2-га
КЊИГА
КОЛАРЧЕВОГ
ФОНДА
2-га
ОМЕР
ЧЕЛЕБИЈА
НАПИСАО
М
.
Ђ
.
МИЛИЋЕВИЋ
У
БИОГРАДУ
У
ШТАМПАРИЈИ
НАПРЕДНЕ
СТРАНКЕ
1886
„
Причање
је
души
посластица
“
Његуш
И
У
очиној
кући
Султанов
Мушир
,
Сердар-Екрем
,
Омер
-
Паша
,
године
1850
,
савлада
буну
босанске
и
херцеговачке
властеле
која
се
тада
,
ваљда
пошљедњи
пут
,
бијаше
дигла
да
брани
своју
предиону
автономију
од
стамболских
централистичких
рефорама
!
Поносити
Сердар
-
Екрем
,
Потурчењак
,
крьаше
,
једног
по
једног
,
најгласовитије
племиће
у
Босни
и
у
Херцеговини
;
савлађујући
њихову
силу
,
он
побијаше
и
њихов
глас
и
важност
у
народу
.
Силнога
Али-
Пашу
Сточевића-Ризванбеговића
освоји
и
зароби
,
па
га
посади
на
магарца
лицем
к
репу
;
и
тако
га
проведе
кроза
сву
Босанску
Крајину
!
У
оваком
свом
јаду
,
некада
бијесни
Ризванбеговић
викаше
:
—
Та
зар
нејма
ни
једнога
Турчина
,
да
ме
убије
:
да
ме
смрћу
избави
од
ове
бруке
?
—
Нејма
!
одговорише
му
војници
Омер
-Пашини
:
—
Од
нас
ни
један
није
Бошњак
ни
Херцеговац
а
,
по
твојој
памети
,
само
су
они
прави
Турци
!
По
што
га
је
обрукао
како
Турчин
никад
није
обрукао
Турчина
—
одузе
му
и
чемерни
живот
!
...
У
Подрињу
,
око
Зворника
,
Сердар
-
Екрем
похвата
35
бегова
,
окова
свакога
алком
око
врата
,
и
алку
свакоме
закова
за
један
жељезни
ланац
,
па
тако
наврстане
посла
,
преко
Србије
,
у
Цариград
,
у
заточење
.
Тај
низ
окованих
бегова
,
као
низ
ждралова
,
гледали
су
Срби
,
и
нису
могли
начудити
се
чуду
,
дотле
невиђеному
!
—
За
што
тако
немилостивно
поступаш
с
овим
Турцима
?
упита
Омера
један
његов
пређашњи
једновјерац
:
—
нијесу
зар
сви
толико
криви
?
—
И
да
нијесу
криви
ови
,
одговори
Омер-Паша
:
—
криви
су
њихови
стари
.
Шта
су
они
чинили
Хришћанима
(
својој
по
крви
браћи
,
ово
им
је
још
мало
.
И
ја
,
Потурчењак
,
хоћу
за
све
оно
да
им
платим
,
како
се
већ
,
послије
овога
,
никада
Хришћани
не
би
с
њима
кусурали
...
.
—
А
за
што
их
шаљеш
баш
преко
Србије
?
—
За
то
,
да
пјешице
пронесу
окове
кроза
Србе
,
да
се
ови
задовоље
те
да
...
.
Овдје
Мушир
махну
руком
за
знак
,
да
се
више
не
говори
о
том
.
И
разговор
се
прекиде
.
Бошњаци
Турци
,
гледајући
шта
чини
Омер-Паша
,
од
старих
силних
бегова
,
говораху
међу
собом
:
—
Није
ово
Турчин
!
Влах
је
он
;
и
име
му
је
Панто
!
Омер
,
дочувши
за
такав
говор
,
на
једном
великом
скупу
,
јавно
рече
:
—
Бре
,
ако
се
ви
не
смирите
онда
ћете
ме
одиста
памтити
,
док
сте
год
живи
!
...
Слушаоци
ником
поникоше
.
Тада
се
у
крви
утопи
мисао
о
босанској
предионој
независности
;
тада
султан
,
захваљујући
Потурчењаку
Србину
,
стеже
са
свим
у
своју
песницу
Босну
и
Херцеговину
,
ваљда
да
може
лашње
обје
те
лијепе
српске
земље
,
као
јабуку
из
њедара
,
једнога
јутра
пружити
своме
сусједу
од
Беча
Ћесару
!
...
У
то
,
злокобно
за
босанску
властелу
,
вријеме
,
у
Зворнику
живљаху
двоји
Видајићи
.
Пред
једнима
бијаше
Али-
Паша
Видајић
који
је
године
1831
био
с
Хусејин
-
Капетаном
,
„
Босанским
Витезом
“
,
против
Султана
:
а
пред
другима
—
Махмуд
-
Паша
Видајић
,
који
је
онда
држао
цареву
страну
.
Рођаци
овога
пошљедњега
Видајића
не
страдаше
од
Омер
-
Паше
онолико
,
колико
други
бегови
босански
и
херцеговачки
.
Истина
је
један
од
њих
био
прејурио
преко
Дрине
у
Лозницу
,
али
је
то
било
више
од
страха
него
од
праве
погибије
.
Онда
су
једни
говорили
,
да
Омер
-
Паша
штеди
Махмудове
Видајиће
за
то
што
је
Махмуд
први
одустао
од
„
Босанског
Витеза
“
,
и
прешао
на
цареву
страну
;
а
други
су
увјеравали
,
да
су
неки
Срби
ишли
Сердару
Екрему
,
као
некадашњем
свом
једновјерцу
,
и
подухватили
му
се
за
ове
Видајиће
?
...
Било
то
како
му
драго
,
нас
се
овдје
тиче
само
један
од
ових
Видајића
,
врло
удаљени
рођак
Махмудов
,
по
имену
Хамза
-
Бег
,
који
се
одавна
није
мијешао
не
само
ни
у
каку
буну
,
него
ни
у
какве
политичке
разговоре
.
Надгледајући
своје
земље
,
којих
је
имао
много
дуж
ријеке
Дрине
,
Хамза
-
Бег
је
махом
и
боравио
по
својим
селима
,
међу
сељацима
,
својим
чивчијама
.
У
Зворнику
пак
кућа
Хамза-Бегова
бијаше
на
најљепшем
мјесту
.
Са
своје
диванане
Хамза
је
,
по
вољи
,
могао
разгледати
и
чудну
сутјеску
,
кроз
коју
дере
брза
Дрина
између
Зворника
и
Сакара
,
и
лијепу
родну
раван
,
која
се
пружа
од
Зворника
доље
к
Јањи
и
к
Бијељини
...
.
У
оно
вријеме
,
у
које
се
почиње
ова
приповијетка
,
Хамза
-
Бег
бијаше
већ
човјек
стар
.
Шездесет
и
пет
година
могао
је
имати
,
као
једну
.
Он
се
и
носи
са
свим
старински
,
и
живи
како
су
му
живили
стари
.
На
глави
му
је
свакад
бијела
хамедија
;
на
леђима
љети
дугачко
непостављено
џубе
,
од
чохе
пепељаве
боје
.
Њим
обавија
доње
хаљетке
,
и
широке
димлије
од
црнога
памук-атлаза
:
на
ногама
носи
жуте
местве
,
и
по
врх
њих
црвене
јеменије
с
репићима
на
петама
.
Хамза
је
човјек
врло
космат
:
али
браду
и
брке
добро
поткресује
,
а
веђе
је
пустио
да
расту
по
вољи
.
С
тога
су
у
њега
веће
обрве
него
у
некога
брци
.
Сав
је
јако
просиједио
.
Кад
Хамза
иде
улицом
,
увијек
носи
у
руци
дуги
чибук
са
скупоцјеним
такумом
од
жутога
ћирибара
.
Некад
дође
те
посједи
на
дућану
свога
доброга
пријатеља
Муј
-
Аге
Приједорца
,
који
држи
велику
болту
,
баш
до
градских
врата
;
а
некад
оде
у
велику
кавану
,
до
Барјак-Джамије
,
у
коју
долазе
стари
Турци
те
сједе
,
пуше
,
и
по
мало
разговарају
.
Хамза
је
човјек
веома
ћутљив
;
готово
никад
ништа
и
не
говори
.
Једнога
дана
,
послије
по
дне
,
сједи
Хамза
на
дућану
својега
пријатеља
и
пуши
,
док
ће
му
Муј
-
Ага
рећи
:
—
Дина
ти
,
беже
,
не
одбиј
муштерије
,
ако
дође
,
док
ја
отпаднем
кући
,
да
нешто
донесем
!
—
Иди
!
рече
Хамза
,
и
пушаше
даље
.
Муј
-
Ага
измаче
,
а
два
странца
те
у
дућан
!
—
Ми
бисмо
жељели
,
рече
један
од
њих
:
—
купити
два
ћирибара
,
ено
од
оних
горе
!
И
показа
штапом
какве
ћирибаре
жели
купити
.
—
Не
браним
!
тромо
проговори
Хамза
,
и
малко
се
окрете
к
странцима
.
Онај
други
странац
који
је
дотле
ћутао
,
сада
срдито
рече
:
—
Зар
ми
од
вас
тражимо
допуст
,
те
нам
тако
одговарате
?
Какав
сте
ви
трговац
?
—
Остави
га
!
шану
му
на
ухо
другар
:
—
Ово
је
Турчин
,
и
још
Хамза
-
Бег
Видајић
:
од
њега
је
доста
и
оволико
...
.
Међу
тим
стиже
Муј
-
Ага
,
и
препазари
с
купцима
ћирибаре
.
Излазећи
из
дућана
,
странци
говораху
:
—
Јесте
овај
Турчин
чудноват
човјек
!
Не
ће
да
прекине
своју
немарну
госпоштину
ни
онда
,
кад
му
доносиш
злато
на
ноге
!
А
Хамза
,
оставши
с
Муј
-
Агом
,
шапће
сам
у
себи
:
—
Чудни
су
људи
ови
јабанци
!
Није
им
доста
што
им
се
даје
добра
роба
по
умјерену
цијену
;
него
још
траже
,
да
им
трговац
,
пазарећи
,
подскакује
као
ћочек
уз
даире
!
...
У
оно
вријеме
кад
се
у
свој
Босни
,
а
особито
дуж
Дрине
,
много
говорило
:
да
ће
Србија
,
ђоја
због
Малог
Зворника
,
завојштити
на
Босну
,
Хамза
-
Бег
,
једнога
дана
,
бијаше
сазвао
своје
чивчије
,
да
му
сијеку
баскије
за
неку
зграду
.
Изишавши
,
око
по
дне
;
да
види
како
радини
раде
,
Хамза
заста
посленике
на
ужини
под
,
великом
тополом
.
Против
својега
обичаја
,
сједе
и
он
у
хлад
,
код
њих
и
,
готово
нехотице
,
пусти
се
с
њима
у
разговор
.
Међу
радинима
бијаше
неки
Грбави
Трипко
,
велики
шаљивац
,
коме
су
Турци
обично
праштали
,
макар
што
да
рече
,
јер
је
својом
лијепом
шалом
и
њихову
суморност
много
пута
растјерао
.
Овај
Трипко
,
видећи
Хамзу
овако
добре
воље
,
ни
пет
ли
шест
,
него
правце
запита
:
—
Збиља
,
Беже
,
ако
нешто
Милошевић
пријеђе
Дрину
,
као
што
се
говори
,
шта
ћеш
онда
ти
?
—
Зар
ти
,
Трипко
,
мислиш
,
одговори
Хамза
:
—
да
је
крст
од
сто
ока
(
те
га
ја
не
могу
дићи
)
?
Ако
Милошевић
одиста
прихвати
Босну
,
ја
ћу
крст
на
се
а
прасе
преда
се
,
па
ћу
опет
бити
Бег
Видајић
,
а
Трипко
ће
му
сјећи
баскије
,
као
и
данас
!
...
Сељаци
се
згледаше
,
и
умукоше
.
Хамза
-
Бег
се
послије
тога
,
диже
и
оде
.
Сељаци
су
се
јако
чудили
Хамзиним
ријечма
;
али
стари
Чича
Стијепо
настави
овако
:
—
Море
нијесте
ви
знали
Бега
у
младости
његовој
;
није
он
био
овака
ћуталица
.
Он
је
,
једном
,
насред
чаршије
,
пред
толиким
Турцима
,
рекао
:
„
Вала
,
цар
гријеши
,
што
не
да
Босну
Коџа-
Милошу
;
њу
ће
му
,
бели
,
узет
’
неко
други
,
и
гори
и
јачи
од
Милоша
!
...
“
Доцније
помријеше
му
дјеца
,
па
га
уби
жалост
,
те
му
није
ни
до
чега
;
а
још
кад
Туркуше
сломише
босанске
бегове
,
он
умуче
са
свим
:
данас
ко
га
види
,
помислио
би
:
да
Хамза
-
Бег
уста
има
а
језика
нејма
...
Хамза
-
Бег
има
само
једну
жену
,
по
имену
Мелећу
(
Анђелију
)
;
више
жена
није
никад
ни
држао
.
Мелећа
је
,
у
младости
,
била
необично
лијепа
,
али
,
пошто
је
деветоро
дјеце
родила
,
и
од
њих
осморо
закопала
,
изгубила
је
,
јадница
,
и
љепоту
,
и
снагу
,
и
здравље
.
А
грдну
је
муку
потеглила
та
жена
око
толике
своје
дјеце
,
па
готово
све
узалуд
!
Кад
јој
се
нашло
прво
дјетенце
,
дозвала
је
хоџу
,
и
упитала
:
шта
да
чини
да
своје
чедо
сачува
од
каменица
вјештица
,
јер
је
вјеровала
,
као
и
све
њене
друге
у
Босни
,
да
вјештице
затиру
малу
дјецу
,
гдје
год
могу
.
Хоџа
је
наредио
те
се
дијете
,
још
неокупано
,
измјерило
на
кантар
.
Колико
је
оно
било
тешко
,
толико
ока
пшенична
брашна
да
даје
Хамза
којој
сироти
за
дванаест
година
.
Хамза
је
рекао
да
се
та
мјера
даје
четвороструко
.
Али
је
то
дијете
умрло
послије
пола
године
.
Нашло
се
друго
дијете
.
Мелећа
замоли
хоџу
за
какав
други
лијек
.
Хоџа
нареди
да
се
нађе
бијели
трн
самац
(
који
је
никао
сам
за
се
)
;
да
се
одсијече
,
и
да
се
забоде
дјетињој
бешици
у
шљеме
.
—
Ни
једна
каменица
,
вељаше
хоџа
:
—
ни
приступити
не
смије
овој
бешици
и
дјетету
у
њој
.
Све
је
учињено
како
је
рекао
,
али
је
и
то
дијете
умрло
послије
године
дана
.
Трећему
дјетету
хоџа
даде
овај
запис
:
—
Јемлиха
,
Меслина
,
Мекселина
,
Мернож
,
Дебернож
,
Сазенож
,
Китмир
.
—
То
су
,
рече
он
,
имена
седморице
есхабија
или
пророка
,
који
ће
доћи
да
суде
,
кад
буде
кијамет
(
страшни
суд
)
.
И
то
дијете
није
саставило
три
године
.
Четвртоме
дјетету
дао
је
хоџа
овај
запис
:
—
Сачувај
ме
Боже
од
ђавола
кога
су
убили
камењем
!
С
помоћу
Божјом
пишем
запис
:
Аранђео
Гаврило
,
Михаило
,
Серафим
,
и
Израиљ
.
Ово
дијете
није
саставило
ни
седам
дана
!
Петом
дјетету
хоџа
је
дао
овај
запис
:
—
Нејма
друге
помоћи
сем
помоћи
твоје
!
У
њу
се
уздам
дан
и
ноћ
.
А
тип
си
највећи
Бог
!
...
Осим
хоџа
и
њихових
записа
,
Мелећа
је
,
у
невољи
,
чинила
све
што
је
од
кога
чула
.
Једном
се
и
суморни
Хамза
-
Бег
насмијао
,
чувши
у
харему
ову
пјесму
:
„
Ој
,
на
дијелу
,
на
голему
,
боб
се
зелени
!
А
ко
га
је
посијао
те
се
зелени
?
Хамза
га
је
посијао
,
те
се
зелени
:
Мелећа
се
назобала
,
срце
је
боли
!
“
То
су
пјевале
оне
жене
које
су
чувале
породиљу
за
седам
дана
!
...
И
све
то
није
помогло
ништа
.
Мелећи
су
дјеца
умирала
,
које
прије
а
које
послије
,
докле
их
није
,
црна
мајка
,
осморо
закопала
!
Кад
је
осјетила
и
девето
чедо
под
појасом
,
Мелећа
се
нашла
у
великој
бризи
и
у
велику
страху
.
Бринула
се
и
за
овај
девети
род
срца
свога
;
а
и
страховала
је
да
Хамза
-
Бег
,
не
могући
с
њом
подићи
својега
порода
,
не
остави
њу
,
и
не
узме
другу
жену
!
Душа
ваља
,
никад
Хамза
ни
чим
није
показао
таке
намјере
;
али
је
Мелећа
знала
да
се
у
Мухамедоваца
не
каже
:
„
Жена
је
жељезна
кошуља
;
кад
је
човјек
једном
обуче
,
само
је
смрт
може
од
њега
раставити
“
него
се
вели
:
„
Жена
је
воће
које
се
једе
док
је
сочно
;
а
како
се
спари
,
баца
се
,
и
узима
се
друго
јаковно
“
!
...
За
то
смисли
да
ради
мало
другојаче
с
овим
деветим
дјететом
.
—
Ово
ћу
дијете
,
рекла
је
она
:
—
да
оставим
само
Богу
и
Божијим
служитељима
,
па
—
шта
буде
!
Кад
се
дијете
нашло
,
дозван
је
прво
хоџа
,
и
он
је
дао
овакав
вефк
(
запис
)
:
—
Предајем
се
Ђогу
,
и
од
њега
чекам
помоћи
.
Од
мене
је
само
вефк
(
запис
)
.
Послије
хоџе
дозван
би
српски
поп
,
и
од
њега
потражише
запис
.
Поп
се
стаде
бранити
,
да
не
умије
записа
писати
.
—
А
ти
дај
дјетету
молитву
и
благослов
по
закону
твојему
!
Поп
узе
хартијицу
и
записа
ове
ријечи
:
—
Крст
хранитељ
все
васељене
,
крст
је
...
.
и
твоја
снага
и
заштита
!
“
Сад
дозваше
фратра
,
те
и
он
даде
овај
запис
:
—
n
.
n
.
d
.
n
.
n
.
s
.
n
.
t
.
d
.
г
.
(
То
јест
Non
nobis
,
domine
,
non
nobis
sed
nomini
tuo
do
gloriam
)
.
Сва
ова
три
записа
зави
Мелећина
мајка
у
танку
воштану
крпицу
,
па
тај
завијутак
смјести
у
златну
хамајлију
,
коју
Мелећа
намаче
себи
на
врат
.
На
тај
начин
,
Мелећа
је
своје
девето
чедо
ставила
под
једину
заштиту
припознатих
служитеља
Божјих
од
три
босанске
вјере
.
Ничије
друге
помоћи
није
тражила
...
.
Ово
девето
дијете
бијаше
мушкарац
,
крепак
,
и
пун
здравља
и
живота
.
Надјенуше
му
име
Омер
.
Срећна
његова
мајка
чисто
се
поврати
и
подмлади
,
дојећи
и
негујући
својега
мезимца
.
И
готово
је
,
од
тога
доба
,
живила
само
за
Омера
.
А
шта
да
се
рече
за
Хамза
-
Бега
?
Не
напуштајући
своје
обичне
суморности
,
он
би
ипак
по
цијеле
сахате
проводио
у
соби
гдје
је
Омер
;
некад
,
док
дијете
спава
,
наднио
би
се
над
његову
бешику
,
и
не
би
умио
скинути
очију
с
њега
!
И
Омер
је
,
хвала
Богу
,
напредовао
како
се
само
пожељети
може
.
Свакад
здрав
,
свакад
весео
и
задовољан
,
растао
је
овај
мушкарац
и
развијао
се
на
велику
срећу
својим
родитељима
.
Хамза
-
Бегу
и
Мелећи
сада
су
дани
пролазили
врло
брзо
,
готово
неосјетно
.
Приписујући
ову
своју
нову
срећу
,
у
највећој
мјери
,
утицају
молитава
тројице
слуга
Божијих
,
Мелећа
и
Хамза
старали
су
се
,
још
од
почетка
,
упутити
својега
сина
да
поштује
те
три
вјере
,
и
троје
слуге
њихове
.
Не
може
се
рећи
да
су
они
све
друго
оставили
на
страну
,
па
се
старали
само
о
том
:
али
—
докле
други
о
тим
вјерама
нијесу
својој
дјеци
ни
помињали
или
,
ако
су
и
помињали
,
то
је
било
само
да
своју
похвале
а
туђу
да
нагрде
,
њих
двоје
су
Омера
учили
да
поштује
све
три
„
босанске
вјере
"
.
Тако
су
их
они
називали
!
...
Једнога
петка
,
послије
по
дне
,
Мелећи
бијаху
дошле
неке
познанице
на
посијело
.
Међу
гошћама
бијаше
и
Аџемова
Фата
,
велика
превијуша
и
каћиперка
.
С
њом
бијаше
и
синчић
јој
Мехо
,
Омеров
вршњак
.
Хануме
се
намјестише
на
чардаку
,
на
лијепу
погледу
у
природу
преко
кућа
и
преко
улица
.
Ту
сједе
,
преду
свилу
,
разговарају
се
,
и
шале
се
по
босанском
обичају
.
Омер
и
Мехо
спустише
се
,
кроз
градину
,
к
Дрини
.
Туна
узеше
„
преводити
бабу
преко
воде
“
,
то
јест
,
потезати
се
глатким
шкрињама
преко
ријеке
.
Оба
бијаху
већ
толико
јаки
и
вјешти
да
им
је
многа
шкриља
по
неколико
пута
одскочила
на
површини
,
па
тек
онда
бућнула
у
воду
;
али
ни
једна
није
могла
доспјети
Дрини
на
други
бријег
.
То
је
било
много
за
њихову
снагу
.
На
то
су
се
Омер
и
Мехо
и
смијали
и
срдили
,
што
ни
један
не
може
„
да
преведе
бабу
“
преко
Дрине
.
У
један
мах
,
и
Омер
и
Мехо
прнуше
као
преплашене
тице
,
дојурише
без
душе
на
чардак
,
и
падоше
сваки
својој
мајци
на
крило
.
—
Шта
је
?
Ода
шта
си
се
препао
?
пита
жустра
Аџемовица
.
—
Да
нијеси
кога
задијевао
?
вели
Мелећа
Омеру
.
Мехо
први
узе
казивати
да
озго
,
путем
низ
Дрину
,
с
товарним
коњма
,
иду
неки
људи
врло
страшни
.
—
Зар
од
Влаха
толико
да
се
препаднеш
,
никакав
сине
?
цикну
Фата
својему
синчићу
.
—
Страсни
су
,
нено
:
не
знас
како
су
страсни
,
тепа
преплашено
дијете
.
—
Гдје
Влах
море
бити
Турчину
страшан
?
пријекорно
запита
мајка
.
Па
ти
га
узе
под
пазухе
,
издиже
до
на
прозор
,
рекавши
му
да
гледа
онамо
на
пут
којим
иду
ти
људи
.
Дијете
је
послуша
;
али
,
угледавши
оне
сељаке
,
трже
се
к
матери
и
протепа
:
—
Ух
!
Ено
онијех
Влаха
!
Тада
га
мајка
шину
руком
по
образу
и
цикну
:
—
За
што
укћеш
од
рђаковића
Влаха
к
...
.
н
сине
?
реци
:
—
Пу
!
Власи
!
И
Мехо
,
макар
да
је
дрктао
од
страха
,
рече
што
му
заповједи
мајка
...
.
Пред
ноћ
,
гошће
се
разиђоше
,
свака
својој
кући
;
оде
и
Фата
с
Мехом
.
Оста
Мелећа
сама
с
Омером
.
Онда
ће
мајка
рећи
своме
сину
:
—
Омере
,
срце
моје
!
немо
’
ти
никад
онако
пљувати
на
људе
који
ти
ништа
нијесу
криви
!
—
А
за
што
,
нено
,
Меха
учи
његова
мајка
,
да
пљује
на
Влахе
?
—
За
то
што
јој
толико
доноси
памет
!
Сама
је
рођена
шћи
једнога
сељака
из
села
Дивича
,
па
се
потурчила
,
и
пошла
за
Аџема
,
и
сада
виђе
ли
шта
чини
?
„
Најела
се
гладница
,
па
мисли
да
је
баница
“
.
Онакав
наук
,
сине
мој
,
не
примај
никад
ни
од
кога
!
—
Одиста
,
причао
је
Омер
много
доцније
,
кад
је
већ
одрастао
:
—
у
онај
мах
,
и
ако
сам
био
дијете
,
моја
ми
је
нена
била
мила
као
какав
анђео
с
небеса
;
а
Мехова
мајка
бјеше
ми
мрзна
као
каква
каменица
што
се
прича
да
једе
живе
људе
!
...
Као
што
рекох
,
Мелећа
,
у
превеликој
бризи
за
својега
јединца
,
учи
га
да
никад
никога
не
вријеђа
;
да
се
,
сваком
приликом
,
уклања
од
свађе
и
зађевице
.
А
Хамза
-
Бег
,
са
своје
стране
,
мисли
да
се
и
до
свађе
може
доћи
па
,
за
сваки
случај
,
своју
поуку
своди
на
ово
:
—
Омере
,
моје
дијете
!
Не
чини
ником
никаква
зијана
;
а
догоди
ли
се
да
ком
што
учиниш
,
одмах
плаћај
!
Он
сину
не
закраћује
слободу
:
али
врло
често
понавља
:
—
Плати
,
и
преплати
сваку
штету
коју
учиниш
,
само
не
остај
ни
с
ким
у
омрази
!
...
Омер
уђе
у
двадесет
прву
годину
.
Момак
је
то
висок
,
стасит
:
косе
је
смеђе
,
а
очију
плавих
,
крупних
.
Омер
носи
јевропско
одијело
,
све
црно
,
и
закопчано
до
под
само
грло
.
На
глави
му
је
угасито
црвен
вес
,
с
малом
црном
кићанком
од
препредене
свиле
.
Да
му
није
тога
веса
,
какав
обично
носе
млађи
образованији
Турци
,
ни
по
чем
другом
не
би
се
могло
познати
да
није
Хришћанин
.
Сва
чаршија
не
зове
Омера
другојаче
него
:
Омер
Челебија
.
А
,
право
рећи
,
и
био
је
челебија
.
Племић
по
лози
;
син
богата
оца
;
јединац
у
ојађених
за
толиком
дјецом
родитеља
—
Омер
је
свакад
имао
да
подмири
сваку
жељу
своју
.
Кад
је
био
дијете
,
шипарац
,
дјетић
,
отац
му
је
пак
из
Цариграда
поручивао
мале
,
изучене
коњиће
за
јахање
;
за
Омерове
соколове
и
хртове
знао
је
и
Травник
и
Сарајево
,
а
одијело
му
је
сваки
дан
било
љепше
и
прикладније
од
одијела
пашинога
сина
о
курбан-барјаму
.
Поред
тога
,
Омер
је
прошао
и
доста
свијета
:
слазио
је
у
Шабац
и
у
Биоград
;
бивао
је
у
Сарајеву
,
у
Једренету
,
и
у
Стамболу
;
ишао
је
у
Загреб
,
у
Пешту
,
и
у
Беч
.
Знао
је
нешто
мало
њемачки
;
српски
је
говорио
као
најбољи
Србин
:
читао
је
и
писао
српски
:
а
и
турски
је
доста
разбирао
,
само
кад
му
је
требало
да
кому
пише
турско
писмо
,
писао
га
је
турским
словима
а
српским
ријечма
.
Једном
,
с
неким
Зворничанима
,
Омер
сиђе
у
Биоград
.
Зворничани
се
врате
,
а
он
остане
да
дуже
гледа
неки
врашки
„
циркус
“
,
у
ком
је
било
коња
веома
изучених
.
Послије
неколико
дана
,
чује
Омер
да
су
му
родитељи
у
бризи
,
јер
је
неко
разгласио
:
да
он
хоће
да
се
покрсти
.
Младић
онда
сједне
и
напише
својој
мајци
ево
овако
писмо
:
„
Од
Омера
Хамзинога
сина
,
Из
бијела
града
Биограда
,
Ова
књига
у
Босну
поносну
.
У
град
Зворник
,
у
крај
воде
Дрине
.
А
на
руке
његовојзи
мајци
.
Хвала
Богу
самостворитељу
!
Селам
теби
,
мила
моја
нено
!
Селам
шаљем
и
милом
бабајку
.
И
по
двору
,
великом
и
малом
.
Селам
шаљем
нашем
коншилуку
:
Ко
год
за
ме
хаје
и
упита
.
Ко
не
пита
?
За
њега
не
марим
!
А
ко
јоште
збори
и
додава
:
„
Да
је
Омер
образ
упрљао
“
,
Томе
гребем
и
оца
и
мајку
!
Није
Омер
дјете
аџамија
;
Знаде
Омер
куд
се
опасује
;
Омер
памти
наук
баба
свога
,
Памти
рјечи
миле
своје
мајке
.
То
ми
знади
,
мила
моја
нено
!
Па
не
бригај
за
Омера
свога
!
“
Ово
писмо
,
овакво
какво
је
,
нека
буде
свједочанство
колико
је
Омер
био
јак
у
српском
језику
и
у
писму
.
Рођен
међу
Србима
,
и
од
дјетинства
живећи
с
њима
,
Омер
се
толико
био
свикао
с
хришћанским
обичајима
,
да
се
,
готово
,
ни
тијем
није
разликовао
од
Хришћана
својих
вршњака
.
Њега
Срби
зову
на
свадбе
,
на
славе
,
на
села
,
и
на
друге
забаве
и
весеља
.
Он
игра
у
колу
,
пије
вино
,
и
влада
се
са
свим
онако
како
се
владају
младићи
Хришћани
и
Кршћани
.
У
то
вријеме
у
зворничком
гарнизону
бијаше
неки
јузбаша
Есад-Бег
,
из
Анадола
родом
.
Овај
Есад
-
Бег
,
дошавши
у
Босну
,
бијаше
научио
двије
ствари
нове
за
себе
:
говорити
српски
,
и
пити
турски
!
Њега
је
Омер
много
пута
добро
напојио
у
ардији
бакала
Митра
Цинцара
.
У
једној
такој
пијанци
,
гдје
бијаше
и
и
Срба
и
Турака
,
Есад
-
Бег
,
видећи
колико
Омер
пријатељски
другује
са
Србима
,
упита
:
откуда
је
то
?
—
Родио
сам
се
међу
Србима
,
одговори
Омер
:
—
и
одрастао
сам
с
њима
.
—
Па
и
други
су
се
Зворничани
родили
међу
Србима
,
и
одрасли
с
њима
,
као
и
ти
,
настави
Анадолац
:
—
и
ето
нијесу
таки
?
—
За
мојега
дјетињства
,
рече
Омер
даље
:
—
био
је
овдје
,
у
Зворнику
,
у
српској
школи
,
неки
учитељ
који
је
својим
ђацима
оставио
многи
добар
наук
.
О
том
се
учитељу
онда
причало
,
као
о
неком
особитом
човјеку
.
Оно
што
је
он
говорио
својим
ђацима
,
понављало
се
,
послије
,
по
дућанима
и
по
кућама
.
Тако
вељаху
да
је
једнога
дана
казивао
:
како
се
распознаје
биљка
од
биљке
,
а
како
човјек
од
човјека
.
—
У
биљака
има
више
знакова
за
разликовање
,
говорио
је
он
:
—
али
су
лист
и
цвијет
знаци
највиђенији
.
По
листу
,
по
цвијету
,
познаје
се
које
је
дрво
с
којим
својта
,
а
које
и
које
су
туђина
.
Људма
пак
,
говорио
је
тај
учитељ
даље
:
—
језик
је
то
што
су
дрвећу
лист
и
цвијет
.
По
говору
,
по
језику
,
познаје
се
који
су
људи
међу
собом
својта
,
а
који
су
јабана
.
Вјера
је
ту
нешто
са
свим
друго
.
Браћа
по
језику
,
браћа
су
и
онда
кад
један
иде
у
цркву
,
други
у
мису
,
а
трећи
у
џамију
.
И
тако
су
сви
Бошњаци
—
и
Хришћани
,
и
Кршћани
,
и
Мусломани
—
браћа
,
јер
сви
говоре
један
исти
језик
,
а
Туркуше
и
Бошњаци
нијесу
браћа
,
него
су
само
једновјерци
.
—
Аџаип
!
викну
Есад
-
Бег
:
—
Зар
ти
!
весео
био
,
ак-мусломан
,
примаш
одмах
све
што
чујеш
да
булазни
какав
влашки
даскало
?
—
Не
,
ефендија
!
одговори
Омер
:
—
нијесам
ја
таке
бесједе
слушао
само
од
тога
даскала
:
и
моја
мајка
говорила
ми
је
врло
често
,
да
са
свима
босанским
вјерама
лијепо
живим
;
а
реда
је
,
бива
,
своју
мајку
слушати
!
То
и
наш
коран
заповиједа
!
Есад
-
Бег
бијаше
прилично
напит
кад
је
Омер
понео
говорити
па
,
слушајући
шта
збори
младић
Мусломан
,
као
да
се
са
свим
истријезни
.
Он
поглади
своју
кратку
браду
и
,
као
у
неком
великом
јаду
,
викну
:
—
Вај
!
вај
!
вај
!
Наш
се
цар
само
узалуд
мучи
!
Босна
ће
,
а
прије
а
послије
,
с
оваким
синовима
бити
оно
што
сама
хоће
!
...
Једнога
дана
,
враћајући
се
из
лова
кући
,
Омер
срете
,
у
Муфтиној
улици
,
гомилу
српске
дјеце
која
бјежи
пред
гомилом
Турића
што
трче
за
српчићима
,
потежући
се
за
њима
камењем
и
дрвећем
.
—
Шта
је
то
?
упита
Омер
хромога
Хасу
Хаџи-
Риџалова
који
,
као
хромац
,
трчаше
назорице
за
другима
.
—
Они
поганац
,
Радојица
Маркићев
,
нагрдио
нашу
вјеру
!
—
Како
је
нагрди
,
болан
?
—
Ето
како
:
он
,
каурин
,
назвао
мераба
Ибру
Мехмед
-Агиному
!
—
А
зар
је
мераба
какав
руг
нашој
вјери
?
—
Руг
је
велики
,
кад
ту
ријеч
рече
Влах
Турчину
.
—
Прођите
се
ви
залуднице
!
А
куда
трчите
сада
?
—
Гонимо
их
доље
к
Дрини
;
и
,
ако
не
умакну
,
стјераћемо
их
у
воду
све
до
једнога
!
Чувши
то
,
Омер
окрете
коња
,
стиже
Туриће
,
привика
на
њих
,
и
врати
их
на
траг
.
Српска
дјеца
,
међу
тијем
,
измакоше
и
посакриваше
се
.
Може
бити
да
несташна
дјеца
не
би
Омера
ни
послушала
,
али
он
бијаше
на
коњу
,
и
с
керовима
,
који
су
их
за
час
могли
све
исцијепати
.
Турићи
,
преко
своје
воље
враћени
,
гунђаху
против
Омера
,
што
брани
„
Влахе
"
(
Србе
)
,
као
да
су
његова
вјера
?
!
А
Омер
опет
у
себи
мишљаше
:
—
Чудних
слијепаца
!
Љуте
се
и
бију
за
ријеч
,
која
ваља
да
мири
и
блажи
људе
!
...
До
куће
Хамза
-
Бегове
прва
је
кућа
богатога
и
чувенога
трговца
Павла
Тешњака
.
Овај
Павле
родом
је
из
Тешња
.
У
младости
својој
много
је
путовао
по
Јевропској
и
Азиској
Турској
.
Чак
је
био
и
у
мисирској
војсци
,
под
некаким
јунаком
пашом
.
Послије
се
одао
на
трговину
,
и
зарадио
је
лијепих
пара
.
Био
се
вратио
у
Тешањ
,
али
се
ондје
није
задржао
,
већ
се
из
Тешња
пресели
у
Зворник
,
да
је
ближе
к
Србији
,
куд
,
најпослије
,
и
мисли
пријећи
.
Тешњак
је
човјек
већ
стар
,
крезав
,
висок
,
сув
,
али
још
крепак
,
и
свакад
носи
пиштољ
сребрњак
за
појасом
.
Кад
га
,
од
Турака
,
не
смије
држати
напријед
,
онда
га
поздраво
држи
за
леђима
,
под
ћурчетом
.
У
Павла
Тешњака
,
који
се
подоцкан
и
оженио
,
има
само
једна
шћи
,
по
имену
Пава
.
Цури
је
управо
17
година
.
Љепоте
Павине
ја
не
умијем
описати
.
Могу
казати
:
каке
су
јој
очи
,
каке
обрве
,
чело
,
образи
,
нос
,
уста
,
зуби
,
брада
,
и
бијело
грло
,
а
особито
медено
грьоце
;
али
све
то
не
би
могло
показати
цијеле
љепоте
ове
необичне
дјевојке
.
Ако
сте
кад
,
на
каку
велику
сабору
,
гледали
више
лијепих
дјевојака
,
и
за
сваку
,
на
по
се
,
нашли
сте
да
је
баш
лијепа
;
па
би
,
послије
свих
тих
љепотица
,
дошла
Пава
:
ви
бисте
је
погледали
и
—
занијемили
бисте
од
чуда
;
заборавили
бисте
све
оне
љепотице
пред
њом
,
и
само
бисте
се
дивили
неисказаној
мјери
њене
лепоте
.
Ето
така
вам
је
Тешњакова
шћи
!
Омер
и
Пава
,
блиски
сусједи
,
расли
су
једно
на
друго
гледајући
.
Јер
,
макар
да
се
српске
дјевојке
у
Босни
чувају
готово
као
и
турске
,
ово
двоје
младих
виђали
су
се
често
још
од
дјетињства
.
А
што
год
су
се
чешће
виђали
:
све
више
су
жељели
да
се
виде
!
Једнога
тихога
вечера
,
кад
блиједи
мјесец
бијаше
обасјао
и
Зворник
и
Сакар
,
из
Тешњакове
градине
струјаше
оваква
пјесмица
:
„
Видајићу
!
у
Босни
пашићу
!
Ил
’
ме
проси
,
ил
’
ћу
сама
доћи
?
На
тај
глас
,
из
Хамза
-
Бегове
баште
одазва
се
овај
одјек
:
„
Просићу
те
;
не
долази
сама
!
Знаш
ми
баба
,
а
знам
ти
бабајка
:
Тешко
нама
са
вјерама
двјема
!
“
Већ
није
било
ни
најмање
двоумице
:
Омер
је
био
замиловао
Паву
;
Пава
је
боловала
за
Омером
.
То
су
најприје
осјетиле
дјевојке
и
момци
,
врста
Омерова
и
Павина
;
послије
то
дође
до
ушију
Мелећи
,
Омеровој
мајци
,
и
Деспини
—
мајци
Павиној
.
Најпослије
то
поста
јавна
тајна
и
за
оштрога
Тешњака
и
за
суморнога
Хамза
-
Бега
.
Павле
Тешњак
један
је
од
оних
богатих
људи
који
су
,
по
нарави
,
врло
плахи
,
али
нестални
у
својим
расположењима
.
Оваке
људе
околина
њихова
,
имајући
интереса
не
вријеђати
их
,
изучи
добро
па
,
послије
,
управља
њима
по
својој
вољи
.
Она
се
свакад
,
без
и
једне
ријечи
отпора
,
тренутно
покорава
свакој
заповијести
овако
плаха
господара
а
,
доцније
,
кад
се
он
стиша
,
чини
што
је
њојзи
воља
!
Људи
оваки
,
као
Тешњак
,
не
сретајући
никака
отпора
у
тренутак
своје
срдње
,
мисле
да
се
њихова
воља
врши
и
ондје
гдје
не
допиру
очи
њихове
.
У
таком
вјеровању
.
,
и
Тешњак
држи
да
његова
шћи
не
смије
ни
погледати
у
некрштена
Омера
,
кад
зна
да
би
отац
њен
прије
главу
дао
,
него
ли
би
пристао
да
буде
таст
Турчину
!
За
то
,
чувши
од
своје
жене
Деспине
,
да
су
се
завољели
Пава
и
Омер
,
само
рече
:
—
Гле
!
Гле
!
А
ко
то
каже
?
Зар
они
не
знају
да
је
Тешњак
жив
?
Море
!
Још
пали
мој
сребрњак
!
...
Рекавши
то
,
Тешњак
је
мислио
да
је
саму
ствар
пресјекао
,
и
разбио
са
свим
!
...
Хамза
-
Бег
пак
,
на
да
и
сам
није
био
рад
томе
миловању
,
ипак
је
мислио
другојаче
.
Кад
му
Мелећа
каза
да
је
Омер
од
збиље
завољео
Паву
,
он
јој
одговори
:
—
У
младића
је
крв
врела
;
њему
је
свака
цура
лијепа
;
чак
му
је
лијепа
и
она
од
које
ће
се
доцније
ратосиљати
!
Омер
је
завољео
Паву
што
је
прво
њу
видио
,
и
што
је
виђа
често
.
Доведи
му
другу
—
замиловаће
и
другу
.
Него
ти
гледај
да
ми
Омера
оженимо
Бећир
-Агином
шћерком
Ђулијом
.
Њих
двоје
су
,
чини
ми
се
,
једно
према
другому
!
Сад
је
требало
наћи
прилику
да
се
виде
и
састану
Омер
и
Ђулија
,
а
то
бијаше
врло
тешко
,
нарочито
послије
случаја
који
ћу
сад
испричати
.
Ђулији
је
доходио
на
ашиковање
,
и
мамио
ја
за
себе
,
Мустафа
Шабан
-
Агић
,
млад
,
лијеп
и
богат
трговац
,
који
је
већ
имао
једну
жену
.
У
Босни
момци
ашикују
с
дјевојкама
готово
усред
по
дне
.
Ашик
,
на
прилику
,
дође
пред
кућу
,
лупне
звекиром
у
врата
;
дјевојка
,
чувши
то
,
приђе
к
прозору
:
ту
се
виде
,
стоје
,
и
разговарају
се
.
То
ником
није
зазорно
;
то
је
онако
исто
као
што
се
у
Хришћана
,
на
игранкама
,
разговарају
момци
и
дјевојке
,
шетајући
под
руку
једно
с
другим
.
Мустафа
је
тако
доходио
Ђулији
много
пута
,
и
свакад
је
је
мамио
да
пође
за
њега
.
Једном
,
кад
јој
понови
ту
жељу
,
одговориће
му
она
:
—
Море
,
што
ћу
ти
ја
?
Ти
једну
жену
већ
имаш
?
—
Дјевојко
,
вило
бијела
!
рећи
ће
он
:
—
не
збори
тако
!
А
гдје
си
ти
,
душо
драга
,
видјела
сокола
да
једним
крилом
лети
?
Баш
на
те
ријечи
,
рупи
Бећир-Ага
,
и
страшно
плану
,
што
се
толико
слади
многоженство
којега
нејма
много
у
Босни
.
Од
тога
доба
,
своју
је
шћер
тако
затворио
да
није
видјела
,
што
оно
ријеч
,
сунца
ни
мјесеца
.
Ето
с
тога
Омеру
је
било
тешко
видјети
Ђулију
.
Али
се
нађоше
вјерни
људи
који
њега
,
у
пркос
свим
бравама
,
резама
и
катанцима
,
уведоше
у
харем
,
ни
кроз
врата
,
нити
кроз
прозоре
,
већ
кроз
ону
вртијељку
кроз
коју
се
пушта
јело
из
кујне
у
харем
.
И
тако
Омер
видје
Ђулију
,
разговора
се
с
њоме
,
прошали
се
мало
,
па
излазећи
од
ње
—
рече
сам
себи
:
—
Добра
цура
!
Нека
јој
Алах
сваку
срећу
даде
;
али
није
моја
прилика
!
...
С
овога
састанка
,
који
га
је
могао
и
главе
стати
,
Омер
се
вратио
кући
доцкан
у
вече
.
Одмах
је
легао
у
постељу
намјеран
да
сјутра
каже
мајци
,
да
се
прође
даљега
разговора
о
дјевојци
коју
он
не
ће
никад
узети
.
Кад
би
други
дан
,
њега
рано
пробуди
отац
,
и
рече
му
врло
озбиљно
:
—
Омере
!
доље
су
коњи
осједлани
;
момци
су
готови
;
само
чекају
тебе
.
Опреми
се
,
јаши
и
,
без
обзира
,
измичи
у
село
Н
.
Тамо
надгледај
радине
,
и
увијек
уза
се
води
од
момака
или
Спасоја
Зекавицу
,
или
Ахмета
Пржуља
.
Овамо
не
долази
,
докле
ти
не
поручим
!
—
За
Бога
,
шта
је
то
тако
изненада
?
—
Ништа
!
Твоја
дјетињаста
игра
с
кућом
Бећир
-Агином
док
се
обазна
,
а
обазнаће
се
можда
још
данас
,
дићи
ће
на
те
сав
Зворник
.
За
то
је
боље
да
се
раније
уклониш
одавдје
.
Нити
је
Омер
имао
навике
поговарати
,
нити
Хамза
воље
трпјети
поговора
.
Те
тако
,
у
један
мах
,
неста
у
Зворнику
Омера
,
као
да
пропаде
у
земљу
.
А
ваља
казати
право
,
не
само
Бећир
-
Ага
који
је
,
као
што
видјесмо
,
имао
рашта
срдити
се
на
Омера
,
него
и
многи
други
Зворничани
Турци
гледаху
попријеко
овога
младића
Мусломанина
који
се
толико
много
дружи
с
Хришћанима
.
Али
,
у
овај
мах
,
сви
они
имађаху
много
пречег
посла
.
Гроф
Самарија
,
са
својом
дивизијом
,
идући
на
Зворник
,
већ
се
бијаше
примакао
к
Тузли
.
Турци
Бошњаци
,
не
хотећи
кукавички
уступити
Босне
,
коју
су
толико
пута
и
од
самих
султана
сабљом
бранили
,
спремаху
се
на
крвав
отпор
аустријској
окупацији
.
С
тога
се
није
имало
кад
мислити
о
несташној
игри
Омеровој
,
те
би
Омер
могао
и
у
Зворнику
остати
на
миру
;
али
Хамза
-
Бег
,
као
смотрен
отац
,
који
има
јединца
сина
,
желио
је
да
га
што
прије
уклони
с
очију
увријеђених
и
срдитих
Турака
.
Код
Доње
Тузле
би
крвав
бој
.
Турци
Бошњаци
,
у
три
маха
,
јуначки
сузбише
Ђенерала
Самарија
.
Муфтија
,
устаначки
вођ
,
бијаше
у
тој
битци
прави
витез
.
Пролетајући
кроз
редове
бораца
,
Муфтија
сокољаше
своје
земљаке
ријечма
:
—
Ха
,
Турци
!
Ха
,
браћо
моја
!
Покажите
се
данас
!
Овај
дан
чекали
смо
ми
одавно
!
Данас
су
на
рају
врата
широм
отворена
.
Гинимо
овдје
јуначки
,
да
у
рају
живимо
светитељски
;
промучимо
се
за
један
дан
,
да
благујемо
до
вијека
!
И
одиста
честити
синови
поносне
Босне
бише
се
као
прави
јунаци
,
али
бројна
сила
надвали
,
и
—
ћесаровци
освојише
све
,
па
и
Зворник
.
Послије
тога
,
Омер
се
врати
к
родитељима
,
и
затјече
их
у
новој
муци
и
невољи
.
Старац
Хамза-Бег
није
вјеровао
да
султан
може
овако
пустити
поносну
Босну
и
кршну
Херцеговину
;
није
вјеровао
ни
да
ће
се
Швабо
скрасити
у
овим
земљама
,
па
сада
,
кад
видје
што
се
зби
,
идаше
сиромах
,
као
риба
отрована
.
Сада
од
све
збиље
помињаше
да
се
сели
из
Босне
!
...
Мелећа
пак
,
и
онако
одавно
слаба
,
чујући
да
Хамза
намјерава
ићи
из
Босне
,
и
оставити
гробове
својих
;
предака
,
а
особито
гробове
толике
дјеце
своје
,
сиротица
,
што
оно
веле
,
премрије
жива
.
Не
прође
много
,
а
она
паде
у
праву
болест
.
И
тако
је
венула
и
губила
се
сваки
дан
;
тако
је
копнила
као
снијег
на
југовини
.
По
свем
се
опажало
да
јој
нејма
дуга
вијека
.
Баш
пред
саму
смрт
,
Мелећа
зовну
Омера
,
посади
га
на
постељу
,
крај
себе
,
и
хтеде
му
нешто
рећи
,
па
се
загуши
плачем
и
сузама
.
—
Омере
,
очи
моје
!
рече
она
опоравивши
се
:
—Дође
вријеме
да
се
растајемо
.
Ја
умирем
а
ти
остајеш
.
Не
жали
мене
,
чедо
моје
;
ја
за
самрт
и
јесам
;
него
мислио
себи
што
остајеш
.
У
Зворнику
,
у
свој
Босни
,
ето
се
све
тумбе
окренуло
!
Сам
Бог
зна
што
ће
бити
најпослије
!
.
.
Заста
.
Дуго
диха
,
прибирајући
снагу
,
па
ће
опет
почети
:
—
Пре
него
што
умрем
,
остављам
ти
пошљедњу
препоруку
,
пошљедњу
молбу
...
Слушао
си
да
је
мени
,
до
тебе
,
осморо
дјеце
умрло
.
Алах
ми
поклони
јединога
тебе
,
да
заклопиш
очи
моје
.
Не
знам
чим
сам
заслужила
ту
милост
,
али
сам
се
за
њу
молила
и
хоџи
,
и
попу
,
и
фратру
.
Они
су
ми
своје
молитве
дали
;
ево
их
у
овој
хамајлији
!
Чија
ми
је
молитва
помогла
,
ја
не
знам
:
али
знам
да
сам
се
сваком
од
те
тројице
свјештеника
обраћала
свијем
срцем
својим
.
Право
је
,
чедо
моје
,
и
ти
то
да
знаш
!
...
Сад
се
упе
,
те
слабачком
руком
скиде
с
врата
златну
хамајлију
,
и
дајући
је
Омеру
,
рече
:
—
У
тој
су
хамајлији
записи
и
молитве
што
су
ми
дали
:
хоџа
,
поп
,
и
фратар
.
Ја
сам
увијек
држала
да
су
ми
тебе
те
молитве
очувале
.
Према
томе
смо
ја
и
бабо
ти
тебе
и
упућивали
и
учили
,
да
гледаш
с
поштовањем
на
све
три
вјере
у
Босни
.
Ја
бих
жељела
да
ти
,
и
од
сада
,
тијех
вјера
и
њихових
свјештеника
никад
не
вријеђаш
!
Закуни
ми
се
,
срце
моје
!
...
—
Кунем
ти
се
,
нено
,
љубављу
твојом
,
рече
Омер
плачан
,
љубећи
је
у
руку
,
и
примајући
хамајлију
!
—
Нека
те
Алах
чува
,
радости
моја
!
прошапта
Мелећа
.
.
и
...
издахну
!
.
.
Хамза
-
Бег
оста
без
своје
добре
Мелеће
са
сином
Омером
.
За
Мелећом
,
с
којом
је
провео
свој
вијек
,
старац
је
жалио
јако
;
некад
би
,
сам
у
соби
,
видјевши
какав
њен
хаљетак
,
или
ма
што
њезино
,
бризнуо
плакати
као
мало
дијете
.
Поред
те
туге
,
Хамзу
је
гризла
и
несрећа
која
снађе
цијелу
Босну
.
Сад
је
све
озбиљније
мислио
да
се
сели
из
Босне
.
Очекивао
је
само
,
да
му
се
малко
стиша
жалост
за
Мелећом
,
и
да
своје
имање
понајлак
уреди
.
Једном
,
прије
по
дне
,
пошто
је
провео
неколико
несаних
ноћи
,
сјеђаше
Хамза
и
на
својој
ћошци
и
пушаше
.
Бијаше
јако
замишљен
,
а
у
лицу
блијед
,
готово
модар
.
Призвавши
к
себи
Омера
,
рече
му
да
сједне
:
—
Омере
,
дијете
!
поче
Хамза
,
а
језик
му
се
једва
креташе
у
вилицама
:
толико
бијаше
човјек
изнемогао
:
—
Омере
,
дијете
!
Алах
се
расрдио
на
Босну
и
на
Бошњаке
.
.
.
Диље
ја
у
Босни
не
могу
остати
,
ни
гледати
очима
ово
чудо
(
окупацију
)
.
Идем
у
Стамбол
,
а
оданле
ћу
,
иншалах
,
на
ћабу
.
Пођи
са
мном
и
ти
,
сине
мој
!
Почувај
ме
у
путу
:
поразговарај
ме
у
туђини
,
докле
узаживим
;
а
кад
умрем
,
заклопи
ми
очи
:
укопај
ме
међу
правовјернима
,
па
онда
чини
од
себе
што
знаш
!
Ти
се
мореш
и
у
Босну
вратити
;
твоје
је
друго
,
а
моје
је
друго
.
.
.
Ту
заћута
за
неколико
минута
,
па
ће
наставити
нижим
гласом
:
—
Омере
,
сине
!
Наши
су
стари
,
бирземаниле
,
били
крштени
:
у
нашој
кули
,
на
тавану
,
биће
зар
и
данас
који
лонац
у
ком
су
они
варили
свињетину
,
тек
ја
крста
на
се
никада
нијесам
турио
...
Али
,
синко
,
што
је
бивало
некад
прије
нас
,
зашто
не
би
могло
бити
опет
,
послије
нас
?
...
Па
—
свака
вјера
учи
људе
на
добро
;
зле
вјере
ја
не
познајем
;
него
познајем
у
свакој
вјери
злих
људи
!
...
Ето
,
у
Босни
и
у
Херцеговини
,
право
говорећ
’
,
и
Хришћани
,
и
Кршћани
,
и
ми
Мусломани
—
народ
смо
са
свим
један
...
Рекавши
то
,
старац
се
појми
руком
да
принесе
к
устима
чибук
,
да
одбије
који
дим
,
али
му
рука
на
један
мах
висну
,
чибук
паде
на
ћилим
,
и
Хамза
се
извали
на
јастук
којим
се
бијаше
подбочио
.
Докле
Омер
стиже
да
га
прихвати
,
да
га
подигне
—
Хамза
бијаше
већ
мртав
:
умрије
,
управо
,
и
не
зијенувши
!
.
.
.
Оста
Омер
сам
самцит
у
богату
двору
Видајићеву
,
на
великом
имању
Хамза
-Беговом
:
свега
имаше
,
свега
изобилно
;
само
нејма
радости
,
нејма
весеља
—
нејма
среће
.
Куд
се
год
окрене
,
свуд
је
пуно
,
само
његово
срце
увијек
празно
.
Његова
добра
нена
:
његов
анђео
чувар
,
умрла
је
послије
неколико
дана
правога
боловања
:
а
отац
му
,
неподворен
,
непонуђен
,
оде
,
на
његове
очи
;
отрже
му
се
из
наручја
,
као
да
га
стријела
устријели
!
Одоше
му
,
дакте
,
и
отац
и
мајка
оставивши
њега
сама
међу
несвојтљивим
рођацима
,
међу
срдитим
сусједима
,
међу
немоћним
пријатељима
,
под
неком
новом
врло
ревњивом
влашћу
,
под
туђинском
силом
!
И
преко
свих
тих
јада
,
судбина
Омеру
спремаше
један
нови
,
тешки
удар
!
Једнога
вечера
,
у
први
сутон
,
послије
дугог
тумарања
,
колико
да
разбије
сјету
,
Омер
се
враћаше
кући
.
Дошавши
до
Тешњакових
авлиских
врата
,
опази
неку
журбу
у
авлији
:
момци
нешто
везиваху
,
спремаху
,
као
да
хоће
да
товаре
.
Омеру
срде
закуца
брже
.
—
Шта
је
ово
сад
?
упита
он
сам
себе
.
У
тај
мах
Тешњаков
момак
Петроније
изиде
на
улицу
.
—
Шта
ви
то
радите
?
упита
га
Омер
.
—
Спремамо
да
товаримо
,
одговори
Петроније
,
и
упињаше
се
да
некога
сагледа
кроз
сутон
дубоко
у
улици
.
—
Ако
Бог
да
?
упита
Омер
даље
.
—
Газда
-
Пајо
се
сели
.
.
.
Још
мало
па
ће
овдје
остати
сама
сиротиња
,
рече
Петроније
и
не
гледећи
у
Омера
...
—
А
куд
мисли
Газда-Пајо
?
—
Одавдје
ће
у
Лозницу
;
из
Лознице
у
Шабац
,
а
из
Шапца
у
Биоград
,
куд
тегле
сви
богати
људи
.
Омер
хтеде
питати
још
нешто
,
али
му
,
лијепо
,
ријеч
заста
у
грлу
:
укочи
се
,
и
стајаше
као
какав
безјак
.
У
тај
пар
наиђе
Павина
тетка
Смиљана
,
која
је
знала
како
се
гледају
Омер
и
Пава
па
,
прилазећи
,
кроз
мали
осмијех
,
рече
:
—
Немој
се
,
ти
коно
,
сада
убити
од
плача
?
—
Зашто
Смиљо
,
упита
Омер
неким
молбаним
гласом
?
—
Та
,
знаш
,
зет
Пајо
се
сели
у
Биоград
,
па
ће
теби
,
бој
се
,
бити
жао
комшилука
!
Рекавши
то
,
Смиљана
кресну
лијевом
трепушом
,
али
Омер
то
не
видје
једно
што
је
већ
био
мрак
,
а
друго
што
бијаше
јако
узбуђен
.
—
Кад
полази
Газда-Пајо
?
—
Ако
хоће
Бог
,
сјутра
!
Ноћ
јо
тамна
;
мјесечине
нејма
;
само
ријетке
звијезде
бацају
слабачку
свјетлост
на
Зворник
и
на
његову
околину
.
Дрина
,
прељевајући
се
преко
својих
каменитих
прагова
,
јечи
да
се
брда
разлежу
.
Омер
,
у
тузи
својој
,
сишао
низ
градину
води
на
обалу
;
наслонио
сјетну
главу
своју
на
своје
дланове
;
лактове
побоо
у
кољена
,
и
дао
се
у
тужне
,
тужне
мисли
.
Не
гледа
он
звјезданога
неба
;
не
осјећа
ноћне
тајнене
тишине
;
не
чује
јека
дринских
вода
,
које
се
цијепају
преко
прагова
,
као
да
се
каке
хале
боре
;
него
...
.
—
Не
мисли
ништа
,
него
да
скачемо
обоје
у
Дрину
,
рече
неко
иза
његових
леђа
,
и
нечија
рука
спусти
му
се
лагано
на
раме
!
Омер
се
трже
,
погледа
,
а
пред
њим
,
о
велики
Боже
,
стоји
Пава
,
и
лије
сузе
низа
своје
бијело
лице
.
—
Омере
,
соколе
сиви
!
настави
она
:
—
искрала
сам
се
од
свачијих
очију
,
да
те
још
једном
видим
прије
поласка
.
Нама
не
дају
узети
се
:
ти
си
Мухамедовац
а
ја
Хришћанка
!
Ко
мари
за
наша
срца
?
Мој
отац
се
сели
одавдје
највише
за
то
да
се
прекине
наше
вољење
.
Али
сам
се
ја
заклела
тешком
клетвом
,
својим
очним
видом
,
да
се
не
удам
,
докле
год
не
дознам
да
си
се
ти
оженио
!
...
—
Оженио
?
упита
Омер
заталасаним
гласом
:
—
Прије
би
ова
Дрина
потекла
на
више
;
прије
би
ова
зова
заборавила
листати
,
и
ова
ружица
цвасти
:
него
што
он
Омер
заборавио
Паву
...
.
Та
ти
си
душа
моја
;
ти
си
сунце
моје
,
рај
мој
!
Све
,
све
што
ми
је
досада
могло
бити
радост
,
знаш
да
сам
изгубио
:
једина
ти
бијаше
ми
остала
...
Сад
и
ти
одлазиш
!
...
Али
...
али
...
мањ
да
жив
не
будем
,
тако
те
не
ћу
наћи
,
гдје
било
да
било
!
.
.
.
—
Омере
?
—
Да
!
Наћи
ћу
те
!
То
знај
,
и
Омеровој
ријечи
вјеруј
!
Загрлише
се
,
заплакаше
се
,
ижљубише
се
и
,
ух
—
расташе
се
!
...
.
Тешко
је
описати
како
је
било
Омеру
у
Зворнику
,
пошто
и
Пава
оде
.
Мјесто
у
ком
га
је
први
пут
огријало
јарко
сунце
:
у
ком
се
је
заиграо
прве
дјетиње
игре
;
у
ком
је
први
пут
појездио
на
коњу
витезу
;
гдје
је
први
пут
припасао
сабљу
—
јуначку
прилику
;
гдје
је
први
пут
окусио
драж
женскога
лица
и
силу
дјевојачких
очију
:
то
мјесто
сада
му
се
је
претворило
у
тамницу
,
готово
у
пакао
.
Што
је
год
за
њега
некад
било
радост
,
сада
му
је
изазивало
сузе
на
очи
!
Дуго
је
ходао
,
као
да
је
и
глух
и
нијем
,
не
находећи
нигдје
мира
нити
станка
.
Ишао
је
замишљен
,
сједио
је
брижан
и
зловољан
,
не
говорећи
готово
ником
ни
ријечи
.
Тако
мисаон
и
брижан
,
сјеђаше
Омер
,
једнога
дана
,
у
својој
соби
оружници
.
Даде
му
се
нешто
погледати
на
оружје
,
које
виси
још
онако
како
га
је
Пржуљ
очистио
и
повјешао
.
Очи
му
се
уставише
на
малим
пушкама
које
је
носио
као
дијете
;
сјети
се
оне
своје
радости
када
је
њих
задијевао
за
листове
па
,
не
мислећи
много
,
диже
се
,
скиде
с
клина
једну
,
разгледа
је
,
окрете
к
отворену
прозору
и
,
као
од
шале
,
напери
на
једнога
голуба
у
јату
,
које
се
сунчало
на
великом
дуду
пред
кућом
.
Пушка
груну
,
голубови
прнуше
,
перје
се
разлети
по
ваздуху
,
а
мртав
голубак
спадаше
с
гране
на
грану
доље
к
земљи
.
Тек
тада
Омер
видје
да
је
,
онако
замишљен
,
и
запео
и
окинуо
обарач
у
пуној
пушци
!
...
Не
прође
много
,
а
жандар
те
к
њему
:
—
Ко
је
пуцао
овдје
у
сред
вароши
?
—
Ја
,
нехотице
,
изметнух
малу
пушку
,
одговори
Омер
.
—
Хајде
са
мном
у
Уред
?
—
Сад
ћу
доћи
!
—
Не
ћеш
?
Не
слушаш
?
Противиш
се
?
—
Није
,
него
ми
је
кућа
сама
:
морам
позаклапати
одаје
,
па
ћу
доћи
одмах
.
Оде
.
Мало
час
,
ево
их
петорице
.
—
Напријед
!
викну
каплар
:
—
пред
нама
да
идеш
у
Уред
,
г
.
предстојнику
!
—
Ићи
ћу
,
људи
Божји
,
само
док
затворим
све
одаје
...
Дошавши
у
Уред
,
жандари
уведоше
Омера
у
собу
чекаоницу
,
докле
г
.
предстојник
могне
да
га
прими
.
У
чекаоници
бијаше
и
један
Зворничанин
Турчин
,
који
је
добро
живио
с
господом
официрима
.
Он
се
наже
Омеру
на
ухо
,
и
шану
му
:
—
Спрема
ти
се
неки
белај
:
бој
се
,
иструнућеш
у
казаматима
;
него
се
одмах
понуди
да
будеш
војник
.
Њима
сад
врло
годи
да
се
који
Турчин
оџаковић
,
драге
воље
,
пише
у
војнике
!
...
У
том
Омера
зовнуше
г
.
предстојнику
,
који
га
,
прво
,
испита
за
недолазак
на
,
позив
па
,
послије
,
што
је
пуцао
у
вароши
?
На
завршетку
,
као
форме
ради
,
рече
:
—
Имаш
ли
још
што
да
кажеш
?
—
Имам
,
одговори
Омер
,
а
глас
му
дркташе
у
грлу
.
—
Кажи
што
имаш
!
—
Желим
се
уписати
цару
у
војнике
!
рече
Омер
.
—
Збориш
ли
од
збиље
?
—
Са
свим
од
збиље
!
—
Das
ist
gut
!
(
то
је
добро
)
рече
задовољно
г
.
предстојник
:
—
онда
ћу
те
послати
г
.
мајору
!
ИИ
Ондје
гдје
се
нијесам
надао
С
писмом
г
.
предстојника
,
и
с
једним
жандаром
,
прича
Омер
-
Челебија
,
кога
ћемо
одсада
дуго
слушати
:
—
одох
г
.
мајору
који
,
прочитавши
писмо
,
промјери
ме
од
главе
до
пете
,
и
узе
ме
и
сам
питати
:
ко
сам
,
одакле
сам
,
од
којих
сам
људи
,
са
шта
хоћу
у
војнике
и
,
кад
му
на
сва
питања
дадох
одговоре
,
рече
:
—
Дођи
у
понедјељник
,
у
9
сахата
,
прије
по
дне
;
а
дотле
уреди
своје
послове
,
ако
каких
имаш
.
Изишавши
од
мајора
,
правце
одох
к
Муј
-
Аги
Приједорцу
,
добру
досту
мога
раметли
оца
,
и
рекох
му
:
—
Амиџа
!
Ја
даље
не
могу
остати
у
Зворнику
;
од
велике
жалости
,
и
од
неких
других
јада
,
све
ми
је
црно
пред
очима
.
Узми
,
молим
ти
се
,
и
моје
имаће
у
своје
руке
;
за
свој
труд
тражи
колико
хоћеш
,
а
што
преко
тога
претече
,
слаћеш
мени
.
—
А
куд
Бог
да
,
ти
Омере
,
упита
Муј
-
Ага
?
—
Хоћу
(
немој
ми
се
ни
чудити
ни
ругати
)
од
своје
;
драге
воље
да
се
пишем
у
војнике
,
и
молићу
:
да
ме
пошљу
куд
даље
од
Зворника
,
не
бих
ли
поборавио
своју
велику
тугу
.
И
ако
одиста
одем
куд
даље
,
а
новаца
ми
затреба
,
телеграфисаћу
ти
овако
:
„
Амиџа
!
Шаљи
пара
!
Хасан
“
.
Буде
ли
ми
велика
невоља
за
паре
,
телеграфисаћу
овако
:
„
Марве
лијепе
доста
;
пара
!
Хасан
.
Кад
би
ти
дошла
овака
депеша
,
и
продај
што
од
мога
имаћа
,
па
ми
новаца
нађи
и
пошљи
!
—
Пеки
,
Омере
;
примићу
се
,
ма
да
сам
и
за
своје
отежао
!
—
Ејвала
ти
Амиџа
,
као
оцу
својему
!
Предавши
имање
у
руке
тако
поштену
човјеку
,
прича
Омер
даље
:
—
јавих
се
,
у
понедјељник
,
г
.
мајору
.
Г
.
мајор
се
нешто
чуђаше
:
што
је
мени
да
се
пишем
у
војнике
,
па
,
најпослије
,
упита
:
—
Пристајеш
ли
,
да
те
ставим
у
ону
врсту
војске
,
у
којој
ја
држим
да
ћеш
бити
од
највеће
користи
?
—
Како
год
нареди
ваше
господство
,
мени
ће
бити
право
,
рекох
ја
;
пошто
сам
већ
смислио
да
тим
путем
идем
к
својој
жељи
.
—
Онда
си
од
овога
часа
војник
,
заврши
мајор
и
,
са
својим
ордонанцем
,
упути
ме
у
жандарску
касарну
.
Тада
је
већ
био
угушен
отпор
Бошњака
Турака
против
окупације
,
и
власт
аустриска
,
да
би
Босну
држала
тврђе
,
одузимаше
оружје
од
Бошњака
.
Мене
уврстише
у
једну
жандарску
чету
,
која
је
била
одређена
да
узме
оружје
од
неколиких
чувенијих
босанских
племића
.
У
овој
служби
видио
сам
:
колико
страховита
,
колико
опасна
може
да
буде
збирна
људска
рука
,
кад
је
никаква
узда
не
устеже
!
Та
сила
,
уређена
да
држи
ред
,
и
да
казни
нереднике
,
ако
сама
нема
запта
,
ако
нема
стеге
,
може
да
се
изметне
баш
у
оно
против
чега
је
саздана
.
И
тада
тешко
побеђенику
!
Тешко
сваком
слабијем
!
Не
могу
ја
овдје
помињати
ситнијих
беспутности
које
су
весели
Бошњаци
трпили
од
нас
који
смо
уводили
ред
међу
њих
;
нити
ћу
набрајати
колико
је
пљеснуло
шамара
,
колико
је
бубнуло
буботака
,
звизнуло
камџија
,
или
фиснуло
сабљених
тилућа
;
не
ћу
ређати
насртања
на
женски
рз
,
на
светињу
вјере
,
на
богомоље
и
гробља
:
све
то
ваља
ставити
под
онај
једини
узвик
:
Тешко
земљи
куда
војска
прође
!
Али
два
(
случаја
морам
испричати
.
Њих
два
доста
су
да
се
види
каквим
се
је
путем
и
начинима
уводила
и
утврђивала
нова
власт
у
Босни
и
Херцеговини
!
Бејаше
дошао
ред
да
се
узме
оружје
од
Мурат
-
Бега
Соколовића
.
Бег
Соколовић
на
гласу
је
и
по
старини
своје
лозе
,
и
по
величини
својега
богаства
,
и
по
мноштву
својих
слуга
и
својих
људи
.
За
то
наш
мајор
одреди
Лаћмана
Шецка
,
с
читавом
четом
војника
,
на
бегову
кућу
.
К
беговој
кући
приступисмо
рано
из
јутра
.
Вођ
наш
,
Хришћанин
,
који
нам
је
казивао
пут
,
рече
:
—
Уђите
најприје
у
ахар
,
па
ћете
послије
бегу
у
кућу
!
—
Какав
ахар
?
продера
се
лаћман
:
—
не
идем
ја
тимарит
’
бегових
коња
:
мени
треба
бегово
оружје
!
—
Вољан
ми
буди
на
бесједи
,
лијепи
господине
,
смјерно
вели
вођ
:
—
Није
то
бегова
коњушница
,
него
ачик-ахар
,
или
ти
отворени
конак
,
двор
за
госте
,
за
путнике
и
намјернике
!
У
том
говору
,
већ
избисмо
пред
високу
,
лијепу
,
и
пространу
кућу
,
пред
којом
се
вала
око
двије
стотине
коња
,
готових
за
полазак
,
а
коњици
се
сачекавају
,
да
сви
у
један
мах
појашу
.
—
Каква
је
оно
војска
?
цикну
лаћман
:
—
да
није
ту
какве
пријеваре
?
—
Нејма
пријеваре
,
лијепи
господине
,
опет
вели
вођ
:
—
оно
су
сватови
Бега
Серезлића
;
пали
су
на
конак
на
ахар
Бега
Соколовића
:
сад
се
спремају
да
иду
.
И
одиста
појахаше
,
и
одоше
на
нас
и
не
погледавши
!
...
Приступисмо
к
ахару
.
Као
што
рекох
,
то
је
зграда
велика
,
висока
,
подигнута
од
земље
за
два
метра
од
прилике
.
Није
ограђена
никаквом
оградом
.
С
поља
,
уза
стубе
,
пење
се
у
велики
и
пространи
хајат
(
тријем
)
,
који
је
отворен
према
завјетарју
.
У
тријему
,
на
оба
му
краја
,
јазлуци
су
,
застрти
црном
чохом
и
оивичени
јастуцима
који
су
ишарани
бијелим
шарама
,
а
сваки
има
у
средини
Соломуново
слово
✡
.
Ту
,
на
тијем
јазлуцима
,
гости
сједе
,
пуше
,
тефериче
,
једу
и
одмарају
се
.
По
поду
,
у
тријему
,
прострте
су
постећије
за
клањање
,
а
у
крају
је
авдесхана
,
гдје
се
Турци
умивају
пред
клањање
.
Из
тријема
иде
се
у
разне
собе
,
које
су
застрте
и
нагиздане
што
се
љепше
може
.
Доље
под
тријемом
,
при
земљи
,
собе
су
за
оставе
,
за
слуге
,
и
одељења
за
амбаре
.
За
коње
су
одјелите
зграде
,
које
се
зову
подруми
.
У
овом
ахару
добива
дворбу
и
угодбу
сваки
путник
и
сваки
намјерник
,
ма
од
куд
ишао
,
ма
које
вјере
био
,
и
ма
колико
хтио
задржавати
се
.
Њему
,
његову
коњу
,
и
пратиоцу
(
ако
га
има
)
,
даје
се
,
на
вријеме
,
сваки
оброк
,
као
најмилијему
госту
.
И
да
дође
пет
до
шест
стотина
путника
у
један
мах
,
као
што
често
бива
толико
сватова
,
сви
ће
бити
примљени
и
угошћени
!
Овај
ахар
босанских
бегова
за
мене
није
био
никаква
новина
:
ја
сам
знао
и
те
зграде
и
њихову
намјену
:
али
се
моји
другови
,
и
г
.
лаћман
,
зачудише
,
кад
то
видјеше
,
и
кад
разабраше
рашта
је
.
—
Е
,
ово
је
право
гостољубље
рече
,
најпослије
,
и
сам
г
.
лаћман
.
Из
ахара
пријеђосмо
у
праву
бегову
кућу
.
И
ово
је
велика
зграда
босанскога
кроја
,
около
ограђена
тврдом
оградом
.
Кућа
се
ова
дијели
на
двије
поле
,
са
двије
авлије
.
Једна
је
пола
за
мушкарце
,
а
друга
за
женскиње
.
Она
се
прва
зове
:
селамлук
,
а
ова
друга
—
харемлук
.
Около
су
амбари
,
кошеви
,
коњушнице
,
кошаре
,
кокошари
,
голубињаци
,
и
друге
стаје
тако
да
сама
ова
бегова
кућа
,
са
својим
зградама
,
кад
се
гледа
из
далека
,
стоји
као
каква
варошица
!
Ми
уђосмо
у
селамлук
.
Ту
нас
дочека
сам
бег
.
Наш
лаћман
му
каза
за
што
смо
дошли
.
Зелен
у
лицу
,
као
гуштер
,
бег
је
давао
све
што
је
имао
од
оружја
.
Пружајући
пошљедњу
пушку
,
дубоко
уздахну
,
и
рече
:
—
Ма
!
Носите
и
ово
!
Кад
се
Бошњаци
,
луде
главе
,
не
умједоше
,
за
времена
,
сложити
с
рајом
и
с
Милошевићем
,
сада
нека
бабе
преслицама
бране
пилиће
:
босански
бези
нејмају
чиме
убити
ни
бијесна
кучка
!
...
—
Милошевић
је
,
беже
,
турски
противник
,
рећи
ће
наш
лаћман
,
осмјешкујући
се
:
—
за
вас
је
боље
да
се
држите
нашега
цара
!
—
Јутрос
вељу
и
ја
,
да
је
боље
,
прихвати
бег
:
—
али
,
господине
,
да
памет
бијаше
до
суда
,
као
од
суда
,
овога
чуда
Босна
,
бели
,
не
би
дочекала
!
...
Тек
...
.
што
би
—
би
!
Слушао
сам
,
да
се
је
тај
бег
,
послије
тога
,
одселио
из
Босне
.
Двор
му
је
опустио
,
а
његов
гостољубиви
ахар
зарастао
је
у
коров
!
...
Иза
тога
,
отишли
смо
у
двор
бегу
П
...
.
ћу
.
То
бијаше
човјек
у
годинама
,
а
причало
се
,
да
се
је
скоро
оженио
,
и
да
му
је
жена
врло
млада
и
необично
лијепа
.
Моји
другови
шаптали
су
међу
собом
,
да
се
наш
лаћман
зарекао
видјети
и
...
.
помиловати
то
бегово
злато
.
Нас
бег
дочека
на
вратима
своје
авлије
,
и
понуди
унутра
!
—
Твоју
кућу
,
беже
рече
лаћман
:
—
морамо
претрести
!
—
Не
браним
,
одговори
бег
,
а
доња
му
усница
играше
од
велике
љутине
.
Ми
му
одиста
претресосмо
све
:
не
остависмо
,
што
’
но
рекну
,
ни
миша
у
дувару
,
и
не
нађосмо
нигдје
ништа
сумњиво
.
Пред
једна
врата
стаде
домаћин
и
,
ухвативши
се
за
своју
просједу
браду
,
са
свим
покорно
,
рече
:
—
У
ову
одају
немојте
улазити
:
овдје
је
харем
.
Турске
ми
вјере
,
овдје
нејма
ни
бритвице
а
то
ли
оружја
!
Лаћман
само
викну
:
—
Форверц
(
напријед
)
!
Војници
наступише
;
Турчина
ухватише
и
склонише
;
врата
иставише
,
и
јурнуше
унутра
.
Жене
,
видећи
њих
,
заврискаше
и
разбјегоше
се
у
углове
,
поклопивши
се
својим
фереџама
.
Војници
претресоше
све
,
све
!
Ух
,
гроза
ме
је
и
причати
шта
су
радили
!
Лаћман
узе
завиривати
у
чељад
,
и
зачикавати
их
да
говоре
с
њиме
.
Све
се
окреташе
од
њега
.
Ту
одиста
није
било
ни
бритвице
...
.
Не
могући
тако
газити
светињу
домаћега
прага
,
ја
и
не
уђох
међу
чељад
,
која
бјежи
од
нас
.
Лаћман
ме
за
то
прекори
.
Ја
се
узех
правдати
.
—
Не
био
бити
војник
!
цикну
он
:
—
у
војсци
ваља
муж
а
не
баба
!
...
—
Молим
покорно
,
господине
лаћмане
,
рекох
ја
:
—
нијесам
баба
;
не
бојим
се
смрти
;
али
се
бојим
срама
!
—
Двадесет
и
четири
сахата
у
затвор
,
што
се
усуђујеш
говорити
гдје
ваља
слушати
!
рече
он
,
и
окрете
се
од
мене
...
.
Затвор
издржах
без
ријечи
.
Послије
неколико
дана
,
дође
од
командата
наредба
у
којој
се
наш
лаћман
хвали
„
за
вруће
вршење
службе
“
баш
у
овом
случају
,
а
мене
,
„
за
млакост
у
служби
“
,
шаљу
у
Мостар
!
...
Није
ми
било
криво
:
и
вољео
сам
удаљити
се
од
Зворника
:
али
се
нијесам
могао
домислити
:
како
се
може
хвалити
лаћман
који
онако
,
без
икакве
невоље
,
кињи
и
озлојеђава
људе
?
.
.
У
Мостару
сам
провео
неколика
мјесеца
,
па
ме
уврстише
у
чету
што
чува
херцеговачку
границу
да
одонуд
,
из
Црне
Горе
,
не
би
ускочио
који
ускок
.
У
чети
бијаше
највише
Срба
и
Хрвата
,
па
Чеха
,
Нијемаца
,
и
Маџара
;
али
су
и
ови
сви
говорили
српски
.
Вриједно
је
да
кажем
по
коју
ријеч
и
о
некима
од
ових
мојих
нових
старјешина
и
другова
.
Најприје
ћу
поменути
овдашњег
лаћмана
Фрића
.
Да
ли
му
је
то
име
,
или
презиме
—
не
знам
;
тек
су
га
сви
звали
само
Фрићо
.
Тај
човјек
бијаше
скапао
да
се
удвори
,
да
се
умили
капетану
,
или
мајору
,
и
сваком
старијем
.
Кад
гдје
нађе
какво
огледало
,
стаће
пред
њега
,
и
сагибаће
се
неколико
пута
,
само
да
се
научи
како
ће
се
љепше
поклонити
изишавши
пред
старијега
!
Он
хвали
све
што
старији
раде
,
хвали
све
што
говоре
,
хвали
им
све
што
имају
.
У
нашега
мајора
има
коњ
кулаш
:
кљусе
као
и
друга
кљусад
.
Фрићо
у
друштву
вели
:
—
Кулаш
нашега
мајора
љепши
је
од
свакога
бега
у
Херцеговини
!
У
капетана
има
једна
бена
,
кученце
које
води
свуд
уза
се
.
Фрићо
,
у
кавани
,
пред
толико
људи
,
увјерава
да
је
капетанова
бена
паметнија
од
најбољега
кмета
босанскога
!
Фрићо
то
говори
да
они
чују
,
или
бар
да
чују
они
који
ће
њима
казати
његове
ријечи
.
Фрићо
се
тресе
кад
врши
службу
:
мислиш
искида
се
да
се
све
уради
како
треба
:
а
,
ако
добро
загледаш
,
опазићеш
да
он
то
чини
само
да
се
покаже
,
а
не
да
се
посао
добро
испослује
.
У
истини
.
Фрићо
је
најсаможивљи
човјек
у
нашој
дружини
,
и
ако
се
свакад
показује
да
би
главу
дао
за
старјешину
.
И
господа
се
варају
у
Фрићу
.
Мајор
је
једном
казао
:
—
Фрићо
је
мој
човјек
:
он
би
погинуо
за
ме
!
Не
лези
враже
,
дође
једном
обрштар
да
види
наш
батаљон
,
па
окриви
мајора
,
и
посла
га
у
затвор
.
Тада
наш
Фрићо
осу
грдити
мајора
.
Кад
га
један
другар
прекори
за
то
,
он
се
одсијече
:
Хе
мој
драги
!
Нијесам
му
ја
крив
што
се
учинио
немогућан
!
?
.
.
И
наш
Фрићо
брзо
напредује
у
служби
,
и
сваки
час
тек
видиш
да
је
о
прси
објесио
нов
орден
,
или
нову
медаљу
!
...
Послије
Фрића
поменућу
фирера
Симона
.
Ни
за
овога
не
бих
умио
казати
:
која
је
вјера
,
а
у
војсци
је
одавно
.
Службу
у
гарнизону
,
и
службу
у
пољу
,
знао
је
као
на
руци
својих
пет
прста
.
Волео
је
попити
гутљај
добре
шљивовице
,
него
Бог
зна
што
,
па
ипак
има
нешто
што
му
је
милије
и
од
шљивовице
.
Војници
,
као
млади
људи
,
понекад
се
малко
развеселе
.
Та
јадно
им
весеље
,
него
се
малко
размрдају
;
и
тада
,
може
бити
,
откопчају
по
које
пуце
на
свом
мундиру
.
Ако
,
у
такав
тренутак
,
фирер
Симон
рупи
међу
њих
,
па
се
они
не
тргну
,
не
уплаше
од
њега
:
он
ће
им
наћи
стотину
којекаквих
кривица
:
и
тешко
ће
им
се
проћи
без
каштиге
,
или
без
оштра
пријекора
.
У
другом
случају
,
нека
се
они
распашу
:
нека
говоре
и
какве
крупне
ријечи
,
па
кад
он
,
из
ненада
,
међ
’
њих
рупи
,
нека
скоче
као
опарени
:
нек
’
се
укоче
престрављени
,
као
кад
би
међ
’
њих
дошао
пуковник
или
ђенерал
,
фирер
Симон
само
ће
се
осмијехнути
и
рећи
:
---
Јунаци
,
памет
у
главу
!
Не
треба
свашто
брбљати
на
сваком
мјесту
!
То
ће
бити
сав
пријекор
.
Сад
да
поменем
једнога
другара
,
који
се
одликовао
не
само
у
нашем
воду
,
него
у
цијелу
батаљону
.
Име
му
је
Иван
а
презиме
Шилер
!
За
ово
своје
презиме
Иван
прича
ово
:
—
Један
мој
дјед
или
прадјед
,
не
знам
управо
,
давно
је
било
,
попио
,
за
једно
вече
,
аков
вина
које
се
зове
шилер
,
па
му
је
,
од
тога
доба
,
остало
презиме
Шилер
!
Наши
официри
,
Нијемци
или
обикли
на
све
њемачко
,
милују
то
презиме
,
јер
,
веле
они
:
—
лијепо
звони
под
њемачки
!
Иван
је
кратковид
.
За
то
увијек
носи
наочаре
;
и
,
куд
год
иде
,
вуче
неке
књижурине
и
карте
(
мапе
)
;
он
без
карте
никад
не
руча
;
једући
,
готово
више
гледа
у
карту
,
него
у
ћасу
из
које
куса
.
За
себе
Иван
прича
ово
:
—
Ја
,
сам
Хрват
и
,
по
политичким
мислима
својим
,
припадам
странци
права
.
За
мене
је
Давид
Старчевић
посланик
Божји
.
На
Србе
сам
мрзио
као
и
на
Турке
и
на
Маџаре
.
Из
пошљедње
године
права
узеше
ме
у
војнике
,
и
упутише
у
Босну
.
—
Ха
!
помислих
ја
у
себи
:
-—
и
ако
ћу
носити
пушку
на
рамену
,
бар
ћу
се
,
својим
очима
,
увјерити
да
је
Босна
чиста
хрватска
земља
!
Тако
сам
мислио
док
сам
био
у
Хрватској
:
али
,
прешавши
у
Босну
,
брзо
промијених
мисли
.
Бањој
Луци
,
у
Травнику
,
у
Сарајеву
,
у
Мостару
,
и
свуда
куд
сам
пролазио
(
а
тумарао
сам
врло
много
)
,
свуд
сам
сретао
само
људе
који
отворено
веле
да
су
Срби
а
нијесу
Хрвати
,
ма
да
ни
Хрвате
не
мрзе
,
већ
,
напротив
,
радују
се
сваком
добру
њиховому
као
год
и
својему
.
Тада
и
ја
почех
мислити
другојаче
.
И
сада
,
право
да
кажем
,
ја
виђу
да
би
ови
Срби
и
Хрвати
лијепо
живјели
,
само
кад
би
у
њих
свијест
о
народној
једнини
била
шира
од
вјерске
раздвојице
.
Јер
,
одиста
,
њих
не
двоји
никака
унутрашња
разлика
:
не
цијепа
их
никакав
њихов
битни
интерес
,
већ
те
њихове
двије
вјере
!
А
да
су
,
богдице
,
они
паметни
,
као
што
,
по
несрећи
,
нијесу
,
па
да
своје
вјере
,
с
поштовањем
,
смјесте
сваку
у
свој
олтар
,
а
све
олтаре
да
покрију
широком
свијешћу
о
народној
својој
једнини
:
наш
би
народ
(
и
Срби
и
Хрвати
)
био
миран
,
сложан
,
и
напредан
,
те
би
нам
опћа
отаџбина
била
срећна
као
мало
која
...
.
Једне
ноћи
,
према
лијепој
мјесечини
,
нас
неколико
другова
што
смо
патролирали
дуж
границе
,
сјеђасмо
у
засједи
,
у
једном
присоју
,
спроћу
старога
града
Клобука
.
Бијаше
нам
одзив
—
сабља
;
а
лозинка
—
Салцбург
.
Из
почетка
смо
ћутали
и
ослушкивали
,
да
ко
не
наиђе
.
Доцније
,
видећи
да
нејма
ни
од
куд
никога
,
почесмо
шаптати
најпре
тихо
,
на
послије
све
јаче
и
јаче
док
се
,
најзад
,
не
изметну
међу
нама
са
свим
жив
разговор
.
Јер
и
фирер
Симон
не
бијаше
с
нама
.
—
Ја
не
знам
,
рећи
ће
наш
другар
Раде
:
—докле
ћемо
се
ми
овако
ломити
по
овим
врлетима
?
Колико
год
сам
официра
чуо
да
говоре
о
овом
послу
,
сви
веле
да
је
„
окупација
"
зло
;
а
Швабо
опет
држи
ове
кршеве
,
и
још
зида
куле
и
градиће
по
њима
?
—
Пијаница
,
рече
Иван
Шилер
:
—
кад
се
дочепа
пуна
суда
,
не
зна
што
му
је
доста
,
већ
што
више
пије
,
све
му
је
слађе
пиће
;
власник
не
умије
да
се
устави
на
граници
своје
власти
;
као
што
ни
трговац
не
може
да
стане
на
правој
мјери
своје
тековине
!
И
цареви
су
људи
;
и
они
,
кад
пођу
да
отимају
земље
и
градове
,
не
знају
што
је
доста
,
докле
год
им
се
торба
не
провали
.
—
А
ко
у
Босни
,
упаде
у
ријеч
Раде
:
—
да
провали
цару
торбу
?
Султан
је
немоћан
;
а
Бошњаци
и
Херцеговци
,
поцијепани
на
своје
три
вјере
,
на
три
логора
,
мрзе
се
као
злотвори
!
—
Хе
,
људи
!
кад
Раде
помену
те
вјере
,
рећи
ће
војник
Лазо
:
—јесте
права
брука
с
тим
вјерама
у
Босни
и
у
Херцеговини
!
Прије
двије
године
дана
ја
сам
вам
,
у
вароши
Б
.
,
видио
што
ми
не
ћете
вјеровати
ако
кажем
!
—
Кажи
,
кажи
!
рече
му
Иван
:
—
у
овим
земљама
има
много
којечега
што
је
тешко
вјеровати
,
а
ипак
је
цијела
истина
.
—
Један
Срб
,
продужава
Лазо
:
—наљутио
се
на
некога
у
својој
вјери
(
на
попа
ли
,
на
проту
,
или
на
владику
,
не
умијем
ви
казати
)
,
па
се
,
за
инат
,
потурчио
;
и
хајде
што
се
потурчио
,
него
још
узео
своју
славу
Светога
Николу
(
икону
)
и
,
лијепо
,
продао
на
добош
!
—
Шта
говориш
,
човјече
?
—
Цијела
је
истина
!
—
А
купи
ли
је
ко
?
--
Купи
је
један
Шокац
.
И
,
одмах
друге
године
,
славио
је
као
да
му
је
остала
од
чукун-дједа
!
—
Е
,
па
+
слава
још
није
пропала
,
кад
јој
има
купаца
,
вели
Иван
Шилер
:
—
дако
невоља
опамети
и
Бошњаке
да
виде
:
како
крвну
браћу
никака
вјера
не
море
разбратити
.
—
Да
Бог
да
,
рече
војник
Вукац
:
—
али
ће
још
много
воде
протећи
овом
Требишњицом
,
док
се
они
толико
опамете
.
Све
су
нације
претекле
Бошњаке
у
том
.
,
па
и
сами
Арнаути
.
Ево
што
сам
ја
у
Травнику
гледао
својим
рођеним
очима
:
С
двојицом
другова
ходао
сам
улицом
,
а
пред
нама
иђаху
нека
весела
,
несташна
дјеца
:
ђаци
ли
су
,
шегрти
ли
су
—
не
знам
.
Тој
дјеци
у
сусрет
иђаше
дјетић
с
ђугумима
воде
на
обрамици
.
Кад
се
водоноша
испореди
с
оном
дјецом
,
неко
од
њих
викни
:
—
Фаљем
Исус
,
Јосиме
!
На
ту
ријеч
сва
друга
дјеца
ударише
у
смијех
.
Водоноша
пак
,
не
одговарајући
ником
ништа
,
спусти
ђугуме
на
калдрму
,
шчепа
обрамицу
за
један
крај
,
и
кидиса
на
онога
који
му
је
рекао
:
Фаљен
Исус
!
Друга
дјеца
нагрнуше
на
њега
,
и
тако
се
,
за
час
,
начини
на
улици
велика
гужва
!
Скочише
неки
људи
те
развадише
дјецу
и
Јосима
,
али
псовке
њихове
не
могоше
прекратити
.
—
Рашта
се
тако
руже
и
бију
?
упита
мој
друг
једнога
Турчина
Травничанина
.
—
Рекао
Влах
Шокцу
:
Фаљен
Исус
!
одговори
он
:
—
За
то
се
бију
.
—
Зар
за
ту
ријеч
да
се
бију
?
—
Том
ријечи
поздрављају
Шокци
један
другога
;
али
ако
им
ту
ријеч
рече
Влах
,
мисле
да
им
се
руга
,
па
се
љуте
.
Мој
другар
,
родом
Маџар
,
чувши
то
,
грохотом
се
насмија
,
и
рече
:
—
Онда
ћемо
ми
дуго
остати
у
Босни
,
кад
се
Бошњаци
овако
лијепо
слажу
!
...
—
Право
ти
је
рекао
,
упаде
у
ријеч
Раде
:
—
Хришћани
и
Мухамедовци
у
Босни
,
мрзе
се
као
крвници
;
Православни
и
Католици
гледе
се
попријеко
и
,
чини
ми
се
,
да
Католици
,
осим
вјере
,
и
не
маре
за
народност
своју
.
Прави
је
ту
ископ
за
све
!
...
—
Немојте
,
људи
,
бити
таки
злослути
вели
Иван
:
—
Није
никако
чудо
што
се
мрзе
Хришћани
и
Мухамедовци
:
цијеле
вијекове
они
су
се
крвили
међу
собом
,
па
је
природно
да
не
воли
један
другога
;
али
,
кад
та
борба
престане
,
престаће
,
мало
по
мало
,
и
мржња
као
пошљедица
њезина
.
Та
Мухамедовци
су
и
досад
знали
:
да
су
с
Хришћанима
један
народ
,
а
одсада
ће
знати
још
боље
.
Ено
у
првој
поли
XВИ
вијека
(
1528
)
Потурчењак
Бошњак
Мустафа
-
Паша
,
рекао
је
Пољаку
Јовану
Ласком
:
—
Ми
смо
оба
од
једнога
рода
:
ти
си
Лех
,
а
ја
сам
Бошњак
:
није
чудо
што
сваки
воли
свом
народу
него
туђему
.
“
Послије
тога
,
чувени
Велики
Везир
Мехмед-Соколовић
(
1546
—1579
)
,
Србин
родом
,
толико
је
марио
за
свој
род
,
да
је
,
лијепо
,
обновио
пећску
патријаршију
која
се
била
прекинула
иза
српскијех
деспота
.
И
у
новије
вријеме
,
кад
оно
Хусејин
-
Капетан
(
1831
)
иђаше
с
Бошњацима
на
Косово
,
против
Великог
Везира
Решид
-
Паше
:
онда
су
његови
војници
,
приближујући
се
Косову
,
на
глас
пјевали
:
„
Наши
стари
на
Пољу
Косову
Изгубише
стару
своју
славу
,
Стару
славу
,
прадједовску
вјеру
.
На
Косово
и
ми
сад
идемо
Душманина
свога
да
бијемо
.
Или
ћемо
и
сад
изгубити
,
Изгубити
и
славу
и
вјеру
;
Или
ћемо
,
ако
Алах
хоће
,
Душманина
свога
побједити
И
у
Босну
вратити
се
славно
!
“
—
Зар
све
то
не
свједочи
да
Мусломани
у
Босни
знају
колико
су
своји
с
Хришћанима
Бошњацима
?
—
Која
је
добит
,
Иване
,
што
знају
,
рећи
ће
Вукац
:
—
кад
то
дјелима
не
показују
?
—
Има
их
,
да
видиш
,
који
и
показују
,
наставља
Иван
:
—
Ево
да
вам
причам
само
један
случај
:
Враћали
смо
се
ми
из
Вишеграда
па
,
на
пољу
Семећу
,
учинисмо
одморак
.
С
нама
је
путовао
Турчин
Хасан
,
који
је
знао
врло
лијепо
гудити
и
пјевати
уз
гусле
.
Сједећи
и
одмарајући
се
,
замолисмо
Хасана
да
нам
коју
пјесму
отпјева
или
,
као
што
се
у
шали
рече
,
да
нам
кога
посијече
.
Хасан
,
послије
малога
устезања
и
изговарања
да
је
промукао
,
удеси
струне
и
викну
пјевати
баш
пјесму
о
боју
на
.
И
пјевао
је
редом
све
,
као
што
пјевају
и
Срби
.
Али
дошавши
до
онога
мјеста
,
како
је
Милош
распорио
Мурата
,
Хасан
преста
.
—
Што
не
каза
шта
би
даље
?
упитасмо
га
ми
.
—
Е
,
бива
,
рече
он
:
—
ми
Турци
даље
не
пјевамо
:
оно
даље
пјевају
Срби
.
—
Још
си
нешто
прескочио
,
рече
му
један
из
наше
дружине
:
—
Нијеси
казао
:
како
је
Вук
Бранковић
издао
Србе
на
Косову
?
—
Бива
,
то
ја
не
пјевам
!
—
А
за
што
ти
то
не
пјеваш
?
—
За
то
,
бива
,
што
сам
и
ја
од
Бранковића
!
И
пруживши
прст
на
село
Бранковиће
које
је
близу
Семећу
,
додаде
:
—
оно
су
све
потомци
Бранковића
Вука
!
—
Узалуд
неки
и
неки
појединци
припознају
да
су
са
Србима
једно
,
рече
Вукац
:
—то
је
још
далеко
од
опште
свијести
...
.
—
Е
,
Бога
ми
,
браћо
,
рећи
ће
Иван
мало
живље
:
—
ја
се
надам
да
ће
се
у
Босни
све
три
наше
вјере
измирити
уступивши
свака
прво
мјесто
осјећању
народне
једнине
;
а
ако
се
,
по
несрећи
,
не
измире
,
биће
ископ
за
све
три
.
У
они
дан
,
браћо
моја
,
у
који
ријечи
:
Мераба
,
Помоз
Бог
и
Фаљен
Исус
буду
пријатељске
ријечи
за
поздраве
,
а
не
буду
увреда
ни
Турчину
,
ни
Влаху
,
ни
Шокцу
,
—
Босна
ће
угледати
зору
своје
слободе
,
своје
среће
.
А
докле
тај
дан
не
дође
,
ова
дивна
,
ова
и
досад
измучена
земља
биће
само
туђа
измећарка
!
Биће
...
.
—
Зар
ви
не
знате
дужност
на
стражи
,
проговори
фирер
Симон
,
ушавши
са
свим
из
ненада
међу
нас
?
Ми
пођипасмо
као
опарени
,
и
укочисмо
се
престрављени
.
Иван
Шилер
,
навалице
,
тако
жустро
скочи
,
и
тако
се
преплашено
исправи
,
да
му
наочари
спадоше
,
и
некуд
у
траву
одлетјеше
.
Задовољан
толиком
поштом
,
Господин
Фирер
гледа
по
нама
,
а
лице
му
се
смијеши
,
па
ће
тек
рећи
:
—
Вама
,
јуначе
,
чини
ми
се
,
побјегоше
два
цаклена
ока
?
Боље
у
потјеру
за
њима
!
—
Разумијем
,
Госпо
’
н
Фирер
!
рече
Шилер
,
прислонивши
два
прста
уза
слијепо
око
.
—
Вољно
!
чу
се
глас
задовољнога
фирера
.
За
тим
се
сам
саже
,
нађе
наочаре
,
и
пружи
их
Ивану
.
Толику
пажњу
стекосмо
ми
само
оним
престрављеним
устајањем
пред
њиме
!
Од
Ивана
Шилера
примио
сам
многи
добар
наук
.
На
прилику
,
ми
путујемо
,
па
дођемо
у
које
село
,
и
уставимо
се
да
се
одморимо
,
да
ручамо
,
или
да
ноћимо
,
како
је
кад
чему
вријеме
и
прилика
.
Иван
одмах
расклопи
своју
карту
,
и
распита
за
сва
околна
мјеста
.
Послије
тога
,
у
згодној
прилици
,
узео
бих
ја
њега
питати
:
које
је
мјесто
прво
до
нас
,
окренувши
се
на
ону
страну
на
којој
је
Србија
;
па
иза
тога
мјеста
,
које
је
друго
;
па
иза
другога
—
треће
;
четврто
,
и
тако
редом
,
докле
ми
он
не
би
одговорио
:
—
Е
,
даље
онамо
Србија
је
и
,
најпослије
,
Биоград
(
гдје
је
моја
Пава
)
.
Овако
сам
распитивао
за
мјеста
на
све
четири
стране
свијета
,
да
се
не
би
ко
осјетио
да
ја
разбирам
само
за
мјеста
по
пут
Србије
.
Моје
старјешине
,
и
моји
другови
узимали
су
то
моје
разбијање
као
свједочанство
да
ће
од
мене
некад
изићи
велики
војни
човјек
!
Неки
су
чак
говорили
:
—
Бадава
!
Одмах
се
види
да
је
Турчин
рођен
за
војника
!
Шилер
само
вељаше
:
—
Омере
,
лијепа
је
ствар
знање
;
ти
добро
радиш
што
се
,
у
свакој
прилици
,
учиш
!
А
нико
од
њих
ни
у
сну
није
сањао
,
да
ја
оно
највише
чиним
ради
лијепе
Паве
!
...
И
овдје
,
на
црногорској
граници
,
ја
сам
од
Шилера
сазнао
да
је
онамо
,
преко
Требишњице
,
најближе
мјесто
Манастир
Косијерево
,
у
ком
се
од
скора
,
рече
ми
он
,
находи
тијело
Светога
Арсенија
,
што
је
био
српски
владика
послије
Светога
Саве
...
.
Ја
сам
одавно
зачео
мисао
да
,
у
згодној
прилици
,
ускочим
у
Црну
Гору
:
онамо
да
се
прерушим
па
,
околним
путем
,
да
пређем
у
Србију
,
у
Биоград
,
и
да
запросим
Паву
у
Тешњака
.
Али
,
кад
бих
год
мислима
својима
дошао
дотле
,
свакад
бих
се
сјетио
да
мене
и
Тешњака
дијеле
наше
двије
вјере
и
да
,
са
провале
међу
нашим
вјерама
,
не
ћу
смјети
ни
приступити
Павиному
оцу
...
.
Тада
би
ми
дошла
на
памет
мисао
:
да
се
покрстим
,
и
тијем
уништим
разлику
која
ме
одваја
од
Павина
рода
Па
,
чим
бих
се
уставио
на
такој
мисли
,
дигла
би
се
у
мојему
срцу
нека
друга
сила
,
која
би
ме
узела
пријекорно
питати
:
—
Зар
ти
,
сине
гласовитих
Видајића
,
да
будеш
Покрштењак
?
Твоји
су
се
стари
прославили
бранећи
ислам
,
а
ти
хоћеш
њима
леђа
да
окренеш
;
хоћеш
да
устанеш
и
на
самога
Пророка
?
Зар
ти
је
дотежала
сератлиска
сабља
?
Па
,
мјесто
ње
,
тражиш
чобанску
батину
?
...
Пошто
би
ова
холуја
у
мојој
души
прошла
,
јавио
би
се
рој
других
мисли
:
—
А
шта
ти
,
Омере
,
и
знаш
у
својој
вјери
?
Каку
разлику
находиш
ти
између
вјере
своје
и
вјере
Павине
?
Није
ли
ти
нена
казала
,
да
су
тебе
штитиле
све
три
босанске
вјере
?
Није
ли
ти
бабо
рекао
:
да
свака
вјера
учи
људе
добру
?
...
Кад
ме
оваке
мисли
спопадну
,
онда
сам
болестан
без
болести
:
онда
сам
смијешан
међу
друговима
:
онда
сам
сплетен
у
сваком
послу
:
од
мене
се
,
на
прилику
,
иште
пушка
а
ја
пружам
хљебац
;
или
ми
ишту
перо
,
а
ја
дајем
нож
,
и
тако
буди
Бог
с
нама
!
Био
сам
на
стражи
,
на
граници
.
Жена
једна
,
оданде
из
села
коју
ми
војници
сви
добро
познајемо
,
и
у
које
смо
толико
пута
посркали
по
карлицу
млијека
,
дође
и
рече
:
—
Знаш
да
имам
шћер
онамо
преко
Требишњице
,
у
Црној
Гори
:
јавили
су
ми
да
је
па
умору
.
Пусти
ме
да
је
видим
:
вратићу
се
ја
вечерас
,
ја
сутра
на
вече
.
Ја
очима
манух
да
иде
.
Жена
оде
.
Пред
вече
се
врати
,
и
каза
да
ју
је
шћи
обрадовала
унуком
.
За
то
су
је
и
звали
.
Ја
сам
мислио
да
ту
нејма
никакве
кривице
;
али
наш
лаћман
Фрићо
,
сазнавши
за
тај
случај
,
цикну
:
—
У
хапс
,
па
у
гарнизон
!
Одмах
ме
стави
у
затвор
,
а
за
даље
нареди
да
ме
спроведу
у
гарнизон
...
Није
друге
,
дођох
на
ивицу
.
Ваљаше
ми
се
приклонити
на
једну
,
или
на
другу
страну
:
да
стојим
гдје
сам
—
па
да
трпим
каштиге
,
и
да
сам
све
даље
од
Паве
;
или
—
да
ускочим
преко
границе
,
па
да
раскинем
и
с
кућом
и
с
вјером
својом
?
...
Не
бијаше
времена
за
дуго
премишљање
!
...
Захваљујући
дрску
и
вјерну
пријатељу
,
ја
се
нађох
,
за
висока
сунца
,
ван
својега
затвора
,
оружан
као
да
чувам
стражу
,
а
не
као
да
бјежим
!
Од
стијене
до
стијене
,
поред
шиљбока
,
спустих
се
Требишњици
на
обалу
.
Вода
бијаше
уска
а
врло
дубока
.
То
ме
није
могло
уставити
:
ја
сам
препливавао
Дрину
код
Зворника
онамо
и
на
траг
без
одмора
;
чега
бих
се
,
дакле
,
овдје
плашио
?
А
нијесам
ни
имао
кад
тражити
брода
и
пличине
.
Намјестим
,
лијепо
,
своје
оружје
и
одијело
,
да
га
могу
пренијети
,
па
напливам
.
За
неколико
минута
већ
бијах
на
другој
обали
.
Вода
се
с
мене
циједи
:
на
мени
је
велики
терет
:
али
морам
измицати
,
бојећи
се
потјере
.
Изишавши
на
први
вис
,
окренух
се
к
брду
Злоглаву
,
на
ком
су
се
одмарали
моји
другови
.
Жао
ме
бијаше
многих
њих
,
а
највише
Ивана
Шилера
,
од
којега
сам
научио
много
,
врло
много
!
Теглио
сам
к
Манастиру
Косијереву
,
гдје
су
ми
казали
да
сједи
црногорски
гранични
старјешина
,
кому
ваља
да
се
јавим
.
Кад
се
приближих
к
цркви
на
пушкомет
мјеста
,
стражар
викну
:
—
Стој
!
Ко
си
?
—
Ускок
!
одговорих
ја
.
Висок
момак
,
у
црногорском
одијелу
,
с
пушком
у
руци
,
изађе
преда
ме
и
рече
:
—
Срећа
ти
на
пут
,
јуначе
!
Добро
дошао
!
—
Боље
нашао
!
А
ко
вам
је
старјешина
.
?
—
Игуман
Гервасије
Коканић
,
рече
он
.
—
Је
ли
ту
?
—
Ту
је
;
он
те
баш
и
бијаше
узео
на
нишан
,
мислећи
да
си
нека
увода
.
—
Води
ме
к
њему
!
Уђосмо
у
порту
,
гдје
лежи
многа
грађа
,
јер
се
нешто
оправља
у
манастиру
.
Уз
камените
стубе
изидох
у
оџаклију
к
игуману
,
и
приђох
му
руци
,
као
што
видјех
да
чине
други
.
С
игуманом
сјеђаше
и
гранични
официр
Неро
Лазарић
и
више
Црногораца
.
—
Добро
дошао
,
сине
!
рече
игуман
,
кад
му
приђох
к
руци
:
—
де
сједи
,
огриј
се
;
ти
си
,
бој
се
,
озебао
?
Ја
објесих
пушку
о
клин
,
отпасах
сабљу
,
скидох
муницију
,
па
се
примакох
к
ватри
да
се
огријем
и
осушим
.
Око
мене
се
скупи
доста
Црногораца
,
и
почеше
ме
запиткивати
:
Ко
сам
?
Одашта
бјежим
?
Куд
мислим
?
И
много
штошта
друго
.
На
сва
питања
ја
сам
одговарао
што
краће
,
очекујући
+
згоду
да
игуману
,
насамо
,
кажем
своју
праву
намјеру
.
Ну
он
,
као
да
навлаш
оћуткиваше
,
а
међу
тијем
заповједи
те
ми
донијеше
ракије
и
црну
каву
.
Ту
смо
дуго
сједили
и
разговарали
које
о
чем
.
По
наредби
за
све
ускоке
,
моје
оружје
(
пушку
,
сабљу
,
бајонет
,
метке
,
и
пантруташ
)
узеше
на
признаницу
па
ће
га
смјестити
у
државну
оружницу
,
а
мени
рекоше
да
сјутра
већ
морам
поћ
’
куд
у
дубину
Црне
Горе
:
на
граници
не
смијем
остати
.
Слушао
сам
и
вршио
ево
што
ми
се
рече
,
али
никако
нема
прилике
да
останем
сам
с
игуманом
,
те
да
му
се
кажем
:
ко
сам
,
и
шта
желим
.
Међу
тим
сунце
зађе
за
гору
,
сутон
паде
на
земљу
.
У
оџаклији
,
гдје
ми
сјеђасмо
,
о
зиду
виси
сахат
,
и
његова
шеталица
редовно
чини
:
тик
,
так
;
тик
,
так
;
тик
,
так
!
Игуман
,
погледавши
сахату
у
казаљке
,
уста
и
пође
па
,
окренувши
се
к
мени
,
рече
:
—
Мени
је
,
сине
,
вријеме
на
вечерњу
;
ако
милујеш
,
пођи
и
ти
са
мном
!
Он
напријед
;
ја
,
готово
нехотице
,
за
њим
,
те
у
цркву
.
Он
ми
рече
те
стадох
према
иконостасу
,
до
десне
пијевнице
.
Игуман
пак
,
ушавши
у
олтар
,
поче
богомољу
.
За
десном
пијевницом
стојаху
:
калуђер
Симеун
,
и
три
повелика
ђака
.
У
цркви
се
већ
бијаше
смрачило
.
Пред
Христовим
распећем
,
и
пред
двије
иконе
,
с
десне
и
с
лијеве
стране
двери
,
пламуца
по
једно
кандиоце
,
и
на
два
светњака
жмири
по
једна
свјећица
.
Из
олтара
изиђе
игуман
на
лијева
врата
,
и
стаде
пред
двери
.
У
лијевој
руци
држаше
расклопљену
књигу
,
а
у
десној
малу
свјећицу
,
те
њом
свијетли
себи
да
може
читати
.
Послије
тајнога
читања
,
и
послије
неких
молитава
које
је
читао
Симеун
на
десној
пијевници
,
игуман
склопи
књигу
,
утули
свјећицу
и
,
подигнувши
очи
к
небу
,
викну
:
—
Да
се
миром
Господу
помолимо
!
—
Господе
помилуј
!
одазваше
се
они
иза
пјевнице
.
—
За
мир
озго
,
спасење
наших
душа
,
Господу
да
се
помолимо
!
—
Господе
помилуј
!
—
За
мир
свему
свијету
,
за
срећу
светих
Божјих
цркава
,
Господу
да
се
помолимо
!
—
Господе
помилуј
!
—
За
благ
,
здрав
ваздух
,
за
обиље
земаљских
плодова
,
и
за
времена
мирна
Господу
да
се
помолимо
!
—
Господе
помилуј
!
Игуман
је
викао
и
даље
,
и
они
иза
пијевнице
одговарали
су
даље
;
али
ја
даље
нијесам
памтио
ништа
!
У
они
час
чињаше
ми
се
да
нијесам
под
ниским
и
мрачним
сводовима
малене
црквице
,
већ
да
сам
под
величанственим
,
сјајним
сводовима
самотворога
неба
гдје
—
не
смјерни
игуман
сиромашнога
Косијерева
већ
—
шестокрилати
Серафим
пред
пријестолом
Бога
на
висини
говори
ову
дивну
молитву
:
„
За
мир
свему
свијету
,
Господу
да
се
помолимо
"
!
...
Чудан
призор
,
тако
ми
Бога
!
Игуман
који
је
мало
прије
,
приморан
рђавом
уредбом
људских
посала
,
стојао
с
пушком
на
стражи
,
ево
сада
,
из
дубине
душе
,
виче
:
—
За
времена
мирна
,
за
мир
свему
свијету
!
...
И
,
право
рећи
,
вриједи
молити
се
за
мир
!
Макар
шта
говорили
пријатељи
рата
,
само
је
мир
редовно
,
правилно
стање
у
ком
се
људи
питоме
и
усавршавају
.
Рат
је
оправдан
само
кад
се
води
да
се
дође
до
мира
!
Сврши
се
вечерња
;
ми
се
вратисмо
из
цркве
у
оџаклију
,
где
већ
буктијаше
велика
ватра
.
Послије
нас
зовнуше
у
трпезарију
на
вечеру
.
Не
бијаше
нас
много
:
Игуман
,
калуђер
Симеун
,
гранични
официр
,
и
ја
.
За
вечером
би
доста
разговора
о
различним
стварима
.
Гранични
официр
који
је
,
како
се
види
,
од
скора
овдје
у
служби
,
упита
:
—
Гдје
је
био
прије
Св
.
Арсеније
који
сада
почива
у
Косијереву
?
—
Још
одавно
почивао
је
он
,
рече
игуман
:
—
у
једном
манастиру
у
Колашину
,
близу
црногорске
границе
.
Сусједни
Црногорци
,
желећи
имати
светитеља
у
својој
земљи
,
договоре
се
с
калуђерима
да
Св
.
Арсенија
,
једнога
дана
,
пренесу
из
Турске
државе
у
своју
.
За
то
дознаду
Срби
Колашинци
,
и
не
буде
им
право
.
На
уговорено
вријеме
дође
двије
стотине
Црногораца
и
дигну
свеца
.
Срби
Колашинци
припуцају
из
пушака
,
те
се
заметне
бој
.
То
чују
Турци
Колашинци
,
па
и
они
скоче
на
оружје
.
—
Свецу
је
лијепо
и
у
нас
,
говораху
они
:
—
што
га
силом
отимате
?
У
том
сукобу
,
докле
су
светитеља
пренијели
у
црногорску
земљу
,
пало
је
око
20
самих
Турака
Колашинаца
!
Доцније
,
наставља
игуман
:
—
пренесен
је
светитељ
овамо
да
је
Херцеговини
на
догледу
...
.
Ова
игуманова
прича
,
и
она
његова
слика
—
кад
стојаше
пред
олтаром
на
молитви
,
разбише
у
мене
и
пошљедњу
двоумицу
,
и
са
свим
ме
приклонише
да
се
покрстим
...
.
Послије
вечере
,
калуђер
Симеун
уста
да
се
спрема
сутра
за
пут
у
Никшић
;
официр
оде
да
обиђе
страже
:
остасмо
сами
игуман
и
ја
.
Потресен
до
дна
своје
душе
,
прибрах
сву
своју
снагу
,
и
казах
игуману
да
сам
мусломан
,
и
...
.
да
желим
покрстити
се
.
Такој
новини
као
да
се
није
надао
мој
домаћин
.
Заћута
дуго
,
и
само
је
бројао
своје
бројанице
.
—
Је
ли
то
тврда
,
промишљена
твоја
намјера
,
упита
ме
најпослије
?
—
Са
свим
тврда
,
одговорих
ја
.
—
Да
те
на
промјену
вјере
не
гоне
прилике
у
којима
си
?
—
Не
;
одавно
сам
смишљао
то
да
учиним
.
Само
бих
молио
да
се
тај
обред
сврши
брзо
и
просто
.
—
Лијепо
!
То
се
море
учинити
.
Сјутра
рано
мораш
се
мицати
одавде
.
За
то
ћу
те
крстити
брзо
,
онако
како
се
,
у
нашему
закону
,
крштава
на
невољи
!
—
Би
ли
то
могло
бити
сад
одмах
?
—
Може
;
диг
’
се
!
рече
игуман
,
пошто
се
и
сам
дигао
,
и
пришао
к
икони
,
која
виси
у
прочељу
трпезарије
.
Ја
учиних
што
ми
рече
.
Он
узе
иза
иконе
киту
босиљка
,
умочи
је
у
чинију
хладне
воде
,
покропи
ме
три
пута
у
накрст
,
говорећи
ове
ријечи
:
—
Крштава
се
слуга
Божји
,
какво
име
хоћеш
да
ти
дам
?
—
Досад
сам
био
Омер
,
а
одсад
како
ти
милујеш
.
—
Онда
,
са
срећом
,
буди
Момир
—
у
име
Оца
,
Сина
,
и
Светога
Духа
,
Амин
.
Пружи
ми
крст
те
цјеливах
,
па
се
онда
он
са
мном
пољуби
у
образ
,
ја
пак
њега
у
руку
.
То
све
сврши
се
,
тако
брзо
,
да
смо
ми
на
ново
били
сјели
,
и
узели
по
чашу
вина
,
кад
се
врати
к
нама
официр
са
стража
.
Игуман
тада
уста
,
и
рече
:
—
Ја
,
дјецо
,
идем
да
починем
,
а
ваља
ми
за
те
,
гледећи
мени
у
очи
,
и
исправу
написати
.
Лака
ви
ноћ
!
—
Лака
ноћ
!
одговорисмо
ми
.
Послије
тога
,
ја
и
официр
пријеђосмо
у
оџаклију
да
спавамо
.
Ватра
је
на
огњишту
горела
и
догорела
па
се
,
мало
по
мало
,
покрила
дебелим
пухором
.
У
оџаклији
настао
густи
мрак
.
Све
се
утишало
.
Само
један
попак
у
дувару
,
близу
огњишта
,
зриче
своју
обичну
пјесмицу
,
и
шеталица
од
сахата
редовно
чини
:
тик
,
так
;
тик
,
так
;
тик
,
так
!
а
на
моје
очи
никако
сан
не
слази
!
Мислио
сам
о
својој
младости
:
мислио
сам
о
својој
милој
нени
,
и
о
раметли
бабу
своме
;
сјећао
сам
се
њихових
ријечи
;
мислио
сам
о
овом
што
учиних
,
и
,
послије
свега
тога
,
питао
сам
се
:
да
ли
ћу
кад
наћи
своју
милу
Паву
?
Ох
,
опрости
ми
вјеро
баба
мога
и
слатке
моје
мајке
!
Теби
сам
ја
захвалан
за
сваки
добар
твој
наук
;
а
срећна
да
си
ми
,
ти
вјеро
мојих
прадједова
и
чукундједова
!
Ви
обје
удружите
што
је
у
које
божанско
,
а
отурите
што
је
у
које
слабачко
,
човјечанско
,
па
помозите
мени
малену
и
слабу
,
да
будем
прамен
неба
у
бусену
земље
,
да
братим
разбраћену
вас
ради
браћу
,
и
...
.
да
се
што
прије
састанем
са
лијепом
својом
Павом
!
...
Докле
сам
тако
мислима
прелијетао
с
предмета
на
предмет
,
санак
се
поче
лагацко
спуштати
на
моје
трепавице
...
.
Још
мало
,
још
мало
,
па
сам
заспао
као
послије
највећега
умора
!
...
ИИИ
Ускок
Други
дан
,
одморан
,
опорављен
,
пробудих
се
као
двојаки
ускок
;
бијах
ускок
међу
Црногорцима
који
ме
,
као
госта
,
примише
под
заштиту
своје
државе
;
бијах
ускок
међу
Хришћанима
који
ме
,
као
својега
једновјерца
,
дочекаше
у
вјерску
заједницу
.
Игуман
је
,
по
синотњој
својој
ријечи
,
написао
,
и
даде
ми
ово
свједочанство
:
„
Показатељ
овога
свједочанства
,
Момир
Видић
,
из
Босне
родом
,
дошао
је
у
обитељ
Косијерево
,
зажељео
је
и
примио
свето
крштење
,
поклонио
се
Светому
Арсенију
,
и
одавле
,
у
име
Божје
,
иде
даље
.
Срећа
му
на
пут
,
куд
год
пође
!
Гервасије
Кокановић
игуман
“
-
с
.
р
.
А
гранични
официр
,
од
своје
руке
,
даде
ми
путну
исправу
,
да
могу
свуда
мирно
проћи
.
С
овим
исправама
у
рукама
,
преобучен
у
црногорско
одијело
,
у
друштву
с
калуђером
Симеуном
,
кренем
се
на
пут
.
Симеун
је
родом
из
никшићке
околине
,
и
сад
иде
онамо
да
се
види
с
рођацима
,
те
за
мене
другар
у
путу
не
може
бољи
бити
.
Ко
није
путовао
по
Црној
Гори
,
томе
се
не
могу
описати
тегобе
које
онамо
имају
путници
.
Вас
дуги
дан
иде
човјек
,
па
нигдје
не
стане
на
земљу
,
нити
на
траву
:
већ
на
камен
и
опет
на
камен
!
Ја
и
Симеун
путовали
смо
лагано
,
јер
се
журити
нијесмо
морали
,
а
,
Бога
ми
,
нијесмо
ни
могли
.
Први
дан
омркнусмо
у
селу
Б
.
,
и
устависмо
се
пред
једном
кућом
,
да
замолимо
за
преноћиште
:
—
Помози
Бог
!
викну
калуђер
.
—
Добра
ви
срећа
!
одговори
старац
испред
куће
.
—
Јесте
ли
ради
гостима
?
—
Добрима
свакад
,
злима
—
никад
,
одговори
дједо
.
Ту
нас
примише
и
угостише
лијепо
.
Старац
,
домаћин
,
рад
гостима
,
цијело
вече
прича
нам
о
бојевима
Црногораца
с
Турцима
.
Особито
миловаше
казивати
како
је
било
у
знаменитој
битци
на
.
—
Четири
стотине
Црногораца
,
вељаше
он
:
—
обилазећи
око
стијена
,
чињаху
се
Турцима
све
нова
и
нова
војска
што
придолази
на
њих
.
—
Даље
,
прича
нам
како
је
неки
јунак
,
у
боју
на
,
скочио
на
леђа
Мухамед
-
Бегу
Ченгићу
,
брату
Дед-
Аге
Ченгића
,
и
заклао
га
;
и
како
је
други
неки
посјекао
бијеснога
Бега
Пиводића
!
Старац
се
бијаше
толико
развеселио
,
да
нам
је
причао
и
шаљиве
приче
,
на
прилику
,
за
што
вуци
арлучу
?
Ово
му
бијаше
више
за
шалу
и
смијех
,
него
за
вјеровање
.
Најпослије
каза
нам
да
се
је
ондје
близу
родио
сарајевски
митрополит
Сава
Косановић
,
гдје
му
,
вели
,
и
сада
живи
једна
сестра
.
Био
је
почео
учити
занат
,
наједаред
остави
мајстора
и
дућан
па
оде
учитељу
,
у
школу
.
Сад
чујемо
да
је
владика
!
Е
!
Ко
ће
као
Бог
,
’
валимо
га
?
!
.
.
Из
села
Б
.
кренусмо
се
други
дан
рано
.
Ударисмо
преко
Рудина
.
Свим
путем
смо
трпјели
велику
жеђ
;
нигдје
нејма
извора
,
ни
текуће
воде
;
него
се
једва
нађе
по
која
чатрња
,
то
јест
,
јама
у
којој
се
уставља
вода
кишњица
.
И
та
је
вода
веома
непријатна
.
Гдје
год
,
уз
пут
,
заиштемо
воде
,
износе
нам
млијека
,
пријесна
или
кисела
.
Хвала
добрим
људма
који
радо
нуде
бар
оним
чим
могу
!
Стигосмо
у
Никшић
.
Велики
стари
никшићки
град
,
који
се
у
пјесмама
пјева
као
град
Оногошт
,
или
Оногоште
,
на
једној
је
главици
у
чувену
пољу
никшићкоме
.
Два
су
никшићка
поља
:
Горње
и
Доње
.
Град
је
у
пољу
Доњему
.
У
граду
,
прича
ми
Симеун
,
има
кула
која
се
зове
Небојша
,
и
тамница
Петковача
,
у
којој
је
пошљедњи
тамновао
Петко
Ковачевић
,
брат
.
Има
једна
црква
и
једна
џамија
.
Варош
је
,
за
пошљедњега
рата
,
јако
порушена
.
Одређено
је
сада
друго
,
згодније
мјесто
за
нову
варош
.
У
Никшићу
је
била
доста
жива
трговина
за
Турака
,
а
сада
,
како
се
многи
никшићки
Турци
исељавају
,
и
трговина
опада
.
Калуђер
Симеун
,
рођен
у
околини
,
зна
све
што
се
кад
догађало
,
а
и
читао
је
што
је
о
овому
мјесту
писано
,
па
човјек
прича
да
је
мило
слушати
га
.
—
Море
,
Оногошт
је
био
град
на
гласу
,
вели
он
:
—
у
њему
се
је
још
Цар
Немања
веселио
!
Ево
видиш
,
овдје
се
може
,
једнога
дана
,
на
господској
трпези
,
имати
:
печења
од
јагњета
сугарета
,
трешања
тек
доспјелих
,
нова
грожђа
са
свим
зрела
,
и
леда
—
као
усред
зиме
!
Зар
то
није
за
причу
?
!
За
то
су
српски
владаоци
често
доходили
у
Оногошт
,
или
да
лове
у
околини
,
или
да
сврше
каке
важне
послове
.
Цар
Урош
,
био
је
у
Оногошту
22
Августа
1362
;
ту
су
му
дошли
дубровачки
посланици
,
те
се
,
пред
њим
,
измирили
с
царевим
градом
Котором
,
с
којим
су
дотле
били
у
завади
.
Војвода
Сандаљ
у
Оногошту
је
држао
своју
царину
...
.
На
исток
од
Никшића
,
Симеун
ми
показа
мјесто
Требјесу
па
,
изговоривши
то
име
,
дубоко
уздахну
.
—
Што
толико
уздахну
,
човјече
?
упитах
ја
.
—
Виђи
Никшић
,
а
виђи
Требјесу
,
наставља
он
:
—
У
Никшићу
су
живјели
Срби
вјере
Мухамедове
,
а
у
Требјеси
Срби
вјере
Христове
.
Први
су
били
јачи
и
бројем
,
и
богаством
,
и
влашћу
.
Други
су
се
опет
одликовали
упорним
јунаштвом
.
И
тако
су
се
та
,
вјерама
разбраћена
,
браћа
међу
собом
клала
и
затирала
као
прави
крвници
.
То
се
клање
,
најпослије
,
додија
Требјешанима
па
,
у
очи
Ивања
дне
,
1804
,
њих
двадесет
и
две
породице
оставише
своја
огњишта
и
одселише
се
пак
у
Русију
,
гдје
,
на
дан
хода
од
Одесе
,
основаше
село
Славеносрпско
.
Требјеса
,
иза
тога
,
оста
готово
пуста
а
Требјешани
у
Славеносрпском
заборавише
српски
!
—
Штета
што
се
народ
тако
расипа
,
рекох
ја
.
—
Још
није
сва
штета
ту
,
настави
Симеун
:
—
Ево
је
данас
Никшић
у
српским
рукама
,
па
се
,
ето
,
никшићке
аге
селе
некуд
у
бијели
свијет
.
Никшић
ће
сада
,
као
Требјеса
некад
,
остати
без
народа
,
а
Никшићани
ће
угинути
у
туђини
!
Ето
за
то
уздишем
.
Жао
ме
је
што
се
српско
племе
тако
узајмице
затире
,
и
затире
се
са
својих
вјера
!
—
Е
,
бива
,
баш
имаш
разлога
да
уздишеш
;
али
ја
све
мислим
да
би
паметни
људи
,
само
кад
би
својски
настали
,
могли
и
тому
јаду
наћи
лијека
.
Ово
рекох
,
сјећајући
се
Ивана
Шилера
,
и
оних
његових
разговора
,
док
бијах
у
војсци
.
Симеун
слеже
раменима
,
погледа
у
небо
,
и
само
рече
:
—
О
,
дај
Боже
!
У
Никшићу
се
пријавих
мјесному
управнику
,
који
ме
стаде
испитивати
:
ко
сам
,
шта
сам
,
и
куд
намјеравам
?
Казах
му
да
сам
родом
из
Босне
,
да
сам
ускок
,
и
да
желим
пасош
за
Србију
.
Прође
неколико
дана
,
а
ја
не
добих
ни
пасоша
,
ни
одговора
.
Међу
тијем
неки
људи
рекоше
ми
да
се
пасош
,
какав
ја
тражим
,
само
на
Цетињу
може
добити
.
За
то
наумих
да
одем
и
у
пријестоницу
Црне
Горе
.
Из
Старога
Оногошта
,
преко
никшићкога
поља
,
дођох
под
Острог
,
у
манастир
чувенога
свеца
Василија
Острошког
.
Два
су
острошка
манастира
:
Доњи
и
Горњи
.
Доњи
је
манастир
приступнији
и
већи
.
Уз
њега
је
лијепа
нова
кућа
за
владику
,
друга
је
за
кнеза
,
трећа
—
за
калуђере
;
а
има
и
крчма
за
путнике
.
Горњи
манастир
је
мањи
и
њему
је
теже
прићи
;
а
у
горњем
је
Свети
Василије
.
Овом
манастиру
долази
многи
свијет
.
О
Тројичину
дне
,
кад
црква
слави
,
падне
прилога
до
пет
хиљада
форината
!
Овом
манастиру
доходе
и
Православни
,
и
Католици
,
и
Турци
.
Сам
Бег
Љубовић
,
из
Невесиња
,
сваке
године
,
о
Св
.
Тројици
,
или
доноси
или
шаље
лијеп
прилог
овој
цркви
.
И
тако
је
Свети
Василије
Острошки
као
ћаба
за
Србе
од
све
три
вјере
у
овим
крајевима
.
Духовник
ме
је
дочекао
лијепо
;
показао
ми
је
све
у
оба
манастира
;
отворио
ми
је
и
ковчег
,
те
сам
видио
и
цјеливао
светитеља
;
том
приликом
даде
ми
,
за
спомен
,
малко
памука
с
мошти
његових
.
У
Острогу
сам
преноћио
.
У
вече
,
послије
вечере
,
духовник
прича
да
је
овај
Свети
Василије
био
владика
Захумљу
и
Скендерији
,
па
је
,
вели
,
од
турске
силе
побјегао
,
овдје
се
настанио
,
ту
преминуо
,
и
посветио
се
.
И
гле
чуда
!
Што
није
могао
за
живота
,
то
ради
послије
своје
смрти
!
Жива
су
га
Турци
гонили
,
а
мртву
се
ево
приклањају
и
Хришћани
и
Турци
!
...
Казујући
догађаје
који
су
се
догађали
око
овога
манастира
,
духовник
исприча
и
једну
причу
која
свједочи
да
и
људи
који
се
готово
само
с
Богом
у
молитви
разговарају
,
имају
некад
потребу
да
се
мало
нашале
и
насмију
.
Ево
приче
коју
оно
вече
чух
:
За
пошљедњега
рата
,
Сулејман
-
Паша
бијаше
надрьо
да
пређе
преко
Црне
Горе
,
више
од
обијести
,
него
ради
каке
истинске
побједе
.
Црногорци
,
не
могући
га
уставити
,
узмицаху
пред
већом
силом
.
Кнез
Никола
,
видећи
да
ће
Турци
и
Острог
заузети
,
посла
,
веле
,
перјаника
у
манастир
к
ондашњем
испоснику
,
да
дигне
свеца
,
и
да
измиче
пред
војском
.
Перјаник
дође
у
манастир
,
и
каже
испоснику
кнежеву
заповијест
.
Испосник
,
не
знајући
како
која
војска
стоји
,
и
држећи
да
је
то
само
претерана
смотреност
онако
калуђерски
кроз
нос
проуњка
:
—
Е
,
Бога
ми
,
синко
,
стани
да
виђу
:
хоће
ли
светац
да
се
креће
?
Иза
тога
уђе
у
црквицу
,
приђе
к
ћивоту
,
цимну
га
малко
и
,
окренувши
се
к
перјанику
,
опет
проуњка
:
—
Ва
истину
,
нејма
од
тога
ништа
;
не
ће
светац
да
се
креће
!
Перјаник
,
чувши
такав
одговор
,
а
знајући
да
је
зло
неминовно
,
скиде
капу
,
наже
се
с
врата
у
црквицу
,
и
викну
:
—
О
,
Свети
Василије
!
Казао
је
Господар
да
те
носимо
,
ако
хоћеш
;
а
ако
нећеш
,
кроз
двије
уре
,
овдје
ће
бити
Сулејман-Паша
,
па
ти
боље
знаш
шта
те
онда
чека
!
—
Стани
синко
,
стани
;
да
опет
виђу
,
рече
,
на
ново
,
духовник
.
И
,
цимнувши
ћивот
појаче
,
викну
:
—
Ене
!
ва
истину
,
лак
као
перце
!
(
То
јест
:
хоће
да
се
креће
!
)
.
Одмах
узеше
свете
мошти
,
увише
их
у
платно
;
па
тај
увијутак
,
као
трмку
,
перјаник
заметну
на
раме
и
понесе
,
а
старац
испосник
за
њим
назорице
.
—
И
тако
су
се
,
заврши
духовник
:
—
светитељ
и
добродушни
старац
измакли
испред
турске
најезде
,
а
људма
оставили
ову
причу
,
да
се
шале
њих
помињући
.
Из
Острога
,
преко
брда
и
провала
,
дођем
у
Чево
,
које
се
у
пјесми
пјева
„
Чево
равно
"
,
а
оно
је
тек
једно
пољице
које
се
море
претрчати
да
се
човјек
и
не
умори
!
С
Чева
,
преко
села
Ћеклића
,
стигох
на
Цетиње
.
Цетињски
Манастир
,
и
варошица
Цетиње
,
настањени
су
на
једној
ивици
цетињскога
поља
,
које
може
имати
у
дужину
3
/
4
часа
,
а
у
ширину
мало
гдје
да
прелази
1
/
4
часа
.
То
пољице
има
облик
јагњећега
бубрешка
,
кад
би
лежао
поребарке
.
Крајеви
поља
повили
су
се
око
Цетињскога
Манастира
,
који
и
јесте
први
заметак
данашњој
пријестоници
црногорској
.
Варошица
Цетиње
може
имати
140—150
кућа
.
Ту
је
кнежев
двор
,
а
ту
сједе
и
друге
велике
земаљске
старјешине
.
Неколике
јевропске
државе
држе
на
Цетињу
своје
консуле
.
Цетиње
је
много
веће
кад
се
о
њему
слуша
,
него
кад
се
у
њега
гледа
.
За
неколика
дана
,
ја
сам
га
познао
уз
дуж
и
попријеко
.
Варошки
управник
цетињски
призва
ме
,
и
узе
испитивати
шире
и
пипавије
од
онога
у
Никшићу
.
На
свако
питање
ја
сам
одговарао
како
треба
;
само
о
Србији
нијесам
помињао
ништа
.
То
су
ме
,
у
путу
,
научили
добри
људи
.
Милио
сам
да
ми
се
да
пасош
за
Бугарску
(
а
не
за
Србију
)
.
На
ту
моју
молбу
није
ми
одговорено
одмах
:
може
бити
извјештавали
су
се
о
оном
што
сам
о
себи
казивао
.
Чекајући
пасош
или
,
како
Црногорци
веле
,
„
пашапорат
“
,
и
сједећи
,
по
вас
дан
,
у
„
локанди
“
,
или
у
којој
другој
цетињској
крчми
,
ја
сам
имао
доста
доколице
да
се
нагледам
Цетиња
,
и
да
га
проучим
.
Странцу
,
који
први
пут
дође
у
ово
мјесто
,
брзо
мора
пасти
у
очи
ово
двоје
:
Различитост
монета
које
иду
у
овој
малој
чаршији
;
и
разни
путници
,
готово
са
свих
страна
свијета
,
који
се
могу
да
виде
у
локанди
.
Што
се
,
у
шали
,
за
неко
мјесто
рече
:
која
је
мајка
сина
изгубила
нека
оде
ту
и
ту
—
наћи
ће
га
“
,
море
се
ласно
помислити
за
Цетиње
,
кад
се
неколико
дана
посједи
у
локанди
!
Те
разне
људе
из
бијела
свијета
,
виђао
сам
јутром
и
вечером
:
виђао
сам
их
готово
сваки
час
:
али
,
по
опријезности
каквој
се
човјек
тек
на
Цетињу
може
,
како
ваља
,
научити
,
ни
с
једним
се
нијесам
пуштао
у
велике
разговоре
,
ни
у
ближа
познанства
,
осим
тројице
с
којом
сам
се
не
само
лијепо
познао
,
него
и
спријатељио
,
како
се
само
може
љепше
и
тврђе
.
То
бијаху
:
Живан
Стојић
,
Перо
Вулић
и
Никодим
Игуман
.
Живан
се
родио
у
једној
већој
вароши
у
војводовини
.
Свршивши
гимназију
у
мјесту
својега
рођења
,
прешао
је
у
Биоград
,
и
изучио
права
на
Великој
Школи
.
По
свршетку
наука
,
није
тражио
ни
службе
у
министра
,
нити
зараде
у
адвоката
;
него
се
дигне
у
Босну
,
и
постане
учитељ
у
највећој
босанској
вароши
.
Учитељевао
је
у
том
мјесту
неколико
година
.
За
то
вријеме
дао
је
свој
наук
,
свој
васпитни
печат
,
неколиким
стотинама
босанских
младића
.
Чак
им
је
,
готово
свијем
,
предао
свој
лијепи
,
свој
читки
рукопис
,
а
да
и
не
помињем
многа
друга
родна
сјемена
која
је
засијао
у
умове
и
у
срца
њихова
.
Кад
су
Аустријанци
ушли
у
Босну
,
и
почели
је
уређивати
на
свој
начин
,
они
,
једнога
лијепога
јутра
,
замоле
Живана
да
остави
Босну
,
и
да
иде
куд
год
му
је
воља
.
Живан
се
покори
сили
која
умије
тако
лијепо
да
усрећава
туђу
земљу
,
и
пријеђе
у
Црну
Гору
,
гдје
опет
постане
учитељ
.
Прије
кратког
времена
,
дознао
је
да
му
је
стара
мајка
на
умору
,
и
преклиње
га
да
јој
дође
.
За
то
је
оставио
службу
и
дошао
на
Цетиње
за
пасош
.
Ту
смо
се
нас
два
познали
и
спријатељили
те
смо
,
иза
тога
,
живјели
ка
’
два
рођена
брата
.
Живан
је
средњега
раста
:
смеђе
косе
:
висока
чела
:
плавих
,
увијек
насмијаних
очију
;
малих
,
танких
брчића
,
и
шиљасте
,
прићосаве
браде
.
Глас
,
му
је
тих
,
али
милозвучан
и
убедљив
...
.
Перо
Вулић
рођен
је
близу
лијепога
Дубровника
.
У
овом
славном
граду
свршио
је
гимназију
.
О
својему
родном
мјесту
Вулић
овако
говори
:
„
Није
богато
моје
родно
мјесто
;
у
њему
нејма
изобиља
.
;
али
чистоћа
реси
и
покрива
сиромаштво
.
Моји
земљаци
нијесу
срећни
:
многе
им
невоље
загорчавају
срца
,
али
су
они
веселији
у
невољи
него
други
у
весељу
.
Досјетљиви
су
,
умјетни
су
,
доброћудни
су
,
и
милокрвни
ти
моји
земљаци
.
Моје
је
родно
мјесто
један
српски
цвијет
што
дивно
цавти
поред
српскога
Дубровника
!
...
“
По
свршетку
гимназије
,
Вулић
је
отишао
у
Рим
,
те
свршио
богословију
,
и
постао
католички
свјештеник
.
Тамо
се
задржао
дуго
,
и
готово
отпадио
од
својега
народа
,
докле
му
није
дошла
у
походе
мила
мајка
.
Ево
како
о
том
пише
сам
:
„
Дође
старица
у
туђину
да
загрли
сина
;
дође
у
прогонство
—
да
нађе
прогнаника
,
да
му
облакша
јаде
јадној
души
.
Донесе
ми
у
свом
срцу
,
у
својим
ријечима
и
обичајима
дух
домовине
моје
,
народа
мојега
.
Већ
бијаше
нестало
у
мене
српскога
чувства
,
већ
бијаше
ишчезнуо
српски
дух
,
али
дође
она
мила
,
и
духну
ми
живот
души
,
и
њом
се
препородих
народу
својему
!
“
Живећи
у
Вјечитој
Вароши
,
и
разгледајући
из
близа
наличе
многим
стварима
и
појавама
,
којима
се
обично
само
лице
показује
.
Вулић
почне
јавно
осуђивати
неке
поповске
злоупотребе
,
казујући
да
се
је
садашња
црква
удаљила
далеко
од
првобитне
Христове
цркве
.
Поврх
тога
,
спремајући
се
да
се
врати
у
Далмацију
,
Вулић
затражи
од
својега
владике
право
:
да
може
стаду
своме
служити
мису
и
на
језику
словенском
(
глагољашки
)
.
Владика
не
само
да
му
не
даде
што
је
тражио
,
него
,
видећи
да
се
фратор
Перо
толико
заузима
за
народност
својих
духовних
оваца
,
закрати
му
служити
мису
и
језиком
латинским
...
Поп
Перо
,
послије
тога
,
свуче
са
себе
поповско
одијело
па
обуче
свјетовно
и
,
да
би
имао
од
чега
живити
,
стаде
давати
лекције
из
философије
и
из
језика
онима
који
су
та
знања
тражили
.
„
Проклеше
ме
за
ово
,
вели
он
:
—
људи
црна
одијела
;
али
је
клетва
њихова
немоћна
према
благослову
мајке
моје
“
!
...
Вулић
пише
и
у
новине
,
те
ватрено
брани
српску
народност
.
Из
његовога
пера
изашла
је
и
књига
која
је
сва
,
од
аза
до
ижице
,
најљепша
пјесма
најмилијему
на
земљи
имену
—
имену
Мајка
.
Ево
неколиких
врста
из
пера
Вулићева
:
„
Наш
се
народ
,
вели
он
:
—
узвисио
пјесмом
;
узор
му
је
и
сила
у
пјесми
.
Узор
се
српски
сија
,
и
не
ће
нам
га
потамнити
тмуша
худе
злобе
худих
злобника
;
Срби
не
ће
застранити
,
докле
год
им
траје
тога
видјела
.
Показаћемо
силу
својега
духа
,
кад
наше
доба
дође
.
Српска
је
пјесма
жалосна
,
јер
иде
од
жалосна
срца
,
али
жалост
гоји
и
ојачава
душе
.
„
Други
се
народи
диче
својим
гласовитим
пјесницима
,
али
у
њих
мало
људи
пјева
;
у
нас
пјева
сав
народ
.
Онде
су
наша
богатства
,
онде
су
наше-красоте
,
онде
је
дух
српскога
духа
!
Оно
је
славни
врх
на
који
се
мора
успети
наша
ватрена
омладина
.
Српска
пјесма
умекшава
срца
;
српско
срце
њежно
осјећа
.
Наше
је
нашљедство
,
вели
он
на
другом
мјесту
:
—
у
српским
приповијеткама
;
у
њима
је
сјеме
,
искра
,
почетак
нашег
народног
препорођења
.
У
њима
ће
синови
мојега
народа
наћи
онај
дух
што
се
диже
и
лебди
над
водама
потопским
:
примиће
га
у
се
,
ако
срцем
ужљубе
своју
домовину
,
ако
се
не
буду
срамили
матере
своје
.
Њих
ће
благи
српски
дух
испунити
својом
силом
,
ако
им
не
омили
дух
туђински
.
Општа
просвјета
у
нашим
приповијеткама
и
пјесмама
имаће
нових
замишљаја
,
начина
,
и
израза
;
ту
је
круна
српском
генију
,
ту
му
је
слава
и
бесмрће
"
!
...
По
тим
,
тек
неколиким
,
протама
види
се
како
Вулић
мисли
и
како
осјећа
.
У
пошљедње
вријеме
Вулић
путује
по
земљама
гдје
живе
Срби
,
те
проучава
народу
живот
и
обичаје
.
Из
Црне
Горе
намјерава
у
Арнауте
,
да
види
и
проучи
те
давнашње
српске
сусједе
,
и
да
се
,
ако
се
узможе
,
позна
с
њиховим
језиком
и
животом
.
То
је
човјек
висока
раста
,
сув
,
кошчат
,
смеђ
;
нарави
бујне
,
бесједе
одрешене
:
кад
почне
говорити
о
народу
и
о
његовим
невољама
мислио
би
човјек
да
му
живи
огањ
сијева
из
уста
...
.
Духовник
Никодим
игуман
је
порушеног
манастира
Ђурђевих
Стубова
,
у
Васојевићима
,
близу
Лима
.
На
Цетиње
је
дошао
да
тражи
какву
помоћ
својој
страдалој
обитељи
па
ће
,
кроз
који
дан
,
да
се
врати
на
своје
огњиште
.
Никодим
је
мало
школован
,
али
је
од
природе
врло
уман
човјек
;
пошто
је
пак
много
путовао
по
православном
свијету
,
и
пошто
је
походио
све
веће
српске
манастире
,
знао
је
много-више
,
него
ма
који
други
калуђер
.
Како
он
мисли
о
народу
и
о
себи
,
може
се
видјети
по
овом
његовом
одговору
:
—
Па
што
се
враћаш
,
рече
му
једном
Живан
:
—
кад
ти
је
манастир
тако
пострадао
,
и
остао
без
игдје-ичега
?
—
Како
што
се
враћам
?
одговори
Никодим
:
—
Човјек
ваља
да
ради
оно
што
му
је
дужност
,
а
не
тек
оно
што
му
је
угодност
.
Моја
пак
дужност
јесте
:
да
сједим
на
оним
зидинама
,
да
помињем
оно
што
је
било
,
да
оплакујем
ово
што
је
сада
,
и
да
се
надам
оном
што
ће
бити
!
На
мене
ће
се
угледати
други
,
и
,
тако
,
народ
не
ће
клонути
...
.
Живан
,
Поп
Перо
,
и
Никодим
бијаху
већ
познаници
и
пријатељи
,
кад
ја
дођох
на
Цетиње
.
Ја
се
прво
сретох
са
Живаном
,
а
он
ме
позна
с
Пером
и
Никодином
.
Послије
тога
спријатељили
смо
се
тако
да
смо
смјели
један
пред
другим
говорити
и
што
би
се
тицало
главе
.
Вриједи
испричати
макар
што
год
из
наших
многих
разговора
,
колико
тек
да
се
види
каке
су
мисли
нас
забављале
:
—
Под
небом
нема
народа
несрећнијега
од
народа
нашега
,
рече
једном
Поп
Перо
:
—
Кад
су
се
Срби
доселили
у
ове
данашње
земље
пали
су
,
као
што
знате
,
међу
двије
средине
просвјетне
и
политичке
,
које
су
се
трле
међу
собом
:
пали
су
међу
Византију
и
Рим
.
Византија
их
је
вукла
к
себи
,
а
Рим
опет
к
себи
.
Византија
је
,
ваља
признати
,
била
блажа
;
била
је
мудрија
;
Рим
бијаше
тврд
,
крут
;
Хришћанску
вјеру
Србима
су
нудили
и
она
и
он
.
Само
је
Византија
пружала
јеванђеље
на
језику
словенском
,
који
је
Србима
близак
и
разумљив
,
а
охоли
Рим
—
на
класичком
латинском
,
туђем
језику
!
излази
:
да
им
је
Византија
пружала
срећу
—
на
њихов
начин
;
а
Рим
је
жељео
усрећити
их
на
свој
начин
!
И
већа
се
пола
народа
,
наравно
,
окрете
к
Византији
,
а
мања
—
к
Риму
...
.
Доцније
,
грунуше
Турци
на
наше
земље
,
и
освојише
их
.
И
Турци
потражише
својој
вјери
присталица
;
и
нађоше
их
,
као
што
знате
,
највише
у
Босни
и
у
Херцеговини
.
Данас
се
,
у
тим
земљама
,
браћа
по
крви
и
по
језику
кољу
као
крвници
,
за
то
што
су
их
вјере
разбратиле
и
закрвиле
!
Да
су
се
којом
срећом
,
наставља
Поп
Перо
:
—
наши
стари
сви
прибрали
око
једне
вјере
,
па
била
та
вјера
ришћанска
кршћанска
,
или
Мухамедова
,
за
наш
би
народ
била
велика
срећа
.
Е
,
али
они
то
нијесу
учинили
,
и
нама
данас
не
остаје
ништа
друго
него
да
се
тих
вјера
манемо
,
па
народ
да
измиримо
!
—
Тешко
ти
је
,
те
говориш
тако
,
вели
Никодим
:
—
а
свијету
је
врло
мучно
манути
се
вјера
,
да
не
речем
да
је
баш
и
немогућно
:
па
и
сложити
вјере
врло
је
мучно
.
Него
ми
,
лијепо
,
да
оставимо
сваком
своју
вјеру
:
нек
вјерује
ко
како
милује
:
Ришћанин
—
источну
;
Кршћанин
—
западну
,
а
мусломан
Мухамедову
;
али
народ
ком
смо
синови
сва
тројица
,
отаџбину
,
у
којој
се
сви
рађамо
,
живимо
,
и
мријемо
;
у
којој
сваки
своју
вјеру
вјерујемо
,
ту
отаџбину
заједнички
да
љубимо
,
да
чувамо
,
да
дворимо
као
срећни
синови
своју
милу
мајку
!
Вјере
су
на
земљи
рад
небеса
;
па
свака
вјера
своје
вјерне
нека
води
у
рај
којим
хоће
путем
;
а
земљу
,
отаџбину
,
која
је
колијевка
свјем
трима
вјерама
,
нека
помажу
,
нек
благосиљају
и
црква
,
и
миса
,
и
џамија
!
...
—
Никодиме
,
брате
,
рећи
ће
Живан
:
—
твоје
су
ријечи
као
сунце
које
освјетљује
и
оживљује
!
И
ја
се
клањам
увијек
таким
мислима
,
додаде
поп
Перо
.
У
таким
,
и
тима
сличним
,
разговорима
прођоше
нам
добре
двије
недјеље
дана
.
За
то
вријеме
предомисли
се
Живан
па
и
он
,
као
ја
,
потражи
пасош
за
Бугарску
.
Још
се
договорисмо
да
уз
пут
,
свратимо
у
Пећ
,
у
Дечане
,
и
у
Призрен
,
па
оданде
да
изиђемо
на
Косово
.
—
А
кад
се
једном
видимо
онде
,
рече
Живан
:
—
гдје
су
падале
не
само
јуначке
главе
,
него
и
царске
круне
,
заједно
с
главама
,
ми
ћемо
се
текар
запитати
:
хоћемо
ли
за
пасошем
—
у
Софију
?
или
за
срцем
—
у
Србију
?
Примивши
пасоше
,
кренусмо
се
на
пут
сва
четворица
заједно
.
Бијасмо
се
договорили
да
одемо
у
Ђурђеве
Стубове
,
у
гости
Никодиму
.
Оданде
пак
ја
и
Живан
ћемо
у
Пећ
;
Поп
Перо
ће
у
Ругову
,
међу
најљуће
Арнауте
,
а
Никодим
остаје
у
својој
обитељи
да
,
како
сам
рече
,
„
чека
Бога
што
спасава
од
малодушности
!
“
То
рекосмо
,
то
и
учинисмо
.
С
Цетиња
одемо
прво
на
Црнојевића
Ријеку
.
Ово
је
мала
варошица
,
посредница
трговини
између
Скадра
и
Црне
Горе
.
У
Ријеци
су
управо
двије
вароши
,
горња
и
доња
.
У
горњој
је
стари
град
Обод
,
пријестоница
Ивана
Црнојевића
,
одакле
је
он
,
узмичући
испред
турске
навале
,
прешао
1485
на
Цетиње
.
На
Ободу
је
,
у
оно
вријеме
,
била
српска
штампарија
из
које
се
јавила
на
свијет
прва
штампана
српска
књига
!
Доња
варош
са
свим
је
нова
.
У
Ријеци
су
двије
цркве
:
стара
и
нова
;
а
има
и
лијепа
школа
.
Ту
је
зимњи
двор
црногорскога
кнеза
,
гдје
му
породица
зимује
.
Мјесто
је
присојно
и
врло
лијепо
.
Даље
,
на
Ријеци
је
црногорска
државна
пушкарница
,
коју
је
уредио
српски
официр
Милутин
,
кога
је
амо
био
послао
Кнез
Мијаило
.
Мјештани
ову
пушкарницу
зову
лабаторија
(
лабораторија
)
.
Највећа
је
трговина
рибом
,
која
се
хвата
у
води
Ријеци
,
и
у
Скадарском
Језеру
.
Главни
риболови
зову
се
бродови
,
и
има
их
шест
на
број
,
али
су
најчувенији
:
Рањ
,
Бозагур
,
и
Плоча
.
Причаше
нам
Ријечани
да
су
,
у
почетку
,
само
Цеклињани
имали
право
трговати
рибом
,
и
сваким
другим
тргом
на
Ријеци
.
Данас
тргују
и
други
,
особито
Арбанаси
.
Рибу
пак
и
сад
лове
сами
Цеклињани
,
и
лове
је
заједнички
,
па
добит
дијеле
од
прилике
онако
како
се
дијели
млијеко
на
бачијама
.
С
Ријеке
смо
прешли
у
Подгорицу
,
која
је
на
лијевој
страни
ријеке
Рибнице
,
малко
даље
од
Мораче
у
коју
се
Рибница
слијева
.
У
Подгорици
су
,
рече
ми
Живан
:
—
Турци
оградили
град
1485
године
;
а
,
на
једно
пола
часа
,
идући
к
сјеверу
,
у
ставама
међу
Зетом
и
Морачом
,
био
је
стари
град
Диоклеја
или
Дукља
који
се
врло
често
помиње
у
српској
историји
.
Не
могосмо
отићи
да
га
видимо
,
само
ми
га
Живан
тек
уз
гред
помену
.
Прије
пошљедњега
рата
између
Црне
Горе
и
Турске
,
у
Подгорици
је
,
кажу
,
било
око
12
.
000
душа
,
већином
Турака
.
Али
како
је
ово
мјесто
дошло
под
Црну
Гору
,
Турци
су
осули
селити
се
некуда
,
те
тако
сада
у
Подгорици
једва
може
бити
5—6
хиљада
душа
.
Главна
је
улица
калдрмисана
тако
облијем
камењем
да
је
невјешту
човјеку
тешко
ићи
њоме
.
На
једној
страни
улице
сами
су
котлари
,
те
хоће
уши
да
заглуну
од
звеке
њихових
чекича
,
а
на
другој
су
кројачи
,
који
кроје
и
шију
црногорско
одијело
,
и
оне
мале
капице
црногорске
.
Трговину
Подгорица
води
с
једним
дијелом
Црне
Горе
,
са
Зетом
,
с
Арбанијом
,
и
са
Старом
Србијом
;
преко
Котора
пак
тргује
она
и
с
Трстом
.
У
Подгорици
су
двије
цркве
:
стара
и
нова
;
а
има
и
школа
која
је
смјештена
у
једној
великој
згради
осталој
од
Турака
.
Ми
стигосмо
у
Подгорицу
у
понедјељник
,
баш
у
пазарни
дан
.
У
варош
се
бијаше
шљегао
силни
свијет
.
Ту
се
мјешају
Црногорци
и
Арнаути
.
На
пијаци
видјесмо
врло
много
лијепа
воћа
,
а
особито
грожђа
,
смокава
,
и
јабука
.
За
јабуке
рекоше
нам
да
су
донесене
чак
из
Пећи
!
Живан
,
добро
познат
са
старом
историјом
,
жураше
се
да
,
са
сваке
стране
,
разгледа
Подгорицу
.
У
тој
својој
журби
,
и
у
оноликом
мноштву
свијета
,
некуда
се
изгуби
,
а
нас
тројица
иђасмо
разгледајући
људе
,
њихово
шарено
одијело
,
и
њихово
куповање
и
продавање
.
Наједан
мах
испаде
и
Живан
преда
нас
,
смијући
се
.
—
Чему
се
смијеш
?
упита
га
Никодим
.
—
Казаћу
вам
,
али
да
почнем
малко
из
даље
,
рече
он
.
—
Мореш
окле
хоћеш
,
настави
отац
Перо
:
—
докони
смо
и
онако
;
слушаћемо
те
док
не
огладнимо
!
—
Негдје
близу
Подгорице
,
поче
Живан
:
—
можда
баш
на
овом
мјесту
,
родио
се
,
1114
године
,
Стеван
Немања
,
сабирач
српских
земаља
,
творац
српске
државне
једнине
.
—
Лијепо
то
,
али
чему
се
смијеш
?
пита
Никодим
.
—
Идем
ја
улицом
,
наставља
Живан
:
—
и
питам
:
Зна
ли
ко
штогод
за
Стевана
Немању
?
И
нико
не
зна
ништа
;
ама
баш
ништа
!
Пред
једним
дућаном
нађох
неколико
људи
,
па
и
њих
упитах
;
а
кад
ми
и
они
одговорише
да
не
знају
,
онда
ја
,
готово
срдит
,
рекох
:
—
Баш
је
за
велико
чудо
да
јуначки
Подгоричани
тако
у
мртве
забораве
својега
славнога
земљака
!
—
А
Подгоричани
су
јунаци
већ
нема
!
рећи
ће
подругљиво
један
из
оне
гомиле
пред
дућаном
,
погледавши
,
у
исто
вријеме
,
на
онога
што
сједи
на
ћепенку
,
и
везе
једну
црногорску
капицу
.
—
А
што
да
нијесу
?
упитах
ја
.
—
Јунаци
Подгоричани
,
наставља
онај
из
гомиле
,
намигујући
својим
друговима
,
и
погледајући
на
онога
што
везе
:
—
једном
,
на
вашару
,
купили
сваки
по
режањ
џигерице
,
и
хтјели
то
обарити
за
ручак
;
али
,
да
им
се
режњеви
не
би
измијешали
,
сваки
веже
свој
режањ
концем
:
режњеве
пусте
у
котао
,
а
сваки
задржи
у
руци
крај
конца
од
својега
режња
.
—
Погле
!
Погле
!
учини
Вулић
.
—
Кад
се
,
на
такав
начин
,
џигерица
обари
,
они
онда
сједну
ручати
сваки
свој
режањ
.
И
,
на
врага
,
опет
се
око
нечега
сваде
и
потуку
.
И
дуги
љетњи
дан
били
су
се
пушкама
,
и
сјекли
се
ножевима
,
па
—
кад
да
преброје
мртве
и
рањене
—
нити
се
ко
ранио
,
нити
је
ко
погинуо
!
Ето
каки
су
јунаци
Подгоричани
!
—
А
већ
сте
ми
и
ви
прокопсали
са
својега
јунаштва
,
рећи
ће
дућанџија
Подгоричанин
,
махнувши
везом
који
му
,
је
у
рукама
.
Тој
процјени
подгоричкога
јунаштва
ја
се
смијем
,
заврши
Живан
.
—
О
јунаштву
Подгоричана
Хришћана
не
ћу
ти
рећи
ни
зла
ни
добра
,
додаде
Никодим
:
—
одавно
су
под
великим
притиском
,
па
се
у
том
ни
огледали
нијесу
;
али
Турци
Подгоричани
Бог
ме
су
били
прави
јунаци
!
...
.
Сврнувши
с
главне
чаршије
у
једну
споредну
улицу
,
сретосмо
чопор
лијене
,
и
чисто
одјевене
турске
дјеце
,
а
за
њима
иђаху
и
двије
старе
буле
.
Младога
турског
чељадета
нигдје
не
запазисмо
.
Идући
даље
,
наиђосмо
на
неке
Турке
који
товаре
да
се
некуда
селе
.
—
Куд
Бог
да
тако
?
упитах
ја
.
—
Бива
,
одговори
упитани
,
по
што
најприје
малко
смигну
раменима
:
—
куд
буде
ксмет
!
—
Што
остављате
своје
мјесто
,
своје
имаће
?
—
Е
,
бива
,
данаске
је
вође
тешко
за
Мусломана
;
идемо
и
ми
за
другима
...
.
—
Тамо
ће
вам
бити
теже
...
.
—
Хајде
,
не
дангуби
!
повика
један
старији
Турчин
оном
што
говораше
са
мном
,
и
тако
нам
се
разговор
прекиде
.
Ја
се
сада
сјетих
колико
је
мој
раметли-бабо
срећан
,
што
бар
остави
кости
у
својој
земљи
,
а
могао
се
,
под
старост
,
овако
потуцати
од
немила
до
недрага
!
...
Мало
даље
ударисмо
на
турску
џамију
:
бијаше
молитвено
доба
;
унутра
се
виђаху
неколики
Турци
на
молитви
.
—
Да
уђемо
!
рече
Вулић
.
—
Моремо
;
прихватих
ја
,
као
човјек
код
своје
куће
,
заборавивши
да
сам
данас
и
ја
у
џамији
туђин
.
Уђосмо
са
свим
лагано
.
Турци
,
клечећи
на
кољенима
,
тихо
клањају
и
мрдајући
уснама
шапћу
ријечи
молитвене
,
а
рукама
се
лагано
дотичу
својих
груди
.
—
Чудна
ли
је
ова
тајнена
тишина
!
прошапта
Перо
.
—
У
Турака
је
тако
,
додаде
шапатом
Никодим
.
Како
који
Турчин
сврши
молитву
,
устаје
,
излази
из
џамије
,
назува
своје
јеменије
,
које
сваки
остави
у
тријему
пред
вратима
,
и
одлази
на
своју
страну
.
Послије
џамије
,
одосмо
турском
конзулу
,
те
пријависмо
своје
путне
исправе
.
Прими
нас
лијепо
,
пасоше
нам
визира
одмах
,
и
за
сва
четири
наплати
само
пет
фиорина
таксе
!
У
Подгорици
заноћисмо
.
У
неко
доба
ноћи
,
пошто
се
они
дневни
свијет
бијаше
разишао
,
и
пошто
се
варош
вратила
у
своју
обичну
тишину
,
зачу
се
с
мунаре
мујезин
који
врло
гласовито
устресаше
:
—
La
eilalah
,
ilalah
ve
Мохамеду
resulul-lah
!
Ešhedu
,
Мохамеду
resululah
!
Hajje
alel
felah
hajje
,
alel
selah
!
“
(
„
Нејма
другог
Бога
,
осим
Бога
јединога
,
и
Мухамед
је
његов
посланик
.
Тврдим
да
је
Мухамед
посланик
Божји
.
Уздајте
се
у
њ
:
од
њега
вам
је
спас
!
“
)
.
С
онако
високе
мунаре
,
на
ноћној
тишини
,
изговарајући
ријеч
по
ријеч
,
мујезин
је
разглашавао
вјеру
своју
,
а
мени
,
у
тај
мах
,
паде
на
ум
Игуман
Гервасије
који
из
своје
смјерне
црквице
виче
:
„
За
мир
свему
свијету
"
,
па
рекох
у
себи
:
—-
За
што
се
ови
људи
не
обавијесте
?
За
што
не
одвоје
земљу
од
небеса
,
као
што
је
њих
и
творац
одијелио
?
У
небеса
нека
сваки
проповједник
своје
вјерне
уводи
на
која
хоће
врата
;
а
земљу
,
отаџбину
своју
,
која
их
све
рађа
и
храни
,
за
што
не
љубе
једнако
,
за
што
је
не
дворе
заједнички
,
као
срећни
синови
мајку
своју
?
За
што
?
За
то
што
,
сиромаси
,
очи
имају
а
очима
не
виде
!
...
Ваља
свјетлости
,
ваља
знања
!
...
Из
Подгорице
смо
ударили
на
Братоножиће
,
те
смо
дошли
на
Лијеву
Ријеку
.
Од
Подгорице
до
Лијеве
Ријеке
,
особито
преко
планине
Вјетерника
,
пут
је
тежак
да
се
описати
не
може
.
Ми
смо
се
необично
обрадовали
кад
смо
,
од
Лијеве
Ријеке
,
почели
осјећати
и
по
мало
земље
под
ногама
,
а
не
сам
камен
као
дотле
;
и
када
смо
угледали
брда
обрасла
шумом
,
а
дотле
смо
гледали
саме
голијети
.
Даље
,
долином
ријеке
Таре
,
бијаше
још
,
лакше
путовати
.
Спустивши
се
Тари
у
долину
,
падосмо
да
се
одморимо
:
ја
и
Живан
под
једну
борику
,
а
Поп
Перо
и
Никодим
под
другу
.
Лешкајући
тако
води
на
обали
,
Живан
ће
се
окренути
к
мени
,
и
рећи
:
—
Море
,
Момире
!
Ти
,
одавде
у
Зворник
мореш
послати
поздрав
кому
хоћеш
!
—
Како
,
Живане
?
упитах
ја
.
—
Ево
како
:
духни
га
доље
у
Тару
;
она
ће
га
пронијети
поред
Колашина
па
на
Шћепан
-Поље
,
гдје
се
она
и
Пива
састају
,
те
се
оданде
на
ниже
зову
Дрина
послије
ће
ударити
на
Фочу
,
па
на
Горажде
(
гдје
је
.
1529
.
била
,
српска
штампарија
)
,
па
на
Вишеград
,
Рогачицу
и
Љубовиђу
право
ка
Зворнику
!
—
Хвала
ти
за
то
,
рекох
ја
:
—
али
,
ако
мој
поздрав
дође
до
Зворника
,
нека
се
спусти
и
до
Биограда
!
...
Тако
смо
се
разговарали
и
шалили
одмарајући
се
.
Стигосмо
на
Андријевицу
,
пошљедње
црногорско
мјесто
у
Васојевићима
.
Андријевица
је
варошица
нова
,
постала
највише
са
границе
турско
-
црногорске
.
У
њој
може
бити
тек
20—30
кућа
,
све
дрвенијех
.
Находећи
се
овако
на
ударцу
,
мјесто
је
ово
неколико
пута
спаљивано
.
Данас
је
ту
пазар
за
све
Васојевиће
;
ту
има
телеграф
:
ту
сједи
црногорски
капетан
,
који
нас
не
само
лијено
дочека
,
него
нам
још
даде
препоручно
писмо
на
беранскога
кајмакама
,
да
нас
пријатељски
прими
.
Вриједи
видјети
то
писмо
и
као
свједочанство
из
међународних
одношаја
црногорско
-
турских
,
и
као
цртицу
из
обичаја
који
владају
у
овом
крају
.
Писмо
гласи
:
„
Благородному
Господину
,
Царско-Отоманском
кајмекаму
,
Мурат
-
Аги
Ганићу
,
у
Беране
.
„
Понизно
молим
тебе
,
драги
побратиме
,
да
овога
путника
,
Момира
Видића
,
с
његовим
друговима
,
кроза
своје
руке
примиш
,
и
,
куд
који
хоће
,
пропратиш
;
и
надам
се
да
њима
ни
длака
с
главе
не
ће
фалити
,
кад
их
ти
пропратиш
кроз
Арнауте
на
твоје
гласно
име
!
„
Шаљем
ти
од
срца
поздрав
!
Септембра
18
...
.
Твој
доброжелатељ
у
Андријевици
Јаков
Бакић
,
с
.
р
.
“
Ево
нас
на
изласку
из
Црне
Горе
!
Остављамо
камените
голијети
,
и
наступамо
на
земљу
зеленију
,
окићенију
;
излазимо
из
државе
гдје
нас
примаху
сиромашки
али
пријатељски
,
а
улазимо
у
царевину
у
којој
је
моја
постојбина
,
моја
драга
Босна
,
али
која
ће
мене
,
овога
пута
,
дочекати
као
злотвора
!
Отоманска
Порта
,
бојећи
се
колере
из
Италије
,
бијаше
поставила
контуманац
од
десет
дана
за
путнике
који
долазе
из
Скадра
или
из
Црне
Горе
.
И
ми
,
по
томе
,
ударисмо
на
контуманац
,
који
бијаше
на
обали
ријеке
Трепче
,
јер
је
ондје
Трепча
граница
између
Црне
Горе
и
Турске
,
и
поред
ријеке
Лима
.
Ту
смо
,
под
ведрим
небом
,
провели
десет
дана
,
окружени
турском
стражом
,
која
не
да
маћи
се
из
обиљежена
мјеста
.
Нама
тројици
све
то
бијаше
за
невољу
,
али
Попу
Перу
је
баш
могло
бити
без
тога
.
Па
и
он
је
радо
сносио
све
непријатности
и
,
некада
,
више
се
шалио
од
нас
све
тројице
!
...
И
овдје
,
на
доколици
,
сједећи
Лиму
на
обали
,
као
оно
неки
дан
на
Тари
,
Живан
ће
опет
мене
голицнути
:
—
Чујеш
,
Момире
!
—
Да
чујем
!
одговорих
ја
.
—
Одавле
је
теби
правије
послати
Зворнику
поздравље
,
него
низ
Тару
.
—
Како
,
Живане
?
—
Овај
Лим
,
видиш
,
долази
од
Гусиња
;
протјече
кроз
језеро
Плав
;
тјече
,
ето
,
овуда
па
,
поред
старог
града
Биора
,
поред
Бијела
Поља
,
Брдарева
,
и
Пријепоља
,
гдје
прима
рјечицу
Миљешевку
крај
које
је
манастир
Миљешева
(
у
који
је
из
Трнова
,
6
маја
1237
,
био
пренесен
Свети
Сава
,
и
у
ком
је
још
1544
била
српска
штампарија
)
.
—
Је
ли
Св
.
Сава
и
сада
онде
,
упитах
ја
,
који
дотле
нијесам
знао
шта
је
с
њим
било
?
—
Није
;
однио
га
је
,
и
спалио
на
Врачару
,
27
априла
1595
,
Синан
-
Паша
,
заповједник
турске
војске
.
—
Опет
тужба
на
мога
пређашњег
једновјерца
,
помислих
ја
у
себи
:
па
,
за
тим
,
гласно
рекох
:
—
И
данас
у
Миљешеви
нејма
ништа
?
—
Збиља
!
пресијече
ме
Никодим
:
—
кад
поменусте
Св
.
Саву
,
вриједно
је
,
и
ово
да
знате
:
У
Турчина
Тахир
-
Аге
,
однекуда
,
има
некакав
стари
ћивот
,
у
ком
је
,
прича
се
,
почивало
тијело
Св
.
Саве
.
Тахир
-
Ага
,
с
јесени
,
одабере
најљепших
јабука
,
и
остави
у
тај
ћивот
,
па
зими
,
кад
се
ко
разболи
,
даје
те
јабуке
као
понуде
,
и
вјерује
да
су
љековите
!
...
—
Чудна
ствар
!
рече
Поп
Перо
.
Мени
нешто
би
мило
,
кад
чух
шта
ради
тај
Турчин
,
ма
да
не
умијем
казати
:
за
што
ми
то
би
мило
.
—
Још
ниже
,
продужава
Живан
своје
казивање
о
ријеци
:
—
Лим
се
састаје
с
Дрином
,
а
за
њу
ономадне
рекосмо
куда
протјече
,
докле
окваси
Зворник
.
Ако
би
се
гледало
па
правац
рјечним
долинама
,
вели
Живан
даље
:
—
мутније
би
било
да
Дрина
у
Лим
утони
име
своје
,
него
Лим
у
Дрину
;
јер
,
управо
,
Дрина
притјече
Лиму
у
долину
,
а
не
Лим
Дрини
.
—
Хвала
ти
,
Живане
брате
!
Ти
мене
учиш
и
кад
се
са
мном
шалиш
и
разговараш
.
—
Теке
,
брате
,
разбијам
бригу
и
своју
и
твоју
,
одговори
он
смијући
се
.
Пошто
одстојасмо
контуманац
,
и
показасмо
се
здрави
,
пустише
нас
некадашњи
моји
земљаци
у
падишину
државу
,
коју
ћу
ја
текар
сада
познати
каква
је
!
ИВ
Сужњи
Ево
нас
једном
у
Беранима
,
у
равноме
Хасу
,
срцу
Васојевића
,
на
десној
страни
ријеке
Лима
.
Берани
су
,
ако
ћемо
право
,
село
као
и
друга
села
у
Хасу
;
али
,
за
пошљедњих
ратова
и
ратних
спремања
,
у
Беранима
је
увијек
била
нека
средина
војничкој
управи
.
С
тога
је
то
село
стекло
малу
тврђавицу
,
око
које
се
,
послије
,
начинила
читава
варошица
.
Беранци
воде
трговину
највише
с
Пећанцима
.
Ваљда
за
то
што
је
ово
мјесто
на
граници
,
и
што
су
Васојевићи
,
до
прије
неколике
десетине
година
,
били
сами
своји
,
Турци
и
данас
,
у
Беранима
,
трпе
неку
автономију
.
Тако
,
причали
су
нам
људи
ондје
у
мјесту
,
у
беранском
ућумету
суду
ништа
се
не
пресуђује
без
шесторице
кнезова
Срба
.
По
недаћи
нашој
,
кајмакам
Мурат-Ага
Ганић
,
на
кога
смо
имали
препоручно
писмо
,
не
бијаше
дома
:
он
жени
сина
и
,
тога
ради
,
бијаше
са
сватовима
отишао
у
село
Бијело
Поље
по
дјевојку
.
У
власти
га
заступаше
бимбаша
који
,
заједно
с
кадијом
,
узе
нас
испитивати
.
,
и
наше-хартије
претресати
.
Не
нашавши
ништа
сумњиво
,
пусти
нас
да
идемо
куд
нам
је
воља
.
Почетак
бијаше
са
свим
добар
!
Свршивши
што
имађасмо
с
влашћу
,
ми
,
заједно
с
Никодимом
,
одосмо
у
његову
обитељ
Ђурђеве
Стубове
,
која
је
од
Берана
само
1
/
4
часа
удаљена
.
Црква
је
ова
на
прекрасном
мјесту
;
као
грађевина
,
била
је
врло
лијепа
,
али
су
је
јако
наружили
вријеме
и
људско
варварство
.
Остали
су
јој
готово
сами
зидови
:
па
и
они
још
врло
рјечито
говоре
онима
које
умију
видјети
!
У
Ђурђевим
Стубовима
застасмо
једнога
од
ређих
гостију
.
Богати
Ибиш-Ага
Арнаутин
,
од
племена
Краснићана
,
бијаше
довео
бонога
синчића
,
и
донио
цркви
воска
,
тамњана
,
и
уља
.
Он
се
моли
игуману
да
очита
молитву
боному
чеду
његовому
.
Никодим
му
рече
да
се
за
вечерас
стрпи
,
а
сјутра
ће
служити
нарочиту
службу
за
здравље
болеснику
.
Ибиш
-
Ага
,
чувши
то
,
оде
да
смјести
дијете
у
ћелију
,
гдје
ће
и
преноћити
,
а
Никодим
,
нашљедник
и
гласник
оне
мисли
коју
Ђурђеви
Стубови
представљају
,
узе
нам
казивати
:
да
је
ове
Ђурђеве
Стубове
зидао
рођени
брат
Стевана
Немање
Првослав
(
Велики
Жупан
од
1156—1159
)
,
а
Немања
је
подигао
оне
друге
Ђурђеве
Стубове
,
што
су
Рашци
на
извору
,
близу
Нова
Пазара
.
Вулић
,
разгледајући
грађевинске
облике
овој
старој
цркви
,
казиваше
чиме
се
разликује
од
католичких
богомоља
,
а
и
од
православних
које
су
грађене
у
доцнија
времена
.
Живан
пак
,
жудан
да
нађе
какав
стари
запис
,
изгуби
се
под
сводовима
и
иза
стубова
ове
цркве
.
Вулић
и
ја
иђасмо
за
Никодимом
,
и
слушасмо
историју
свакога
мјеста
,
свакога
украса
ове
цркве
.
Идући
тако
лагано
,
разгледајући
грађевину
,
и
разговарајући
се
,
наиђосмо
на
Живана
који
,
на
олтарном
зиду
,
с
поља
,
довршује
некакав
свој
запис
.
Приђосмо
ближе
и
видјесмо
да
записује
,
у
десетостопним
стиховима
,
ево
ову
молитву
:
„
Вишњи
Боже
,
васељене
Творче
!
Тебе
славе
земља
и
небеса
,
И
на
земљи
тварке
свеколике
:
Силни
лави
,
и
сићани
мрави
!
„
Тебе
славе
три
брата
рођена
Који
су
се
,
с
Тебе
,
разбратили
,
Лијућ
’
често
своје
браће
крвцу
!
„
Саваоте
,
Боже
од
искона
,
Свети
Крјепки
,
што
нам
Оца
каза
,
Несамртни
,
што
нас
тјешиш
,
Душе
!
Три
сте
лица
,
а
суштина
једна
:
Упутите
,
омудрите
Србе
,
Народ
један
али
тројевјеран
,
Земљу
своју
да
чувају
слошки
,
Заједнички
,
к’о
што
једно
јесу
;
А
к
рају
се
приступати
може
Добрим
дјел’ма
,
братољубним
чин’ма
,
Кроза
сваку
вјеру
оли
цркву
!
...
„
О
,
једини
Алах
Мухамедов
!
И
ти
знадеш
да
смо
народ
један
:
Творца
рјечи
послушно
постање
;
Ка
јединству
упућуј
нас
и
ти
,
Нашем
спасу
,
а
својојзи
слави
!
“
Поп
Перо
,
прочитавши
гласно
тај
запис
,
овесели
се
лицем
,
и
рече
;
—
На
ово
ћу
ти
се
увијек
потписати
!
—
Бог
ме
,
и
ја
,
додаде
Никодим
.
И
одиста
Поп
Перо
приђе
,
и
своје
име
потписа
латиницом
;
Никодим
се
потписа
ћирилицом
.
—
А
шта
велиш
ти
?
упитаће
мене
Поп
Перо
.
—
То
што
и
ви
,
одговорих
ја
,
и
своје
име
записах
турским
словима
.
—
Гле
!
А
што
тако
?
упита
даље
Перо
?
—
За
то
,
што
се
и
овим
словима
записује
српска
бесједа
,
одговорих
ја
.
—
Имаш
право
,
додаде
Живан
:
—
У
нас
је
народ
један
,
а
три
вјере
;
и
језик
нам
је
један
,
а
три
су
азбуке
!
Него
,
браћо
моја
,
овај
мој
запис
може
сплакати
прва
киша
;
за
то
,
дајте
,
да
се
на
овом
мјесту
закунемо
:
да
ћемо
,
по
овој
молитви
,
и
радити
докле
год
смо
живи
!
—
На
то
се
кунем
свим
срцем
својим
,
рече
Поп
Перо
.
—
Кунем
се
и
ја
,
додаде
Никодим
.
—
Заклињем
се
и
ја
!
заврши
мој
глас
.
Послије
тога
,
ижљубисмо
се
сва
четворица
,
као
да
се
топрв
онда
побратимисмо
.
—
Неким
људма
,
настави
Живан
:
—
ово
се
може
чинити
дјетињарија
;
али
и
нека
је
дјетињарија
,
тек
је
ова
дјетињарија
слатка
,
родна
,
животворна
;
она
одржава
живот
притиснутим
народима
;
она
преживљује
тиране
и
тираније
;
она
васкрсава
обамрле
.
И
ако
у
нашега
народа
нестане
ове
заносне
,
ове
божанске
дјетињарије
:
онда
у
српским
земљама
може
зар
бити
живота
,
али
ће
тај
живот
бити
даћа
на
гробљу
нашега
народа
од
све
три
вјере
!
...
Страховито
,
а
,
по
недаћи
,
врло
за
вјеровање
!
...
Послије
вјечере
дуго
смо
с
Ибиш
-
Агом
сједјели
,
пушили
,
и
разговарали
се
:
како
би
се
могли
Срби
измирити
с
Арнаутима
.
Ибиш
-
Ага
каже
да
је
то
врло
потребно
,
али
је
и
врло
тешко
.
Он
много
криви
Србију
што
је
,
прогнањем
својих
Арнаута
,
дигла
против
Срба
све
племе
арнаутско
.
—
Србин
,
вели
тај
горштак
у
некој
чудној
фигури
:
—
личи
на
човјека
који
лови
рибу
,
и
што
год
улови
ставља
,
по
врсти
лова
,
у
одјелите
преграде
.
Кад
му
је
пало
више
лова
,
него
што
је
имао
преграда
,
он
узима
гргеча
у
уста
,
да
му
се
не
мијеша
у
друге
рибе
,
и
тај
гргеч
хоће
да
га
удави
!
А
Швабо
не
ради
тако
,
него
што
год
улови
трпа
у
једну
велику
торбу
,
па
нека
се
лов
с
ловом
годи
како
зна
,
госа
само
упрте
држи
тврдо
!
Други
дан
ја
и
Живан
остависмо
Ђурђеве
Стубове
,
и
вратисмо
се
у
Беране
,
а
Поп
Перо
оста
за
неки
дан
у
Никодима
,
па
ће
,
послије
,
у
Ругову
.
Макар
да
смо
ја
и
Живан
путовали
на
бесу
Мурат
-Агину
,
опет
смо
сачекали
петорицу
другова
,
да
нас
у
путу
буде
више
.
Од
тих
другова
,
ваља
поменути
бар
Реџеп
-
Агу
,
трговца
из
Пећи
,
који
је
томе
путу
врло
вичан
,
и
младога
Авди
-
Бега
из
Вишеграда
који
,
веселник
,
бијаше
тако
осиромашио
,
да
идаше
са
свим
бос
.
Од
Подгорице
до
Берана
наш
је
пут
ишао
с
југо-запада
на
сјеверо-исток
,
а
од
Берана
окренусмо
правце
на
исток
.
Први
дан
путовања
,
пред
ноћ
стигосмо
у
село
Биор
.
Реџеп
-
Ага
,
који
туда
често
путује
,
рече
нам
,
да
су
Биорци
људи
врло
негостољубиви
.
И
одиста
гдје
год
упитасмо
:
—
Можемо
ли
ноћити
?
одговараху
:
—
Не
можете
;
надамо
се
сватовима
,
који
ће
овдје
пасти
на
конак
.
Изиђосмо
већ
на
крај
села
.
Кад
нам
и
из
пошљедње
куће
одговорише
да
нас
,
због
сватова
,
не
могу
примити
,
Реџеп
-
Ага
викну
:
—
Нејма
других
сватова
;
ми
смо
сватови
!
Други
сви
осташе
доље
у
селу
,
а
ми
дођосмо
овамо
.
Буле
се
склонише
у
један
крај
,
док
ми
уђосмо
у
собу
;
а
коње
распремисмо
и
намирисмо
као
да
смо
код
своје
куће
.
У
то
дођоше
и
домаћини
,
два
брата
:
Осман
и
Авдија
.
Они
се
показиваху
да
су
ради
гостима
.
И
одиста
у
ових
људи
,
који
према
нама
бише
много
бољи
од
својега
гласа
,
преноћисмо
врло
лијепо
.
Други
дан
смо
се
чудили
:
откуд
тако
ружан
глас
овако
добрим
домаћинима
?
А
још
више
смо
се
чудили
:
да
ово
малено
село
Биор
има
чак
и
своју
„
биорску
нахију
,
“
која
се
пружа
између
Ругове
и
Нова
Пазара
?
Од
Биора
путовали
смо
к
Рожају
.
Наши
другови
пјеваху
неке
арнаутске
пјесме
,
у
којима
се
врло
често
понављају
припјеви
:
„
Турко
мор
’
!
Турко
хеј
!
“
Суварија
(
коњик
)
који
нас
је
,
рад
’
наше
безбједности
,
пратио
,
отпјева
једну
турску
пјесму
,
а
млади
Авди
-
Бег
,
јасним
грлом
својим
,
викну
:
„
Што
’
но
ми
се
Травник
замаглио
?
Или
гори
,
ил
’
га
чума
мори
?
Чувши
ту
пјесму
,
сјетих
се
Босне
и
свега
у
њојзи
!
Обузе
ме
нека
милина
,
и
нека
туга
у
једно
исто
вријеме
...
.
Превалисмо
преко
планине
;
спустисмо
се
под
Иброво
врело
,
и
,
у
по
дне
,
стигосмо
у
Рожај
.
Рожај
је
мјесто
малено
;
настањено
је
Ибру
на
обје
обале
,
у
дубокој
и
тијесној
долини
.
У
том
мјесту
море
бити
80
—
100
кућа
;
неколико
дућана
,
и
неколико
чађавих
турских
каваница
.
У
варош
се
бијаше
шљегао
силни
свијет
,
да
дочека
сватове
из
Бијела
Поља
.
На
један
мах
зачуше
се
пуцњи
пушака
,
и
цигански
бубњи
и
свирале
.
И
у
варош
уђе
добра
стотина
коњаника
,
а
за
њима
бијаше
доста
и
пјешака
.
Сватови
,
као
сватови
,
бијесни
су
и
помамни
:
весељу
њихову
нејма
ни
мјере
,
ни
краја
,
ни
реда
.
Преноћивши
у
Рожају
,
други
дан
се
кренусмо
,
преко
високих
брда
,
поред
неких
јадних
арнаутских
села
,
на
планину
која
се
зове
Жлијеб
.
На
Жлијебу
се
устависмо
да
се
одморимо
,
и
да
се
,
оданде
,
нагледамо
природних
љепота
и
чудеса
.
Са
Жлијеба
се
види
сва
раван
између
Пећи
и
Ђакова
;
види
се
Вучитрн
,
Митровица
,
и
све
поље
Косово
;
на
десно
се
плаве
призренске
планине
,
које
је
Шара
својим
висом
све
надвисила
.
С
овога
мјеста
лијепо
распознасмо
:
како
планинска
била
дијеле
воде
:
једне
к
мору
,
а
друге
к
Дунаву
.
Добри
мој
Живан
овдје
осјећаше
двије
радости
:
једну
—
што
све
то
гледа
својим
очима
;
и
другу
—
што
може
мени
да
покаже
гдје
се
што
догађало
!
На
тај
начин
,
ја
сам
,
овога
пута
,
и
преходио
с
мјеста
на
мјесто
,
и
слушао
поуке
из
земљописа
,
и
из
српске
историје
!
Живан
бијаше
особито
вјешт
у
поучавању
.
Најприје
ми
каза
да
је
Жлијеб
,
по
мјери
,
87
метара
виши
од
Копаоника
,
у
Србији
;
послије
ми
рече
,
да
запазим
куд
се
која
вода
стаче
;
па
онда
ми
ређаше
историјске
догађаје
,
који
су
се
збивали
у
Приштини
,
у
Дечанима
,
у
Пећи
,
у
Призрену
,
и
на
Косову
!
...
Ја
сам
се
јако
чудио
диоби
вода
:
Јадранско
им
је
море
много
ближе
;
али
су
,
њему
на
помолу
,
букнуле
у
небеса
високе
планине
,
које
су
одбиле
од
мора
толике
воде
,
и
нагнале
их
на
даљи
пут
к
Србији
,
к
Дунаву
!
Мислио
би
човјек
да
нешто
и
њих
,
као
ово
мене
,
притеже
к
Србији
!
...
На
оволикој
висини
,
на
ведру
дану
,
имајући
пред
очима
овако
чудну
панораму
,
ми
бисмо
дуго
сједјели
;
али
пратилац
наш
(
суварија
)
викну
:
—
Трговци
путници
,
не
оклијевајте
;
ово
је
Жлијеб
!
Овдје
човјек
,
на
сваком
кораку
,
море
погинути
.
Овдје
царују
арнаутски
чобани
,
који
за
Бога
не
знају
,
а
људској
се
власти
смију
!
Пођосмо
!
Ишли
смо
што
се
може
брже
.
Наилазили
смо
на
по
некога
чобанина
,
који
својим
одијелом
и
држањем
не
улијева
ништа
весело
у
гледаоца
.
Ево
двије
ријечи
о
одијелу
тих
чобана
:
Сваки
носи
узане
сукнене
чакшире
:
дугачак
кожух
од
овче
коже
(
неку
врсту
опаклије
)
;
од
оружја
сваки
има
за
појасом
мале
пушке
пећанке
,
револвер
,
и
нож
црнокорац
;
о
рамену
—
пушку
мартинку
.
Око
главе
сваки
завија
бијели
арнаутски
пешкир
.
Ни
смо
поред
тих
чобана
пролазили
не
осврћући
се
,
а
они
су
стојали
,
и
на
нас
гледали
,
не
помичући
се
.
—
Прије
четири
дана
,
рећи
ће
наш
пратилац
малко
нижим
гласом
:
—
ови
су
чобани
,
овдје
у
Жлијебу
,
убили
човјека
,
у
кога
су
нашли
само
шест
гроша
!
Нас
не
дирнуше
.
У
планини
нас
срећа
лијепо
послужи
,
да
нас
доцније
,
у
вароши
,
на
суду
,
заборави
!
Али
,
остављајући
на
страну
страх
од
Арнаута
,
могу
ли
испричати
тегобу
овога
пута
?
Ко
би
умио
описати
:
небројне
пећине
,
литице
,
суновратне
одсјеке
,
и
сву
другу
непојмљиву
игру
природе
и
времена
?
Све
то
ваљало
би
видјети
очима
;
описати
се
пером
одиста
не
може
!
...
.
У
Пећ
стигосмо
за
висока
сунца
.
Наши
путни
другови
,
чим
уђосмо
у
варош
,
разиђоше
се
свак
на
своју
страну
.
Ја
и
Живан
пак
,
разгледајући
у
Пећи
улице
,
куће
,
и
дућане
,
упутисмо
се
одмах
к
патријаршији
.
Пећ
је
варош
необичнога
лица
.
Настањена
у
углу
,
међу
двјема
планинама
:
Копривником
и
Пакленом
,
баш
ондје
,
гдје
ријека
Бистрица
из
сутјеске
избија
у
раван
,
Пећ
је
тако
под
водом
,
да
Бистрица
,
особито
кад
надође
,
тече
варошким
улицама
као
својим
валама
.
У
прољеће
,
кад
се
сњегови
краве
,
Пећ
мора
да
је
сва
у
води
.
У
Пећи
,
рекоше
нам
,
има
на
4000
кућа
мусломанских
и
800
хришћанских
.
По
улицама
,
по
дућанима
,
људи
су
сви
оружани
,
као
и
они
чобани
које
виђасмо
у
планини
.
Трговац
у
дућану
,
продаје
своју
робу
:
мајстор
,
на
ћепенку
,
шије
хаљину
,
или
што
друго
,
а
у
обојице
за
појасом
штрче
мале
пушке
и
нож
,
дуга
пак
мартинка
,
најмилија
Арнаутину
пушка
,
пуна
,
стоји
уз
дувар
,
на
домаку
своме
господару
.
Чак
буле
,
под
фереџама
,
носе
револвере
,
везене
срмом
и
златом
.
Пећ
више
личи
на
какав
војнички
стан
,
него
на
мирну
трговачку
варош
.
Сами
Пећани
увјеравају
да
ријетко
прође
дан
,
а
да
у
њиховој
чаршији
нико
не
погине
;
има
,
веле
,
дана
када
падне
и
по
неколико
људи
!
...
Уђосмо
у
патријаршију
,
и
одосмо
разгледати
стару
цркву
коју
је
,
најприје
,
градио
Свети
Арсеније
,
ученик
Св
.
Саве
,
биће
онај
исти
коме
сам
се
ја
поклонио
у
Манастиру
Косијереву
!
Црква
ова
није
на
очи
много
лијепа
;
али
је
врло
важна
по
својој
историји
,
по
ономе
што
се
у
њој
,
и
кроз
њу
,
догађало
.
Од
Цара
Душана
,
до
године
1766
,
та
је
црква
била
,
столица
српским
патријарсима
и
,
на
тај
начин
,
била
,
је
средина
свој
врховној
црквеној
управи
;
а
некад
је
била
покретач
свему
мисаоном
животу
у
земљама
српским
.
Поред
тога
,
та
је
патријаршија
и
данас
,
послије
свих
страдања
својих
,
као
неки
музеј
историјских
споменика
,
које
ја
овдје
не
могу
побројати
:
али
који
су
тијем
не
мање
важни
не
само
за
неговање
историске
свијести
у
Срба
,
него
су
и
предмет
врло
занимљивог
проучавања
за
све
просвијећене
људе
,
који
маре
за
историју
балканских
народа
,
и
за
њихову
будућност
.
Журили
смо
се
да
видимо
што
више
,
да
се
науживамо
што
потпуније
,
као
да
смо
знали
,
да
се
не
ћемо
дуго
находити
у
слободи
...
.
У
патријаршији
и
преноћисмо
.
Други
дан
,
с
једним
вођем
,
Арнаутином
,
одосмо
у
Високе
Дечане
,
о
којима
ми
је
Живан
толико
пута
говорио
.
Желећи
нагледати
се
необичне
грађевинске
љепоте
,
ми
се
само
пријависмо
једном
духовнику
,
казавши
се
ко
смо
,
и
куд
идемо
,
па
одмах
одосмо
разгледати
толико
чувену
и
толико
поштовану
Дечанску
цркву
,
по
којој
је
основалац
њезин
,
Краљ
Стеван
,
прозван
Дечански
.
Небројено
пута
Живан
је
мени
описивао
љепоту
и
значај
ове
велике
задужбине
,
а
сада
,
гледајући
је
очима
,
и
дивећи
јој
се
,
са
мном
заједно
,
рече
:
—
Занимљиво
је
постање
ове
лијепе
цркве
.
Краљевић
Стеван
,
доцније
прозвани
Дечански
,
син
краља
Милутина
,
по
некој
злој
срећи
,
бијаше
пао
у
немилост
оцу
својему
.
За
то
је
прогнан
из
отаџбине
,
те
је
,
у
туђини
,
претрпио
велике
муке
.
Најпослије
,
помоћу
добрих
људи
,
измирише
се
отац
и
син
.
И
,
кад
отац
умрије
,
син
сједе
на
краљевски
пријесто
.
Краљујући
,
на
очину
пријестолу
,
Стеван
дочека
другу
несрећу
.
Диже
се
на
њега
с
војском
зет
његов
,
Мијаило
Шишмановић
,
цар
бугарски
.
Стеван
,
у
битци
на
Велблужду
(
Ћостендилу
)
надби
Мијаила
који
,
изгубивши
битку
,
изгуби
и
главу
и
државу
.
Стеван
,
победилац
,
не
присвоји
себи
Мијаилове
државе
,
него
је
остави
сину
му
Александру
.
У
знак
захвалности
према
Богу
за
толику
милост
,
Стеван
озида
ову
дивну
цркву
у
селу
Дечанима
,
на
славу
Господу
Сведржитељу
!
На
тај
начин
,
Дечани
су
споменик
мира
између
оца
и
сина
;
они
су
свједочанство
пријатељства
између
два
братска
народа
—
Срба
и
Бугара
!
Не
ће
ли
дати
Бог
,
да
буду
још
и
посредник
измирења
између
Срба
и
Арнаута
?
...
.
Него
размишљати
о
томе
може
се
и
други
пут
,
и
на
другом
мјесту
.
Овдје
сада
ваља
грабити
да
се
што
више
види
и
упамти
.
А
црква
дечанска
толико
је
лијепа
,
да
је
тешко
од
ње
очи
одвојити
!
Ја
нијесам
васпитан
у
хришћанској
вјери
;
нијесам
,
још
у
дјетињству
,
обикао
ићи
у
цркве
,
те
се
,
на
такав
начин
,
нијесам
ни
свикао
с
црквеним
зградама
и
њиховим
облицима
;
али
ипак
—
што
је
лијепо
—
лијепо
!
Видио
сам
доста
џамија
,
дворова
,
мостова
,
и
других
каменитих
грађевина
,
и
,
право
да
кажем
,
нигдје
нијесам
нашао
дечанске
љепоте
.
Најљепше
грађевине
,
које
сам
видио
ја
,
лијепљене
су
,
кремене
су
,
те
с
тога
ми
се
чине
као
она
рапава
лица
која
се
бјелилом
догоне
да
,
божем
,
буду
љепша
.
А
овдје
је
протомајстор
Вита
студени
камен
само
отесао
и
угладио
,
па
га
је
наслагао
и
извио
,
без
икакве
копрене
,
тако
да
је
,
мислиш
,
удахнуо
у
њега
живу
душу
.
И
сада
ти
се
чини
да
то
није
каменити
склоп
,
који
је
срезала
Витина
сјечивица
:
него
да
је
жив
створ
,
који
је
изишао
из
уста
побожнога
краља
кад
је
оно
изговорио
:
„
Нек
’
се
знаде
царска
задужбина
,
Да
је
таке
у
свијету
нејма
;
Нек
’
се
знаде
,
е
смо
царовали
!
“
И
одиста
се
познаје
да
је
задужбина
царска
,
и
да
су
српски
стари
—
царовали
!
Дивна
та
црква
стојаће
и
сијати
дуго
још
:
она
ће
,
јамачно
,
преживјети
тешку
болест
данашњих
својих
прилика
—
дивљину
Арнаута
.
И
текар
онда
засијаће
она
сјајем
много
већим
,
него
што
је
био
онај
пламен
,
који
се
ужизао
свако
вече
на
кубету
њеном
,
„
да
Призрен
види
кад
Дечани
почињу
деније
“
!
...
Докле
смо
ја
и
Живан
,
разгледајући
дивна
платна
,
врата
и
прозоре
цркви
дечанској
,
одавали
се
оваким
мислима
:
дотле
је
,
из
Пећи
у
манастир
,
на
ознојену
коњу
,
дојурио
суварија
,
и
навалио
питати
:
—
Гдје
су
два
јабанца
,
који
су
данас
ту
дошли
из
Пећи
?
—
Ми
смо
!
одговори
Живан
,
чувши
шта
пита
духовника
.
—
Одмах
,
преда
мном
,
да
се
вратите
у
Пећ
!
Ја
показах
наше
пасоше
.
Не
ће
ни
да
погледа
.
Велим
му
да
смо
уморни
.
Не
слуша
!
Најпослије
,
молимо
га
,
да
се
смилује
Бога
ради
.
Он
витла
камџијом
,
и
брза
језиком
:
—
Хаде
!
Хаде
!
Хаде
!
као
мећава
кад
дува
.
Морасмо
покорити
се
,
и
ако
нам
бијаше
веома
тешко
.
Нисмо
се
бојали
никакве
каштиге
,
јер
кривице
нијесмо
имали
;
али
нам
је
било
врло
жао
,
што
нас
омећу
на
нашем
путу
...
Сунце
бијаше
на
заходу
,
кад
стигосмо
на
траг
у
Пећ
.
Суварија
нас
дотјера
правце
мехћеми
,
и
предаде
тамничару
.
Тамничар
,
не
говорећи
ништа
,
баци
нас
у
најдоњу
тамницу
.
У
пјесми
се
пјева
да
је
тамница
кућа
необична
.
И
ту
пјесма
ништа
не
увећава
.
Свака
је
тамница
необична
кућа
;
а
ова
,
у
коју
западосмо
ми
,
некаква
је
кула
са
два
боја
.
Доњи
бој
,
укопан
у
земљу
,
влажан
је
тако
да
му
из
зидова
пишти
вода
;
а
унутра
је
нечистоћа
така
да
је
тешко
описати
је
.
Свјетлост
с
поља
улази
само
кроз
једну
рупицу
,
као
волујско
око
,
која
је
проврћена
на
вратима
.
Некад
су
,
кажу
,
ужизали
ноћу
и
по
једно
кандиоце
,
ради
освјетљења
,
а
сад
тога
нејма
.
Горњи
бој
дигнут
је
високо
над
доњим
;
у
њем
је
мање
влаге
,
а
више
свјетлости
;
опођен
је
дебелим
растовим
подницама
,
које
су
добро
уковане
,
али
су
једна
од
друге
толико
размакнуте
да
свака
течност
,
која
се
пролије
на
горњем
боју
,
точи
,
без
препреке
,
у
доњи
,
на
оне
који
доље
тамнују
.
У
тај
горњи
бој
затварају
мање
кривце
,
а
у
доњи
—
веће
.
Нас
затворише
у
доњи
бој
:
већ
сам
тај
почетак
слути
на
зло
!
...
У
тамници
застасмо
само
једног
сужња
.
У
мраку
не
видјесмо
га
какав
је
,
а
јамачно
није
ни
он
нас
могао
познати
;
али
,
чувши
наш
говор
,
и
по
њему
познавши
ко
смо
,
приђе
к
нама
,
и
стаде
слободно
казивати
:
рашта
је
у
овој
несрећној
тамници
.
—
Ја
сам
,
рече
он
:
—
калуђер
,
пострижник
Светога
Марка
;
име
сам
своје
готово
заборавио
,
а
оно
вам
и
не
треба
.
Ово
што
трпим
,
у
овој
необичној
кући
,
не
трпим
ни
с
какве
своје
кривице
,
већ
с
тога
што
се
турске
старјешине
,
од
неког
доба
,
плаше
и
од
своје
сјенке
...
.
—
Па
како
су
те
могли
затворити
на
правди
?
упита
Живан
.
—
То
и
хоћу
да
вам
кажем
;
али
морам
почети
малко
из
раније
.
Кад
се
оно
склопи
,
и
поче
радити
она
чувена
Арнаутска
Лига
,
ја
сам
нечим
,
не
знам
чиме
,
натрунио
неким
њеним
члановима
,
који
ме
у
мало
не
убише
.
Да
сачувам
главу
,
довијао
сам
се
од
сваке
руке
;
али
,
кад
оно
у
Ђакову
погибе
Мехмед
-
Али
-
Паша
:
морао
сам
побјећи
у
Србију
.
Отуда
сам
се
вратио
прије
неколико
мјесеца
,
и
дошао
сам
у
патријаршију
.
Турци
,
чим
дођох
,
ухватише
ме
и
,
без
икакве
кривице
,
затворише
у
ову
несрећну
тамницу
.
—
А
рашта
погибе
Мехмед
-
Али
-
Паша
?
упитах
ја
више
случајно
,
него
што
ми
је
то
требало
.
—
О
његовој
погибији
могу
вам
причати
много
,
рече
калуђер
:
—
јер
сам
свуда
био
,
и
готово
све
гледао
својим
очима
;
али
је
баш
сада
вријеме
да
мени
тамничар
да
они
јадни
тајин
.
За
то
да
очекнемо
,
докле
он
дође
и
оде
!
...
Одиста
,
у
тај
мах
,
звекир
на
вратима
клопну
,
кључ
шкрипну
,
врата
се
малко
отшкринуше
,
и
тамничар
утури
унутра
крчаг
воде
,
и
један
окорео
хљебац
.
Иза
тога
,
трже
се
на
траг
,
и
врата
затвори
и
закључа
за
собом
.
Напипавши
у
мраку
крчаг
,
калуђер
га
натеже
,
те
се
напи
воде
;
за
тим
узе
хљебац
и
,
разломивши
га
с
тешком
муком
,
даваше
и
нама
по
парче
да
једемо
.
Једући
ту
своју
посну
вечеру
,
настави
своју
причу
овако
:
—
Како
се
рашчуло
,
да
је
,
на
Берлинском
Конгресу
,
углављено
да
Босну
и
Херцеговину
притисне
Аустрија
,
а
Гусиње
и
Плав
да
припадну
Црној
Гори
:
одмах
је
Порта
,
својим
начинима
,
почела
наговарати
арнаутске
поглавице
,
да
бране
земље
у
којима
живе
Арнаути
.
У
то
име
дала
им
је
слободу
збора
и
договора
.
Тако
поста
Арнаутска
Лига
,
коју
поменух
мало
прије
,
и
коју
Турци
зову
Итифак
(
савез
)
.
Томе
савезу
бијаше
средиште
у
Призрену
.
Да
би
савез
био
јачи
,
огласи
он
за
Арнауте
све
Мухамедовце
у
Македонији
,
у
Епиру
,
Тесалији
,
и
у
једном
дијелу
Босне
.
Из
свих
тих
крајева
долазили
су
,
послије
,
одабрани
људи
у
Призрен
на
договор
.
Међу
тим
људима
,
бивало
је
и
таквих
,
који
и
не
знају
арнаутски
,
као
што
је
,
на
прилику
,
гусињски
Али
-
Бег
,
који
је
Србин
од
старе
српске
породице
,
само
потурчене
.
Турска
власт
је
настојавала
да
се
тим
члановима
савеза
,
кад
долазе
у
Призрен
,
дају
удобни
станови
.
За
то
је
,
често
,
најбоље
људе
у
вароши
исељавала
из
њихових
кућа
,
те
смјештала
ове
чланове
савеза
,
који
су
долазили
са
стране
.
Познату
Барјак-Джамију
,
за
коју
се
прича
да
је
била
део
Душанових
Дворова
,
власт
је
дала
савезу
за
састанке
.
Чланови
савеза
,
чим
се
састаше
,
одмах
изабраше
себи
за
предсједника
Хаџи-
Омер
-
Ефендију
,
софту
,
Призренца
родом
.
На
првом
свом
састанку
савез
одлучи
:
„
Да
своје
земље
(
а
у
своје
земље
узима
Албанију
,
Стару
Србију
,
Македонију
,
Епир
,
и
Тесалију
)
брани
док
траје
једнога
Арнаутина
;
и
да
Арнтаути
,
као
народ
за
се
,
траже
себи
автономију
!
“
Познато
је
,
продужава
наш
духовник
онако
у
мраку
:
—
да
је
на
Берлинском
Конгресу
Порту
заступао
и
Мехмед
-
Али
-
Паша
који
је
,
у
рату
1870
,
командовао
војском
што
је
на
Црну
Гору
ишла
преко
Гусиња
;
те
су
њему
онамо
сва
мјеста
добро
позната
.
И
ако
се
Мехмед
-
Али
-
Паша
живо
заузимао
за
Арнауте
,
опет
је
конгрес
одлучио
:
да
се
Плав
и
Гусиње
уступе
Црној
Гори
.
Не
могавши
сачувати
Босну
и
Херцеговину
од
Аустриске
војске
,
Порта
је
гледала
да
,
кроз
Арнауте
,
бар
Црној
Гори
не
да
Плав
и
Гусиње
:
а
Арнаути
су
јој
,
за
тај
посао
,
могли
бити
добри
посленици
.
Све
оружје
,
које
им
је
било
дано
за
време
рата
,
они
су
задржали
у
рукама
.
Осим
тога
,
Порта
је
слала
поједине
таборе
низама
с
оружјем
и
довољном
муницијом
у
Плав
и
Гусиње
,
да
тамо
,
божем
,
олакшају
рад
граничној
комисији
,
а
испод
руке
упућивала
је
Арнауте
да
на
те
низаме
нападају
,
и
да
од
њих
отимају
оружје
и
муницију
.
У
таким
нападима
војни
команданти
су
имали
заповијест
,
да
се
не
бију
с
Арнаутима
.
То
је
узрок
што
су
Арнаути
могли
по
цијеле
баталионе
разоружавати
!
Док
су
се
Арнаути
,
на
тај
начин
,
наоружавали
,
дотле
је
већ
састављена
и
комисија
,
да
постави
нову
границу
између
Турске
и
Црне
Горе
.
Турској
је
ваљало
дати
кога
од
својих
ђенерала
,
само
да
докаже
Јевропи
,
да
су
Арнаути
сила
,
којом
је
тешко
заповиједати
.
У
министарском
савјету
на
Босфору
,
и
у
серашћеријату
,
било
је
људи
који
су
завидјели
Мехмед
-
Али
-
Паши
,
што
је
тако
брзо
дошао
до
муширскога
чина
,
а
можда
су
га
се
,
због
нечега
,
и
прибојавали
;
па
су
се
ухватили
за
ту
прилику
да
му
дођу
главе
.
Ти
људи
,
дакле
,
навале
да
баш
Мехмед
-
Али
-
Паша
иде
на
границу
,
да
преда
Црној
Гори
Плав
и
Гусиње
.
Тај
свој
приједлог
ти
људи
подупираху
разлогом
тим
,
што
Мехмед
-
Али
-
Паша
најбоље
познаје
онамо
мјеста
и
мјештане
.
Мехмед
,
не
досјећајући
се
што
му
се
спрема
,
дође
у
Призрен
.
Осим
неколико
коњаника
,
своје
обичне
пратње
,
имаше
уза
се
једнога
Грка
,
по
имену
Сократа
,
телеграфисту
за
депеше
француске
.
Овај
Сократ
,
родом
из
Једренета
,
бијаше
диван
човјек
у
сваком
погледу
.
Кад
Мехмед
-
Али
-
Паша
дође
у
Призрен
,
Турци
се
ужурбаше
,
а
особито
чланови
Арнаутскога
Савеза
,
који
су
стално
боравили
у
Призрену
.
Бијаше-се
приближио
час
,
да
отпочну
што
су
наумили
.
Призрену
на
истоку
,
поред
ријеке
Бистрице
,
која
тјече
кроз
средину
вароши
,
мјесто
је
Мараш
.
Народна
прича
на
то
мјесто
ставља
дворе
Старца
Југ-Богдана
,
а
данас
је
ту
једна
турска
џамија
,
и
једна
текија
.
То
је
једино
мјесто
,
у
призренској
околини
,
гдје
Турци
,
особито
петком
,
а
Хришћани
недјељом
и
празником
,
излазе
те
сједе
у
хладу
под
великим
липама
и
јабланима
.
15
Августа
,
на
Велику
Госпођу
,
послије
по
дне
,
на
Марашу
бијаше
доста
свијета
—
Срба
и
Турака
.
Међу
Србима
се
нахођаше
и
онај
Сократ
Једренац
,
кога
поменух
мало
прије
.
С
једним
Србином
из
Охрида
,
и
с
једним
православним
Јерменином
,
сјеђаше
он
на
једној
дугачкој
клупи
,
пијући
каву
,
и
разговарајући
се
.
На
један
мах
,
из
турске
текије
,
Сократу
иза
леђа
,
пуче
пушка
,
и
Сократ
се
стровали
на
земљу
:
олово
га
је
ударило
у
лопатицу
,
па
избило
на
сису
.
Само
рене
:
—
Ох
!
И
издахну
одмах
...
.
Убилац
,
Рамадан
Заскок
,
родом
из
села
Љуме
(
6
часова
на
југозапад
од
Призрена
)
,
протрча
кроза
сав
онај
свијет
,
прође
поред
куле
у
којој
стоје
жандари
,
пређе
мостом
на
другу
страну
ријеке
Бистрице
,
и
сакри
се
у
неку
кућу
!
...
Сократ
је
,
о
трошку
Мехмед
-Али-Пашну
лијепо
сарањен
:
многи
Хришћани
су
га
испратили
до
гроба
,
а
ја
сам
га
и
опојао
!
Истина
Мехмед
-
Али
-
Паша
одмах
затвори
неколике
планове
савеза
,
али
убилац
утече
.
(
И
данас
је
то
па
гласу
разбојник
који
је
застрашио
и
варош
и
села
)
.
Чланови
савеза
,
остали
у
слободи
,
распустише
,
још
тога
дана
,
глас
„
да
ће
убити
и
Мехмед
-
Али
-
Пашу
,
ако
им
не
пусти
затворене
другове
,
и
ако
се
не
врати
откуда
је
дошао
!
Мехмеда
тај
глас
не
уплаши
;
него
још
,
да
би
показао
да
се
не
боји
Арнаута
,
једне
сриједе
,
која
је
у
Призрену
пазарни
дан
,
изиде
на
коњу
,
само
са
четири
пратиоца
,
и
вас
дан
је
пројахивао
кроз
варошке
улице
.
Пред
полазак
у
Ђаково
,
два
дана
узастопце
,
излазио
је
у
варош
,
сједио
на
отвореном
мјесту
и
,
гологлав
,
пио
каву
.
Турци
су
,
по
томе
,
држали
да
је
одиста
„
ђаур
“
,
као
што
се
већ
говорило
за
њега
:
али
му
не
учинише
ништа
.
Може
бити
да
им
је
и
договор
био
такав
:
да
чланови
савеза
у
Призрену
посао
попну
,
а
они
у
Ђакову
—
да
га
доврше
?
У
другој
поли
Августа
Мехмед
-
Али
-
Паша
пређе
из
Призрена
у
Ђаково
,
одакле
је
хтио
преко
Пећи
у
Гусиње
.
Неки
Турци
,
противни
арнаутском
савезу
,
одвраћаху
га
од
пута
у
Ђаково
,
а
призренски
мутесариф
,
Ћамил-Бег
,
Тетовац
родом
,
клече
на
кољена
пред
њега
и
љубећи
му
од
хаљине
скуте
,
мољаше
га
да
одгоди
свој
полазак
,
бар
за
неколико
дана
!
Или
је
Мехмеду
дошла
така
заповијест
из
Цариграда
,
или
је
баш
сам
хтио
показати
,
да
се
не
боји
Арнаута
,
тек
он
не
послуша
тих
добрих
савјета
,
него
оде
.
Од
Призрена
до
Ђакова
прошао
је
мирно
.
У
Ђакову
одсједе
у
кући
Абдула-Бега
Ђаковца
који
је
,
као
башибозучки
командир
,
имао
султански
орден
,
за
рану
коју
је
добио
од
Срба
,
на
Куршумлији
,
1878
године
.
Мехмед
је
мислио
да
,
преко
Абдула
-Сета
,
утиша
Арнауте
,
докле
посао
на
граници
сврши
;
па
послије
би
им
се
ласно
осветио
.
Сумњам
да
се
је
Абдула
-
Бег
обрадовао
кад
је
видио
Мехмед-Али
-
Пашу
у
својој
кући
,
јер
је
знао
како
о
њему
мисле
Арнаути
,
па
се
је
бојао
,
да
и
сам
не
изгуби
њихово
повјерење
;
али
га
није
могао
одбити
за
то
,
што
би
тиме
погазио
обичај
,
по
коме
Арнаути
,
„
на
своју
бесу
“
,
примају
у
кућу
и
самог
убилца
својих
рођака
,
и
вјерно
га
бране
,
док
се
год
находи
под
њиховим
кровом
,
па
би
се
,
на
тај
начин
,
грдно
осрамотио
!
—
Красан
је
то
обичај
!
рече
Живан
.
—
И
још
врло
користан
,
додаде
калуђер
:
—
Да
у
Арнаута
нема
тога
обичаја
,
још
више
би
се
крви
лило
међу
њима
.
—
И
тако
је
,
продужава
духовник
:
—
Мехмед
-
Али
-
Паша
био
гост
Абдула
-
Бегу
,
и
овај
га
је
морао
бранити
од
Арнаута
.
Чим
је
Мехмед
стигао
у
Ђаково
,
дошли
су
му
„
на
добродошлицу
“
Шаћир
-
Ага
и
Бајрам
-
Ага
,
главари
два
највећа
арнаутска
фиса
(
племена
)
,
у
ђаковачком
округу
—
Краснићана
и
Гашана
.
И
они
осташе
у
кући
Абдулиној
,
на
своју
несрећу
,
јер
их
њихови
фисови
,
одмах
послије
тога
,
огласише
за
муртаде
(
издајице
)
својих
племена
.
Други
дан
,
по
доласку
Мехмед
-Али-Пашину
у
Ђаково
,
неки
Кореница
Ђаковац
,
који
је
прије
био
кадија
у
Призрену
,
обуче
се
у
дервишко
одијело
,
објеси
о
врат
неку
хартију
,
крупно
исписану
,
и
с
великом
гомилом
свијета
,
пође
по
ђаковачким
улицама
,
вичући
:
—
Ко
је
Турчин
,
нек
’
се
диже
на
оружје
!
Дошао
је
ђаур
,
да
нас
преда
Црној
Гори
!
Да
су
скочили
сами
мјештани
у
Ђакову
,
доста
би
јада
задали
Муширу
,
а
камо
ли
што
се
,
на
тај
позив
,
шљегло
из
округа
ђаковачког
и
пећскога
све
што
може
носити
оружје
.
За
24
часа
,
у
Ђаково
се
скрьало
8—10
.
000
добро
оружаних
Арнаута
.
Мехмед
-
Али
-
Паша
већ
видје
што
га
чека
;
па
за
то
...
.
Ух
!
враг
ти
матери
!
—
цикну
калуђер
,
и
жустро
стресе
нешто
са
своје
руке
доље
на
земљу
.
Ми
се
упесмо
да
видимо
што
је
,
и
дознасмо
да
му
је
велики
пацов
био
скочио
на
руку
,
да
отме
хљеб
који
духовник
држи
у
руци
,
и
по
мало
једе
...
.
—
Ето
тако
се
,
сваки
дан
,
бијем
с
овим
гладним
укућанима
ове
клете
куће
,
рече
калуђер
,
па
настави
своју
причу
:
—
Мехмед
-
Али
-
Паша
видје
што
га
чека
.
За
то
позва
из
Призрена
два
батаљона
низама
.
Војници
пођу
,
али
Арнаути
изиђу
пред
њих
:
разоружају
их
о
мало
муке
,
и
врате
на
траг
.
Само
се
један
Арапин
вратио
с
оружјем
у
Призрен
.
Од
оних
пак
низама
који
су
били
у
Ђакову
,
није
имао
никакве
помоћи
;
јер
су
њих
Арнаути
,
још
прије
,
били
разоружали
.
Остао
је
,
дакле
,
у
кући
само
са
30—40
војника
који
су
се
ондје
затекли
:
к
овима
ваља
додати
70—80
људи
које
су
Абдула
-
Бег
и
главари
Краснићана
и
Гашана
добавили
.
И
тако
је
уз
њега
могло
бити
највише
до
150
људи
,
који
су
се
морали
борити
против
онолике
арнаутске
силе
!
Њима
је
помагало
само
то
,
што
је
кућа
била
тврда
,
и
што
је
до
куће
била
кула
,
коју
је
Абдула
-
Бег
и
зидао
за
одбрану
.
Хране
и
муниције
имали
су
доста
,
али
нису
имали
воде
!
Арнаути
,
по
што
их
се
прибрало
колико
су
жељели
,
пошаљу
неколико
својих
људи
Мехмед
-
Али
-
Паши
,
и
понуде
га
:
да
се
врати
на
траг
,
а
они
ће
га
,
ради
његове
сигурности
,
допратити
до
Призрена
,
или
до
Приштине
!
Мехмед
,
надајући
се
помоћи
из
Призрена
и
Приштине
,
заиска
6
часова
времена
,
да
се
промисли
.
Кад
тих
шест
часова
прође
,
а
он
из
куле
не
изиђе
,
Арнаути
почеше
пуцати
.
И
пуцали
су
два
три-часа
.
Па
му
опет
послаше
своје
људе
,
оставивши
му
рок
до
мрака
.
Кад
Мехмед
,
и
послије
другога
рока
,
не
изиђе
:
онда
Арнаути
стадоше
нападати
са
свих
страна
.
Заузели
су
били
све
околне
куће
и
џамије
,
и
сва
друга
висока
мјеста
,
с
којих
је
удесно
гађати
.
То
бијаше
један
чудан
призор
:
ноћ
ведра
,
мјесечина
као
дан
,
а
пушке
грокћу
,
да
се
небо
пролама
!
...
Мушир
и
његови
другови
борили
су
се
јуначки
.
До
пошљедњега
тренутка
Мехмед
није
оставио
пушке
;
Неколико
низама
,
наизменце
,
пунили
су
му
пушке
,
и
додавали
,
а
он
је
само
гађао
.
Како
је
кула
тврда
,
а
у
Арнаута
није
било
топова
:
то
се
може
рећи
,
да
су
пуцали
узалуд
,
докле
су
ови
изнутра
гађали
све
у
месо
.
Шаћир
-
Ага
и
Барјам
-
Ага
,
знајући
арнаутски
обичај
,
изазиваху
поименце
на
мејдан
најбоље
људе
између
Арнаута
.
Зазвани
,
не
могући
од
стида
не
изићи
,
гинули
су
готово
сви
из
реда
.
С
једне
џамије
Арнаути
нападачи
спазише
Абдула-Бега
у
згради
,
и
убише
га
!
Кад
освану
дан
,
а
опсађеници
се
не
предадоше
:
онда
нападачи
привукоше
много
сламе
и
сијена
око
куће
,
и
запалише
,
пошто
су
најприје
били
испустили
жене
и
дјецу
Абдула
-Бегову
;
све
пак
друге
хоћаху
предати
огњу
.
Ватра
дође
до
куле
,
Мехмед
-
Али
-
Паша
,
видећи
да
се
дуже
не
може
држати
,
отвори
врата
и
,
са
свима
својима
,
јурну
из
куле
,
викнувши
:
—
Vurun
Падишах
hainlari
!
(
Удрите
цареве
издајице
!
)
Њих
Арнаути
дочекате
на
плотун
и
,
готово
све
,
оборише
на
мртво
.
Послије
тога
потрчаше
да
им
поодсијецају
главе
;
али
најближи
рођаци
Шаћир
-Агини
и
Барјам-Агини
уграбише
их
,
онако
мртве
завише
у
своје
струке
,
и
однијеше
.
Само
Мехмед-Али
-
Паши
одсјекоше
главу
,
и
нагнуше
је
на
колац
;
послије
су
весело
ишли
с
њом
кроз
варош
и
пјевали
.
Други
Арнаути
свукоше
му
тијело
па
,
видјевши
да
је
одиста
Турчин
,
дигоше
га
и
,
по
турском
закону
,
укопаше
.
Ето
тако
сврши
свој
живот
Султанов
Мушир
Мехмед-Али-Паша
,
који
је
био
рад
поштено
извршити
своју
дужност
.
Турска
власт
није
ништа
учинила
да
његове
убилце
каштигује
,
него
још
на
пола
године
после
Муширове
смрти
,
онога
Кореницу
постави
за
кадију
у
Битољу
,
баш
као
да
га
награђује
за
оно
што
је
радио
!
?
Мехмед
-
Али
-
Паша
,
и
његови
у
погибији
другови
лијепо
себе
замијенише
.
Кажу
да
је
,
тада
,
пало
неколико
стотина
арнаутских
глава
!
За
то
пак
што
се
Мехмед
-
Али
-
Паша
држао
и
пао
јуначки
,
Арнаути
,
и
ако
су
му
били
противници
,
данас
веома
поштују
гроб
његов
,
и
узимају
с
њега
по
мало
земље
,
ради
лијека
у
многим
болестима
!
...
Поред
Мехмеда
,
укопана
су
и
три
му
друга
у
погибији
:
Абдула
-
Бег
,
Шаћир-Ага
,
и
Барјам
-
Ага
...
Мене
сада
,
вели
духовник
даље
:
—
турска
власт
држи
у
овој
тамници
,
а
сама
не
зна
за
што
.
Каже
ми
да
ме
чува
од
Арнаута
,
а
боји
се
да
ја
не
будем
каке
поруке
из
Србије
донио
арнаутским
главарима
?
Калуђер
ово
доврши
,
а
на
пољу
,
у
тамничној
авлији
,
запијеваше
пијетли
.
Уморни
и
дремовни
,
ми
клонусмо
на
онај
брлог
по
поду
тамничком
и—
заспасмо
.
О
,
сан
је
велики
добротвор
,
кад
може
човјеку
,
и
у
оваку
јаду
и
чемеру
,
бар
за
који
час
,
да
склопи
очи
!
...
Други
дан
мене
и
Живана
изведоше
из
тамнице
,
и
уведоше
у
собу
гдје
сједе
неколики
Турци
ћатини
(
писари
)
.
Претресоше
нас
опет
до
голе
душе
.
Хартије
нам
узеше
све
:
чак
и
корице
од
папира
за
цигаре
!
Иза
тога
стадоше
нас
питати
:
Ко
смо
;
одакле
смо
;
куда
идемо
,
и
за
што
?
Написавши
све
наше
одговоре
,
рекоше
нам
да
очекнемо
.
Имајући
уредне
пасоше
,
ми
све
мишљасмо
,
да
је
то
нека
пометња
,
да
они
хватају
неке
друге
путнике
,
па
су
се
упознали
у
нас
,
и
да
се
нама
од
власти
не
може
учинити
никаква
непријатност
.
И
сами
они
ћатини
,
или
се
притвараху
,
или
одиста
и
мишљаху
као
ми
,
блажаху
нас
,
говорећи
:
—
Ово
је
све
лијепо
;
на
вама
никака
кабаета
(
кривице
)
нејма
;
али
очекните
,
докле
дође
Господар
Паша
!
Баш
кад
један
од
њих
тако
говораше
,
на
пољу
се
зачу
нека
журба
и
шапат
:
—
Ето
Господара
Паше
!
Изиђосмо
и
ми
,
да
га
видимо
.
Али-
Паша
Гусињац
помоли
се
на
бијесну
кулашасту
хату
.
Један
Арнаутин
води
под
њим
коња
,
а
други
,
за
њим
,
носи
чибук
и
наргилу
:
и
оба
су
боса
!
Тридесет
Арнаута
с
пушкама
с
десне
,
и
тридесет
с
лијеве
стране
,
поставише
се
у
ред
,
и
учинише
му
почаст
по
војничком
реду
.
Али
-
Паша
је
човјек
средњега
раста
;
сиједе
браде
и
бркова
;
а
може
му
бити
близу
70
година
,
тек
је
још
крепак
,
и
погледа
је
оштра
.
Носи
војничку
униформу
,
као
и
друге
паше
ђенералскога
чина
.
Он
је
родом
из
Гусиња
.
Арнаути
га
јако
поштују
.
Не
прође
много
,
а
мене
и
Живана
уведоше
пред
њега
.
—
Одакле
сте
ви
,
момчади
?
упита
Паша
.
—
Из
Црне
Горе
,
одговорих
ја
за
обојицу
.
—
Куд
путујете
?
—
У
Софију
.
—
Каким
послом
?
—
Имамо
онамо
рођака
,
па
идемо
да
се
видимо
с
њима
.
—
Као
санћим
,
рече
Паша
,
и
кресну
трепушом
лијевога
ока
:
—
нијесте
ви
Црногорци
,
нити
сте
од
Црногораца
што
.
Ви
сте
уводе
маџарске
или
србијанске
.
Ви
знате
да
се
сада
наш
Цар
и
црногорски
Кнез
лијепо
живе
,
па
сте
само
намјестили
долап
:
да
прођете
кроз
Црну
Гору
,
те
да
тако
заметнете
траг
!
...
—
Честити
Паша
!
Нас
су
овдје
претресли
до
голе
душе
:
и
никаке
кривице
нијесу
нашли
при
нама
...
.
—
Нијесу
је
ни
могли
наћи
:
ваша
кривица
није
у
вашем
чпагу
,
него
у
вашој
глави
!
—
На
Бога
,
честити
Паша
!
имамо
уредне
пасоше
?
—
Пасоше
набаве
и
највећи
лупежи
...
.
—Аман
,
честити
Паша
!
...
—
Доста
!
Доста
!
Послаћу
ја
вас
у
Приштину
Валији
.
Он
је
старији
:
он
боље
зна
.
Како
вам
рече
он
,
онако
ће
вам
бити
.
Хајд
’
!
...
Заптије
,
старјешини
на
миг
,
шчепаше
нас
за
рамена
,
и
изгураше
из
суднице
,
па
нас
опет
затворише
у
тамницу
;
само
што
нас
сада
метнуше
на
горњи
бој
.
Ту
преноћисмо
једну
ноћ
.
Кад
дан
освану
,
нас
изведоше
из
тамнице
;
везаше
моју
лијеву
руку
и
Живанову
десну
,
па
нас
,
тако
везане
,
предадоше
једном
суварији
,
да
нас
тјера
пак
у
Приштину
!
Ко
се
томе
надао
?
!
.
.
Усред
ове
муке
и
невоље
,
бијаше
и
једна
мрвица
среће
:
наш
суварија
бијаше
човјек
стар
,
а
коњ
му
лијен
,
па
,
с
тога
,
није
нас
гонио
брзо
,
него
смо
ишли
лагано
,
управо
онако
како
смо
сами
могли
.
Ми
смо
се
још
надали
да
ће
нас
Валија
пустити
,
па
нисмо
ни
мислили
да
бјежимо
;
а
управо
нијесмо
били
ни
разабрали
:
куд
бисмо
могли
побјећи
?
Уз
пут
,
опазивши
да
наш
суварија
„
баца
“
(
пије
)
ракију
,
нудили
смо
му
напојницу
,
гдје
год
нађемо
ракије
.
Послије
неког
времена
,
понудисмо
му
тврду
Божју
вјеру
,
да
ћемо
ићи
мирно
,
само
да
нас
одријеши
.
И
он
се
сажали
,
и
одријеши
нас
:
послије
нам
је
било
много
лакше
.
Први
дан
стигосмо
на
ноћиште
у
село
Суогрло
(
Сухо
Грло
)
,
које
неки
зову
и
Среброгрло
.
Туна
ноћисмо
у
добра
домаћина
,
некога
Ђокана
.
У
Ђокана
је
још
жив
отац
,
старац
већ
слијеп
од
старости
.
У
вече
нам
је
дјед
причао
,
да
су
се
у
њихову
селу
,
за
старих
српских
краљева
и
царева
,
копале
руде
,
а
особито
сребро
.
—
Е
,
моја
дјецо
!
вељаше
старац
:
—
зенђил
су
били
наши
стари
,
а
нијесу
били
овака
фукара
,
к’о
ово
ми
данас
.
Ено
,
онамо
близу
Нова
Пазара
,
у
једној
пећини
,
стоји
и
данас
разбој
,
сав
од
суха
злата
!
На
том
разбоју
ткала
је
мајка
Реље
Крилатице
свилено
платно
.
Кад
је
,
несрећница
,
чула
да
је
на
Косову
пало
српско
царство
:
она
се
,
од
велике
жалости
,
претворила
у
присојкињу
гују
.
Сад
разбој
стоји
у
пећини
,
и
на
њему
спава
у
котур
савијена
гуја
присојкиња
,
која
га
чува
:
и
чуваће
га
,
докле
год
се
царство
опет
не
врати
!
!
.
.
—
Хе
!
Хе
!
!
!
узвикну
старац
,
хотећи
још
нешто
рећи
,
али
му
приђе
снаха
,
Ђуканова
домаћица
,
и
прихвати
га
за
раме
,
што
му
је
знак
,
да
у
кући
има
неко
,
пред
ким
се
не
смије
свашто
говорити
.
Послије
тога
,
дјед
се
диже
,
и
оде
да
спава
.
Наш
суварија
,
хвала
му
,
задовољан
добром
вечером
,
а
особито
добром
напојницом
,
на
ту
причу
не
рече
ништа
...
.
Други
дан
,
прешавши
Митровицу
,
стигосмо
у
село
К
.
,
у
Косову
.
Устависмо
се
пред
једном
кућом
,
која
својом
спољашношћу
показиваше
да
јој
је
домаћин
човјек
имућан
,
ма
да
се
нико
од
чељади
не
виђаше
нигдје
око
куће
.
Суварија
,
угледавши
домаћицу
,
викну
:
—
Млада
!
чија
је
ово
кућа
?
—
Јеремије
Бјелотрепића
,
одговори
жена
,
и
нешто
се
ужурба
,
као
да
хоће
некога
да
склони
од
наших
очију
.
—-
Два
Срба
тјерам
из
Пећи
у
Приштину
Валији
:
моремо
л
’
ту
ноћити
?
—
Можете
,
рече
жена
,
и
изиде
да
нам
отвори
вратнице
.
Живан
и
ја
уђосмо
у
кућу
,
к
ватри
:
ту
опазисмо
да
је
домаћица
,
до
нашега
доласка
,
нешто
мијесила
у
наћвама
.
Суварија
одведе
коња
у
једну
кошару
,
да
га
распреми
и
намири
.
Кућа
пространа
.
У
њој
ноћује
не
само
домаћин
,
са
својом
женом
:
него
и
стока
,
кад
год
се
газда
боји
од
зиме
,
или
од
лупежа
.
Понудивши
нас
да
сједнемо
,
и
подстакнувши
ватру
,
домаћица
рече
:
—
Човјек
ми
је
на
раду
;
али
ће
сад
доћи
.
Нијесте
л
’
ви
почем
из
Србије
?
—
Нијесмо
,
снахо
,
него
бисмо
хтјели
у
Србију
,
али
нас
ево
Турци
гоне
,
као
сужње
,
у
Приштину
.
—
Сви
смо
вам
сужњи
овдје
у
Косову
,
вели
домаћица
:
—
А
суварија
је
ли
из
Митровице
,
или
је
из
даље
?
—
Он
је
чак
из
Пећи
.
—
Какав
је
човјек
?
—
Види
се
да
је
добар
,
али
је
Турчин
;
ко
би
му
могао
за
све
вјеровати
?
вели
Живан
.
—
Да
ли
пије
ракију
?
—
Пије
,
али
крије
.
Ко
му
пружи
,
нека
се
окрене
од
њега
.
—
Хе
!
Хе
!
учини
домаћица
,
и
остави
нас
,
па
оде
у
једну
стају
до
куће
.
Оставши
сами
у
кући
Живан
и
ја
,
чуђасмо
се
да
у
оволикој
кући
нејма
другога
чељадета
,
осим
ове
жене
,
а
све
је
уређено
и
чисто
,
што
оно
веле
,
меда
да
лазнеш
!
Суварија
,
намиривши
коња
,
дође
у
кућу
к
’
нама
,
и
сједе
врло
кисео
:
хтео
би
пити
,
а
не
ће
да
заиште
.
У
тај
мах
врати
се
у
кућу
домаћица
,
носећи
у
руци
једну
тиквицу
:
—
Ти
си
,
ага
,
јамачно
уморан
,
и
жедан
,
рече
она
:
—
на
мало
воде
,
те
окваси
грло
!
Па
,
пруживши
му
тиквицу
препеченице
,
окрете
се
к
ватри
те
,
божем
,
старкаше
угарке
.
Суварија
,
права
бекрија
,
чим
опази
тикву
у
домаћице
,
искрљешти
на
њу
очи
,
као
да
је
хоће
погледом
да
прождере
,
а
кад
је
прими
,
и
омириса
што
је
у
њој
,
рече
:
-
—
Ејвала
,
млада
!
Ти
си
добра
домаћица
;
дворила
многе
одабране
госте
!
Нека
ти
Алах
плати
!
Сад
наже
тикву
,
и
стаде
кркорити
;
докле
тиква
не
ућута
,
не
одујми
је
од
уста
.
—
Баш
добра
!
Баш
добра
!
Ејвала
!
Ејвала
!
И
стаде
опљуцкивати
око
себе
.
Иза
тога
,
диже
се
и
оде
у
хар
коњу
:
онамо
се
спустио
на
сијено
и
заспао
.
Тек
тада
домаћица
рече
:
—
Агнија
,
ћеро
,
дај
послужи
!
На
тај
глас
,
из
једне
стаје
до
куће
изиде
дјевојка
необичне
љепоте
;
приђе
к
нама
,
и
поздрави
нас
добродошлицом
,
па
се
онда
поврати
да
нам
донесе
гостинске
понуде
.
Видјевши
дјевојку
,
овако
необично
лијепу
,
Живан
и
ја
,
нехотице
,
погледасмо
један
у
другога
!
Осим
Паве
,
у
свом
вијеку
,
ја
нијесам
видио
женскога
лица
,
које
би
могло
оволико
занијети
.
И
ја
се
још
и
држах
,
сјећајући
се
Паве
,
али
Живан
се
чисто
пренерази
:
њему
као
да
се
пресијече
дихање
у
грлу
;
као
да
је
сагледао
каквога
анђела
с
небеса
!
Баш
кад
хоћасмо
један
другом
исповједити
своје
потресе
,
удари
на
врата
домаћин
Јеремија
;
поздрави
се
с
нама
;
сједе
поред
ватре
и
,
окренувши
се
к
жени
,
упита
:
—
Да
ли
си
ти
,
Стевка
,
нудила
чим
ове
људе
?
Стевка
не
стиже
да
одговори
на
то
питање
,
а
уђе
Агнија
,
носећи
нама
ракију
и
каву
.
Она
прво
приђе
оцу
руци
,
па
за
тим
нас
послужи
.
Јеремија
,
иза
тога
,
оде
у
хар
,
да
види
суварију
и
коња
његова
.
—
Коњ
,
рече
он
,
вративши
се
к
нама
у
кућу
:
—
зобље
као
и
да
није
путовао
,
а
Турчин
слатко
хрче
у
сијену
.
Находећи
да
је
боље
оставити
суварију
да
се
испава
,
па
га
тек
онда
звати
на
вечеру
,
наши
домаћини
поставише
нама
да
вечерамо
,
докле
ага
спава
.
За
трпезу
сједосмо
:
Живан
,
ја
,
и
Јеремија
.
Стевка
и
Агнија
слушале
су
нас
,
и
двориле
.
По
што
вечерасмо
,
и
пошто
пописмо
малко
више
вина
,
наши
се
језици
одријешише
.
Тада
ми
својему
домаћину
испричасмо
не
само
своју
историју
:
него
му
казасмо
и
своју
намјеру
:
да
не
идемо
у
Бугарску
,
него
у
Србију
.
Тада
смо
се
још
надали
да
ће
нас
у
Приштини
Валија
пустити
,
чим
нас
саслуша
...
.
—
Ласно
је
вама
,
браћо
моја
!
рећи
ће
Јеремија
:
—
ви
сте
сами
:
чим
се
пустите
,
можете
куд
хоћете
:
али
што
ћу
ја
с
оволиким
имаћем
,
са
женом
и
шћерју
?
—
А
зар
и
ти
мислиш
кретати
?
упитах
ја
.
—
Још
од
онога
несрећнога
дана
;
продужава
Јеремија
:
када
Цар
Лазар
паде
на
Косову
,
Србима
је
зло
и
наопако
.
Прост
народ
прича
,
да
сваке
године
,
на
Видов
Дан
,
у
глуво
доба
ноћи
,
Ситница
,
Ибар
,
и
Лаб
,
потеку
крвљу
,
место
водом
.
Не
знам
да
ли
те
ријеке
кад
год
теку
крвљу
,
али
да
би
могле
потећи
српским
сузама
,
кад
би
се
све
сузе
у
једно
скупиле
,
ни
мало
не
сумњам
!
Нама
је
у
свако
вријеме
било
тешко
од
правих
Турака
,
тешко
нам
је
било
од
Арнаута
,
па
,
у
новије
вријеме
,
чак
и
од
Черкеза
;
али
никад
оволико
муке
нијесмо
имали
,
колико
трпимо
сада
.
—
За
што
то
баш
сада
?
—
Ево
за
што
:
Србија
диже
своје
Арнауте
из
Пусте
Ријеке
,
из
Косанице
,
и
Јабланице
,
и
натјера
их
овамо
на
нас
.
Они
,
љути
и
осиротјели
,
грунуше
на
српска
села
у
Косову
,
па
лијепо
хоће
сада
да
нас
затру
,
да
растјерају
.
Ако
се
,
у
скоро
,
с
Арнаутима
не
ухвати
беса
од
мира
,
у
Косову
не
ће
остати
ни
куће
српске
:
све
ће
се
раселити
:
остаће
сами
Арнаути
и
Черкези
...
.
—
То
је
зло
,
мој
драги
Јеремија
!
—
Зло
,
да
не
може
бити
горе
;
а
ја
вам
,
браћо
моја
,
наставља
домаћин
:
—
по
врх
те
опште
народске
невоље
,
имам
и
своју
одјелиту
муку
.
—
А
какву
?
—
Дао
ми
је
Бог
повише
имања
,
а
од
порода
само
ово
једно
дијете
,
које
ето
видите
!
За
несрећу
и
своју
и
моју
,
дјевојка
је
на
очи
лајепа
.
И
баш
за
то
навезао
се
зликовац
Смаил-Ага
,
из
Р
.
,
и
хоће
,
на
силу
,
да
ми
је
узме
,
и
да
је
потурчи
.
С
тога
бих
бјежао
у
Србију
:
али
не
могу
од
њега
да
се
искрадем
.
Јер
ако
опази
,
и
дијете
ће
ми
отети
,
и
мене
у
прогон
отјерати
!
Док
смо
се
ми
тако
разговарали
,
служила
нас
је
и
дворила
Агнија
.
Очи
Живанове
и
очи
њене
почеше
се
сретати
тако
често
и
тако
жудно
,
као
да
су
заједно
расли
,
па
су
се
сада
,
након
дуге
раставе
,
текар
састали
.
Ох
,
ови
очни
телеграфи
казивали
су
много
,
врло
много
,
и
чинили
су
много
!
...
Распитујући
,
на
ком
би
се
мјесту
српска
граница
могла
,
с
најмање
страха
од
потјере
,
прескочити
ја
,
нешто
,
поменух
Копаоник
.
—
Јест
,
брате
слатки
,
прихвати
журно
Јеремија
:
—
Копаоник
је
за
Србе
у
Косову
,
као
каква
спасовна
,
високо
дигнута
застава
,
којој
тегли
сваки
,
који
је
жудан
слободна
ваздуха
!
Ви
ћете
Копаоник
ласно
наћи
.
Мени
је
тешко
до
њега
допрети
,
а
да
се
овдје
не
обазна
мој
одлазак
!
...
Послије
овога
и
многога
другог
разговора
,
Јеремија
оде
и
пробуди
суварију
,
те
и
он
дође
да
вечера
.
Мене
већ
сан
тако
савлада
,
да
сам
заспао
још
док
су
они
сједили
и
разговарали
се
.
Кад
се
,
други
дан
,
пробудих
,
видјех
њих
све
не
само
будне
него
и
спремне
.
Суварија
,
послије
синоћне
вечере
и
лијепе
напојнице
,
испавао
се
;
коњ
му
се
одморио
и
наранио
;
и
он
га
је
,
заједно
с
Јеремијом
,
кајарио
.
Са
свим
за
пут
готов
!
Домаћини
изнијеше
те
се
,
прије
поласка
,
прихватисмо
,
па
нам
ваљаше
поћи
;
али
мој
драги
Живан
све
нешто
не
бијаше
готов
!
Све
нешто
тражи
,
а
не
може
да
нађе
;
све
нешто
заборавља
,
па
се
повраћа
...
.
На
пошљетку
испраћаху
нас
:
Јеремија
,
Стевка
,
и
Агнија
,
као
да
смо
им
каки
рођаци
,
а
не
из
бијела
свијета
путници
намјерници
.
Праштајући
се
,
Живан
као
да
припоји
очи
своје
за
очи
Агнијине
и
,
чисто
,
момак
,
не
могаше
да
се
откине
.
—
Шта
је
ово
сада
?
питао
сам
ја
сам
себе
.
Тај
дан
не
могосмо
даље
од
Вучитрна
.
Кад
,
послије
вечере
,
остасмо
сами
,
Живан
ми
каза
,
да
му
је
Агнија
толико
омиљела
да
би
,
ње
ради
,
остао
у
Косову
довијека
,
али
се
и
она
с
оцем
спрема
у
Србију
,
само
очекују
згодну
прилику
.
Оно
вече
,
по
што
сам
ја
заспао
,
и
пошто
су
Јеремија
и
суварија
отишли
да
намире
коња
,
њих
двоје
су
се
разговорили
и
урочили
:
да
се
састану
у
Нишу
.
Ко
прије
дође
,
рекли
су
једно
другом
,
да
чека
потоњега
.
—
Е
,
мој
драги
Живане
!
узданух
на
то
ја
:
—
да
је
се
нама
видјети
у
Нишу
,
текар
би
нам
се
онда
срећа
насмијала
!
Путовали
смо
кроз
Поље
Косово
.
Земља
је
готово
сва
равна
и
родна
;
воде
једре
,
живе
;
али
лијепих
и
богатих
села
нигдје
ни
једнога
;
све
сама
умрла
сиромаштина
.
На
Бабину
Мосту
сретосмо
два
коњика
,
Турчина
,
који
гоне
три
окована
Србина
.
Погледасмо
их
,
уздахнусмо
о
слободи
својој
и
њиховој
,
па
се
разминусмо
...
.
Ево
се
приближисмо
к
Тулби
Цара
Мурата
,
кога
је
распорио
Обилић
.
Живан
,
мотрећи
десно
и
лијево
,
чисто
очима
прождираше
предмете
мимо
које
пролажасмо
.
Наш
суварија
,
на
својему
слабу
коњу
,
завијајући
и
припаљујући
неку
чемерну
цигару
,
бијаше
прилично
иза
нас
изостао
.
Тада
ће
Живан
мени
шанути
:
—
Чини
ми
се
,
Момире
,
да
ми
гори
земља
под
ногама
!
Сваки
бусен
,
што
овдје
ногама
згазимо
,
залила
је
крв
или
Обилића
,
или
Косанчића
,
или
кога
од
Југовића
,
или
ма
кога
од
дивних
косовских
јунака
!
...
Море
,
брате
,
ово
је
Косово
цијела
српска
историја
!
—
Како
то
мислиш
,
Живане
?
—
На
Косову
је
,
за
отаџбину
,
изгинуло
све
што
је
било
вриједно
да
се
помиње
,
послије
смрти
на
Косову
је
,
у
један
дан
,
изгубљено
што
је
један
цијели
народ
текао
за
пуних
седам
вијекова
!
И
данас
баш
из
тога
крвавога
поља
израста
сила
која
ће
,
ако
Бог
да
,
повратити
што
је
изгубљено
,
накнадити
што
је
пропуштено
;
из
Косова
ниче
пјесма
која
буди
и
кријепи
свијест
,
а
свијест
може
све
,
све
!
Ето
погледај
га
!
како
је
нијемо
,
како
је
невесело
,
како
је
сиромашно
—
прави
сужањ
без
гласа
:
а
његово
име
,
као
аранђеоска
труба
,
разлеже
се
по
свим
земљама
српским
;
допире
у
све
кутиће
српске
;
иде
у
дворове
,
слази
у
дубироге
,
и
свуда
кријепи
слабе
,
подмлађује
старе
;
свуда
виче
унуке
да
се
сјећају
дједова
:
свуд
зове
потомке
да
свете
претке
!
О
,
Косово
је
...
—
Лакше
,
море
,
лакше
!
продера
се
суварија
,
и
џаракну
коња
те
нас
стиже
;
тако
нам
не
даде
довршити
своје
мисли
ни
једном
ни
другом
...
.
Док
је
Живан
онако
заносно
говорио
о
пошљедицама
Косовскога
крвавога
боја
мени
у
један
мах
дође
у
главу
мисао
:
—
Весео
био
!
побједници
Косовски
били
су
Турци
,
а
до
јуче
си
и
ти
клањао
,
па
си
се
,
данас
,
одрекао
Турака
?
!
.
.
Али
у
часу
ту
мисао
потисну
друга
мисао
:
—
Косовски
побједници
бијаху
Турци
,
али
не
бијаху
твоји
рођаци
:
у
њих
је
друга
крв
,
друга
бесједа
.
Твоји
стари
,
твоји
прадједови
,
на
Косову
су
били
гдје
и
Живанови
.
Вријеме
и
људска
сила
одвојили
су
их
,
послије
од
њих
,
наметнувши
им
турску
власт
и
турску
вјеру
,
ма
да
им
бесједе
не
могоше
промијенити
!
Бива
,
ипак
нејмаш
рашта
жалити
оних
Турака
који
су
на
Косову
побједили
"
!
...
У
том
приђосмо
к
Тулби
Муратовој
.
То
је
мала
,
врло
лијепа
џамија
с
полумјесецом
на
врху
.
Около
су
зграде
гдје
живи
Шеик
што
чува
тај
султанов
гроб
.
—
Шта
има
унутра
,
у
Тулби
,
упита
Живан
нашега
пратиоца
?
—
О
зидовима
висе
неке
хартије
у
рамовима
.
На
тим
хартијама
,
лијепим
златним
или
црним
словима
,
исписан
је
Султанов
родослов
;
забележен
је
дан
и
година
Муратове
смрти
,
и
неколико
стихова
из
Корана
.
У
сриједи
је
сандук
,
окренут
главом
к
западу
,
а
покривен
скупоцјеним
покровима
.
Чело
главе
,
на
малом
танком
стубу
,
увијена
је
велика
бијела
чалма
из
које
напред
вири
кратка
црвена
чипка
.
Више
главе
и
испод
ногу
,
стоје
по
двије
велике
воштане
свијеће
;
над
сандуком
виси
бронзани
полијелеј
са
6
кандила
која
покривају
стаклене
бобошке
.
—
Јесу
ли
ту
кости
Муратове
!
—
Кости
нијесу
;
оне
су
однесене
у
Брусу
,
и
онамо
су
сарањене
.
Ту
су
само
хаљине
,
да
човјек
помисли
и
тијело
је
ту
.
—
А
за
што
тај
чувар
стоји
ту
?
—
За
то
што
је
на
том
мјесту
један
цар
...
.
издахнуо
.
Па
,
пошто
се
овако
промучи
док
нађе
ријеч
за
цареву
смрт
,
суварија
додаде
:
—
Море
,
хајде
својим
путем
;
што
ти
треба
и
то
да
знаш
?
!
.
.
Стигосмо
у
Приштину
.
Од
Пећи
до
Приштине
путовали
смо
којекаких
18
часова
.
Варош
Приштина
може
од
узети
као
средина
Старој
Србији
.
У
старо
вријеме
Приштина
је
била
важно
мјесто
,
особито
за
српскога
краљевства
и
царства
.
У
Приштини
је
боловао
краљ
Стеван
Дечански
,
па
је
,
по
оздрављењу
,
даровао
село
Брчеле
Св
.
Николи
у
Врањини
;
у
Приштини
је
,
године
1351
,
Стеван
Душан
потврдно
повластице
граду
Котору
;
у
Приштини
је
,
он
исти
,
године
1365
,
потврдио
све
раније
дарове
цркви
Хиландару
;
у
Приштини
је
Вук
Бранковић
1387
,
потврдио
повластице
Дубровчанима
;
а
,
године
1392
,
он
исти
је
,
у
Приштини
,
узео
на
се
да
плаћа
Турцима
неки
данак
,
који
је
дотле
Манастир
Хиландар
био
дужан
плаћати
.
Путнику
,
кад
дође
у
Приштину
,
најприје
падну
у
очи
многе
турске
џамије
.
Прича
се
да
су
те
богомоље
зидале
удовице
онијех
Турака
који
су
изгинули
на
Косову
(
15
Јуна
1389
)
.
Од
Приштине
до
гласовите
цркве
Грачанице
,
како
је
Живан
разабрао
,
нејма
више
него
час
и
по
мјеста
;
али
нас
не
пустише
да
је
видимо
!
Нас
суварија
предаде
валијиним
људма
,
а
они
нас
одмах
затворише
у
онај
дио
тамнице
,
у
који
затварају
омање
кривце
.
Било
нам
јо
до
зла
Бога
тешко
,
али
шта
да
радимо
?
Сила
Бога
не
моли
!
И
,
чудна
случаја
!
Усред
ове
наше
муке
и
невоље
,
нађе
се
опет
мрва
неке
среће
!
Старјешина
над
тамничким
стражарима
бијаше
родом
из
Травника
.
Познавши
по
говору
да
смо
ми
из
оних
крајева
,
узе
нас
питати
:
како
је
сада
у
Босни
и
у
Херцеговини
?
-Ја
му
испричах
неколике
прилике
које
сам
гледао
,
док
сам
био
у
војсци
,
а
он
се
у
мало
не
заплака
!
Тај
човјек
посла
нам
један
велики
хљебац
и
чанак
сира
за
вечеру
.
Без
тога
бисмо
морали
гладни
спавати
.
У
оној
тамничкој
соби
,
у
коју
нас
затворише
,
не
застасмо
ни
једнога
сужња
.
Али
не
прође
много
,
а
пред
тамницом
се
зачу
нека
вика
,
свађа
,
и
ударци
.
Иза
тога
,
отворише
се
врата
,
и
заптије
угураше
к
нама
једнога
човјека
каљава
и
чак
крвава
.
Затворен
у
мрачну
тамницу
и
мислећи
да
је
сам
,
нови
сужањ
поче
говорити
:
—
Е
,
ово
је
да
Бог
сачува
!
Зар
је
султанова
царевина
тако
слаба
,
да
ће
је
оборити
неколико
биоградских
букварова
и
читанака
?
...
.
—
Ти
,
рођаче
,
као
да
си
Србин
?
упита
га
Живан
.
—
Ко
је
то
?
трже
се
нови
сужањ
.
—
Два
сужња
на
правди
Бога
,
као
што
и
ти
велиш
да
си
!
Примакосмо
се
ми
к
њему
,
и
он
к
нама
.
Он
нам
каза
о
себи
ово
:
да
му
је
име
Никола
;
да
се
родио
у
Загорју
(
између
Старе
Планине
и
Дунава
)
,
да
се
је
,
најприје
,
учио
у
Биограду
,
па
послије
у
Златном
Прагу
;
да
је
путовао
по
свим
југословенским
земљама
,
и
познао
се
с
језиком
и
обичајима
сваке
гране
Јужних
Словена
.
Од
дужег
времена
станио
се
је
,
као
учитељ
,
у
Македонији
,
у
вароши
С
.
Овога
љета
походио
је
Биоград
,
и
још
нека
мјеста
.
Враћајући
се
дома
,
купио
је
у
Биограду
,
и
понио
за
своје
ученике
,
неколике
књиге
.
Тај
товар
спазили
су
,
у
хану
,
пеки
услужни
људи
,
и
доказали
Турцима
да
су
то
,
божем
,
књиге
бунтовне
!
Турци
га
,
за
то
,
довуку
у
затвор
а
,
уз
пут
до
тамнице
,
истуку
на
мртво
име
!
С
овим
Николом
провели
смо
,
послије
тога
,
у
затвору
четири
дана
.
Пошто
се
је
мало
повратио
од
боја
,
више
се
сиромах
бринуо
о
невољи
балканских
народа
,
него
о
својој
,
мислећи
,
као
и
нас
двојица
,
да
га
,
на
правди
,
не
може
снаћи
никако
зло
,
ма
да
је
већ
трпио
зло
велико
!
Некако
и
нехотице
почесмо
прво
разговарати
о
Арнаутима
,
који
су
притисли
готово
све
Косово
.
За
њих
Никола
рече
да
је
прека
потреба
да
се
са
Србима
измире
.
—
Без
тврда
мира
међу
та
два
племена
,
рече
он
:
—
најзнаменитија
мјеста
старе
српске
историје
могу
остати
са
свијем
без
Срба
!
—
А
како
је
,
љубаве
ти
,
у
Македонији
?
упита
га
Живан
.
—
Као
и
свуд
’
међу
Јужним
Словенима
,
одговори
Никола
:
—
поред
невоље
коју
народ
трпи
кроз
вијекове
,
у
Македонији
је
,
од
некога
доба
,
а
на
име
одонда
откада
су
се
пробудиле
народности
,
завладала
забуна
.
Ником
није
јасно
:
чија
је
управо
Македонија
?
Турци
веле
:
—
Македонија
је
наша
,
јер
је
њу
,
ето
,
и
Јевропа
оставила
нама
!
Грци
кажу
:
—
Македонија
је
наша
,
јер
ми
њу
просвјећујемо
хришћанском
вјером
и
црквом
.
Бугари
тврде
:
—
Македонија
је
наша
,
јер
је
језик
Македонаца
најближи
нашему
.
Срби
кажу
:
—
Македонија
је
наша
не
само
по
језику
,
него
и
по
томе
што
живи
успоменама
из
старе
српске
историје
.
Само
још
Цинцари
и
Цигани
ћуте
;
али
,
ако
овако
дуже
потраје
,
дићи
ће
се
и
они
да
траже
за
се
ту
веселу
Македонију
!
И
за
све
друге
лако
је
,
наставља
Никола
:
—
али
је
спор
међу
Србима
и
Бугарима
права
несрећа
.
Јер
,
ако
та
два
народа
не
буду
смотрени
и
умјерени
,
они
ће
,
својом
свађом
,
прокрчити
пут
неком
другом
Мурату
,
или
Мехмеду
ИИ
!
Па
ће
,
тада
,
кршну
Македонију
притиснути
туђин
,
а
домородни
свађачи
остаће
да
криве
један
другога
за
своју
заједничку
лудост
и
заједничку
несрећу
!
—
Како
се
види
,
ти
познајеш
прилике
и
неприлике
главнијих
племена
на
Балканском
Полуострву
,
упитаће
Живан
:
—
како
мислиш
,
братства
ти
,
о
будућности
тих
народа
?
—
Познато
је
,
одговори
Никола
:
—
да
будућност
сваком
народу
највише
стоји
до
самога
њега
;
стоји
до
његовога
ума
,
срца
,
и
крепке
воље
,
што
све
треба
да
се
види
у
оних
који
народ
воде
.
Ово
ни
један
народ
,
био
велики
био
мали
,
нека
не
смеће
с
ума
!
Али
је
права
несрећа
,
не
само
за
Србе
него
и
за
све
Јужне
Словене
,
што
они
још
не
виде
колико
је
много
у
њих
једнине
.
Несрећа
је
,
што
они
још
не
опажају
да
су
све
њихове
разлике
врло
малецне
према
великој
слици
њихове
једнине
.
Ето
погледајте
одавдје
с
Косова
,
колико
је
од
Црнога
Мора
близу
до
Штајерских
гора
,
и
од
Мора
Сињега
близу
до
Карпата
,
па
сав
тај
простор
Србин
,
Хрват
,
Бугарин
,
и
Словенац
може
проћи
,
уз
дуж
и
попријеко
,
без
тумача
и
без
рјечника
,
и
скоро
у
сваком
селу
може
се
срести
с
каквим
обичајем
,
који
је
виђао
у
мјесту
својега
рођења
!
—
Е
,
мој
драги
пријатељу
!
рече
Живан
:
—
твоје
је
срце
врло
широко
,
твоје
око
гледа
врло
далеко
;
а
ја
бих
био
срећан
када
бих
дочекао
да
се
уједине
само
Срби
,
који
су
на
три
вјере
поцијепани
!
—
Срби
,
пријатељу
,
болују
од
исте
болести
од
које
и
сви
Јужни
Словени
,
рече
журно
Никола
:
—
Ено
у
Италији
,
у
Њемачкој
,
па
и
у
самој
Француској
,
може
човјек
наћи
толиких
истих
разлика
између
мјеста
и
мјеста
,
између
краја
и
краја
,
између
говора
и
говора
,
коликих
има
између
Срба
,
Хрвата
,
Бугара
и
Словенаца
:
па
Талијанима
,
Нијемцима
,
и
Французима
то
ништа
не
смета
сјединити
се
и
бити
велик
,
радин
,
напредан
и
снажан
народ
;
а
ми
,
ревњиво
чувајући
сваку
своју
мјестимичну
особиницу
,
хоћемо
да
изгубимо
своју
свијетлу
будућност
,
хоћемо
драговољно
да
постанемо
робље
новим
завојевачима
!
...
.
—
Ја
веома
цијеним
те
племените
мисли
,
вели
Живан
:
—
и
дај
Боже
да
оне
некад
постану
дјело
,
али
је
,
за
овај
мах
,
прече
да
се
бар
тровјерни
Срби
измире
,
и
да
се
Срби
и
Бугари
не
крве
.
Шта
се
чини
теби
,
који
живиш
међу
једнима
и
другима
,
би
ли
се
могао
наћи
какав
начин
да
се
угоде
Срби
и
Бугари
?
—
Могао
би
,
рече
Никола
:
—
и
тај
начин
ласно
ће
наћи
зрела
мудрост
и
право
родољубље
у
вођа
та
два
народа
,
јер
свађа
и
потпис
од
вођа
а
никако
од
самога
народа
ни
српскога
ни
бугарскога
.
Али
ваља
знати
ово
:
Не
само
да
се
Срби
и
Бугари
не
смију
свађати
око
једнога
црвенога
веса
,
или
око
какве
црне
шубаре
на
међи
својој
:
него
,
напротив
,
сва
њихова
политика
треба
да
тежи
на
то
:
да
сваким
даном
бива
све
мање
разлика
између
та
два
народа
,
и
да
се
у
свакога
новога
појаса
поглед
више
диже
и
видик
све
више
шири
!
...
Њима
ваља
много
,
много
путовати
по
земљама
Јужних
Словена
.
Треба
...
.
Кључ
шкрипну
у
брави
,
врата
се
отворише
,
и
мене
и
Живана
позваше
пред
Валију
.
Само
двије
три
ријечи
о
овој
судници
гдје
нама
судише
!
Косовски
Валија
,
Абди-Паша
,
сједи
на
канабету
,
а
пред
њим
је
омален
писаћи
сто
.
Валија
је
човјек
сув
,
у
лицу
блијед
,
и
веома
невесео
:
или
је
болестан
,
или
јако
брижан
.
Десно
од
њега
сједи
кајмакам
,
старац
сиједе
браде
,
средњега
раста
,
малих
лукавих
очију
;
до
њега
је
Призренски
Митрополит
Мелентије
;
па
,
даље
,
десно
и
лијево
,
сједе
трговци
Турци
,
Срби
,
и
Јевреји
—
пуна
пунцита
соба
.
Ушавши
у
собу
,
дубоко
се
поклонисмо
,
и
приступисмо
к
пашину
скуту
и
к
руци
.
Паша
и
не
погледа
на
нас
.
Наста
тишина
али
кратка
.
Стари
кајмакам
узе
нас
питати
,
гледећи
махом
у
мене
:
—
Ко
сте
?
Одакле
сте
?
Куда
путујете
?
Рашта
идете
?
и
још
,
онако
као
у
Пећи
.
Кад
на
сва
питања
одговорисмо
,
Валија
ће
се
малко
окренути
к
Митрополиту
Мелентију
,
и
упитати
:
—
Деспот
-
Ефендија
!
Шта
велиш
ти
за
ове
људе
?
Јесу
ли
они
од
твога
закона
?
—
Честити
Валија
!
одговори
митрополит
:
—
у
пасошу
им
пише
да
јесу
,
а
другојаче
не
могу
ни
ја
знати
ко
су
.
Хришћани
смо
.
Хришћани
,
поитах
ја
:
—
ево
да
се
прекрстим
!
Па
,
како
сам
од
рођења
љевак
,
у
оној
забуни
,
појмих
да
се
прекрстим
лијевом
руком
!
...
Стари
кајмакам
лукаво
се
осмијехну
;
Валија
то
,
чини
ми
се
,
и
не
видје
;
а
митрополит
слеже
раменима
,
и
рече
:
—
Није
тако
,
сине
,
није
!
Види
се
нијеси
велики
богомољац
!
Живан
,
међу
тим
,
журно
се
умијеша
да
мене
поправи
,
и
поче
се
лијепо
крстити
,
и
говорити
ријечи
од
молитве
;
али
све
то
,
послије
моје
погрјешке
,
би
узалуд
:
Турци
већ
посумњаше
да
смо
ми
оно
што
велимо
да
смо
.
Валија
и
кајмакам
примакоше
један
к
другоме
главе
,
и
прошапташе
нешто
један
с
другим
:
иза
тога
Валија
разгледа
све
који
сјеђаху
с
њиме
,
у
колико
се
могаху
видјети
од
силнога
дуванскога
дима
.
Послије
свега
тога
,
окренувши
се
к
мени
и
Живану
рече
:
—
Ви
нијесте
то
што
велите
да
сте
:
ви
сте
шпијуни
.
Вас
је
послала
Србија
,
или
Маџарска
,
да
уводите
цареву
земљу
;
а
све
што
говорите
пријесна
је
лаж
!
—
Аман
,
честити
Валија
!
наш
је
пасош
уредан
!
—
Овај
твој
пасош
толико
је
колико
да
си
,
уз
пут
,
узабрао
један
буков
лист
,
и
задјенуо
га
себи
за
њедра
!
Иза
тога
,
разгрну
оне
хартије
,
што
лежаху
на
столу
пред
њиме
и
,
нашавши
наше
пасоше
,
узе
их
,
прецијепи
на
двоје
,
пусти
на
под
,
и
погази
ногом
.
Учинивши
то
,
погледа
у
нас
,
као
да
би
нам
хтио
рећи
:
—
Ето
вам
вашијех
пасоша
!
...
Ја
ћу
вас
,
рече
даље
Валија
:
—
у
тамницу
на
равних
шест
година
!
Али
вас
не
ћу
слати
у
Анадол
:
онамо
су
Турци
добри
људи
;
па
ћете
ви
њих
преварити
и
утећи
,
него
ћу
вас
вратити
у
Нови
Пазар
,
гдје
су
Арнаути
,
који
су
на
Србе
веома
љути
.
Њих
не
можете
ни
умолити
,
нити
преварити
.
А
пошто
шест
година
одлежите
у
тамници
,
заборавићете
како
се
буни
турска
царевина
!
—
Смилуј
се
,
честити
Валија
,
прави
смо
људи
;
нијесмо
ником
ништа
учинили
.
Гриота
је
...
.
—
Шта
?
Гриота
?
прекиде
нас
Валија
:
—
И
Гази
-
Али
-
Паша
вас
је
испитивао
;
и
он
вели
да
сте
шпијуни
;
а
он
своје
сусједе
и
госте
познаје
врло
добро
!
...
—
Смилујте
се
,
честити
...
.
—
Дишери
!
проговори
Валија
.
Мене
неко
ухвати
за
рамена
,
и
изгура
на
поље
.
Други
то
исто
учини
са
Живаном
.
Опет
нас
затворише
,
али
у
другу
одају
!
...
У
Турака
је
обичај
,
кад
пресуда
постане
извршна
,
да
је
објесе
кривцу
о
врат
,
па
га
онда
жандари
воде
по
улицама
,
да
га
људи
виде
,
те
да
се
боје
суда
!
У
такој
прилици
по
неки
душеван
човјек
и
удијели
коју
пару
осуђенику
за
трошак
до
мјеста
гдје
ће
робовати
!
Мени
и
Живану
нити
вјешаше
каке
пресуде
о
врат
,
нити
нас
изводише
у
варош
.
Јамачно
нијесу
ни
знали
какву
би
нам
кривицу
уписали
у
пресуду
!
В
У
се
и
у
своје
кљусе
!
До
Приштине
,
до
валијине
пресуде
,
ја
и
Живан
смо
се
надали
слободи
:
мислили
смо
да
ће
управник
—
старији
влашћу
,
разумнији
памећу
,
богатији
искуством
—
ласно
видјети
,
да
је
Али-
Паша
Гусињац
погријешио
што
је
нас
,
ни
криве
ни
дужне
,
овако
заробио
.
У
Приштини
видјесмо
да
смо
се
варали
;
видјесмо
да
не
познајемо
ни
паше
ни
њихово
управљање
.
Како
год
је
Гусињац
у
Пећи
започео
,
онако
Валија
у
Приштини
прихвата
и
—
пресуђује
!
...
Не
оста
нам
друго
него
у
се
и
у
своје
кљусе
па
,
у
првој
прилици
,
да
бјежимо
!
Пошто
нам
Валија
пресуди
,
још
једну
ноћ
преноћисмо
у
приштевској
тамници
,
па
нас
онда
,
рано
из
јутра
,
потјера
један
заптија
преко
Косова
до
Бабина
Моста
.
Ту
нас
прими
други
,
по
имену
Рамо
,
и
потјера
даље
.
Овај
Рамо
је
Арнаутин
,
и
српски
зна
прилично
,
а
тако
исто
и
турски
.
Заплетенију
пак
бесједу
српску
није
могао
одмах
разабрати
;
за
то
смо
се
ја
и
Живан
могли
мало
слободније
разговарати
,
пазећи
ипак
да
један
другоме
више
казујемо
оком
него
језиком
.
Идући
тако
,
преко
Косова
,
замолисмо
Рама
да
свратимо
у
које
српско
село
,
да
што
год
једемо
(
а
права
нам
је
намјера
била
да
разберемо
:
како
бисмо
могли
побјећи
)
.
—
И
ја
желим
да
свратимо
,
одговори
Рамо
:
—
али
тамо
даље
,
пошто
прођемо
ова
проклета
черкеска
села
;
овдје
нам
не
би
дали
ништа
,
него
док
наиђемо
на
села
српска
,
гдје
ће
бити
добро
и
за
вас
и
за
мене
.
Говорећи
тако
,
Рамо
пролажаше
села
једно
за
другим
,
ни
у
једно
не
свраћајући
.
Ми
,
видећи
то
,
мишљасмо
:
или
су
сва
та
села
черкеска
,
или
нас
наш
пратилац
вара
.
У
један
мах
Рамо
скрену
с
пута
те
у
село
П
...
во
,
к
добрим
домаћинима
Шарковићима
,
који
су
славили
Свету
Петку
:
Ту
се
лијепо
одморисмо
,
нахранисмо
,
и
напојисмо
.
Увријебавши
домаћина
на
само
,
упитах
га
:
—
Како
бисмо
могли
побјећи
у
Србију
?
—
Овдје
ни
по
што
и
не
поумљајте
,
одговори
он
:
—
све
је
,
као
што
видиш
,
голо
поље
;
Вучитрн
је
близу
,
а
српска
граница
далеко
:
ухватиће
вас
не
може
валити
!
Већ
од
Митровице
до
Малене
Бањске
и
Рогозне
мјеста
су
брдовита
и
шумовита
:
тамо
гледајте
да
умакнете
,
па
вам
само
треба
прегазити
Ибар
...
.
Ми
послушасмо
пријатељски
упут
.
У
Митровици
нас
заптија
не
остави
да
ноћимо
у
хану
,
него
нас
предаде
власти
,
а
власт
нас
стрпа
у
тамницу
.
На
Бога
и
ту
се
деси
добар
човјек
,
који
је
славио
Свету
Петку
,
па
донесе
у
тамницу
сужњима
доста
јестива
и
пића
.
Чак
нам
даде
и
двије
чисте
свијеће
за
видјело
при
вечери
.
Е
,
Бог
му
платио
са
стране
виђене
и
невиђене
!
Други
дан
пођосмо
рано
из
Митровице
к
Новому
Пазару
.
Путујући
тако
,
стигосмо
у
„
Малену
Бањску
крај
Косова
“
,
гдје
је
некад
сједио
Бан
Страхинић
,
и
гдје
му
и
данас
стоји
град
.
То
нам
каза
Рамо
који
,
не
знам
за
што
,
воли
овога
старога
српскога
витеза
.
Већ
од
Бањске
почесмо
пењати
се
уз
планину
Рогозну
.
Чим
се
припесмо
малко
на
висину
,
и
видик
се
пред
нама
рашири
,
поче
нам
Рамо
руком
показивати
гдје
је
које
мјесто
онамо
на
десној
страни
Ибра
.
—
Ено
,
оно
је
Копаоник
,
вељаше
,
он
:
—
његовим
је
вијенцем
граница
Србији
;
а
онамо
даље
,
више
у
десно
,
Куршумлија
је
,
гдје
сам
се
ја
родио
,
и
гдје
сам
,
бранећи
своје
огњиште
,
добио
ово
!
Говорећи
тако
,
Рамо
напипа
прстима
на
челу
обживак
од
ране
коју
је
добио
од
Срба
1878
.
—
Е
,
Срби
бише
јачи
,
наставља
он
:
—
и
сада
ја
овако
диринџим
за
кору
хљеба
,
а
моје
красно
имаће
у
Косачици
држи
други
...
.
Одавле
до
српскога
плота
,
рече
Рамо
,
послије
малога
ћутања
,
биће
7—8
сахата
мјеста
!
Ми
бијасмо
веома
захвални
Раму
,
што
нам
каза
гдје
је
српска
граница
,
и
колико
је
до
ње
.
—
Баш
ти
,
Ага
,
нас
лијепо
разговараш
путем
,
рећи
ће
му
Живан
:
—
ако
,
довече
,
у
ханџије
буде
добра
пића
,
мораћеш
примити
од
нас
добру
напојницу
...
.
Рамо
га
погледа
својим
крупним
,
неситим
очима
,
осмијехну
се
,
и
настави
причу
о
рату
овако
:
—
Срби
ударише
на
Куршумлију
великом
силом
,
и
нас
истјераше
из
цијеле
Косанице
;
мени
,
тада
,
у
мало
главу
не
одсјекоше
;
а
,
ако
хоћемо
право
,
тако
нам
је
и
требало
.
За
што
ми
нијесмо
одмах
,
како
смо
видјели
да
ће
се
закрајинити
,
отишли
српскому
краљу
,
и
стали
под
његову
руку
,
па
да
нас
остави
на
миру
?
Него
ми
слушамо
друге
,
и
хоћемо
да
се
бијемо
!
Сад
је
зло
нама
Арнаутима
а
,
вјерујте
,
два
пута
је
горе
Србима
...
.
Ено
,
да
вам
је
знати
шта
чини
од
Срба
,
овуд
’
по
селима
,
сам
мој
буљубаша
,
она
клета
Туркуша
,
што
га
видјесте
дољ
’
на
караули
!
У
таком
разговору
,
изиђосмо
већ
на
планину
Рогозну
,
и
стигосмо
у
хан
,
на
конак
.
Тај
хан
велика
је
кућерина
,
с
двојим
вратима
а
ни
једном
собом
.
На
сриједи
гори
ватра
,
око
које
сједе
и
ноћивају
путници
.
Около
,
дуж
дуварова
,
држе
се
коњи
и
друга
стока
.
Ханџија
је
Цинцарин
;
каже
да
се
зове
Барбаљо
,
и
Живан
мисли
да
му
је
то
име
дано
с
великога
брзања
у
говору
.
Барбаљо
је
човјек
крупан
,
већ
просијед
,
али
лак
на
ногама
,
брз
на
језику
,
окретан
и
хитар
да
ишчепрка
пару
из
путничкога
тобоца
.
Он
истрча
пред
Рама
;
прихвати
му
коња
,
и
узе
га
поздрављати
:
—
Добре
ми
дошаја
,
лепо
ага
!
А
да
ли
се
,
по
овај
ћијамет
,
мучиш
за
ови
рсузи
!
За
што
ги
не
потепаш
,
Бог
ти
душа
?
Говорећи
тако
Раму
,
Барбаљо
крадом
погледа
у
нас
,
и
кресну
нам
лијевом
трепушом
,
као
да
би
хтио
казати
:
—
Ово
говорим
што
морам
,
а
ви
сте
моји
пријатељи
!
—
Јок
,
чорбаџи
-
Барбаљо
,
одговара
му
Рамо
:
—
у
царском
здрављу
,
де
може
се
нико
утепати
без
суда
.
Ја
ове
луде
водим
у
Нови
Пазар
кајмакаму
.
Он
зна
шта
ће
с
њима
.
А
ово
су
људи
добри
!
—
Безбели
,
безбели
.
Рамо
-
Ага
!
Со
тебе
и
рђаво
човек
постане
добро
човек
!
—
Море
,
Барбаљо
,
у
тебе
језик
лети
као
у
крешталице
,
вели
Рамо
и
смијеши
се
.
Ханџија
уведе
Рамова
коња
,
и
веза
га
за
јасле
;
сад
постаче
угарке
и
наложи
велику
ватру
,
а
на
пољу
се
већ
спусти
хладна
киша
помијешана
са
сушњежицом
.
За
вечеру
даде
нам
вруће
прохе
и
лијепа
сира
;
друго
немаше
ништа
:
али
понуди
љуте
ракије
и
добра
метохискога
вина
.
Барбаљо
грми
око
ватре
,
подстиче
угарке
,
да
се
боље
свијетли
;
хвали
вечеру
а
особито
пиће
.
Од
свакога
пића
најприје
сам
попије
чашу
па
наслужи
Раму
говорећи
:
—
Ево
,
Бог
ми
душа
,
да
се
отрујим
ако
нађеш
овако
у
Митровца
!
...
Кад
му
наточи
прву
чашу
вина
,
узе
је
за
се
,
и
овако
наздрави
:
—
Да
те
Бог
живи
,
Рам
-
Ага
!
и
сви
твоји
старешини
на
’
коло
,
да
Бог
да
!
И
ми
—
да
сме
живи
!
Кресну
тренутном
,
и
искапи
чашу
.
Сиромах
Рамо
прима
Барбаљине
жеље
у
најбољем
смислу
.
Њему
није
ни
у
крај
памети
,
да
хитри
Цинцарин
жели
видјети
његове
старјешине
на
кољу
!
!
.
.
—
Чујеш
ханџија
!
рећи
ће
Рамо
,
пошто
искапи
четврту
литру
:
—
хитар
си
као
Грк
,
лукав
си
као
Јерменин
,
још
да
ти
је
беса
као
у
Арнаутина
,
заспао
бих
мирно
овај
час
?
...
—
Сме
уморни
и
ми
,
лепо
ага
!
Ће
заспиме
одмах
.
Али
не
се
брини
за
коњ
.
Напиј
ми
се
винце
,
ја
ћу
наложим
убави
огањ
,
па
да
снијеш
како
аганче
.
Сам
видиш
како
је
на
поље
:
кој
да
дојде
,
по
овој
ћијамет
,
да
крадне
твој
коњ
?
...
Послије
вечере
,
Рамо
одиста
заспа
као
заклан
;
поспаше
и
сви
други
у
хану
.
На
пољу
пљушти
грозна
киша
,
помијешана
са
снијегом
.
Коме
је
год
мио
живот
,
не
би
изишао
испод
крова
на
овакој
ноћи
;
а
ја
и
мој
Живан
,
баш
за
то
што
нам
се
мили
живјети
,
лагано
,
све
на
прстима
,
изиђосмо
из
хана
у
мрак
.
Вјетар
дува
тако
јако
,
да
смо
се
бојали
скотрљаће
нас
у
поток
.
Ударисмо
десно
,
онако
насумце
.
Послије
много
муке
,
и
честога
падања
,
изиђосмо
на
бријег
,
с
кога
,
кроз
отворена
ханска
врата
,
видјесмо
како
вјетар
распирује
ватру
у
хану
,
који
ми
,
мало
час
,
остависмо
.
Пођосмо
неким
равним
бријегом
,
али
нас
опази
неко
проклето
псето
,
и
стаде
лајати
.
За
то
се
спустисмо
у
поток
,
и
продужисмо
пут
потоком
,
надајући
се
да
ће
нас
поток
свести
на
Ибар
који
,
свакојако
,
морамо
пријећи
,
па
тек
онда
доспјети
на
српску
границу
.
С
почетка
пут
нам
бијаше
доста
добар
,
а
доцније
све
гори
и
гори
.
Вјетар
је
бјеснио
силовито
,
а
грозна
киша
,
помијешана
са
снијегом
,
лила
се
као
из
кабла
.
Ми
смо
више
шљапкали
водиним
коритом
,
него
што
смо
табали
сувим
путем
.
Помрчина
бијаше
тако
густа
,
да
смо
се
често
морали
држати
за
руке
,
да
се
не
растанемо
,
и
не
изгубимо
у
мраку
,
по
што
се
гласно
нијесмо
смјели
јављати
један
другому
.
Овијех
мука
ја
не
умијем
описати
;
узалуд
бих
и
почињао
!
Идући
тако
,
у
један
мах
,
пропадосмо
оба
у
неку
дубоку
јаму
,
у
блато
,
у
неко
грање
и
камење
!
...
Неописаним
напрезањем
изгобељасмо
се
из
те
провале
,
и
изиђосмо
на
брешчић
,
те
се
ослободисмо
оне
студене
воде
.
Живан
,
уморан
,
сустао
,
паде
на
земљу
и
укну
:
—
Турци
!
гдје
сте
,
не
било
вас
!
Убите
јадника
,
да
даље
не
вуче
овај
чемерни
живот
!
Сједох
и
ја
!
Неколико
тренутака
одмора
вратише
нам
вољу
да
опет
бјежимо
.
И
пођосмо
не
знајући
куда
.
Кад
се
,
у
неко
зло
доба
,
поче
расвитати
,
ми
видјесмо
да
смо
у
некој
вртачи
из
које
се
,
без
дана
,
никако
не
би
могли
извући
.
Вратисмо
се
готово
на
оно
мјесто
с
кога
смо
пошли
.
Одатле
угледасмо
пред
собом
поље
,
кроз
које
тече
Ибар
.
Што
могосмо
брже
,
спустисмо
се
у
долину
:
али
,
усред
највеће
журбе
,
морасмо
стати
,
наишавши
на
два
оружана
Арнаутина
.
Сакрисмо
се
за
један
џбун
,
док
они
прођоше
...
.
Стигосмо
Ибру
на
обалу
:
ал
’
је
Ибар
,
особито
испод
Митровице
,
кад
прими
ријеку
Ситницу
,
вода
дубока
,
брза
,
и
за
гажење
страшна
.
При
свем
том
,
ми
нагазисмо
;
угазисмо
5-6
корака
,
и
вода
нас
ухвати
до
пазуха
.
Ја
сам
одрастао
на
Дрини
;
умијем
пливати
као
дивља
пловка
:
али
Живан
—
хоће
да
се
удави
!
За
то
се
вратисмо
на
бријег
.
Вода
с
нас
цури
млазевима
,
а
ми
се
журимо
,
тражећи
плићину
.
Гредом
ишчупасмо
два
коца
и
,
помажући
се
тијем
кољем
,
с
великом
муком
,
на
једном
газу
,
прегазисмо
више
од
,
пола
ријеке
;
а
кад
би
при
самом
крају
,
осјети
се
под
ногама
дубина
,
и
мој
Живан
стаде
тонути
.
Ја
га
дохватих
и
викнух
:
—
Не
бој
се
,
Живане
брате
!
Ја
ћу
пливати
с
тобом
!
—
Пусти
,
нека
се
прекине
овај
чемерни
живот
,
рече
он
:
—
не
гини
ти
,
мене
ради
!
—
Још
мало
,
Живане
брате
;
још
мало
!
Ево
се
хватам
за
ракиту
,
и
—
спасени
:
смо
!
Одиста
изиђосмо
на
бријег
.
Вода
се
с
нас
циједи
,
а
ми
,
брже
боље
,
у
честу
,
да
нас
не
би
ко
видио
!
Прегазивши
Ибар
,
мишљасмо
да
смо
једну
велику
преграду
прескочили
.
За
то
,
при
свему
своме
жалосном
стању
,
уста
се
наша
још
могаху
и
нашалити
.
—
Живане
брате
,
рекох
ја
:
—
ти
си
учио
џеографију
;
ти
познајеш
врхове
планинама
,
и
долине
водама
,
а
ја
сам
био
војник
—
макар
неколико
дана
;
ја
знам
како
се
извиђа
непознати
крај
:
ето
,
док
се
одмарамо
,
ти
мотри
шта
је
иза
мене
,
а
ја
ћу
—
шта
је
иза
тебе
!
По
том
напријед
ка
Копаонику
!
а
?
Живан
,
уморан
,
а
доброћудан
,
само
се
осмијехну
и
,
приставивши
два
прста
уза
слијепо
око
,
по
војничком
начину
,
рече
:
—
Разумијем
!
Док
смо
ми
,
говорећи
тако
,
и
идући
све
од
грма
до
грма
,
одмицали
од
Ибра
,
угледасмо
пред
собом
Арнаутина
,
који
подбира
дивљу
крушку
и
једе
.
То
је
био
први
,
који
је
нас
видио
.
Али
,
срећом
,
бијаше
без
оружја
.
Нама
не
рече
ни
једне
ријечи
.
Ми
смо
све
живље
корачали
ка
Копаонику
.
Ох
,
колико
,
нам
онда
бијаше
драго
то
име
!
И
како
смо
силно
жељели
видјети
се
на
побиљу
Копаоникову
!
-Још
на
два
мјеста
спазисмо
Арнауте
:
једни
иђаху
у
дрва
,
а
други
се
спуштаху
доље
к
Ибру
у
воденицу
.
Ни
једни
ни
други
нијесу
нас
видјели
.
Не
знајући
пута
,
ухватисмо
једну
долину
која
спада
с
Копаоника
,
и
упутисмо
се
њоме
.
Под
једним
дреном
стадосмо
те
се
слатко
наједосмо
зрелих
дрењина
.
О
,
ала
и
дрењине
могу
бити
слатке
!
Ту
се
и
одморисмо
добро
,
јер
мјесто
бјеше
врло
заклонито
.
Из
те
долине
испесмо
се
на
вис
.
С
виса
се
види
Копаоник
,
али
је
,
пусник
,
још
далеко
.
С
виса
у
десно
смотрисмо
неко
велико
село
коме
води
пут
коловоз
.
Ми
се
упутисмо
тим
коловозом
,
али
брзо
стругнусмо
у
честу
,
јер
зачусмо
говор
:
неки
људи
превозе
сијено
,
а
говоре
арнаутски
.
Пошто
они
прођоше
,
ми
изађосмо
на
пут
,
и
пођосмо
даље
.
Идући
тако
,
угледасмо
човјека
који
гони
два
јунца
преко
ливаде
.
Чињаше
нам
се
да
је
Србин
,
па
му
још
из
честе
викнусмо
:
—
Помоз
’
Бог
,
брате
!
—
Бог
помогао
!
одговори
нам
,
и
приђе
он
к
нама
а
ми
к
њему
.
—
Куд
путујете
?
упита
нас
он
.
—
Не
питај
,
брате
драги
;
ноћисмо
на
друму
,
у
хану
,
па
нам
неки
душман
покраде
коње
,
и
ево
довдје
им
дотјерасмо
траг
,
а
овдје
га
загубисмо
.
Човјек
се
насмија
.
—
Мени
се
чини
,
рече
он
:
—
да
знам
шта
сте
ви
изгубили
?
Доста
таких
путника
пролази
овуда
;
они
сви
иду
беспућем
,
а
сви
питају
за
—
Копаоник
!
Није
ли
истина
?
Кажите
право
;
од
мене
се
не
бојте
!
Ако
бјежите
,
ја
ћу
вам
казати
пут
!
—
Ко
си
ти
,
по
Богу
,
брате
?
—
Ко
сам
,
да
сам
—
вама
је
свеједно
,
него
слушајте
куд
да
ударите
!
Спустите
се
низ
ову
косу
у
долину
на
друм
.
Ту
се
добро
чувајте
од
заптија
,
од
низама
,
и
од
Арнаута
,
који
онуда
често
пролазе
:
јер
је
оно
њихов
пут
.
Оздо
,
уз
онај
црни
поток
,
продужава
незнани
пријатељ
:
—
успењите
се
горе
у
гај
;
у
гају
окрените
лијево
на
точак
хладне
воде
,
па
од
точка
све
путем
слободно
,
правце
кући
добра
домаћина
Манојла
Ситара
.
У
њега
можете
ноћити
,
и
он
ће
вас
упутити
куд
желите
.
Срећан
вам
пут
!
...
Рекавши
то
,
оде
са
својим
вочићима
,
да
су
му
здрави
и
корисни
!
Већ
сунце
хоће
да
зађе
,
а
ми
угледасмо
кућу
Ситареву
.
Сутон
се
хвата
,
а
ми
те
пред
кућу
.
—
Добар
вече
,
домаћине
!
викну
Живан
.
—
Добро
вам
Бог
дао
,
одговори
нека
жена
из
куће
.
У
тај
мах
два
зељова
,
као
два
вука
,
рукнуше
,
и
кидисаше
на
нас
.
Ја
сам
од
дјетињства
имао
посла
са
псима
,
керовима
,
и
хртима
,
па
мишљах
да
ћу
их
својом
мирноћом
и
слободом
утишати
;
али
јес
,
пси
,
ваљда
зазирући
од
нашега
смијешно
подераног
одијела
,
хтедоше
нас
лијепо
удавити
,
да
не
притрча
жена
и
дјевојка
,
те
нас
одбранише
.
И
кад
се
одбише
од
нас
,
зељови
легоше
према
нама
,
па
нас
гледаху
,
и
кад
и
кад
понављаху
режање
.
—
Гдје
су
људи
,
снахо
,
упита
Живан
домаћицу
?
—
На
раду
су
;
сад
ће
доћи
.
Уђите
у
кућу
к
ватри
,
да
се
огријете
!
Уђосмо
;
сједосмо
.
—
Ми
,
снахо
,
речи
ће
Живан
:
—
у
мало
не
страдасмо
од
ових
ваших
паса
.
—
Не
би
они
вас
ујели
,
него
само
тако
јурну
и
налају
,
да
кућа
чује
да
долази
јабанац
.
Ако
нема
овуда
нигдје
близу
никака
Турчина
,
то
није
ништа
;
а
Турци
,
Бог
ме
,
често
тумарају
овуда
.
—
Нуто
нове
бриге
,
рече
Живан
,
погледавши
у
мене
.
Ја
само
слегох
раменима
.
У
том
дође
кутњи
старјешина
Манојло
,
с
осталим-задругарима
.
Одмах
подстакоше
ватру
,
донијеше
сламе
и
простријеше
,
те
се
ми
лијепо
намјестисмо
према
ватри
...
.
За
вечером
,
Манојло
нам
каза
да
је
и
њему
већ
дотужао
живот
овдје
,
и
да
би
радо
и
сам
бјежао
у
Србију
;
али
му
је
жао
имаћа
које
нејма
ком
продати
;
а
чим
би
се
кренуо
,
његове
би
све
земље
,
без
паре
и
динара
,
притисли
Арнаути
.
Ми
га
замолисмо
да
нас
проведе
до
српске
границе
.
—
Одавдје
ћу
вам
казати
куд
морете
проћи
,
одговори
он
:
—
а
водити
вас
не
могу
.
Бојим
се
Арнаута
,
који
једва
чекају
да
ми
нађу
каку
закачку
.
Поред
тога
,
синоћ
су
овуда
прошла
двојица
;
један
човјек
средовјечан
,
и
један
младић
,
као
роса
млад
,
и
као
цвијет
лијеп
.
Кажу
да
су
из
ове
околине
,
и
носе
се
као
ово
ми
;
али
,
по
говору
њихову
,
ја
бих
рекао
да
су
чак
од
Митровице
.
Пак
се
бојим
да
за
њима
не
стигне
каква
нарочита
потјера
...
Вама
је
,
браћо
,
за
главу
,
па
бјежите
;
а
ја
,
Бог
ме
,
не
смијем
!
...
Сјутра
рано
дођосмо
у
село
Ј
...
,
под
самим
Копаоником
,
испод
карауле
која
се
зове
Калуђерски
Вис
.
Ту
,
по
упуту
Ситареву
,
погодисмо
једнога
чобанина
,
за
десет
гроша
,
да
нас
проведе
до
саме
границе
.
Чобанин
је
знао
најтајније
стазе
;
ми
смо
ишли
као
да
умора
ни
имали
нијесмо
,
само
смо
се
често
обзирали
и
звјерали
,
као
људи
који
су
своју
главу
већ
турили
у
торбу
.
Оста
нам
још
један
мали
сахат
мјеста
;
али
то
,
чини
ми
се
,
бијаше
страшније
од
свега
дотадашњега
бјежања
и
тумарања
.
Требало
је
да
се
прокрадемо
између
двије
турске
карауле
,
које
су
врло
близу
једна
другој
.
А
како
се
на
тој
линији
често
пребјегава
у
Србију
,
то
су
чувари
свуда
на
опрезу
.
Готово
без
престанка
пролазе
дуж
границе
,
или
низами
,
или
заптије
,
или
Арнаути
,
те
мотре
.
Прокрадајући
се
од
џбуна
до
џбуна
,
дођосмо
на
један
пропланак
.
До
српскога
плота
бијаше
нам
остало
само
неколико
минута
;
али
то
бијаше
чисто
поље
.
Ноге
нам
клецаху
од
умора
а
,
може
бити
,
и
од
страха
.
—
Ено
плота
!
рече
чобанин
,
вођ
наш
,
показујући
руком
српску
границу
и
српску
стражару
:
—
за
сад
је
све
глуво
;
не
чује
се
нигдје
жива
душа
!
Одмор’те
се
мало
па
—
у
име
Бога
—
претрчите
ову
пољаницу
!
Он
то
рече
—
не
рече
,
а
од
некуд
испаде
велик
жут
кер
,
и
стаде
лајати
на
један
густ
јељак
пред
нама
.
-
Тешко
нама
!
жустро
рече
вођ
,
блијед
у
лицу
као
крпа
:
—
ово
је
низамски
кер
:
за
њим
свакад
долази
патрола
.
Бјеж’те
,
па
што
год
да
Бог
!
Сад
и
ја
морам
с
вама
;
на
траг
не
смијем
:
ухватиће
ме
!
...
Ми
се
пожурисмо
што
могосмо
брже
.
Кад
бијасмо
спроћу
онога
јељака
,
на
који
налаја
онај
кер
,
некакав
као
женски
глас
,
са
свим
очајнички
врисну
:
—
Живане
!
чекајте
и
нас
!
И
из
јељака
испадоше
два
човјека
,
бјежећи
,
као
и
ми
,
правце
к
српском
плоту
.
Кад
нам
се
приближише
,
ми
,
убезекнути
,
познасмо
Јеремију
Бјелотрепића
и
његову
шћер
Агнију
,
обоје
у
мушком
сељачком
одијелу
!
...
Само
се
очима
поздрависмо
,
грабећи
што
прије
да
пријеђемо
преко
плота
;
али
се
клети
низами
помолише
и
повикаше
:
—
Стан’те
!
Не
бјеж’те
!
Не
бојте
се
!
викаху
нам
они
:
а
кад
та
вика
нас
не
устави
,
осуше
пуцати
за
нама
.
Под
самим
плотом
,
Јеремија
,
рањен
у
ногу
,
посрте
;
Живан
га
прихвати
,
и
поможе
му
пријећи
преко
плота
,
на
српску
земљу
.
У
тај
тренут
ока
,
са
свим
са
супротне
стране
,
из
друге
честе
,
као
стријела
изби
друга
потјера
од
Турака
ерлија
,
и
осу
пуцати
на
нас
.
Живан
,
рањен
од
ових
других
пушака
,
паде
на
плот
,
и
једва
се
пресамити
на
српску
страну
.
Српски
стражари
прихватише
све
нас
.
Живана
и
Јеремију
смјестисмо
у
стражару
,
поред
ватре
:
стражар
Видојко
,
вјешт
видар
,
скочи
да
им
устави
крв
,
и
превије
ране
.
Агнија
му
помагаше
.
Ја
пак
,
с
другим
стражарима
,
изиђох
на
плот
.
Низамска
потјера
,
лагано
и
врло
опрезно
,
прикучи
се
к
плоту
и
к
нама
.
Старјешина
српске
страже
рече
низамима
:
—
Ви
ћете
вјеровати
да
је
мени
врло
тешко
,
што
се
ово
догађа
на
коншилуку
;
али
,
ето
,
сами
видите
да
су
,
сада
,
и
здрави
и
рањени
на
нашој
земљи
.
Ми
их
не
смијемо
дати
,
него
ћемо
их
опремити
већој
власти
:
како
она
нареди
,
онако
ће
бити
...
.
Ма
да
низами
не
бијаху
задовољни
овим
одговором
,
опет
не
рекоше
ништа
,
него
се
,
по
команди
,
удаљише
.
Али
вођ
оне
друге
ерлиске
потјере
,
која
као
да
немаше
никакве
заједнице
с
низамима
,
не
хоћаше
се
одбити
,
вичући
:
—
Мени
је
украдена
дјевојка
,
коју
хоћу
да
узмем
за
се
.
И
она
је
ту
!
—
Човјече
Божји
!
вели
му
старјешина
српске
страже
:
—
сам
си
видио
да
су
ово
све
мушке
главе
:
ово
су
све
људи
из
ових
оближњих
села
који
имају
рођаке
у
Србији
.
Турчин
то
не
слуша
,
него
наваљује
на
плот
.
Старјешина
погледа
по
стражарима
,
што
је
значило
:
—
У
бусије
!
Сад
ће
доћи
до
пушака
.
Момци
га
разумјеше
,
и
одмах
западоше
:
ко
за
камен
,
а
ко
за
грм
...
.
У
тај
мах
из
стражаре
,
гдје
бјеху
смјештени
Јеремија
и
Живан
,
испаде
Агнија
,
са
стражарском
пушком
у
рукама
,
и
викну
:
—
Јест
истина
,
ја
сам
Агнија
,
и
ако
сам
у
овом
одијелу
!
Али
шта
тражиш
ти
,
крвниче
Смаил
-
Ага
?
Зар
оцу
мојему
потресе
кућу
,
и
сада
га
рани
,
а
онога
мученика
,
на
правди
Бога
,
свали
у
гроб
;
па
још
насрћеш
на
ову
спасовну
земљу
?
Ово
ти
тражиш
,
само
не
бијаше
дјетића
да
ти
по
заслузи
плати
!
...
То
рече
,
пушци
огањ
даде
,
и
Смаил
-
Агу
састави
са
земљом
:
закла
га
посред
грла
,
као
ножем
а
не
оловом
!
...
Смаил
-Агини
другови
потегнуше
пушке
;
српски
их
стражари
дочекаше
.
Пушкарање
траја
једно
пола
сахата
.
Послије
тога
Турци
узеше
мртва
Смаил
-
Агу
и
однијеше
.
Стражари
се
вратише
сваки
па
своје
мјесто
.
Видојко
и
Агнија
превили
су
ране
Јеремији
и
Живану
.
Крв
је
одмах
устављена
;
и
рањеници
су
се
малко
повратили
.
Старјешина
страже
рече
:
—
Браћо
моја
!
Ово
је
граница
!
Наши
су
сусједи
сами
Арнаути
:
овдје
,
некад
,
најмирнији
дан
води
за
собом
крваву
ноћ
,
а
данашњи
дан
може
је
довести
прије
него
икоји
други
.
За
то
,
Јеремија
и
Живан
да
се
спусте
у
село
Н
.
,
кмету
Миљану
.
С
њима
ће
и
Агнија
.
А
ти
,
брате
,
окренувши
се
к
мени
:
—
одмори
се
,
и
прихвати
мало
,
па
,
с
једнијем
стражаром
,
да
идеш
у
Куршумлију
,
нашем
господину
среском
!
Та
заповијест
,
у
мало
времена
,
би
извршена
.
Јеремија
,
полазећи
с
Агнијом
од
своје
куће
,
оставио
је
жену
своју
Стевку
дома
,
да
се
не
би
одмах
обазнало
да
је
побјегао
.
А
рочио
се
је
са
женом
,
да
се
нађу
у
Куршумлији
,
одакле
ће
јој
поручити
,
да
му
дође
с
трговцима
Приштевцима
.
Растајући
се
сада
са
мном
,
наручи
ми
да
његовом
побратиму
Љ
.
С
.
,
у
Куршумлији
,
кажем
што
је
с
њим
и
с
Агнијом
,
те
да
им
се
нада
.
Живанова
рана
бијаше
тешка
,
али
он
,
видећи
се
већ
у
Србији
,
и
у
тако
блиском
друштву
с
Агнијом
,
држаше
се
као
да
је
са
свијем
здрав
.
Растасмо
се
,
истина
са
сузама
,
али
у
нади
да
се
скоро
опет
састанемо
.
Чобанин
,
вођ
наш
,
сачекаће
ноћ
па
ће
,
тајним
стазама
,
вратити
се
лагано
у
село
кући
својој
.
Пети
дан
иза
тога
,
ја
већ
стигох
у
лијепи
Ниш
,
и
чињаше
ми
се
као
да
сам
устао
из
мртвих
,
текар
да
живим
.
Шкрбо
ми
бијаше
што
нејма
мојега
доброга
Живана
,
и
што
ништа
не
могу
да
разаберем
за
моју
милу
Паву
...
А
бијах
се
и
јако
поцијепао
;
па
и
трошка
ми
се
бјеше
веома
омалило
.
За
то
наумим
да
се
јавим
,
по
уговору
,
Муј
-
Аги
Приједорцу
,
у
Зворнику
.
Сједнем
и
напишем
оваку
депешу
:
„
Марве
лијепе
доста
;
шаљи
паре
одмах
!
Хасан
“
.
Телеграфиста
,
прочитавши
ову
депешу
,
у
први
мах
рече
да
је
не
може
примити
,
а
доцније
,
кад
га
ја
стадох
уверавати
да
сам
трговачки
калауз
,
он
заврши
:
—
Ни
по
чем
не
бих
вјеровао
да
си
што
велиш
да
си
:
али
тај
твој
говор
свједочи
да
си
одиста
Бошњак
!
Пустићу
депешу
;
па
шта
буде
...
Послије
десетак
дана
,
ја
примих
у
пошти
новце
које
ми
је
Муј
-
Ага
послао
упутницом
преко
Лознице
.
У
исто
вријеме
стиже
од
њега
и
писмо
у
ком
јавља
:
да
ништа
од
мог
имања
,
за
овај
мах
,
не
море
продати
за
то
што
,
вели
,
баш
сад
продаје
велико
имање
Тешљаково
;
јер
Тешњак
,
пише
од
даље
,
„
умрьо
,
па
му
се
продаје
све
што
има
у
Босни
,
и
претвара
се
у
новац
,
по
наредби
домаћице
му
Деспине
“
.
Како
да
захвалим
овом
добром
човјеку
?
!
Оваквима
се
свака
вјера
може
подичити
!
Ево
ме
слободна
у
земљи
слободној
;
саставио
сам
се
с
парама
,
и
већ
мислим
да
почнем
какву
радњу
:
срамота
је
,
овако
скрштених
руку
,
јести
бабову
и
дједову
тековину
.
А
радиши
Бог
даје
махове
!
...
Живан
ће
скоро
стићи
к
мени
у
друштво
;
а
срце
ми
моје
шапће
да
ћу
се
и
с
Павом
видјети
брзо
,
врло
брзо
!
Па
ће
текар
настати
живот
!
ВИ
Завршетак
Момир
,
дошавши
у
Ниш
,
умуче
,
као
да
бућну
под
лед
.
Не
прича
више
ни
о
себи
ни
о
онима
с
којима
нас
је
познао
у
својој
дугој
приповијетци
.
Ми
радо
вјерујемо
да
њему
није
ружно
кад
не
пушта
гласа
од
себе
;
човјек
јечи
кад
га
што
боли
;
али
опет
јако
желимо
знати
:
шта
даље
би
с
њиме
?
Нађе
ли
Паву
,
за
коју
је
толико
претурио
преко
главе
?
Шта
би
од
Живана
,
од
Агније
,
и
од
других
?
Узалуд
!
Момир
не
пушта
гласа
од
себе
.
Срећним
случајем
,
дође
нам
у
руке
једно
писмо
које
,
у
несташици
бољег
извјештаја
,
може
послужити
као
завршетак
цијелој
овој
приповијетци
.
Писмо
то
гласи
:
„
Драги
Побратиме
!
„
-Још
нијесам
стигао
разгледати
разне
трговине
и
радње
у
овој
вароши
,
те
да
бих
ти
,
по
твојој
жељи
,
могао
казати
:
која
ће
дуже
напредовати
,
која
ли
ће
бити
кратка
вијека
.
„
То
ћу
,
вјеруј
ми
,
учинити
првом
приликом
.
„
Данас
хоћу
да
ти
јавим
један
риједак
случај
;
хоћу
да
ти
кажем
двије
три
ријечи
о
весељу
,
које
се
не
дешава
често
,
а
које
сам
ја
,
јуче
,
гледао
својијем
очима
.
„
Што
ћу
ти
јавити
о
овом
весељу
биће
,
у
неку
руку
,
и
одговор
на
твоје
питање
:
може
ли
се
вриједан
и
окретан
човјек
,
у
овој
вароши
,
надати
напретку
?
„
Прелазим
на
ствар
.
„
Овдје
су
,
прије
неког
времена
,
отворили
дуванску
радњу
два
млада
ортака
:
Момир
Видић
и
Живан
Стојић
.
Они
су
оба
дошљаци
;
не
знам
одакле
су
,
али
знам
да
нису
из
једнога
мјеста
,
а
нису
ни
род
један
другоме
.
Међу
тим
живе
се
као
најсрећнија
рођена
браћа
.
„
Радња
им
иде
врло
добро
.
„
Свакад
у
великом
послу
,
у
дућану
,
нису
имали
кад
ни
познавати
се
с
овдашњим
породицама
.
Момир
је
само
одлазио
у
кућу
гђи
Деспини
,
удовици
пок
.
Павла
Тешњака
,
која
има
шћер
јединицу
,
по
имену
Паву
,
цуру
необично
лијепу
.
„
Сва
је
прилика
да
је
Момир
из
онога
мјеста
одакле
је
био
и
покојни
Тешњак
,
и
да
су
се
још
онамо
познавали
.
„
За
Живана
ми
опет
причаше
да
је
дуго
боловао
.
У
тој
болести
помагала
га
је
и
гледала
кућа
некога
Јеремије
Бјелотрепића
,
досељеника
из
Косова
.
У
овога
домаћина
има
шћи
Агнија
,
лијепа
,
да
од
ње
очију
не
можеш
одвојити
.
„
Еле
Момир
испроси
Паву
,
а
Живан
испроси
Агнију
.
„
И
јуче
је
била
свадба
тој
двојици
младих
ортака
и
њиховим
невјестама
.
Међу
другим
гостима
и
сватовима
лијепо
бијаше
видјети
да
,
на
овом
весељу
,
један
до
другога
,
сједе
:
православни
попа
,
католички
фратар
,
и
турски
хоџа
!
Сва
тројица
радују
се
весељу
младенаца
,
благосиљају
их
,
и
желе
им
срећу
!
...
„
Вриједи
да
чујеш
још
нешто
за
ове
младе
трговце
.
„
У
своју
радњу
Момир
и
Живан
редовно
узимају
момке
из
Босне
и
Херцеговине
,
и
врло
се
радују
кад
могу
,
у
својој
служби
,
да
саставе
:
Православног
,
Католика
,
и
Мухамедовца
.
И
када
их
,
тако
од
све
три
вјере
,
саставе
,
јако
настоје
да
се
ти
момци
слажу
,
да
се
живе
лијепо
,
да
живе
као
браћа
,
јер
браћа
и
јесу
,
веле
газде
њихове
.
„
Таким
момцима
радо
дају
и
по
нешто
више
плаће
!
„
Осим
тога
,
у
мјесној
школи
,
свакад
се
може
наћи
по
који
сиромашак
ђак
из
Босне
или
из
Херцеговине
,
који
се
учи
о
њихову
трошку
.
Кад
примају
да
помажу
оваке
сиромахе
,
не
питају
их
за
вјеру
,
него
приме
,
на
прилику
,
ове
године—Православнога
,
до
године
—
Католика
,
а
до
треће
—
Мухамедовца
.
Неке
године
имају
по
једнога
из
све
три
вјере
!
„
Кад
их
ко
упита
,
што
тако
раде
,
одговарају
овако
:
—
Босна
и
Херцеговина
немају
пасторака
;
њима
су
сва
њихова
дјеца
једнаки
рођени
синови
!
„
Зар
није
било
вриједно
да
ти
ово
јавим
?
„
Али
се
већ
морам
журити
да
ми
писмо
пе
остане
од
поште
!
Хиљаду
поздрава
шаље
ти
вазда
„
Твој
„
Раде
Путник
“
Осим
ријеке
Трепче
,
има
село
Трепча
,
за
које
се
не
зна
:
припада
ли
Турској
или
Црној
Гори
.
За
то
још
не
плаћа
никаква
данка
,
докле
се
не
пресуди
чије
је
.
Ферман
,
којим
је
укинута
пећска
патријаршија
,
дан
је
6
Ребиул
-
Ахира
1180
а
то
је
,
по
нашем
календару
,
31
Августа
,
1766
године
.
Од
Призрена
до
манастира
Св
.
Марка
има
један
час
хода
.
