпоздрави
онако
у
ходу
.
Прође
дућан
за
неколико
корака
,
а
после
застаде
,
као
да
се
сетио
нечега
,
и
врати
се
и
уђе
у
дућан
на
велико
запрепашћење
Манино
,
који
скиде
брзо
фес
и
скочи
са
седишта
,
али
га
Замфир
поврати
,
узев
сам
столицу
.
—
Остани
си
,
остани
!
...
Седи
си
!
...
Ти
си
работи
,
а
ја
ће
си
седнем
малко
.
Мана
покри
главу
—
збунио
се
,
искашљује
се
и
маша
за
табакеру
.
—
Па
,
Манчо
,
како
си
?
...
Како
пазар
,
алиш-вериш
како
?
—
—
—
запита
га
Замфир
после
кратке
паузе
,
правећи
и
сам
цигару
.
—
Тхе
,
спрама
године
!
—
вели
Манча
,
распремајући
испред
себе
онако
у
чуду
и
забуни
једнако
.
—
Саг
,
види
чудо
?
—
отпоче
хаџи-Замфир
.
—
Има
си
човек
сијасвет
деца
,
па
све
здрава
и
цврста
и
убава
,
а
једно
...
оно
најмалецно
што
је
,
оно
жуто
,
слабо
и
никакво
,
—
и
татко
га
па
побоље
воли
оди
сва
друга
деца
!
Е
,
зашто
је
тој
саг
тако
у
свет
—
кој
ће
да
зна
!
...
Е
,
тој
ти
је
саг
алис
и
сас
мен
’
...
А
саг
ће
убаво
и
видиш
и
разбереш
зашто
ти
,
демек
,
тој
тол’ко
дуго
зборим
!
Имам
си
дом
тесте
мушљике
,
и
све
побоље
и
поскупе
,
а
на
овуја
ми
кеиф
да
пијем
тутун
,
а
оне
си
седе
дом
,
па
ако
су
поубаве
и
побоље
оди
овуја
!
Ти
си
еснаф
човек
,
мајстор
на
мушљике
...
разбираш
се
у
теј
ствари
...
Е
,
кажи
ми
,
зашто
је
тој
?
—
Хе
,
снебива
се
Мане
,
а
утањио
гласом
још
више
.
—
Има
си
човек
кеиф
и
на
ништо
што
је
полоше
...
научија
се
...
—
Ха
!
—
одобрава
Замфир
.
—
Ашкољс’н
за
тај
реч
!
...
Овуја
мушљику
имам
си
...
знаш
од
које
време
гу
имам
?
!
Море
,
и
не
пантим
веће
!
...
Од
татка
ми
остаде
,
а
он
гу
добија
у
дамно
време
оди
владику
Мелентија
,
онога
што
га
у
грчку
буну
обеси
пшешка
вера
туј
на
нишавску
ћуприју
...
Па
зар
за
тој
ми
може
да
је
кеиф
да
чурим
на
њума
.
Ако
гу
неки
пут
заб’равим
дом
,
а
мен’-ми
се
не
чури
,
кеиф
немам
!
...
А
имам
си
дом
тесте
бре
,
ем
повеће
и
поубаве
и
поскупе
.
Да
гу
изгубим
,
баталија
би
и
дуван
и
чурење
!
...
—
Табијат
ти
такав
,
хаџијо
!
—
...
Па
ете
ми
се
—
наставља
хаџи-Замфир
разгледајући
цигарлук
о
коме
је
реч
,
—
ништо
саг
батисала
:
спаде
гу
прстен
,
и
срма
се
покидала
,
па
и
не
прилега
веће
на
мушљику
.
„
Прати
гу
,
—
збори
ми
господин
начелник
,
—
по
Мамут-агу
(
он
си
иде
саг
у
Турско
,
а
скоро
ће
се
врне
оданде
)
,
па
да
гу
,
рече
,
однесе
у
Призрен
,
ели
у
Пећ
;
там
’
су
,
рече
,
мајстори
за
такве
работе
!
”
—
Море
,
што
ће
ми
и
Пећ
и
Призрен
и
Стамбол
—
овден
си
је
Стамбол
и
све
!
зборим
гу
па
ја
.
Имамо
си
ми
овден
,
викам
ја
,
господин
начелниче
,
кујунџију
,
ама
антику-кујунџију
!
Побољи
што
ће
ми
,
и
куде
да
га
тражимо
...
што
ни
треба
други
,
викам
ја
,
при
,
ете
,
нашога
Манчу
?
Наше
си
је
дете
...
Сам
ћу
гу
ако
се
,
кад
минем
кроз
чаршију
,
сетим
—
сам
ћу
гу
,
викам
,
однесем
до
њег
’
...
Ако
гу
он
не
буде
екимин
и
доктур
и
не
опраји
гу
,
оћу
си
баталим
и
дуван
,
зашто
цигара-пушење
без
овуј
мушљику
не
бива
!
...
Лезет
,
тај
слас
’
нема
!
...
—
Фала
,
фала
,
чорбаџијо
,
за
тај
чес
’
и
речи
тија
!
—
вели
снебивљиво
Мане
.
—
...
Та
већ
недеља
дана
како
гу
носим
,
па
све
си
заб’равим
...
Та
и
саг
,
виде
ли
како
прокај
твој
дућан
промину
—
ћа
па
да
заб’равим
,
ама
се
сети
и
врну
до
теб
’
,
да
ми
,
ете
,
курдишеш
мушљику
...
заврши
хаџи-Замфир
и
пружи
му
цигарлук
.
—
А
ја
ће
пратим
за
њума
—
додаде
,
—
кад
буде
готова
...
Мане
разгледа
муштиклу
.
Каже
му
да
се
и
лако
и
брзо
може
поправити
,
за
четврт
сахата
,
и
пита
га
где
ће
бити
,
да
је
пошље
за
њим
.
—
Што
да
ми
пратиш
?
!
—
Кад
викаш
да
је
за
черек
сата
готова
,
па
ја
ће
си
туј
причекнем
,
а
суд
и
господин
приседник
ми
неће
побегне
...
Пошеја
сам
у
суд
...
—
вели
Замфир
правећи
цигару
и
мећући
је
у
једну
муштиклу
.
Повуче
неколико
димова
,
па
баци
цигару
и
врати
муштиклу
у
футролу
.
—
Ете
,
тој
си
је
,
алис
што
ти
отоичке
рече
:
„
Има
си
човек
кеиф
и
на
ништо
полоше
...
научија
се
!
”
Виде
ли
?
Не
чури
ми
се
.
Кеиф
си
немам
на
другу
...
Исти
тај
дуван
,
ама
неје
та
иста
мушљика
!
Три-четири
дима
,
па
гу
фрљи
’
!
...
Мани
мило
што
му
чорбаџи-Замфир
наводи
његове
речи
.
Задубио
се
у
оправку
муштикле
.
Сам
ради
,
јер
је
малочас
послао
све
млађе
из
дућана
и
остао
сам
.
Тишина
.
Замфир
разгледа
по
дућану
и
изјављује
од
времена
на
време
своје
и
чуђење
и
задовољство
,
а
Мане
се
удубио
у
посао
,
па
ради
,
али
се
крадом
испод
очију
почешће
погледају
,
заваравају
један
другога
,
док
им
се
једном
погледи
не
сусретоше
.
—
Ахаха
!
—
зева
Замфир
и
зевајући
пита
.
—
Кол’ко
си
платија
,
Мане
,
за
овуј
Вертхајмову
,
ете
,
касу
?
—
За
коју
?
—
пита
Мане
,
—
за
онуј
поголему
,
ели
за
овеја
мале
?
—
Бре
!
Три
ли
имаш
?
—
запита
зачуђено
Замфир
,
и
сад
тек
спази
и
ону
велику
иза
леђа
.
—
За
голему
,
двокрилну
,
шест
стотина
,
а
за
малу
,
за
сваку
по
двеста
и
педесет
.
—
Аферим
,
—
хвали
га
Замфир
—
када
доживесмо
и
тој
наше
дете
има
си
три
касе
.
Мане
му
каже
да
су
му
обе
потребне
због
драгоцености
којих
има
много
,
па
не
може
да
их
свако
вече
односи
и
ујутро
опет
доноси
у
зеленим
кесама
,
као
некад
што
су
старе
кујунџије
радиле
.
—
Ех
—
вели
му
Замфир
,
—
куде
су
били
они
стари
спрама
теб
’
?
!
Оној
беоше
прстенџије
и
дугменџије
,
а
ти
си
златар
,
јувелир
један
,
може
да
се
викаш
!
—
ласка
му
Замфир
.
Дуго
се
још
разговараху
о
момцима
и
чирацима
и
о
пазару
,
кад
уђоше
две
сељанчице
у
дућан
,
да
купе
гривну
—
једна
старија
,
а
друга
млађа
.
—
Шта
искате
?
—
пита
их
Мане
.
—
Ја
нећу
да
пазарим
,
сал
прајим
друство
...
из
једно
смо
село
,
и
комшије
...
Она
иска
да
купи
ништо
...
саг
први
пут
купује
,
па
се
срамује
...
—
рече
старија
и
показа
на
млађу
,
која
је
стисла
паре
у
шаку
,
па
се
забленула
у
Ману
и
застала
одмах
на
улазу
у
дућан
.
—
Што
искаш
,
што
ти
треба
?
—
Искам
,
требе
ми
срма-мустаћи
...
Леле
,
—
трже
се
мала
,
—
посмешила
сам
се
!
—
замуца
застиђено
девојче
и
покри
шакама
поцрвенеле
образе
.
—
Требе
ми
,
ете
,
искам
срма-белензуци
...
—
Е
,
тој
може
,
—
умеша
се
стари
Замфир
,
који
се
слатко
насмејао
.
—
Тој
може
,
тој
има
.
Белензуци
се
продавају
,
а
мустаћи
се
сал
давају
,
а
не
продавају
—
и
стаде
очински
мило
гледати
обе
муштерије
.
Заусти
да
их
пита
из
кога
су
села
и
чије
су
,
али
се
уздржа
,
ваљда
зато
што
је
у
Манином
дућану
.
Девојке
пазарише
,
па
и
одоше
.
Остадоше
опет
сами
.
Опет
мала
почивка
.
—
Бре
!
—
поче
хаџи-Замфир
,
—
исквари
се
много
свет
!
Батисаше
се
и
селскије
!
...
Ни
има
веће
стид
,
ни
чес
’
,
ни
па
срамување
оно
старовремско
!
...
—
Па
,
посмешило
се
дете
...
—
„
Дете
”
,
—
а
виде
ли
како
уме
да
збори
и
што
иска
да
пазари
?
Познаваш
ли
гу
?
—
Не
познавам
ги
,
хаџијо
...
—
Ех
,
кујунџија
па
да
не
познава
селски
девојчики
!
—
дира
га
Замфир
.
—
Неје
ништо
лошо
...
Теке
...
зборим
си
...
за
теб
’
неће
да
ваља
!
...
Зашто
ти
си
јоште
аџамија
,
прајиш
си
кеф
с
уста
,
а
други
слуша
,
па
мисли
,
истина
је
...
Слушају
чираци
,
па
неје
ред
за
еснаф-човека
.
Искачају
лоши
речи
!
...
Не
чиниш
ништо
лошо
,
ама
—
неје
ред
!
...
А
да
си
имаш
домакицу
,
е
,
тој
веће
на
друго
прилега
!
Тој
си
је
ред
,
ама
и
тагај
то
не
бива
пред
чираци
!
...
А
ти
што
радиш
саг
?
...
Харчиш
такој
и
губиш
си
младос
’
твој
убав
...
Време
промињује
...
Треба
веће
да
се
жениш
...
Мајка
ти
не
може
саг
ласно
хизмет
да
ти
чини
...
На
мајку
треба
да
мислиш
,
дете
!
—
Па
ће
се
женим
...
—
Е
,
што
чекаш
?
...
Искаш
паре
,
мираз
?
!
...
—
Јок
,
чорбаџијо
,
девојку
си
искам
!
...
„
Мираз
”
...
нишлиски
мираз
!
Што
ће
ми
давају
у
мираз
?
Једну
кесу
леблебије
...
—
Што
кесу
леблебије
?
Ама
,
има
понеки
па
ће
и
паре
да
дава
!
Питујем
те
,
ете
,
сал
тој
:
тражија
ли
си
?
—
Несам
тражија
,
теке
...
—
У
кога
си
тражија
,
да
ти
не
дава
?
Имаше
ли
га
у
наш
варош
так’в
човек
?
...
—
Како
да
ти
рекнем
,
хаџијо
?
...
Искочио
лош
реч
за
мен
’
:
та
ловџија
сам
,
мераклија
сам
џимпир
,
коцкарин
...
—
искочи
’
никакав
човек
,
хаџијо
,
у
чаршију
помеђу
трговци
и
еснаф-човеци
!
...
Та
како
саг
да
тражим
,
кад
убаво
си
знам
да
ми
неће
дадну
девојку
?
—
Та
што
неси
тражија
никог
потаквог
човека
,
од
ред
човека
...
Татко
ти
имаше
пријатељи
сијасвет
,
а
ти
си
жмијеш
неженет
и
губиш
си
младос
’
са
селски
звери
...
И
ја
ти
се
с
татка
живувашем
алис
како
с
брата
...
Ели
си
дошеја
при
мен
’
и
питаја
мен
’
,
да
ти
,
демек
,
наводаџишем
за
нику
трговачку
керку
?
...
Неси
!
...
—
Несам
...
—
одговара
Мане
,
и
пружи
Замфиру
муштиклу
,
коју
је
оправио
.
—
Ја
си
сина
немам
,
Мане
.
Татко
те
Ђорђија
мен
’
у
аманет
остави
.
Тој
си
не
знаје
ники
—
знаје
Бог
и
црна
у
Горицу
земја
,
што
ти
татка
покрива
.
По
саг
да
ме
не
зовеш
чорбаџијо
и
хаџијо
,
веће
татко
да
ме
зовеш
...
Татко
сам
ти
,
зашто
си
ми
аманет
...
Ако
искаш
да
се
жениш
,
мен
’
ми
сал
кажи
...
Разбра
ли
?
—
заврши
стари
Замфир
и
опрости
се
с
Маном
,
који
га
,
силно
тронут
,
при
поласку
пољуби
у
руку
...
Вративши
се
кући
,
стари
Замфир
је
поверио
домаћици
разговор
с
Маном
и
није
крио
да
се
нада
да
га
је
Мане
разумео
,
и
да
ће
колико
сутра
или
прексутра
ствар
свршена
бити
.
А
да
је
мајка
ћерки
поверила
то
,
није
,
мислим
,
нужно
ни
казивати
.
И
сви
су
се
надали
и
свакога
дана
очекивали
да
се
појави
ко
од
Маниних
.
Али
су
се
преварили
сви
.
Прође
недеља
дана
,
а
од
Мане
ни
трага
ни
гласа
.
Чак
му
је
по
поузданом
човеку
поручено
да
Замфир
даје
уза
Зону
пет
стотина
дуката
мираза
на
дан
прстена
.
Мане
је
био
срећан
и
задовољан
после
оне
сцене
са
старим
Замфиром
;
разумео
га
је
добро
,
па
ипак
није
ни
корака
пришао
на
сусрет
жељама
хаџи-Замфировим
.
Знао
је
он
добро
старога
господара
;
знао
је
да
је
у
кући
свемоћан
,
да
што
он
каже
то
је
казано
,
а
што
заповеди
да
ће
бити
и
послушано
.
Па
ипак
није
хтео
ништа
силом
да
добије
.
А
после
,
њега
и
није
вређало
то
како
су
о
њему
мислили
и
ценили
га
старији
њени
,
него
га
је
болело
оно
што
је
она
о
њему
мислила
и
рекла
,
и
иза
његових
леђа
,
и
њему
у
очи
.
И
што
би
она
сад
учинила
,
као
послушна
кћи
,
од
страха
очева
,
застрашена
и
присиљена
,
—
то
му
није
требало
.
Зато
је
Мане
остао
и
даље
хладан
и
повучен
,
и
оставио
их
без
одговора
.
Ово
је
силно
дејствовало
на
све
у
хаџи-Замфировој
кући
,
а
на
Зону
највише
.
Била
је
као
убијена
:
тужна
поваздан
,
суморна
и
лепа
као
јесен
која
настајаше
.
Као
пожутело
лишће
што
се
кидало
и
опадало
,
тако
и
наде
њене
кидаху
се
и
опадаху
једна
по
једна
.
Обузе
је
и
притиште
тешко
и
горко
кајање
.
Растужило
је
ово
тихо
јесење
време
...
Ах
,
како
је
могла
бити
срећна
!
размишљаше
сећајући
се
њега
и
речи
његових
,
а
седећи
усамљена
,
засипана
јесењим
лишћем
,
на
доксату
,
и
кидајући
митровске
,
зимње
руже
,
запева
тихо
песму
:
У
башчу
ми
зумбул
раст’о
,
—
Ја
га
не
гледах
;
На
зумбул
ми
булбул
пој’о
,
—
Ја
га
не
слушах
!
...
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТА
У
њој
се
приповеда
како
се
догодило
,
ама
сасвим
од
речи
до
речи
,
по
оној
бачванској
песми
,
која
гласи
:
„
Ја
сам
цуру
молио
и
лепо
говорио
,
а
сада
је
дошло
време
-
цура
моли
мене
!
“
Јевда
је
била
жена
још
млада
и
лепа
,
али
старога
кова
,
„
старовремска
”
,
како
би
тамо
рекли
,
озбиљна
и
достојанствена
.
Син
њен
,
Мане
,
јако
ју
је
поштовао
и
био
према
њој
необично
нежан
и
послушан
.
Али
баш
зато
јој
није
много
поверавао
никада
.
Па
тако
и
сада
.
Оно
што
је
знала
тетка
Дока
,
није
знала
мајка
Јевда
,
јер
Мане
није
хтео
,
а
други
јој
није
смео
казати
то
.
Јевда
је
чула
,
истина
,
да
се
нешто
прича
о
Зони
,
о
неком
бекству
,
о
некој
отмици
,
али
Манино
име
није
чула
том
приликом
,
а
целој
ствари
није
поклањала
никакве
вере
.
Она
је
знала
да
је
Зона
добро
дете
,
и
све
ово
је
сматрала
и
презирала
као
гадне
сплетке
беспослена
света
—
сплетке
које
ја
на
једно
ухо
примила
,
на
друго
пустила
,
чула
,
па
и
заборавила
.
Зато
се
силно
изненадила
кад
јој
на
Крстовдан
приђе
главом
сама
Зона
и
поче
о
том
истом
да
јој
се
јада
.
Јевда
изишла
мало
из
цркве
и
села
у
трем
,
који
је
око
цркве
,
а
Зона
је
вребала
и
увребала
.
Искрала
се
од
својих
,
само
да
се
састане
с
њом
.
Приђе
јој
и
пољуби
је
у
руку
,
па
је
одазва
настрану
,
у
башту
црквену
,
тамо
под
османлуке
.
И
ту
јој
се
изјада
.
Изнесе
све
шта
је
и
како
је
било
.
Плачним
гласом
причаше
јој
Зона
да
је
она
,
истина
,
крива
,
јер
га
је
волела
и
хтела
за
њега
,
па
тетке
покварише
,
али
да
ипак
није
заслужила
да
тако
прође
,
и
да
је
Мане
још
кривљи
,
јер
је
он
изнео
на
глас
—
он
и
нико
други
,
он
,
који
јој
је
претио
и
претњу
своју
и
испунио
.
Упропастио
је
,
и
она
сада
остаде
на
потсмех
као
ниједна
њезина
друга
,
заврши
Зона
и
бризну
силно
у
плач
.
Јевда
је
неко
време
искрено
бранила
свога
сина
,
верујући
и
сама
искрено
да
није
до
њега
кривица
,
али
када
Зона
спомену
Докино
име
,
—
да
је
и
она
ту
умешана
била
,
—
Јевди
је
онда
све
јасно
било
,
све
је
веровала
да
је
сушта
истина
.
И
она
обећа
Зони
да
ће
учинити
све
код
сина
,
и
да
се
нада
да
ће
је
Мане
послушати
и
да
она
неће
дуго
плакати
...
Идући
кући
,
Јевда
је
размишљала
о
томе
.
Била
је
тужна
и
замишљена
.
Плач
унесрећеног
девојчета
звонио
јој
је
једнако
у
ушима
као
звоно
које
оглашава
мртваца
,
а
речи
последње
Зонине
,
које
јој
је
рекла
праштајући
се
и
љубећи
је
у
руку
:
„
Стринке
Јевдо
,
ели
ћеш
ми
ти
саг
овеј
јесени
да
биднеш
мајчица
,
—
ели
ће
ми
то
на
пролет
бидне
Горица
и
зелена
травица
!
”
речи
те
никако
јој
не
избијаху
из
главе
.
И
сада
јој
је
све
јасно
било
.
Веровала
је
да
је
све
тако
како
јој
је
несрећна
девојка
рекла
;
веровала
,
као
да
је
сама
својим
очима
гледала
и
својим
ушима
чула
.
Сад
јој
је
јасно
било
и
оно
расположење
Манино
,
а
сетила
се
и
покојног
Ђорђије
,
оца
Манина
,
да
је
и
онај
увек
готов
био
на
такве
ствари
,
—
а
Мане
је
исти
отац
...
Силно
је
оптуживала
сина
,
али
само
зато
што
је
био
Крстовдан
уздржала
се
и
није
му
тога
дана
ништа
споменула
.
Али
сутрадан
нападе
га
свом
жестином
једне
увређене
честите
мајке
.
Мане
се
трудио
да
се
брани
и
одбрани
.
Јевда
тада
плану
:
—
Ти
душу
немаш
,
Бога
се
не
бојиш
...
Девојачку
,
срећу
да
убијеш
!
...
—
Ама
,
несам
,
нане
...
—
брани
се
Мане
.
—
Јеси
,
јеси
,
несрећо
,
познавам
ја
Ђорђијину
крв
!
...
Ђорђијо
,
Ђорђијо
!
—
Несам
,
нане
,
—
брани
се
и
куне
Мане
,
жива
ми
...
ете-те
...
—
Деде
,
деде
,
мори
...
Закуни
се
!
Што
поче
,
па
застаде
...
Што
се
не
закунеш
?
!
...
Закуни
се
,
де
ако
смеш
и
можеш
!
...
—
Ама
де
,
несам
,
нане
...
ете
...
ловачке
ми
среће
,
несам
.
—
Јеси
,
јеси
,
Мане
.
Знам
те
ја
тебе
убаво
...
Јеси
!
...
Ти
да
се
ожениш
,
а
она
да
те
куне
!
Тој
да
си
дочекам
,
црна
мајка
!
—
Ја
се
нећу
женим
,
нане
.
—
Манчо
!
—
рече
Јевда
подигнутим
гласом
.
—
Узми
се
,
дете
,
у
памет
!
Бог
дужан
ником
не
остањује
!
...
Скудена
и
оклеветена
девојка
када
прокуне
,
тешко
ће
ти
бидне
,
сине
!
До
Бога
се
,
мори
,
чује
њојна
клетва
!
...
—
Ама
,
несам
,
нане
!
—
Јеси
!
За
све
си
сал
ти
кабает
!
Ама
си
инает
и
инћар
,
како
и
татко
ти
што
беше
.
—
Припрети
му
и
самим
владиком
.
—
Мори
при
деда-владику
ћу
искочим
на
давију
.
Како
ти
то
мислиш
?
!
Зар
да
скудиш
девојку
,
па
да
си
капче
накривиш
?
!
Цркву
побоље
да
си
батисаја
и
огањ
у
њу
фрљија
и
запалија
гу
,
него
што
си
скудија
девојку
...
Мане
ућута
и
не
хте
више
да
се
брани
,
а
није
му
лако
било
ни
да
слуша
карање
,
зато
се
диже
и
оде
од
куће
.
Осећао
се
да
није
ни
за
какав
посао
—
зато
узе
пушку
и
оде
у
поље
,
да
се
разоноди
мало
.
Ишао
је
тако
цело
после
подне
.
Дан
био
леп
,
топал
и
ведар
септембарски
дан
,
суморан
ипак
мало
због
оне
тишине
,
која
је
обична
већ
раних
јесењих
дана
,
када
нас
већина
птица
селица
оставља
.
Мане
је
обишао
своје
винограде
,
свраћао
и
поседео
још
у
некима
,
а
кад
сунце
већ
на
смирају
свом
беше
,
врати
се
и
Мане
,
не
уловив
ништа
.
Од
силних
мисли
и
осећања
није
ни
ловио
ништа
;
јер
,
како
је
у
мислима
занет
био
,
могли
су
му
зечеви
преко
пушке
прескакати
,
а
он
их
не
би
ни
опазио
,
акамоли
гађао
!
Већ
је
пао
мрак
кад
је
стигао
и
пролазио
крај
последњих
винограда
,
што
су
најближи
вароши
.
Из
мисли
га
трже
женски
глас
:
„
Бата-Мане
,
ти
ли
си
?
”
Мане
се
заустави
,
а
из
жбуња
му
се
приближаваше
једна
женска
прилика
,
и
кад
му
приђе
ближе
,
опет
га
ослови
:
—
Познаваш
ли
ме
,
мори
?
—
Кој
си
ти
?
—
загледа
је
Мане
.
—
Де
,
несам
кумита
!
...
Што
,
јоште
ли
ме
зар
не
познајеш
?
—
смеје
се
женица
.
—
Ја
сам
си
Васка
...
Васка
Гмитраћева
,
зар
ме
не
познаваш
...
што
сам
била
у
Хаџиске
измећарка
,
а
доносила
ти
абери
од
Зону
...
—
А
,
ти
ли
си
,
Васке
,
девојке
?
...
—
Ба
,
несам
више
девојка
,
—
вели
задовољно
и
поносито
,
—
веће
шес
’
недеље
како
сам
удадена
...
—
Бре
!
А
за
кога
се
удаде
?
...
Кој
ти
беше
човек
?
...
—
За
Гмитра
грнчара
...
Имамо
си
туј
лојзенце
,
па
искамо
прекојутре
гројзе-брање
да
прајимо
...
Ете
ми
га
туј
и
човек
ми
...
Он
ме
и
пушти
саг
при
теб
’
...
Ја
те
видо
’
,
када
прође
,
па
те
чекам
одамно
...
Имам
један
абер
за
теб
’
,
и
поздравље
...
Мане
се
тихо
искашља
,
па
се
крене
и
пође
полако
,
а
за
њим
пође
и
Васка
,
млада
женица
која
се
силно
пролепшала
откако
се
удала
.
Срећна
и
весела
у
свом
новом
животу
,
желела
је
срећу
целом
свету
,
зато
је
радо
пристала
да
буде
посредница
између
двоје
несрећних
.
Опазила
је
Ману
кад
је
прошао
у
лов
,
отрчала
Зони
и
казала
јој
све
,
вратила
се
оданде
и
вребала
и
увребала
сада
Ману
при
повратку
кући
.
—
После
краће
почивке
,
размишљајући
како
да
отпочне
,
проговори
женица
:
—
Мори
,
зашто
ме
не
питујеш
,
бата-Мане
,
од
кога
,
си
је
,
ете
,
абер
и
поздравље
?
—
Па
тој
си
је
твоје
знање
.
—
Па
питуј
ме
,
де
!
—
Па
од
кога
?
—
Поздравила
ти
се
Зоне
...
Мане
ћути
и
ништа
не
одговара
.
—
Чу
ли
,
мори
,
пратила
ме
Зоне
да
те
махсуз
нађем
и
да
ти
рекнем
да
гу
много
мило
за
теб
...
Без
теб
’
,
рече
,
живот
си
нема
...
—
Кол’ко
ће
пут
па
тија
исти
речи
да
ми
кажеш
и
збориш
?
...
—
Што
,
не
верујеш
,
бата-Мане
?
—
Да
се
неси
посмешила
,
невесто
?
...
Знаш
:
Манулаћ
и
Манча
слично
му
долази
,
—
та
може
да
си
забравила
за
кога
ти
рекоше
...
—
Ама
,
де
!
—
смеје
се
женица
.
Мори
,
какав
Манулаћ
?
!
Ешек
...
пуле
чорбаџиско
!
—
Ја
се
веће
једанпут
превари
’
...
Други
пут
неће
ме
ласно
преварите
!
—
Јок
,
јок
,
саг
је
друго
!
Призортило
је
...
Еве
,
пратила
ти
овој
цвеће
!
Сама
га
је
тргала
у
башчу
,
за
теб
’
га
тргала
!
Пољубила
га
,
кад
ми
предаде
за
теб
’
,
—
поцелуј
га
и
ти
саг
!
Рече
ми
јоште
да
ти
рекнем
:
да
прочетиш
из
њег
’
...
„
Како
је
,
рече
,
овој
цвеће
бледо
и
вене
,
такој
,
рече
,
бледи
и
вене
и
њојно
лице
од
карасевдах
”
...
—
рече
женица
и
предаде
му
киту
белих
хризантема
.
—
Јоште
те
је
поздравила
да
гу
прошћаваш
,
зашто
је
пролет
дамно
минуло
,
јесен
дошла
,
—
зимске
руже
су
цвеће
!
...
Несу
руже
од
пролет
,
ама
неје
,
рече
,
веће
ни
она
што
је
била
!
Било
цвеће
—
било
и
Зоне
!
...
—
заврши
дршћућим
и
загушеним
гласом
млада
женица
и
обриса
кришом
сузе
,
па
му
пружи
киту
зимских
бледих
ружа
.
—
Ех
!
—
уздахну
Мане
болно
и
додаде
јетко
,
примајући
и
миришући
руже
.
—
Добро
си
је
што
си
„
куче
у
чашире
”
носи
и
појас
,
та
имам
куде
да
га
заденем
,
ете
,
овој
пратено
цвеће
...
—
Де
,
па
и
ти
!
Какав
си
!
—
љутну
се
Васка
,
јер
је
разумела
пребацивање
.
—
Да
заб’равиш
ти
оној
што
је
било
.
Саг
да
гу
видиш
,
бата-Мане
,
каква
стаде
:
никаква
се
напраји
!
...
И
ти
пантиш
онеја
речи
?
!
...
Чорбаџиско
дете
,
пусто
,
лудо
;
расло
у
сваки
довлет
;
зар
знало
оно
што
је
мука
и
невоља
?
...
Ама
,
саг
,
саг
да
гу
видиш
и
чујеш
што
си
твори
и
збори
!
...
Слушај
што
ти
зборим
...
Несам
јоште
свршила
работу
...
Има
јоште
коџа
ми
ти
много
да
ти
рекнем
...
Поздравила
ти
се
Зоне
и
рекла
да
ти
рекнем
:
Ако
ти
је
јоште
криво
на
њојни
стареји
,
—
ласно
за
тој
...
Има
си
она
чаре
и
за
тој
!
Свет
си
збори
да
је
побегуља
,
па
када
такој
вика
,
збори
,
када
ништо
неје
било
,
а
оно
дођи
к
ноћи
и
украдни
гу
...
ће
те
чека
,
па
,
вика
,
ако
се
зове
„
побегуља
”
—
берем
да
знаје
зашто
се
такој
зове
.
Ете
,
тој
ти
се
поздравила
!
Води
гу
,
рече
,
—
у
Шам
ће
иде
с
теб
’
!
—
Ама
,
како
да
се
женим
,
да
си
’
раним
и
жену
,
кад
сам
,
ете
,
ловџија
,
фукара
?
Кад
уловим
ће
вечечерамо
,
кад
не
уловим
ништо
,
без
вечеру
ће
легнемо
.
За
мен
’
је
сирота
,
спроти
мен
’
...
Море
,
куде
се
је
женила
фукара
из
чорбаџиску
кућу
?
!
!
—
Ех
,
де
па
и
ти
!
—
смеје
се
Васка
.
—
Бога
ми
ти
казујем
!
—
Вика
:
ти
гу
све
то
напраји
;
ти
си
заврзаја
,
ти
саг
па
и
одврзуј
!
...
—
Море
,
какој
ће
му
па
саг
тој
бидне
?
!
Чаршија
збори
да
гу
је
Манулаћ
уграбија
,
—
па
саг
,
бива
ли
ја
да
гу
украднем
?
...
Кујунџија
сам
,
ама
...
„
носено
злато
”
...
бива
ли
?
...
—
Мори
,
ћути
си
,
несрећо
кујунџиска
!
—
прекиде
га
женица
и
пљесну
по
рамену
.
—
Како
па
то
збориш
!
...
Зашто
инћариш
,
инћару
ниједан
!
...
Све
си
ти
тој
направија
!
-
рече
смејући
се
,
—
па
саг
„
Манулаћ
”
,
викаш
!
Их
,
мајка
му
остарела
!
...
Мори
,
знавамо
си
ми
жене
убаво
што
је
и
кој
је
Манулаћ
,
а
кој
па
Манасија
Кујунџија
,
и
што
си
може
кад
’
оће
...
Их
што
си
ти
,
бата-Мане
,
па
несрећа
ника
!
—
Ама
,
ти
ме
па
л’жеш
,
Васке
!
—
Не
л’жем
те
,
бата-Мане
,
две
ми
очи
!
...
Жив
ми
Гмитраћ
—
а
Ниш
да
ми
даваш
—
не
давам
га
!
...
Да
гу
видиш
,
твоје
Зоне
,
па
да
гу
не
познаш
!
Никаква
се
напрајила
!
Еве
,
да
видиш
,
колико
гу
мило
за
теб
’
—
таг
ће
гу
зар
верујеш
.
„
Однеси
му
и
овој
,
—
рече
ми
Зоне
,
—
и
питуј
га
:
е
ли
је
било
јоште
у
свет
да
је
девојка
на
момка
овој
пратила
?
!
”
—
рече
и
предаде
му
завијену
свилену
мараму
.
—
Што
је
овој
?
!
—
кликну
Мане
зачуђено
,
кад
разви
мараму
.
—
Шефтелија
?
!
...
—
Шефтелија
!
—
прошапта
женица
и
устукну
поплашено
два-три
корака
устрану
.
—
Шефтелија
?
!
...
—
прошапта
Мане
и
заљуља
се
од
неочекиване
среће
.
—
Ее
!
—
тврди
Васка
.
—
И
...
Зоне
ти
,
ете
,
даде
овуј
шефтелију
?
За
мен
’
ти
даде
?
!
...
—
Зоне
...
—
Л’жеш
ме
,
мори
!
—
Не
л’жем
те
,
—
куне
се
женица
,
—
две
ми
очи
,
не
л’жем
те
...
Оваква
да
се
напрајим
,
—
ако
те
л’жем
!
—
рече
и
сави
кажипрст
као
куку
.
—
И
Зоне
пратила
?
—
пита
је
понова
Мане
.
—
Зоне
,
а
кој
ће
други
да
прати
?
—
одговара
Васка
.
—
Ако
имаш
Бога
и
душу
,
а
ти
си
,
белким
,
прочети
,
па
ћеш
видиш
убаво
кол’ко
је
болна
од
карасевдах
...
„
Ја
си
учини
’
тој
,
збори
си
,
Зоне
,
а
он
саг
нека
си
чини
што
си
хоће
и
милује
!
...
Ако
ми
,
рече
,
не
дође
саг
у
јесен
у
кућу
—
на
пролет
ће
ми
дође
там
’
под
Горицу
!
...
”
—
Ама
!
—
викну
радосно
Мане
,
и
у
оном
одушевљењу
испали
пушку
,
иако
су
били
већ
на
самом
улазу
у
варош
,
где
их
је
Гмитраћ
чекао
,
па
завали
руке
иза
потиљка
и
пође
силно
као
орао
кад
хоће
да
полети
.
—
Е
,
што
да
рекнем
?
—
запита
Васка
и
потрча
за
њим
.
—
Рекни
гу
:
Поздравија
ви
се
Мане
да
га
чекате
,
рекни
,
у
прву
недељу
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ПРВА
У
њој
је
описано
последње
момачко
весеље
Манино
.
Мане
је
отишао
задовољан
кући
.
Пољубио
је
мајку
у
руку
,
казао
да
пристаје
,
а
све
остало
,
рече
,
њена
је
брига
!
Сутра
ће
,
рече
,
од
Замфирових
доћи
к
њој
Калиопа
,
па
нека
њих
две
удесе
тако
да
испадне
свима
по
вољи
и
по
хатару
.
Јевда
је
сва
срећна
била
кад
је
чула
то
,
и
није
се
љутила
кад
јој
је
Мане
казао
да
иде
,
да
се
нађе
и
мало
проведе
с
друштвом
.
Те
је
вечери
Мане
отишао
и
проџумбусио
са
својим
друштвом
.
Никоме
није
казао
зашто
и
крошто
—
само
је
Митку
,
оном
Петракијевом
,
све
поверио
,
испричао
му
што
је
било
,
зашто
је
вечерас
весео
,
и
побратимио
се
поново
с
њим
.
.
У
Калоферлиском
хану
џумбус
и
весеље
...
То
се
Мане
са
друговима
весели
...
Чују
се
ћеманета
,
пиште
зурле
,
звецкају
чампаре
,
а
гоч
потреса
темеље
старога
хана
и
сасипа
прашину
и
црвоточину
са
плафона
на
веселе
госте
...
То
се
Мане
са
друговима
весели
...
Чује
се
свирка
на
далеко
!
Чује
је
и
Зоне
кроз
ону
меку
и
тиху
септембарску
јесењу
ноћ
,
а
већ
пре
тога
стигао
јој
је
поздрав
и
вест
да
се
то
у
њено
здравље
веселе
...
И
досад
од
дерта
није
спавала
,
а
данас
задуго
није
склопила
ока
од
силне
радости
и
задовољства
.
А
Мане
седи
са
кардашима
и
весели
се
.
И
нико
,
сем
Митанче
Петракијевог
,
не
зна
зашто
се
Мане
весели
,
зашто
је
весео
,
зашто
части
све
и
зашто
немилице
баца
бакшиш
,
и
не
да
никоме
да
плаћа
!
...
Према
њему
седе
ченгије
;
одмарају
се
од
малопређашњег
бурнога
и
бесомучнога
играња
.
Све
лепша
од
лепше
,
а
међу
њима
најлепша
мала
Ајша
,
најмлађи
и
најомиљенији
чочек
,
која
болује
од
севдаха
.
Зато
се
и
одвојила
и
повукла
у
ћошак
,
и
оданде
једнако
гледа
нетремице
у
Ману
и
чека
кад
ће
поручити
ону
његову
(
или
боље
рећи
,
њихову
)
песму
„
Кад
ја
имам
“
,
песму
коју
је
дилбер-Дудија
донела
амо
чак
из
Мостара
,
а
чучук-Ајша
је
најрадије
и
најлепше
певала
,
јер
се
цела
песма
на
њу
односила
,
и
Мане
досад
увек
на
њу
мислио
и
гледао
кад
се
та
песма
певала
.
И
кад
год
су
отпевали
ту
песму
,
добијала
је
чучук-Ајша
лепа
бакшиша
и
још
лепших
речи
и
погледа
од
Мане
и
свега
друштва
Маниног
.
Али
вечерас
Мане
није
поручивао
ништа
.
Зато
Ајша
даде
знак
Дудији
да
запева
ту
песму
.
Дудија
запева
,
а
остале
ченгије
прихватише
;
запеваше
и
Ђулсефа
и
Ајша
,
пратећи
песму
ударањем
У
дахирета
.
Запеваше
онако
мало
оријенталски
—
тихо
и
сањиво
,
мало
кроз
нос
запеваше
:
Кад
ја
имам
рујно
вино
,
—
Зашт
’
га
не
пијем
?
Ај-хај-хај
!
Кад
ја
имам
чарне
очи
,
—
Еј
,
зашт
’
их
не
гледам
?
!
...
Чучук-Ајша
га
погледа
сањиво
својим
страсним
великим
бадемастим
очима
,
али
Мане
и
не
примети
то
.
Искапи
чашу
вина
,
али
је
не
погледа
,
како
је
досад
увек
чинио
.
Мисли
његове
не
беху
ту
,
али
ипак
ту
близу
,
неколико
кућа
одатле
,
код
Замфирових
.
Замишљао
је
сада
Зону
,
раздрагао
се
;
зато
сам
продужи
даље
песму
,
коју
опет
сви
свирком
и
певањем
прихватише
.
Пева
Мане
:
Кад
ја
имам
бело
лице
,
—
Зашт
’
га
не
љубим
?
Ај-хај-хај
!
Кад
ја
имам
русе
косе
,
—
Еј
,
зашт
’
их
не
мрсим
?
!
...
Узалуд
је
Ајша
кокетовала
!
На
друге
очи
,
друге
косе
и
на
друго
лице
мислио
је
сада
Мане
...
Ни
сада
не
погледа
Мане
Ајшу
,
ни
њено
бело
лице
,
ни
њене
дуге
косе
,
које
беше
пребацила
и
укрстила
преко
груди
,
покривених
танком
провидном
кошуљом
од
бурунџук-свиле
.
Он
беше
развио
ону
свилену
мараму
и
гледаше
у
њу
.
И
тек
кад
му
приђе
Ајша
с
дахиретом
,
трже
се
из
сањарија
,
заграби
шаку
стопараца
и
баци
јој
на
дахире
.
—
Погле
га
!
Сал
тол’ко
...
—
рече
јетко
и
зловољно
Ајша
.
—
Мало
ли
је
?
—
запита
је
Мане
.
—
Зар
тол’ке
паре
?
—
Неје
за
паре
реч
!
—
вели
Ајша
стојећи
и
очекујући
још
,
као
и
досад
што
је
уз
бакшиш
добијала
.
—
Што
ми
је
за
паре
!
Овој
си
ја
делим
сас
друство
,
али
оној
што
је
салте
моје
!
...
—
Ево
ти
овој
!
—
рече
Мане
.
—
Зима
иде
,
сас
зимске
руже
да
се
закитиш
!
—
рече
и
даде
јој
ону
киту
хризантема
.
—
Тој
ти
је
последње
од
мен
’
,
Ајшо
,
за
игре
што
ми
играше
,
за
песне
што
ми
појеше
...
за
спомињување
...
—
Ее
,
—
уздахну
тихо
Ајша
,
—
видо
’
веће
ја
...
—
Е
,
тол’ко
!
—
рече
Мане
и
одмахну
руком
.
—
Било
,
Мане
!
...
—
Било
,
Ајшо
!
...
Ајша
само
превуче
руком
преко
чела
и
остави
га
,
даде
дахире
Дудији
,
нек
’
она
купи
бакшиш
,
а
она
се
повуче
,
ућута
,
и
гледаше
кроз
прозор
у
мрак
,
у
ноћ
...
Весеље
се
продужило
ипак
,
иако
је
Ајша
тужна
била
.
Још
се
певало
,
свирало
и
бесно
и
страсно
чочешки
играло
,
и
Мане
седео
,
у
дахирета
богато
спуштао
,
али
ниједну
—
ни
Ајшу
,
ни
Ђулсефу
,
ни
Дудију
Бошњакушу
—
није
ни
погледао
,
нити
је
чуо
нежне
речи
кардаша
Дудији
и
Ђулсефи
.
Седео
је
,
пио
,
и
будан
сањао
,
и
тек
га
из
сањарија
тих
трже
глас
споља
,
јер
баш
поред
прозора
чу
се
:
„
Врије
,
вријееее
!
Паригушица
!
”
Сви
се
тргоше
,
погледаше
на
прозор
.
Кроз
завесе
се
белело
,
зора
се
прокрадала
у
одају
,
коју
беше
од
тавана
до
пода
притиснуо
дим
као
облак
густ
.
Дигоше
се
да
иду
.
Пробудише
стару
Аву
,
која
је
пре
четрдесет
и
више
година
била
на
гласу
чочек
,
а
сада
је
као
неки
анђео
хранитељ
и
казначеј
у
овој
дружини
младих
ченгија
:
носи
фењер
и
кишобране
и
живи
у
успоменама
.
Пустише
ченгије
да
измакну
,
а
после
се
и
сами
разиђоше
...
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ДРУГА
И
ПОСЛЕДЊА
Она
је
сасвим
обична
,
као
што
су
обично
све
последње
главе
у
приповеткама
и
романима
.
После
овог
,
а
ствар
се
брзо
развијала
и
крају
приводила
,
—
брже
него
што
је
и
сама
Зона
желела
и
очекивала
.
Свршила
се
и
прошевина
и
прстен
.
Мане
је
изненадио
Замфира
,
али
и
Замфир
Мана
.
Било
је
говора
и
о
миразу
.
Хаџи-Замфир
спомену
пет
стотина
дуката
,
али
их
Мане
не
прими
,
него
одговори
да
ће
он
за
толико
дати
накита
својој
невести
.
Усхићен
тиме
,
стари
Замфир
поклони
им
једну
од
својих
кућа
,
најлепшу
после
оне
у
којој
је
становао
.
Журно
се
спрема
у
обема
кућама
.
Прије
Ташана
и
Јевда
походе
се
узајамно
чешће
и
разговарају
се
и
саветују
шта
ће
и
како
ће
урадити
да
све
то
испадне
што
боље
.
Оне
саме
све
то
свршавају
—
никога
не
питају
;
Таска
и
Дока
,
те
две
тетке
,
вешто
су
и
фино
удаљене
,
да
не
би
шкодиле
ствари
која
се
тако
лепо
и
глатко
свршава
.
Чак
је
у
услове
ушло
да
се
ни
на
дан
свадбе
не
нађу
оне
две
заједно
.
Дође
ред
и
на
бирање
и
тражење
часника
.
За
све
се
сложише
,
само
за
девера
никако
,
јер
то
је
право
било
право
младенаца
.
—
Да
рекнеш
:
драгичка
!
Нашеја
сам
побратима
!
—
вели
Мане
Зони
,
која
га
је
испратила
до
авлиских
врата
.
—
А
кој
си
је
?
—
запита
Зона
радосно
.
—
Е
,
ела
сама
да
га
погодиш
!
...
—
Какав
је
?
Је
ли
је
танак
,
висок
;
има
ли
мустаћи
?
—
пита
Зона
.
—
Нећу
га
,
ако
нема
мустаћи
...
—
Па
...
ће
да
има
...
—
А
шта
је
?
Од
какав
си
је
ред
?
Е
ли
чиновник
,
офицер
?
...
.
—
Неје
!
—
Еснаф
човек
?
—
Неје
.
—
Трговац
?
—
Неје
ни
тој
...
—
Ама
,
де
!
...
Збори
си
,
жива
ти
ја
,
што
је
!
-
Сараф
и
банкер
...
—
Е
,
сараф
!
Како
може
сараф
девер
да
бидне
?
!
Нећу
сарафина
!
—
Ама
де
,
неје
Чифут
...
наша
си
је
вера
!
...
Ем
,
млад
,
убав
,
богат
...
сарафче
и
банкерче
...
у
наш
варош
нема
га
,
ете
,
јоште
један
потакав
!
...
Пратија
сам
човека
да
га
питује
...
Зона
издиже
обрве
и
слегну
раменима
,
као
да
хоће
да
каже
да
се
не
може
сетити
.
—
Што
,
јоште
не
може
да
се
сетиш
?
!
—
Јок
...
—
Ама
ће
бидне
девер
!
Ама
антика
девер
...
поубав
оди
гардиског
поручика
,
ете
...
—
Ама
,
збори
,
де
...
—
Манулаћ
...
—
вели
Мане
.
—
Ба
,
нећу
си
!
—
прекиде
га
љутито
Зона
и
залупи
авлиска
врата
за
собом
,
оставив
Мана
напољу
.
Мане
је
без
ичијег
питања
,
онако
сам
по
својој
памети
,
учинио
тај
корак
.
Позвао
је
Манулаћа
он
лично
да
му
буде
девер
уз
девојку
,
додав
:
нека
се
покори
судбини
,
ономе
што
је
писано
и
суђено
,
као
што
би
се
,
рече
,
и
он
—
Мане
—
покорио
и
пристао
да
буде
Манулаћу
девер
,
да
је
њега
—
Манулаћа
то
јест
—
Зона
бегенисала
и
да
је
суђено
и
писано
било
.
А
кад
се
Манулаћ
отимао
и
споменуо
да
сада
нису
пређашње
године
,
да
је
„
оскудација
”
,
да
су
им
силне
непокупљене
паре
по
народу
растурене
и
изложене
пропасти
,
Мане
му
је
рекао
:
ако
је
само
то
,
да
је
за
то
најлакше
!
Обећао
је
да
ће
му
он
купити
лаковане
деверске
ципеле
и
нову
златну
минђушу
у
уво
(
Манулаћ
је
био
првенац
)
,
и
још
сврх
тога
да
ће
му
целога
свога
века
куповати
за
његов
рачун
овчије
и
јареће
коже
и
,
као
побратиму
свом
,
наравно
,
без
и
једне
паре
ћара
давати
.
Због
тога
се
,
ето
,
сукобише
и
посвадише
Зоне
и
Мане
.
И
то
траје
већ
неколико
дана
.
Зона
неће
никако
ни
да
чује
за
Манулаћа
,
а
Мане
опет
каже
:
ил
’
њега
ил
’
никога
.
Чорбаџиски
је
син
,
стара
кућа
,
па
ће
му
,
вели
,
то
чинити
чест
!
А
сем
тога
,
то
му
је
и
дужност
,
причаше
јој
Мане
,
јер
су
се
он
и
Манулаћ
побратимили
и
зарекли
:
ко
се
први
ожени
,
да
му
онај
други
буде
девер
.
Дакле
,
мора
!
...
Али
Зона
неће
;
вели
да
Манулаћ
нема
ни
форму
за
девера
!
—
А
како
је
имао
форме
за
младожењу
?
!
дира
је
Мане
и
доводи
је
до
плача
.
И
Мане
гледа
како
је
лепа
и
кад
плаче
,
и
мило
му
да
је
гледа
кад
плаче
.
Каже
јој
да
га
је
у
сну
видео
као
њеног
младожењу
,
па
би
сада
рад
био
и
на
јави
видети
га
и
као
девера
!
...
И
да
се
само
Мане
питао
и
од
њега
само
да
је
зависило
,
можда
би
тако
и
било
,
Али
,
срећом
по
Зону
,
стиже
и
Замфировима
и
Мани
поздрав
од
Манулаћевих
.
Манулаћ
са
извињава
да
не
може
,
јер
баш
тих
дана
га
трговачки
послови
одазивају
на
дужи
пут
у
Лесковац
и
околину
—
да
купи
пропалу
вересију
,
од
које
,
ако
што
пара
скупи
,
да
после
купује
кудељу
и
кускуне
...
Тада
се
једва
једном
разведри
и
сину
лице
Зонино
.
За
другог
кандидата
за
девера
лако
се
погодише
.
То
је
био
Митанча
,
чорбаџи-Петракијев
син
,
и
читатељима
већ
добро
познат
из
ранијих
глава
.
На
то
радо
пристадоше
сви
—
и
младенци
,
и
родитељи
њихови
.
Митанче
већ
може
;
из
чорбаџиске
је
куће
,
млад
је
,
леп
је
,
има
науснице
,
друг
је
Манин
—
дакле
,
нико
бољи
од
њега
да
буде
Мани
девер
.
А
сем
тога
,
тако
ће
се
узети
да
је
остао
момак
и
да
оног
брака
са
Швабицом
Хермином
као
да
није
ни
било
.
Тако
треба
и
оцу
Петракију
претставити
и
протумачити
.
И
стари
Замфир
узе
на
себе
ту
дужност
,
обећа
се
да
ће
уложити
сав
свој
ауторитет
и
утицај
на
јогунастог
Петракија
,
и
да
ће
измирити
оца
са
сином
—
са
сином
који
се
каје
,
који
се
поправио
,
и
који
је
опет
примљен
у
ред
чорбаџиски
,
јер
га
,
ето
,
и
сам
стари
и
поносити
Замфир
прима
у
свој
род
!
И
успео
је
чорбаџи-Замфир
код
чорбаџи-Петракија
!
Јер
није
прошло
много
,
а
трећега
дана
од
измирења
рано
ујутро
читаше
изненађене
чаршилије
нову
фирму
над
вратима
Петракијева
дућана
,
која
је
гласила
:
„
Трговина
Петракија
Н
*
и
Сина
”
.
Лицем
на
Свету
Петку
била
је
свадба
.
Био
је
леп
,
ведар
дан
-
ведар
као
и
лица
срећних
младенаца
.
Све
се
слегло
у
сватове
,
и
радовало
се
што
се
тако
лепо
,
и
баш
онако
као
што
је
требало
,
свршило
.
Тетка
Таска
је
тога
дана
била
све
и
сва
у
Замфировој
,
а
тетка
Дока
у
Маниној
кући
.
Дубоко
у
ноћ
још
се
таласало
коло
и
игре
,
а
„
Јелке
тамничарке
”
играло
се
неколико
пута
до
„
Шарен-ора
”
.
—
Ама
саг
право
да
ми
кажеш
што
ћу
те
,
ете
,
питујем
,
—
запита
трећега
дана
Замфир
зета
Ману
,
ама
ти
га
напраји
сав
онај
џумбус
?
!
Ете
,
жив
ти
ја
,
тој
право
да
ми
кажеш
!
—
Хехе
!
—
снебива
се
Мане
.
—
Несам
,
несам
,
ловачке
ми
среће
,
несам
!
Куд
па
смем
ја
тој
да
напрајим
?
!
—
куне
се
Мане
.
—
Теке
сутрадан
,
пред
ручак
,
и
ја
си
сам
чу
у
чаршију
,
ама
викам
„
сокак-лаф
”
си
је
...
Што
си
неће
залудњаци
да
зборе
?
!
—
Хе
!
—
врти
главом
стари
Замфир
и
не
верује
му
.
—
Татко
кој
ти
беше
?
...
Ђорђија
!
А
иверка
пада
ли
далеко
од
кладу
?
...
А
Мане
му
се
куне
у
пушку
,
која
га
никад
није
слагала
,
па
тако
неће
ни
он
сад
њега
слагати
.
Заклиње
му
се
напослетку
чак
и
у
светог
Евстатија
,
патрона
ловачког
!
Али
му
Замфир
не
верује
.
Врти
главом
,
али
му
ипак
мило
кад
их
погледа
—
гледа
их
дуго
и
вели
и
признаје
у
себи
:
да
другог
зета
по
свом
ћефу
,
и
таку
слику
и
прилику
као
што
су
Зона
и
Мане
,
мучно
да
би
могао
наћи
и
саставити
...
Мидо
му
све
то
,
мило
му
што
је
дахнуо
душом
,
што
се
курталисао
једне
тешке
бриге
и
главобоље
,
само
му
није
мило
што
се
младенци
много
снебивају
и
стиде
и
крију
од
света
.
Зато
се
ваљда
хаџи-Замфир
,
одмах
после
неколико
дана
,
и
сетио
свога
чифлука
и
јесењих
радова
,
који
му
императивно
налажу
и
захтевају
да
се
ових
дана
неизоставно
тамо
појави
и
пробави
.
И
он
нађе
да
ће
бити
најбоље
да
се
уклони
мало
од
куће
.
Па
тако
је
и
урадио
.
Казао
је
домаћима
да
иде
;
иде
,
вели
,
једно
да
се
после
силних
брига
одмори
и
разоноди
на
недељу-две
дана
тамо
на
чифлуку
,
а
друго
—
време
је
да
се
,
вели
,
и
та
деца
мало
ослободе
и
изиђу
међу
свет
,
јер
ено
благочестиви
тутори
и
одборници
општине
турековачке
већ
трећи
дан
како
се
вуку
све
средином
сокака
(
већ
им
се
и
шегрти
смеју
гледајући
их
како
спадоше
с
ногу
!
)
тражећи
Ману
Кујунџију
,
да
му
исплате
и
дигну
поручена
кандила
,
кадионицу
и
петохљебницу
,
па
никако
да
га
нађу
:
нема
га
,
као
да
је
у
земљу
пропао
...
КРАЈ
НАПОМЕНА
Сремац
је
први
пут
штампао
Зону
Замфирову
у
Српском
књижевном
гласнику
,
1903
године
(
од
књиге
ВИИИ
,
2
до
књиге
X
,
5
)
,
а
потом
ју
је
допунио
и
прерадио
за
издање
Српске
књижевне
задруге
(
1907
год
.
)
,
проширивши
том
приликом
нарочито
главе
прву
,
четврту
,
шесту
,
осму
и
дванаесту
.
У
том
дефинитивном
облику
дајемо
је
и
у
овом
издању
.
