СВЕТОЗАР
ЋОРОВИЋ
У
ЋЕЛИЈАМА
ЗАГРЕБ
1919
.
ИЗДАНЈЕ
„
МАТИЦЕ
ХРВАТСКЕ
“
ШТАМПА
КУЗМЕ
РОЖМАНИЋА
У
ЗАГРЕБУ
И
Отац
Мелентије
остави
сасушене
и
измрвљене
траве
,
које
је
мршавим
прстима
пребирао
и
разврставао
.
Подиже
главу
.
Упријевши
на
оца
Прокопија
велике
,
влажне
очи
,
у
чијим
се
зјеницама
огледао
и
свијетлио
златасти
пламен
воштанице
,
што
је
догоријевала
на
столу
,
мученички
завапи
:
—
Уби
нас
Игуман
,
брате
...
Уби
нас
...
Ја
знам
,
на
прилику
,
да
ми
је
суђено
да
млад
преминем
.
Али
он
ће
најмање
за
годину
,
за
двије
,
убрзати
смрт
моју
.
—
Убрзат
ће
и
нашу
,
куга
га
уморила
!
—
дочека
Прокопије
живо
,
гладећи
се
по
рашчупаној
коси
,
која
му
у
широким
,
коврчавим
праменовима
падала
по
лицу
и
по
раменима
.
—
Заклео
се
крвник
да
нас
упропасти
.
—
Он
зна
,
да
мени
требају
само
јака
јела
,
—
настави
Мелентије
болано
и
спусти
руку
на
прса
,
одакле
се
чуло
оштро
,
тестерасто
шкрипање
,
слично
удаљеном
шкрипању
неподмазаних
кола
.
—
Зна
,
брате
,
па
ми
,
за
инад
,
не
да
меса
него
два
пута
у
недјељи
.
Нагони
ме
нечовјечно
да
постим
све
посте
,
с
петком
и
сриједом
по
врху
.
Прокопије
дохвати
почађале
мумаказе
,
са
пребијеним
држаљем
,
да
усекне
воштаницу
.
У
забуни
усекну
је
прстима
и
,
опрживши
се
,
високо
измахну
руком
и
опсова
нешто
.
—
Бре
,
није
мени
до
јела
,
—
окреса
набусито
.
—
Нек
ми
да
суха
хљеба
,
па
ћу
му
бити
захвалан
.
Али
стегу
,
стегу
ову
не
могу
подносити
...
Јесмо
ли
робови
његови
,
шта
ли
смо
?
...
Ударио
стотину
некаквих
прописа
и
по
типику
и
мимо
типик
,
па
дај
да
све
то
чудо
попамтимо
и
да
се
свему
покоравамо
!
...
Те
не
смијеш
се
обући
како
хоћеш
,
те
не
смијеш
ићи
куд
хоћеш
и
кад
хоћеш
,
те
не
смијеш
читати
шта
хоћеш
!
...
Не
смијеш
се
ни
разговорити
,
ни
развеселити
,
не
смијеш
опсовати
,
протестовати
...
Уби
нас
,
крвничку
ли
му
мантију
његову
!
—
Јело
!
...
Јело
!
—
зашишта
Мелентије
уздишући
,
а
блиједа
доња
усна
трза
се
,
а
прамен
браде
испод
ње
костреши
се
као
да
је
јело
већ
на
столу
па
му
се
гади
.
—
И
сјутра
купус
!
...
Грах
и
купус
!
—
Стега
,
бре
!
...
Стега
!
Из
најближег
прикрајка
,
из
модрикасте
полутаме
,
тупо
загрми
суров
и
оштар
глас
нечији
:
—
Онаки
вама
и
подобајет
,
пасји
синови
!
Обојица
се
окренуше
и
погледаше
тамо
.
На
кривој
троножници
стисла
се
,
скупила
мрка
прилика
,
голема
,
кудрава
,
разбарушена
.
Опустила
преко
уздигнутог
кољена
велику
,
сличну
шапи
,
руку
,
међу
чијим
се
прстима
румени
врх
припаљене
цигаре
као
око
у
јаребице
.
Како
је
била
окренута
у
страну
,
лице
јој
се
није
ни
могло
загледати
.
Само
је
из
чупаве
браде
високо
штрчао
закучаст
,
меснат
нос
,
испод
кога
је
,
као
из
димњака
,
кутљао
дим
духански
и
,
клизећи
низ
опуштени
десни
брк
,
повлачио
се
по
соби
.
—
Зар
и
ти
,
оче
Јањићије
,
против
нас
?
—
запита
Мелентије
,
наизмјенце
миришући
траве
,
са
којих
се
лагано
осипа
сјемење
и
као
ситан
бисер
ниже
се
на
прегибима
подвијене
мантије
,
—
Зар
смо
и
теби
скривили
?
—
Скривили
сте
ми
,
чим
сте
рђе
и
рђаковићи
,
—
опет
загрми
глас
из
прикрајка
,
а
десно
кољено
заигра
уздижући
се
на
више
.
—
Од
сагниглава
и
слапчина
нико
ми
мржи
нема
!
...
Прокопије
,
увријеђен
,
зарежа
:
—
Зар
ми
сагниглаве
?
—
Кукавица
и
не
зна
ништа
друго
него
кроз
читаву
шуму
вавијек
запомагати
:
куку
,
куку
и
куку
!
—
захукта
Јањићије
уобљеним
гласом
,
подражавајући
гласу
кукавице
.
—
А
ни
ви
ништа
друго
не
радите
него
запомажете
:
куку
,
куку
,
куку
!
.
.
Куку
ће
вам
и
бити
,
хунцути
једни
!
...
Ко
је
научио
да
вазда
јауче
,
да
Бог
да
и
свети
отац
Василије
,
јаукао
до
гроба
и
никада
се
не
утјешио
!
...
А
ко
хоће
да
запјева
,
сваком
ће
се
злу
мушки
опријети
,
свакој
сили
одољети
и
закликтат
ће
напосљетку
ко
соко
оштрооки
,
да
га
зачују
брда
и
планине
!
Прокопије
запита
подругљиво
:
—
Па
шта
ћемо
радити
?
...
Хоћемо
ли
се
одметнути
у
хајдуке
,
ко
што
си
се
и
ти
одметао
?
Јањићије
се
лагано
издиже
,
исправи
.
Онако
стасит
,
голем
као
да
заприје
главом
у
црну
,
почађалу
таваницу
,
из
које
се
каткада
полако
точила
црвоточина
.
Рашири
снажне
руке
,
које
се
извише
из
широких
рукава
изблиједјеле
мантије
и
протегну
се
,
зијевајући
.
—
Одметао
сам
се
,
јер
сам
био
човјек
,
—
избаци
поносито
.
—
Бог
ме
није
створио
да
уздишем
,
него
да
се
рвем
са
сваком
силом
и
насиљем
...
Отац
рођени
био
ми
силеџија
,
па
сам
се
и
њему
опирао
.
Отео
сам
се
и
његовој
сили
.
Кад
је
хтио
да
ме
немилом
жени
,
ускочио
сам
у
калуђере
,
за
инад
...
На
турску
силу
,
чим
ми
додијала
,
ударио
сам
:
прихватио
за
пушку
,
отишао
у
гору
и
крвио
се
.
Десетак
зликоваца
,
молећи
Бога
,
опремих
на
онај
свијет
и
не
кајем
се
ни
мало
...
Да
смо
ми
били
слапчине
као
ви
сада
,
још
би
Турци
овуда
жарили
и
палили
...
Али
их
скрхасмо
...
И
свачију
силу
скрхат
ћемо
,
ако
здравља
буде
!
—
Осим
Игуманове
,
—
допуни
Прокопије
јетко
,
па
и
он
зијевну
.
—
Ја
се
не
бојим
Игумана
,
—
мукло
окреса
Јањићије
.
—
Он
ти
заповиједа
.
—
Не
слушам
га
.
—
И
не
можеш
га
оборити
.
Јањићије
се
заљуља
према
свијећи
да
припали
нову
цигару
.
Запита
оштро
,
изазивачки
:
—
Ја
не
могу
?
—
Не
можеш
.
Мелентије
,
бојећи
се
свађе
,
одступи
од
стола
и
умијеша
се
међу
њих
.
Своју
суху
руку
,
која
је
била
жућа
од
воштанице
,
спусти
на
раме
Јањићијево
.
Некако
молећи
протепа
:
—
Оставите
...
Може
нас
чути
.
Јањићије
задрхта
.
Ноздрве
му
се
раширише
,
ситни
набори
око
очију
почеше
се
скупљати
,
а
опуштени
брк
заигра
изнад
чупаве
браде
.
—
Нека
чује
.
Хоћу
да
ме
чује
!
—
викну
гласније
да
би
га
и
на
авлији
чули
.
—
Казнит
ће
.
—
Мене
?
...
Мене
да
казни
?
—
И
одиже
руку
,
као
да
ће
смождити
Мелентија
.
—
Нема
он
те
снаге
...
За
браду
ћу
га
,
па
под
ноге
.
—
Не
смијеш
,
—
опет
ће
Прокопије
,
дражећи
га
.
—
Избацит
ће
те
из
манастира
.
—
Ја
са
бранио
манастир
од
Турака
боље
од
њега
!
—
одговори
Јањићије
ватрено
.
—
Свеједно
...
Он
нам
је
господар
.
Јањићије
опружи
голему
шаку
и
сав
се
наге
према
воштаници
.
Узе
је
и
одиже
изнад
главе
.
Блијед
одсијев
заигра
му
по
мрком
,
смежураном
лицу
и
освијетли
дубоку
зарезотину
на
челу
,
траг
некадање
ране
,
која
му
широку
лијеву
обрву
дијелила
на
двије
половине
и
због
које
му
лице
и
у
љутини
увијек
имало
некако
насмијан
израз
.
—
Тако
ми
Бога
и
светог
оца
Василија
,
—
рече
свечано
,
—
никада
му
се
покорити
не
ћу
.
Окуша
ли
силом
,
скрхат
ћу
му
силу
и
оборит
ћу
га
!
—
Не
ћеш
!
Јањићије
,
разљућен
,
измахну
воштаницом
и
баци
је
Прокопију
на
главу
.
Прокопије
,
заривши
све
прсте
у
косу
,
брже-боље
одскочи
.
Изви
се
и
растури
Мелентијеве
траве
по
испљуваном
поду
,
који
је
био
прошаран
безбројним
пахуљама
раздераних
хартија
и
згњеченим
остацима
попушених
цигара
,
од
којих
се
неки
још
и
сада
димили
.
—
Шта
вам
је
?
...
Шта
је
?
—
болно
застења
Мелентије
и
с
натегом
подиже
свијећу
,
која
је
још
и
на
поду
горјела
.
—
Зар
тако
ваља
?
—
Тако
,
—
презриво
одговори
Јањићије
.
—
Невјерницима
треба
воштаницама
утјеривати
памет
у
главу
.
Неко
тихо
закуца
на
врата
и
некако
плашљиво
прихвати
за
штекавицу
.
—
Ко
је
?
—
запита
Прокопије
брзо
поправљајући
искушљану
мантију
,
на
којој
се
,
као
на
ускршњем
јајету
,
полако
смрзавале
шаре
од
воска
,
што
је
мало
прије
накапао
са
свијеће
.
—
Игуман
!
—
шапну
Мелентије
погуривши
се
.
—
Ко
је
?
Уски
,
напукнути
канат
отвори
се
шкрипећи
и
јајаста
глава
нечија
,
до
обрва
утонула
у
излињалу
шубару
,
промоли
се
иза
њега
.
Грахорасте
,
лукаве
очи
,
које
су
некако
као
по
зејтину
пливале
,
зауставише
се
на
Прокопију
.
—
Смије
ли
се
тамо
?
—
запита
понизно
,
улагујући
се
.
Прокопије
,
задовољан
што
баш
њега
пита
,
што
га
држи
за
најстаријега
,
можда
и
за
Игумана
,
испрси
се
мало
.
Намргоди
се
и
надувено
запита
:
—
Ко
си
ти
?
—
Ја
сам
Јеврем
.
—
Какав
Јеврем
?
—
Јеврем
,
који
жели
да
постане
Јеремије
,
брат
ваш
испосник
.
—
Не
ругај
се
,
пасји
сине
,
него
улази
и
кажи
шта
тражиш
,
—
окоси
се
љутити
Јањићије
и
,
зграбивши
га
иза
врата
за
закопчану
јаку
од
кошуље
,
увуче
у
собу
.
—
Шта
ћеш
?
—
Хоћу
да
се
закалуђерим
.
—
Ти
?
...
Прокопије
,
љутнувши
се
што
се
Јањићије
умијешао
и
тиме
га
снизио
у
очима
придошлице
,
приступи
и
питомије
запита
:
—
Збориш
ли
озбиљно
?
—
Озбиљно
.
Одговарајући
,
Јеврем
никако
није
могао
да
гледа
у
очи
питачу
.
Лукаво
,
испод
ока
,
мјерио
је
час
Јањићијев
нос
и
широки
му
појас
,
окићен
дршком
од
ножа
,
што
је
провиривао
испод
раздрљене
мантије
,
час
Мелентијеве
руке
,
које
су
непрестано
разврставале
разбацане
траве
,
час
мало
прозорче
,
у
коме
се
огледала
читава
тијесна
ћелија
са
воштаницом
на
староме
столу
и
са
нејасним
силуетама
калуђера
унаоколо
.
—
А
знаш
ли
ти
,
јадан
не
био
,
све
тегобе
,
које
те
у
овом
животу
чекају
?
—
запита
Прокопије
,
хватајући
га
са
два
од
духана
пожутјела
прста
за
браду
.
—
Знаш
ли
,
да
је
ово
као
нека
тамница
?
—
Ја
се
тегоба
не
бојим
,
—
безбрижно
одговори
Јеврем
и
узви
раменима
.
—
А
не
бојим
се
ни
тамнице
.
—
А
знаш
ли
да
ти
је
боље
орати
и
копати
него
се
овдје
сахрањивати
?
Кад
ореш
и
копаш
,
радостан
си
,
надаш
се
плоду
,
док
овдје
...
чему
се
имаш
радовати
и
надати
?
...
Јеврем
погледа
у
воштаницу
и
осмјехну
се
.
Нека
неодољива
жеља
повуче
га
да
је
,
из
потаје
,
утрне
и
да
згази
оне
Мелентијеве
траве
.
—
Мене
је
срце
довело
у
манастир
,
—
рече
напосљетку
,
након
дуже
почивке
,
опет
се
улагујући
.
-
Примјери
божјих
угодника
!
—
Не
лажи
,
пасјевино
,
и
не
спомињи
божје
угоднике
без
невоље
,
—
кресну
Јањићије
изненада
и
немилосрдно
га
гурну
у
ребра
.
—
Кажи
:
беспослен
сам
па
сам
дошао
амо
,
да
се
за
неко
вријеме
склоним
и
прехраним
.
—
Хихихи
!
—
засмија
се
Јеврем
пригушено
и
,
увлачећи
главу
међу
рамена
,
бржебоље
поклопи
уста
шакама
.
—
Хихихи
...
—
Погодио
сам
,
а
?
—
задовољно
запита
Јањићије
и
подругљиво
погледа
на
Прокопија
.
—
Хихихи
!
...
Једнако
се
смијући
Јеврем
зањија
главом
и
пође
.
—
Видим
да
вас
не
могох
преварити
,
—
избаци
развучено
,
стискајући
зубе
.
—
Збогом
.
Јањићије
му
препријечи
пут
,
заустави
га
.
—
Поштен
си
,
чим
си
одмах
признао
,
—
рече
мирно
и
достојанствено
,
тоном
моћнога
заштитника
.
—
Остат
ћеш
овдје
!
—
Не
може
остати
,
—
опет
се
умијеша
Прокопије
,
у
жељи
да
макар
како
остане
побједилац
и
да
га
бар
Јеврем
запамти
као
човјека
,
чија
се
ријеч
слуша
и
уважава
.
—
Не
ће
дозволити
Игуман
.
Јањићије
га
пресијече
:
—
Игуман
је
заврзан
ко
и
ти
...
Не
ћу
га
ни
питати
.
—
Мораш
.
—
Не
морам
.
Па
се
окрену
Јеврему
и
заповједнички
подвикну
:
—
За
мном
!
ИИ
.
Уставши
раније
,
Јеврем
се
извуче
из
ћелије
полако
,
опрезно
,
старајући
се
да
не
пробуди
Јањићија
,
који
је
збијен
и
згрчен
,
на
кратком
кревету
,
са
дубоко
увученом
главом
под
јастуком
уједначено
хркао
и
шиштао
,
да
се
чинило
као
да
неко
недалеко
свира
у
старинске
оргуље
.
Крену
према
манастирској
чесми
.
Из
кадифастом
маховином
и
младим
бршљаном
превученога
зида
избијала
су
,
поред
велике
авлијске
капије
,
два
дуга
водена
језика
,
у
широким
,
блиставим
млазовима
,
који
се
,
дробећи
се
и
пјенушећи
према
сунцу
,
прелијевали
у
свих
седам
дугиних
боја
.
У
мекој
,
успављивој
музици
воде
,
која
се
отакала
,
учини
му
се
као
да
однекуда
одјекну
и
звонки
глас
Прокопијев
...
Застаде
...
Ослухну
...
—
Он
је
!
—
прошапта
тихо
.
И
упути
се
малој
,
неугледној
црквици
.
Некако
покуњено
,
постиђено
шћућурила
се
она
,
стара
и
оронула
,
на
средини
авлије
,
са
мрком
,
мермерном
шубаром
,
изнад
камених
врата
,
која
јој
замјењивала
звоник
и
са
сакатим
и
искривљеним
крстом
на
њој
,
који
је
,
како
се
чинило
,
некада
био
посребрен
,
а
сад
се
огољен
црнио
као
преломљена
и
сасушена
грана
.
Прислони
се
на
врата
,
уз
хладни
побој
,
ишаран
именима
беспослене
дјечурлије
и
још
беспосленијих
посјетилаца
.
Повири
унутра
.
Кроз
растворене
двери
на
полутрулом
иконостасу
,
окићеном
кљастим
и
убогим
светитељима
,
—
којима
се
још
једва
могли
распознати
остаци
хаљина
,
очију
,
руку
или
ногу
,
—
кроз
мирисави
дим
тамјана
,
што
се
повијао
између
два
жмирава
кандила
,
опази
Прокопија
.
Наднио
се
над
часном
трапезом
па
,
у
исти
мах
,
и
служи
и
свађа
се
са
послужитељем
Васом
:
—
О
благорастворенији
воздухов
,
о
изобилији
плодов
земних
...
а
што
ми
нијеси
боље
распалио
кадионицу
,
срећа
ти
се
окаменила
...
и
времењех
мирних
,
Господу
помолимсја
...
—
Распалио
сам
колико
се
могло
...
Господи
помилуј
!
—
отпијева
Васо
стршећи
изнад
нахерене
налоње
,
висок
и
сух
као
Јован
Пустињак
.
Јеврем
се
на
прстима
прокраде
у
цркву
.
Застаде
у
дну
,
подупријевши
раменом
прљави
зид
,
низ
који
се
са
влажног
,
потпуклог
свода
непрестано
циједила
вода
.
Обазрије
се
на
све
стране
,
да
види
:
има
ли
још
кога
од
богомољаца
?
Нигдје
никога
.
Затим
се
лагано
спусти
на
десно
кољено
и
желећи
да
обрати
на
се
пажњу
оца
Прокопија
поче
се
на
глас
молити
Богу
...
—
Presvjatuju
,
prečistuju
,
preblagoslovenuju
,
slavnuju
vladičicu
našu
i
prisnodjevu
Mariju
...
А
рашта
ти
тако
урани
?
—
запита
Прокопије
оштро
,
гледајући
га
иза
растворене
књиге
.
—
...
So
vsjemi
svjatimi
pomjanuvše
sami
sebe
...
Да
те
није
Јањићије
,
руке
му
усахле
,
послао
да
ме
подражиш
?
...
I
drug
druga
i
ves
život
naš
Hristu
Bogu
predadim
...
—
Tebje
Gospodi
!
...
Ето
Игумана
!
—
запјева
Васо
јаче
,
па
се
намах
уозбиљи
и
дубоко
се
наклањајући
према
иконама
поче
се
крстити
.
—
Игуман
!
—
прошапта
Јеврем
некако
уплашено
,
бржебоље
клекнувши
на
оба
кољена
.
Смирено
скрсти
и
руке
на
прсима
.
—
Игуман
!
...
Гдје
је
?
...
Мален
,
погрбљен
старчић
,
поклопљен
дубоком
камилавком
,
огрнут
у
мантију
,
којој
су
рукави
падали
мимо
кољена
,
ситним
,
убрзаним
ходом
пријеђе
преко
црквице
,
опирући
се
о
дебели
штап
са
сребрном
јабуком
при
врху
.
Заустави
се
близу
налоња
.
Прекрсти
се
два
три
пута
,
исправи
се
мало
и
,
жмиркајући
,
погледа
унаоколо
.
Јеврем
је
тек
сада
могао
да
му
загледа
готово
младићски
свјеже
,
румено
лице
,
обрубљено
широком
сиједом
брадом
,
кроз
коју
му
на
прсима
погдјегдје
провиривали
крајеви
позлаћенога
крста
као
рогови
мјесечеви
кроз
снијегом
засуту
јелику
.
Испод
големих
бијелих
обрва
ситне
очи
живо
су
прелијетале
с
предмета
на
предмет
.
Када
склизнуше
преко
Јеврема
,
чисто
га
подиђоше
трнци
.
Још
се
више
упреподоби
и
све
се
чешће
поче
крстити
:
—
Ха
,
помози
,
Боже
!
...
Не
пусти
ме
,
Боже
!
...
Пошто
се
служба
сврши
,
Игуман
приступи
Прокопију
.
Снажно
звецкајући
бројаницама
,
које
је
пребирао
међу
прстима
и
лупкајући
штапом
о
мермерни
под
,
нешто
га
прекораваше
.
Јеврем
,
и
ако
бјеше
наћулио
уши
,
никако
није
могао
чути
,
о
чему
разговарају
.
Само
је
видио
,
како
отац
Прокопије
невјешто
шепртљи
,
непрестано
погледа
у
свод
црквени
и
десну
руку
приноси
прсима
,
док
се
Игуман
све
више
жести
и
све
јаче
звечи
бројаницама
.
—
Пропао
сам
,
—
помисли
,
кад
се
Игуман
окрену
према
њему
и
оштрим
га
погледом
премјери
свега
.
—
Истјерат
ће
ме
...
Па
онако
клечећи
пружи
се
по
тлима
и
брзо
дохвативши
један
крај
Игуманове
мантије
поче
је
цјеливати
.
—
Но
шта
је
?
...
Шта
ти
је
?
...
—
запита
зачуђени
Игуман
и
мало
одступи
.
—
Ко
си
ти
,
момче
?
—
Допусти
...
допустите
да
се
наљубим
одежде
светитељске
,
—
завапи
Јеврем
,
пузајући
и
увијајући
се
као
црв
.
—
Не
окрени
лица
твојега
,
оче
свети
,
од
мене
грјешника
!
Игуман
,
лукав
и
неповјерљив
,
лако
га
одгурну
штапом
и
строго
запита
:
—
Шта
желиш
?
...
Кажи
!
—
Желим
да
ме
пустите
да
читава
вијека
љубим
ваше
стопе
,
—
одговори
Јеврем
некако
утањено
.
—
То
је
узгред
...
А
главно
шта
је
?
...
Реци
!
—
немилосно
осијече
Игуман
,
мргодећи
се
.
—
Но
?
Јеврем
скочи
,
исправи
се
.
Стресе
прашину
са
кољена
и
рече
мирније
:
—
Хоћу
у
калуђере
!
Игуман
се
лукаво
осмјехну
,
скупи
бројанице
у
шаку
и
размисливши
мало
прогунђа
:
—
Пођи
за
мном
!
На
средини
авлије
као
да
се
присјети
нечега
и
заустави
се
опет
.
—
А
оклен
си
?
—
запита
некако
небрижно
и
поче
штапом
по
пијеску
да
везе
звијезду
са
полумјесецом
.
—
Из
далека
сам
,
свети
оче
,
—
убрза
Јеврем
живо
,
бојећи
се
да
му
не
упану
у
ријеч
и
да
не
почну
питати
подробније
.
—
Сироче
остао
,
без
оца
,
без
матере
...
Милостиви
ме
људи
отхранили
...
Они
ме
слали
у
школу
...
Знам
читати
све
молитве
,
отпјевати
читаву
јутрењу
и
летурђију
...
Учитељи
ме
вазда
хвалили
и
хтјели
да
ме
шаљу
на
високе
школе
...
Писали
за
ме
некакву
руском
кнезу
,
и
он
ме
звао
у
Русију
...
„
Сина
немам
,
син
да
ми
будеш
“
,
писао
је
...
Опази
,
како
се
Игуман
мргоди
и
намигује
десним
оком
,
па
као
да
и
сам
осјети
,
како
је
претјерао
.
Бржебоље
састави
руке
на
прсима
и
преклони
главу
.
—
А
мене
једнако
срце
вукло
у
манастир
,
—
отегну
преподобно
.
—
Хоћу
живот
да
проведем
у
посту
и
у
молитви
...
Још
кад
сам
чуо
за
вас
,
свети
оче
,
и
за
ваше
добростиво
срце
,
та
ми
се
жеља
учетверостручила
...
Савила
ми
се
око
срца
,
па
јој
одољети
не
могу
.
Ако
ме
не
примите
,
не
остаје
ми
друго
него
да
скочим
у
воду
...
Игуман
се
осмјехну
подругљиво
,
па
одиже
штап
изнад
главе
и
сребреном
јабуком
куцну
га
по
челу
.
—
Препреден
си
,
то
видим
,
-
рече
отежући
,
—
а
зато
ћу
те
и
примити
...
Такав
ми
каткад
треба
...
Не
ћемо
те
сад
закалуђерити
,
јер
се
то
не
може
,
али
ћеш
бити
искушеник
...
Пристајеш
?
...
—
Пристајем
на
све
,
свети
оче
,
какогод
ви
одредите
,
—
дочека
Јеврем
одушевљено
па
опет
притрча
да
му
пољуби
мантију
.
—
И
на
свему
сам
вам
захвалан
.
—
Само
...
Игуман
погледа
на
све
стране
:
не
слуша
ли
их
когод
?
Ухвати
Јеврема
за
руку
и
рече
мекше
:
—
Не
смијеш
се
много
дружити
с
калуђерима
...
Нијесу
добри
...
Нарочито
немој
са
Јањићијем
,
јер
је
то
бунтовник
и
кавгаџија
...
—
Јест
...
Бунтовник
је
и
кавгаџија
.
То
сам
одмах
опазио
,
—
потврди
Јеврем
,
у
жељи
да
му
се
што
боље
додвори
.
Игуман
,
вребајући
као
јастријеб
наоколо
,
опази
како
омален
сељак
,
са
дугачким
млатом
преко
рамена
,
гегајући
се
мину
поред
капије
.
Носио
је
у
руци
,
на
завијену
врбову
шипчицу
нанизане
,
три
велике
рибе
,
којима
се
мокре
љуске
попут
растопљена
сребра
бјеласале
према
сунцу
.
Бржебоље
прекиде
разговор
и
добацивши
узгред
:
—
0
томе
ћемо
други
пут
говорити
,
—
хитно
се
одмаче
и
оде
да
стигне
сељака
и
да
погађа
рибу
.
Јеврем
,
оставши
сам
на
авлији
,
одахну
.
Разговор
с
Игуманом
бјеше
га
заморио
и
нимало
му
пријатно
не
би
било
,
кад
би
га
наскоро
наставио
.
Зато
заобиђе
око
цркве
и
кроз
тијесни
капиџик
с
противне
стране
прође
у
чувени
гај
манастирски
.
Обрастао
младом
,
поткресаном
храстовином
и
шаторастим
боровима
,
у
чијим
се
крунама
погонила
и
чаврљала
читава
јата
врабаца
,
спуштао
се
он
до
велике
пољане
,
одјевене
у
расцвјетани
мак
,
која
се
црвенила
и
пушила
као
големо
разбојиште
,
попрскано
врелом
и
свјежом
крви
.
Уске
и
тијесне
стазе
,
оивичене
запрашеном
травом
,
вијугале
се
попут
црнокруга
испод
дрвећа
и
као
да
се
обмотавале
око
расијаних
калуђерских
гробова
,
зараслих
у
коприву
и
одавно
заборављених
.
На
искривљеним
крстовима
њиховим
,
увијеним
у
меки
ладолеж
и
оштру
мрежу
купинову
,
нису
се
више
ни
натписи
могли
читати
.
—
Боже
,
колико
ли
си
их
погубио
!
—
шапну
,
вадећи
из
џепа
овелик
лисичији
реп
,
који
му
служио
мјесто
четке
,
и
отресајући
њиме
прашину
са
рукава
.
—
И
колико
ће
их
још
доћи
на
ред
!
...
Нешто
црно
,
протегнуто
промаче
иза
манастирске
појате
,
која
се
једва
назирала
кроз
чворугава
храстова
стабла
.
Изгуби
се
у
реду
борова
,
што
се
згуснули
у
страни
и
руменкастим
врховима
клањали
се
према
сунцу
,
па
се
опет
појави
испод
кривога
јасена
,
огрнутог
плаштом
бршљана
.
Упути
се
гробовима
.
Јеврем
познаде
Мелентија
.
Изморен
и
блијед
,
са
жућкастим
пјегама
на
лицу
и
модрим
прстеновима
испод
очију
ишао
је
смјерно
,
погружено
.
У
једној
руци
држи
отргнут
влат
незрелог
жита
,
а
у
другој
омању
књигу
,
којој
су
дебеле
корице
одавно
изгубиле
боју
и
по
средини
биле
преломљене
.
—
Добро
јутро
,
оче
Мелентије
,
—
јави
се
Јеврем
понизно
,
снимајући
шубару
са
главе
и
дубоко
се
клањајући
.
—
Јеси
ли
добро
спавао
?
Мелентије
се
,
изненађен
,
трже
.
Чинило
се
је
да
му
овај
ненадни
сусрет
не
бјеше
повољан
.
На
поздрав
не
одговори
ништа
.
Само
измахну
главом
и
хтједе
да
пође
даље
.
Па
се
поново
заустави
и
,
не
гледајући
му
у
лице
,
тихо
запита
Јеврема
:
—
Је
ли
истина
да
слатка
папрат
лијечи
све
болести
?
—
А
ђаво
би
га
знао
,
—
одговори
Јеврем
мирно
,
забацив
руке
на
леђа
.
—
Никад
нијесам
кушао
,
јер
и
не
памтим
да
сам
био
болестан
.
—
Никада
?
—
Ни
дана
.
—
Благо
теби
!
Погледавши
га
опет
запита
:
—
Сигурно
ти
отац
није
био
пијаница
?
—
Бог
да
му
душу
прости
,
никад
се
готово
није
ни
тријезнио
,
—
отповрну
Јеврем
као
преко
воље
.
—
А
мати
?
—
Мрзила
је
и
вино
и
ракију
.
Само
је
испијала
кахве
и
пушила
као
Турчин
.
—
Хм
...
Мелентије
се
замисли
и
као
да
рачунаше
нешто
.
—
А
никад
ти
нијесу
давали
да
пијеш
воду
са
укуханог
вријеска
и
кадуље
?
—
Никада
.
—
И
опет
си
здрав
?
Мутне
очи
његове
некако
пакосно
сијевнуше
.
Приступи
Јеврему
и
,
подрхтавајући
,
ошину
га
преломљеним
влатом
по
зарумењеном
образу
.
—
Рашта
си
ти
здрав
,
рашта
је
Прокопије
здрав
?
И
Јањићије
и
Игуман
!
...
Сви
здрави
,
а
ја
болестан
!
—
узвикну
ватрено
,
а
глас
му
шкрипи
,
цвили
некако
сухо
,
жалостивно
.
—
Каква
је
то
правда
?
...
Божја
или
ђавоља
?
...
Рашта
је
то
?
...
Рашта
?
...
Сав
се
скупи
,
најежи
се
.
Лака
,
провидна
румен
разли
му
се
преко
пјегавих
образа
;
модра
жила
једна
испријечи
се
преко
чела
,
између
обрва
;
поблиједјеле
усне
грчевито
се
трзале
.
—
Рашта
се
тражи
баш
моја
смрт
?
—
настави
жешће
,
задихано
,
као
да
се
обрачунава
са
човјеком
,
који
му
је
много
напакостио
.
—
Шта
сам
ја
коме
скривио
?
Шта
сам
коме
учинио
?
...
Млад
,
зелен
да
се
скрхам
и
посрнем
међ
ове
пусте
гробове
,
гдје
се
толики
срушили
тек
под
бременом
година
?
...
Да
ми
црви
испију
очи
,
које
се
још
не
нагледаше
љепота
овога
свијета
,
да
ми
расточе
тијело
,
које
ни
сазнало
није
за
сласти
живота
?
...
Спусти
се
крај
једног
гроба
и
,
чупкајући
се
за
браду
и
машући
влатом
испред
очију
,
пркосно
,
као
раздражено
дијете
,
поче
бунцати
:
—
Не
ћу
ни
умирати
!
...
Не
ћу
!
...
Не
ћу
!
...
Не
ћу
!
...
—
И
немој
,
брате
,
и
немој
,
—
сухо
одговори
Јеврем
,
лагано
се
измичући
од
њега
као
од
суманитога
.
—
Рашта
би
умирао
прије
времена
?
Мелентије
га
није
чуо
.
Он
је
и
даље
чупкао
браду
,
стиснутом
шаком
ударао
по
влажној
,
згњеченој
трави
и
као
свађајући
се
с
неким
,
шиштао
,
гунђао
,
кесећи
труле
зубе
.
Једва
се
умиривши
,
лијено
се
подиже
,
поткупи
мантију
под
пазухо
и
пође
.
Судари
се
с
Јевремом
,
који
га
је
зачуђено
посматрао
и
,
стрекнувши
,
одступи
мало
...
И
као
да
се
тек
сада
сјети
,
како
је
малочас
разговарао
с
њиме
.
Некако
постиђено
обори
главу
и
тихо
прошапта
:
—
Опрости
...
Болестан
сам
па
не
знам
ни
шта
говорим
ни
шта
радим
.
И
луд
сам
,
чини
ми
се
...
Чуда
ми
се
свакаква
привиђају
,
страшни
ме
снови
походе
...
Бојим
се
ноћи
,
мрака
се
бојим
,
страхујем
од
њих
...
А
радујем
се
дану
и
сунцу
ко
што
му
се
свака
травка
радује
...
Изиђем
да
га
се
нагледам
,
да
се
нагријем
,
да
ми
свјетлост
његова
растопи
црне
мисли
...
—
Узми
ти
двије
три
оке
вина
,
удари
мало
уз
тамбуру
и
запјевај
,
па
ће
се
саме
разлетјети
,
—
добаци
Јеврем
,
кушајући
да
га
развесели
.
—
Чим
мене
снађе
каква
невоља
,
одмах
запјевам
...
—
Да
пјевам
?
...
Ја
?
—
осмјехну
се
Мелентије
болно
и
заврти
главом
.
—
Нипошто
!
...
—
Рашта
?
Мелентије
не
одговори
.
Растворивши
књигу
поче
превртати
воском
покапане
листове
и
као
тражити
нешто
.
Јеврем
се
измакну
и
хтједе
да
пође
.
Он
га
ухвати
за
рукав
и
задржа
.
—
Стани
,
—
рече
шапатом
и
унесе
му
се
у
лице
,
задахнувши
га
задахом
лешине
која
труне
.
—
Кад
си
ме
питао
,
треба
и
да
ти
испричам
.
Причао
сам
свима
.
Зашто
бих
и
од
тебе
крио
?
—
Ако
је
дуга
прича
,
не
волим
слушати
,
—
осијече
Јеврем
кратко
,
гадећи
се
и
врпољећи
.
—
Ништа
тако
не
мрзим
као
дуге
приче
.
—
Није
дуга
.
Није
,
—
убрза
Мелентије
и
,
бојећи
се
да
не
побјегне
,
ухвати
га
чвршће
.
—
И
интересантна
је
много
.
Јеврем
се
поче
мрштити
.
—
Не
вјерујем
,
—
рече
.
—
Бит
ће
жалостива
,
а
ни
то
не
волим
.
—
Слушај
!
Узе
га
испод
руке
и
поведе
међу
борове
,
гдје
се
,
кроз
бокорасто
грање
,
које
је
мирисало
на
младу
смолу
,
ломили
и
дробили
насртљиви
млазови
сунчани
и
пливајући
,
клизећи
по
некошеној
трави
,
сакривали
се
у
њу
.
—
Било
је
то
прије
неколико
година
,
док
сам
био
учитељ
у
једном
селу
.
Не
ћу
да
кажем
у
коме
селу
,
јер
то
и
не
треба
.
Могу
само
,
онако
узгред
,
рећи
,
да
ми
је
у
њему
било
угодно
,
да
сам
био
потпуно
задовољан
.
У
старој
приземљуши
,
од
прућа
оплетеној
,
облијепљеној
земљом
црвеницом
а
покривеној
нагњилом
сламом
,
—
сви
су
је
звали
школом
,
—
имао
сам
своју
собицу
,
коју
,
вјеруј
ми
,
не
бих
промијенио
чак
ни
за
владичину
,
камоли
за
игуманову
ћелију
.
Комшилука
нијесам
имао
.
Само
,
на
неких
педесет
корачаја
даљине
,
тонула
је
у
земљу
кућа
сељака
Петра
Рађушића
.
Он
је
уједно
био
и
школски
послужитељ
,
а
његов
звонки
,
мушки
глас
,
нарочито
у
ноћи
,
често
ме
трзао
иза
сна
и
напомињао
ми
,
да
нисам
у
каквој
пустињи
,
да
сам
ипак
меду
људима
.
Уз
Петра
су
још
живјеле
жена
Станија
и
кћи
Јања
.
—
А
о
Јањи
ћеш
само
и
причати
,
—
упаде
Јеврем
,
—
Досјећам
се
.
Мелентије
потврди
главом
.
—
Добра
је
цура
била
,
—
уздахну
,
—
Никаква
љепотица
.
Ни
кршна
ни
стасита
.
Напротив
.
Мршава
,
блиједа
,
ситна
,
са
траговима
оспица
на
лицу
и
са
неколико
капља
зноја
на
челу
,
које
као
да
никад
није
ни
отирала
...
Увијек
је
,
као
дијете
какво
,
пристајала
за
оцем
или
за
матером
.
Иде
за
њима
,
гази
и
вјечито
полупромуклим
гласом
пјевуши
понеку
пјесмицу
или
кикоћући
прича
покакву
причу
веселу
,
несташну
.
И
као
да
ни
отац
ни
мати
нијесу
могли
ништа
ни
радити
,
ако
она
није
била
близу
,
ако
је
нијесу
чули
.
Једампут
,
сјећам
се
,
дозвао
сам
био
Петра
,
да
изнесе
клупе
из
разреда
и
да
очисти
под
.
Дошао
је
одмах
суморан
и
ћутљив
као
вазда
,
и
подвезавши
уста
чађавом
марамом
прихватио
за
посао
.
Са
великом
муком
и
натегом
,
застајући
,
гунђајући
и
проклињући
изнио
је
једну
клупу
,
другу
.
Кад
се
вратио
по
трећу
и
одигао
је
,
изненада
је
одбаци
и
опсова
нешто
.
„
Не
може
се
овако
“
,
окреса
сухо
.
„
Зовнут
ћу
Јању
да
помогне
“
.
И
оде
по
њу
и
доведе
је
.
Чим
закорачи
у
собу
,
пође
и
она
према
клупама
,
да
узме
коју
,
да
понесе
.
Он
одби
.
„
Знаш
ти
твој
посо
“
,
рече
некако
опоро
и
указа
јој
да
стане
крај
врата
.
Затим
,
чим
она
запјева
,
прекрсти
се
,
загрну
рукаве
и
полегну
на
посао
.
За
тили
час
изнесе
све
клупе
.
Узе
и
метлу
и
очисти
собу
,
опра
је
,
а
да
више
ни
починуо
ни
хукнуо
није
.
Свршивши
узе
је
за
руку
и
,
отирући
зној
широким
рукавом
од
кошуље
,
оде
готово
каскајући
.
И
мазили
је
обоје
непрестано
.
Петар
се
,
додуше
,
чувао
да
се
то
не
опази
,
—
како
га
не
би
прозвали
женскињом
,
—
те
се
чешће
и
обрецивао
и
тобоже
корио
је
.
А
вазда
је
куповао
нова
одијела
,
наките
,
колаче
,
шећерлеме
.
Сваку
зарађену
пару
трошио
на
њу
.
И
ништа
га
није
толико
радовало
,
колико
кад
би
је
когод
похвалио
.
„
Нема
боље
дјевојке
од
Јање
“
,
говорио
сам
каткада
,
пажљиво
га
посматрајући
испод
ока
.
„
Онаку
душу
још
само
анђели
могу
имати
...
“
„
Не
знаш
је
ти
,
господине
.
Хунцут
је
она
“
,
одговара
он
,
смјешкајући
се
и
трљајући
длановима
о
бедре
.
„
Није
она
ко
што
се
чини
...
“
„
Ја
сам
је
добро
упознао
.
Не
можеш
је
скудити
“
,
опет
бих
ја
,
жељан
да
га
наведем
на
опширнији
разговор
о
њој
.
„
Ништа
боље
од
ње
!
“
„
Да
Бог
да
“
,
чини
се
он
као
да
не
вјерује
и
врти
главом
.
А
тога
читава
дана
само
ми
у
очи
гледа
.
Као
да
погађа
жеље
прије
него
их
споменем
.
Нема
,
чини
се
,
заповијести
,
које
тада
не
би
послушао
.
Два
или
три
пута
,
кад
сам
ишао
у
варош
,
купио
бих
понеке
ситнице
,
—
цвијет
,
огледалце
,
чешаљ
,
—
за
Јању
и
предавао
Петру
да
однесе
.
Ко
љутио
се
,
корио
ме
,
грдио
њу
и
називао
хунцутом
,
а
ипак
је
,
као
разбојник
плијен
,
са
раширеним
зјеницама
,
у
чудној
журби
грабио
дар
,
гурао
га
у
њедра
,
носио
.
Сјутрадан
добијао
сам
већ
од
њега
,
као
уздарје
,
сира
,
млијека
,
кајмака
.
Јеврем
,
прислањајући
се
уз
стабло
,
затресе
једним
борићем
и
поплашивши
читаву
чету
врабаца
некако
пакосно
избаци
:
—
А
она
ти
се
ничим
није
одужила
?
Не
ваља
!
—
Она
се
,
чим
је
први
дар
примила
,
почела
некако
уклањати
испред
мене
,
сакривати
се
,
—
тихо
одговори
Мелентије
.
—
У
школу
није
више
ни
долазила
,
кад
год
сам
био
у
њој
.
Чим
би
се
сусрели
у
путу
,
заклањала
се
за
очево
или
за
материно
раме
,
сакривала
лице
рукавом
или
прекрива
;
ако
сам
је
затекао
на
ливади
,
сакривала
се
међу
стогове
,
увлачила
у
жито
...
Међутим
,
кад
год
нијесам
био
у
школи
,
чамила
је
,
с
матером
заједно
,
у
њој
и
нешто
уређивала
,
распремала
.
И
собу
своју
затјецао
сам
уређенију
.
Прашина
свуда
почишћена
,
столови
и
столице
истрвени
,
огледало
искићено
свјежим
гранама
рузмарина
или
јоргована
.
Чаршафи
на
креветима
мирисали
су
чистино
;
рубље
у
ормару
увијек
било
углађено
,
чарапе
потплетене
или
окрпљене
.
—
Охо
!
Баш
као
права
домаћица
!
—
ненадно
упаде
Јеврем
и
ни
сам
не
знајући
рашта
,
гласно
се
засмија
.
Мелентије
га
пријекорно
погледа
.
Ухвати
се
за
браду
и
поче
је
гладити
.
Затим
окрену
длане
према
сунцу
и
гледајући
како
се
заруменише
,
као
да
погађаше
:
јесу
ли
данас
провиднији
,
него
су
били
јуче
?
...
Јеврем
га
позва
,
да
настави
причу
.
Он
се
не
одазва
.
Напошљетку
малаксало
опусти
руке
и
као
за
се
прошапта
:
—
Све
тањи
...
тањи
...
тањи
...
—
Зар
си
свршио
причу
?
—
запита
Јеврем
зачуђено
,
а
већ
постао
нестрпљив
:
—
шта
ли
је
даље
било
?
—
Причу
?
...
Какву
?
—
отегну
Мелентије
расијано
,
гледајући
некуда
изнад
себе
,
у
преплетено
грање
.
Затим
,
као
присјетивши
се
,
запита
брже
:
—
А
гдје
сам
стао
?
...
Па
лијено
узмахну
главом
и
опет
настави
:
—
А
што
да
причам
о
ситницама
?
...
Тебе
то
и
не
интересује
.
Боље
одмах
да
пријеђем
на
главно
и
да
ти
кажем
,
да
се
,
након
неколико
мјесеци
,
разбољела
...
Јест
,
разбољела
се
...
Неких
десетак-петнаест
дана
Петар
никако
није
ни
долазио
у
школ
;
на
моје
поруке
није
отпоручивао
ништа
.
Видио
сам
га
само
како
се
,
два
или
три
пута
,
као
лопов
какав
прокраде
у
школску
башту
,
устргне
неколике
руже
и
безобзирце
трчи
,
бјежи
натраг
.
На
мој
прозор
није
хтио
ни
погледати
,
ни
осврнути
се
...
Ни
сам
не
знам
због
чега
али
,
и
ако
ме
нешто
вукло
,
да
га
зовнем
и
припитам
,
нијесам
му
се
смио
јавити
ни
упитати
.
Једне
вечери
,
касно
,
уљезе
ми
у
собу
.
Необријан
,
запуштен
,
суморан
.
Застаде
покрај
врата
,
скиде
подерану
капу
и
кушљајући
је
,
погледа
ме
.
Заусти
да
проговори
нешто
,
да
запита
...
И
стаде
...
Погледа
ме
још
једном
некако
постиђено
,
поплашено
,
отегну
вратом
као
да
гута
пљувачку
...
Па
се
лијено
окрену
и
изађе
из
собе
.
Оде
.
„
Петре
,
шта
ти
је
?
“
гласно
повикнух
за
њим
и
пођох
да
га
стигнем
,
зауставим
.
Одмахну
руком
,
не
осврнувши
се
.
Умаче
.
У
јутро
дође
опет
.
Изморен
,
јадан
.
Држи
у
рукама
неколике
узабране
руже
,
још
пуне
росе
,
стиска
их
на
прса
и
,
гледајући
преда
се
,
ћути
.
„
Шта
је
,
Петре
?
...
Како
је
Јања
?
“
„
Зло
“
,
јекну
он
тупо
,
пригушено
.
„
Не
иде
на
боље
?
“
Руже
му
испадоше
из
руке
.
Окрену
се
према
зиду
и
на
силу
ушмркујући
мукло
одговори
:
„
При
крају
је
“
...
Поклопи
образе
длановима
,
поче
трљати
нос
и
брзо
се
окрену
да
опет
јурне
кроз
врата
.
Задржах
га
силом
.
„
Шта
је
?
...
Ти
као
да
имаш
нешто
да
ми
рекнеш
?
“
запитам
меко
,
соколећи
га
.
„
Женски
послови
“
,
сухо
прогунђа
он
и
узви
раменима
.
„
Ја
не
бих
,
али
Станија
“
...
Опет
занијеми
.
„
Шта
хоће
Станија
?
“
запитам
јаче
,
купећи
руже
са
пода
и
састављајући
их
у
киту
.
„
Ја
ћу
учинити
све
,
што
могу
“
.
„
Стид
ме
казати
“
...
И
бленувши
у
таваницу
,
пипкајући
се
око
појаса
нејасно
,
испрекидано
промуца
:
„
Шта
ћу
?
...
Несретни
отац
!
...
Срце
родитељско
!
...
Од
невоље
сам
дошо
“
...
Па
превуче
руком
преко
чела
и
очајно
отегну
:
„
Боже
мој
!
“
...
„
Зар
сам
ја
тако
рђав
човјек
,
те
се
чак
бојиш
испоручити
ми
поруку
Станијину
?
“
почнем
га
прекоравати
,
рачунајући
,
да
ћу
га
само
тако
моћи
натјерати
,
да
ми
се
повјери
.
„
Зар
тако
ваља
,
Петре
?
“
...
„
Знам
да
не
ваља
...
Знам
“
,
убрза
он
снебивајући
се
и
као
правдајући
.
„
Али
ово
“
...
Заломи
прстима
и
погледа
ме
молећи
.
„
Не
замјери
,
господине
,
што
болесница
трабуња
...
Све
говори
о
теби
,
само
о
теби
...
Спомиње
некакву
собу
,
спрема
се
да
иде
,
да
уреди
...
Говори
и
о
свадби
...
Удат
ће
се
,
каже
,
за
те
и
...
Све
таке
трабунтије
!
...
И
пјева
,
пјева
о
сватовима
“
...
Ухвати
се
за
џемадан
на
прсима
као
да
ће
га
растргати
.
Јекну
опет
:
„
Срце
ми
раздрије
пјевајући
ово
“
...
„
Што
ми
то
нијеси
прије
рекао
?
“
прошапћем
тихо
и
узевши
га
за
руку
као
дијете
поведем
до
столице
.
„
Ја
бих
јој
се
јавио
,
послао
штогод
“
...
Он
скупи
усне
и
намргоди
се
.
Као
да
ми
није
вјеровао
.
„
Како
ћу
?
...
Ти
господин
,
па
да
те
мучим
!
“
сухо
одговори
.
„
Нијесам
знао
,
шта
ћу
од
јада
,
него
јој
носио
ружа
и
казивао
,
лагао
...
опрости
,
господине
,
ако
Бога
знаш
...
да
су
од
тебе
“
...
Склопивши
руке
као
у
неком
заносу
узвикну
:
„
Боже
,
радости
њезине
!
...
Смијеха
!
...
Суза
!
...
Не
питај
!
“
...
Па
опет
устаде
,
преклони
се
и
преви
као
гудало
.
„
Зове
те
,
зове
,
зове
“
...
застења
...
„
и
молим
ти
се
ко
Богу
да
јој
одеш
...
Својом
руком
да
јој
предаш
те
руже
...
Ништа
више
!
...
Ако
знаш
шта
је
невоља
,
помози
!
...
Немој
да
оде
на
онај
свијет
жељна
“
...
Снажно
ме
стиште
за
руку
и
повуче
себи
:
„
Помози
!
...
Помози
!
“
„
Хајдемо
“
,
прекидох
га
узбуђен
,
облачећи
капут
и
журећи
вратима
.
„
Брзо
!
“
Мелентије
отпочину
мало
.
Погледа
Јеврема
,
који
га
нетренимице
слушао
и
поче
лакше
:
„
Петар
,
скинувши
капу
и
наклањајући
се
,
уведе
ме
у
мрачну
,
мемљиву
собу
.
Мирис
узвариваних
трава
и
печених
кромпира
запахну
ме
на
вратима
.
Цисто
осјетих
,
како
малаксавам
.
Савладах
се
некако
и
крочим
напријед
.
Угледам
у
крају
,
испод
једнооког
прозора
,
на
коме
је
замјењивала
стакло
танка
,
провидна
кожа
,
ситну
,
згрчену
старицу
,
како
се
наднијела
над
хрпу
дроњака
и
стеже
,
држи
нешто
.
Познадох
Станију
.
Погледавши
боље
загледах
,
како
испод
оних
дроњака
вири
мала
,
мршава
рука
,
коју
је
Станија
принијела
својим
раздрљеним
прсима
и
загријавајући
је
на
усалим
исушеним
дојкама
,
милује
,
милује
...
Дакле
ту
је
Јања
!
...
Бржебоље
приступим
ближе
и
одигавши
руже
готово
до
очију
,
назовем
Бога
.
Станија
стрекну
,
прену
се
.
Искриви
се
,
изви
и
уплашено
ме
погледавши
,
као
да
хтједе
цикнути
.
У
исти
мах
између
дроњака
извири
блиједа
,
обвехла
глава
.
Чудно
засвијетлише
два
ситна
ока
и
познат
,
промукао
глас
зашишта
:
„
Казала
сам
...
Ево
га
,
мајко
!
“
...
Чим
сам
се
сагео
и
опружио
руку
,
глава
се
бржебоље
сакри
међу
дроњке
.
Танка
,
дјетиња
рука
,
као
сасушена
трска
,
дрхтећи
кушаше
да
се
одигне
и
да
прихвати
руже
.
„
Ево
...
дошао
сам
...
Јеси
ли
ме
се
зажељела
,
Јањо
?
“
...
„
Хвала
“
,
зашушташе
дроњци
задовољно
,
тресући
се
.
„
А
што
се
сакриваш
?
...
-
Шта
ти
је
?
...
Погледај
ме
“
,
замолих
приступајући
ближе
и
покушавајући
да
јој
откријем
главу
.
„
Немој
...
Немој
...
Данас
сам
још
ружнија
“
,
као
да
изненада
заплакаше
дроњци
.
„
Немој
“
...
Нијесам
дуго
сједио
.
Почео
сам
да
причам
,
да
обећавам
,
лажем
;
кушао
да
је
изазовем
,
да
још
што
проговори
.
Узалуд
.
Мјесто
одговора
дроњци
су
се
тресли
све
јаче
и
мршава
рука
све
грчевитије
стезала
руже
.
Кад
кренух
,
Станија
се
пружи
по
поду
,
обгрли
ми
ногу
и
нијемо
,
увијајући
се
,
пољуби
у
напрашене
ципеле
.
Петар
се
само
поклони
и
кушљајући
капу
у
рукама
,
мукло
изговори
:
„
Хвала
“
...
Мелентије
забаци
косу
на
челу
и
исправи
се
.
Ухвати
Јеврема
за
раме
и
некако
свечано
изговори
:
—
Ето
тога
дана
ја
сам
се
вјерио
са
смрти
...
Није
Јања
него
ме
сама
смрт
тада
завољела
и
ја
сам
јој
се
обећао
...
Отада
знам
,
да
сам
само
њезин
.
—
Остави
,
—
окоси
се
Јеврем
осорно
.
—
Лудорије
!
—
Не
вјерујеш
?
...
Ни
ти
не
вјерујеш
?
—
избаци
Мелентије
узбуђено
,
узмичући
натрашке
.
—
Свима
сам
причао
и
нико
не
вјерује
!
Сви
мисле
,
да
сам
измислио
причу
,
да
...
Окрену
се
од
Јеврема
као
да
би
да
пође
и
опет
се
приповрати
.
Измахујући
књигом
и
као
пријетећи
узвикну
јаче
:
—
Ја
...
ја
...
видио
сам
сјутрадан
и
како
је
носе
,
да
сахране
.
Видио
четворицу
окислих
сељака
,
како
су
упртили
кратка
,
климава
носила
,
прекривена
црним
покровом
и
ћутећи
,
као
са
каквом
украденом
ствари
,
брзо
измичу
,
бјеже
...
Ни
попа
,
ни
ђака
,
ни
никог
више
није
било
...
Само
Петар
,
гологлав
,
распасан
,
мокар
,
спотичући
се
и
посрћући
каска
за
њима
,
желећи
да
их
сустигне
.
А
киша
лије
по
њему
;
лије
,
шиба
га
,
гони
...
Један
опанак
спаде
му
с
ноге
и
остаде
у
глибу
,
—
он
то
и
не
осјети
;
искајишани
појас
лепршао
око
њега
као
рашчупано
крило
и
заплитао
му
се
за
ноге
,
—
он
га
и
не
дохвати
...
Само
што
каска
,
каска
и
спотиче
се
...
А
низ
улијепљену
косу
и
мрко
лице
циједи
се
вода
и
слијева
на
раскопчану
кошуљу
и
гола
,
раздрљена
њедра
...
Мелентије
обори
главу
и
настави
тише
:
—
Увјерио
сам
се
тада
,
да
ни
за
ме
нема
другог
пута
,
него
да
идем
за
њом
...
За
њом
!
...
Она
ме
зове
и
не
да
да
лажем
...
Кад
сам
,
од
страха
и
привиђења
хтио
побјећи
из
села
,
сакрити
се
,
—
пропљувао
сам
крв
...
Кад
сам
,
у
вароши
,
почео
пристајати
за
другом
дјевојком
,
разболио
сам
се
и
једва
остао
у
животу
...
Не
да
да
лажем
!
...
Зато
сам
и
дошао
овдје
,
да
као
калуђер
сачекам
суђени
дан
...
Зато
и
не
могу
запјевати
ни
отрести
се
црних
мисли
...
Никада
!
—
Међер
ти
баш
нијеси
при
чистој
свијести
,
—
дочека
Јеврем
меко
,
као
жалећи
га
.
—
Бог
нека
ти
се
смилује
!
—
Гдје
сте
забога
?
—
изненада
повика
Васо
клатећи
се
на
својим
дугачким
ногама
као
на
рђаво
намјештеним
штулама
.
—
Сломих
се
тражећи
вас
...
Па
се
окрену
Мелентију
и
опоро
кресну
:
—
Зове
те
Игуманина
!
Мелентије
покупи
мантију
у
шаку
и
пригрливши
књигу
на
прса
зађе
према
манастиру
.
Васо
,
погнувши
се
мало
,
крену
за
њим
.
Дугачки
тур
од
турских
чакшира
,
сличан
раширеној
метли
,
одмахивао
му
уједначено
час
на
десну
час
на
лијеву
страну
...
Јеврем
,
погледавши
га
,
умало
не
прасну
у
смијех
.
И
по
неодољивом
нагону
сеоског
беспосличара
,
који
је
од
дјетињства
навикнуо
на
безазлене
шале
и
шегачења
с
другим
,
одмах
се
одлучи
да
се
заигра
мало
,
да
напакости
Васи
.
Брзо
се
опипа
око
појаса
,
опипа
по
фермену
.
Нађе
прибадачу
.
Па
хитно
извуче
лисичији
реп
из
џепа
,
—
своју
данашњу
четкицу
,
—
причврсти
га
за
прибадачу
.
Потрча
на
прстима
за
Васом
и
пажљиво
,
да
не
би
осјетио
,
прикачи
му
реп
за
тур
.
Стигоше
међу
калуђере
.
Игуман
је
стајао
насред
авлије
,
опирући
се
о
штап
и
разлагао
нешто
оштро
,
енергично
.
Око
њега
се
укипили
:
Прокопије
са
обореном
главом
и
са
увученим
рукама
за
црним
појасом
,
и
Јањићије
накострешен
,
суров
,
са
раскораченим
ногама
и
раширеним
лактовима
као
да
ће
некога
на
мегдан
звати
.
—
Ево
оца
Мелентија
!
—
некако
побједоносно
узвикну
Васо
,
па
се
нагло
исправи
и
по
војничку
поздрави
сиједога
Игумана
.
—
Једва
га
нађох
...
Тога
часа
отац
Јањићије
као
да
врисну
.
Очи
му
засузише
,
лице
некако
помодри
.
Поче
као
у
грчевима
одмахивати
рукама
око
себе
и
кривити
се
.
Црвени
му
појас
заигра
,
заигра
...
Васо
се
,
у
чуду
,
неспретно
окрену
да
види
:
шта
му
је
?
...
Док
и
Прокопије
удари
у
смијех
...
Поклопи
велика
уста
објема
рукама
,
зачепи
их
брадом
,
а
рамена
му
почеше
одскакивати
као
да
ће
се
истрзати
...
Васо
,
забленут
,
окрену
се
и
према
њему
...
А
Игуман
испусти
штап
на
земљу
,
одиже
руке
у
вис
,
заврати
главу
и
као
да
поче
цичати
,
звиждукати
.
Осмјехну
се
чак
и
Мелентије
,
стиснувши
усне
.
Сва
авлија
као
да
захрза
у
необузданом
,
обијесном
смијеху
.
Васо
,
раширив
руке
као
да
ће
полетјети
,
поче
се
окретати
у
ковитлац
,
тражити
нешто
.
Гледао
их
све
разрогаченим
очима
и
сам
се
блесаво
смјешкајући
и
као
питајући
се
:
шта
је
овим
људима
?
—
Реп
!
—
напошљетку
узвикну
Јањићије
,
указујући
му
на
тур
и
превијајући
се
.
—
Реп
!
—
Реп
!
...
—
задављено
потврди
и
Прокопије
кроз
згуснуте
прсте
и
упљувану
браду
.
—
Реп
!
...
Реп
!
...
Реп
!
...
—
као
да
понављаху
стотине
њих
из
цркве
,
из
земље
,
из
зидова
авлијских
.
—
Женетина
!
—
узвикну
Васо
раздражено
,
једва
се
досјетивши
и
напипавши
реп
.
—
Она
се
заклела
да
ће
ме
обрукати
!
Бијесно
чупајући
реп
на
ситне
комадиће
упути
се
кухињи
.
Прокопије
притрча
да
прихвати
Игумана
,
који
као
да
малаксаваше
од
смијеха
.
ИИИ
.
Нескладно
и
тупо
звече
мотике
,
ударајући
у
неједнаким
,
кратким
размацима
о
тврду
,
сасушену
земљу
.
Врео
и
спаран
мирис
удара
у
главу
,
кроз
сасушена
уста
хвата
за
грло
и
дави
,
загушује
.
Клизе
углачана
држаља
из
нажуљених
,
знојавих
шака
.
Дуг
,
искривудан
низ
погурених
тежака
,
као
мрки
караван
претоварених
коња
,
лагано
се
миче
,
угиба
,
не
застајући
,
не
почивајући
,
а
изнад
замршених
и
напрашених
грива
као
растегнут
прамен
дима
трепери
рој
мушица
и
расипа
се
по
њима
.
Напријед
се
издвојио
буљубаша
,
крепко
,
стасито
момче
.
Полегутио
се
мало
,
повио
по
држаљу
и
,
измахујући
оштром
мотиком
,
која
засјењујући
очи
одбљескује
према
сунцу
,
као
да
се
руга
осталима
,
дражи
их
.
Упрљана
,
знојава
кошуља
прионула
му
за
обла
рамена
и
око
јаких
ребара
,
на
мрким
,
једрим
мишицама
свијетле
се
капље
зноја
.
Он
нити
се
отире
нити
отхукује
.
Само
измиче
,
граби
напријед
,
свијесан
своје
снаге
и
сав
срећан
,
што
је
и
другима
може
показати
...
Остали
се
упињу
да
много
не
изостану
за
њим
.
Соколе
сами
себе
,
упињу
се
.
Тек
понекад
ако
се
коме
од
умора
или
од
зависти
отме
понека
псовка
...
Разлијева
се
сунце
по
њима
.
Пече
,
пржи
црне
,
разголићене
вратове
и
обнажена
прса
.
Тврда
земља
одбија
им
угријане
мотике
и
запахњује
их
врелом
јаром
,
која
трепери
пред
очима
.
А
хитра
шева
једна
,
пливајући
изнад
њих
у
бијелој
висини
као
ситна
пјега
,
кликће
им
,
јавља
се
,
поздравља
.
—
Можете
ли
?
—
некако
подругљиво
пита
буљубаша
,
застајући
при
врху
винограда
и
опирући
се
на
мотику
.
—
Сустасте
ли
?
...
—
Можемо
,
можемо
,
—
готово
једногласно
одговарају
другови
и
,
пркосно
га
гледајући
,
и
сами
застану
мало
да
зарђалим
стругачем
састружу
земљу
с
мотика
или
да
пљуну
у
дланове
.
—
Не
ћеш
нам
побјећи
!
—
Ако
сте
сустали
,
а
ви
почините
!
—
Не
ћемо
!
Пристиже
им
и
Прокопије
са
Јевремом
.
Као
надзиратељ
манастирских
радника
он
је
морао
допирати
свуда
и
све
обилазити
:
и
винограде
,
и
њиве
,
и
ливаде
.
Сви
га
сматрали
као
најподеснијег
за
ове
послов
;
нико
није
знао
јефтиније
погодити
тежака
нити
га
знао
натјерати
да
боље
и
пажљивије
ради
.
Он
је
водио
и
све
рачуне
за
њиве
и
винограде
,
на
малим
,
неједнаким
папирићима
,
које
нитко
други
није
знао
прочитати
осим
њега
.
Само
,
на
велику
жалост
своју
,
никад
му
нијесу
дали
новаца
у
шаку
.
Неповјерљиви
Игуман
сам
је
раднике
исплаћивао
и
,
сврх
свега
,
редовно
пребацивао
Прокопију
за
некакве
сувишне
издатке
,
макар
што
је
знао
да
се
никако
није
могло
потрошити
мање
.
Дошавши
пред
тежаке
назва
им
Бога
.
Указа
Јеврему
на
хлад
под
трешњом
,
у
страни
,
и
нареди
да
тамо
спусти
торбу
,
у
којој
је
било
нешто
јестива
и
ракије
.
Па
се
прекрсти
према
истоку
и
,
на
широко
размахнувши
рукама
,
збаци
са
себе
и
горњу
и
доњу
мантију
.
Камилавку
одгурну
ногом
под
оближњи
трс
...
Остаде
у
кошуљи
и
танким
,
искрпљеним
чакширама
...
Затим
прстима
рашчешља
браду
,
затресе
густим
перчином
,
који
се
разасу
низ
рамена
и
,
узевши
једну
мотику
што
је
одбачена
лежала
у
страни
,
стаде
према
буљубаши
.
—
Хајде
,
момче
,
да
се
ја
и
ти
огледамо
!
—
рече
весело
,
изазивачки
.
—
Не
могу
се
ја
с
тобом
надметати
,
оче
,
—
некако
постиђено
избаци
буљубаша
,
гледајући
га
испод
ока
.
—
Ти
би
ме
мого
у
зубима
понијети
.
—
Напријед
!
И
,
забацивши
широке
рукаве
до
на
рамена
,
Прокопије
замахну
мотиком
.
Удари
у
земљу
.
Земља
као
да
застења
,
јекну
под
ударцем
.
Мотика
се
зари
дубоко
.
Он
,
некако
побједоносно
,
узвикну
,
саге
се
готово
до
тала
и
,
стегнув
шакама
држаље
да
не
клизи
,
поче
ударати
бијесно
и
дивље
...
Буљубаша
далеко
заоста
за
њим
...
Погнувши
се
по
мотици
и
упињући
се
да
га
достигне
,
испрекидано
избаци
:
—
Богме
ти
,
оче
,
огладнио
рада
!
...
Охо
!
...
—
Напријед
!
—
узвикну
Прокопије
живље
,
а
сав
се
предао
послу
па
и
не
чује
,
што
му
се
говори
.
Снажни
гуштерови
на
мишицама
забрекли
му
,
наједрали
,
кошуља
на
леђима
надувала
се
у
голем
мјехур
,
чакшире
на
куковима
затегле
да
попуцају
...
А
он
само
копа
,
копа
не
застајући
,
не
осврћући
се
.
Само
што
каткада
,
кад
му
мокра
коса
пане
по
очима
или
га
бичеви
од
перчина
пошкакље
по
врату
,
узмахне
главом
или
их
одбаци
руком
.
Опет
копа
,
копа
даље
.
Један
крезуби
старчић
,
између
тежака
,
одбаци
мотику
од
себе
и
рече
заморено
:
—
Кршна
ли
тежака
у
теби
обатали
та
ђавоља
мантија
,
пост
јој
се
охладио
!
...
Мого
би
десетеро
дјеце
исхрањивати
.
—
Проклети
отац
!
—
застења
Прокопије
и
застаде
мало
.
—
Отрже
ме
од
посла
и
луда
млада
гурну
у
калуђере
!
Мислио
зар
да
ћу
постати
владика
!
...
Бог
ме
створио
да
радим
,
живим
и
уживам
,
а
он
ме
закопа
у
мртву
кућу
,
у
ћелију
,
земља
му
кости
изметала
!
И
буљубаша
одбаци
мотику
.
Извади
иза
појаса
дугу
,
подерану
мараму
и
поче
отирати
зној
.
—
Не
може
се
више
,
—
хукну
.
—
Не
може
се
више
,
—
одобрише
још
неки
и
погледаше
на
сунце
да
виде
,
које
је
доба
.
—
Да
се
одморимо
.
Прокопије
се
исправи
,
протегну
.
Пуно
,
буцмасто
лице
чудно
се
руменило
према
сунцу
,
очи
задовољно
сјактиле
.
Између
неуређених
длака
провиривала
му
два
низа
јаких
зуба
,
а
бјелина
им
јако
одударала
од
црне
развијорене
браде
и
накострешених
бркова
.
Дебела
доња
усна
црвенила
се
испод
њих
као
маков
цвијет
,
недавно
узабран
.
Погледа
по
свима
и
насмија
се
.
Затим
и
сам
баци
мотику
,
савијеним
кажипрстом
заструга
зној
са
чела
и
,
подбочивши
се
рукама
о
кукове
,
упути
се
гуравој
трешњи
,
гдје
је
у
хладу
почивао
Јеврем
.
—
Слатко
ли
ће
се
ручати
данас
!
—
избаци
дријешећи
торбу
и
вадећи
овелику
боцу
са
ракијом
.
—
Сваки
залогај
бит
ће
медом
преливен
!
Принесе
грлић
устима
и
добро
повуче
.
Понуди
и
остале
.
Па
,
прекрстивши
ноге
,
сједе
на
земљу
и
прихвати
за
хљеб
.
Облимице
поче
гутати
тврде
залогаје
,
не
квасећи
их
ни
људски
жваћући
.
—
Нема
љепше
молитве
од
рада
!
—
промумла
весело
,
давећи
се
залогајима
,
а
ситне
мрве
падају
му
по
бради
и
нижу
се
на
њој
.
—
Ни
након
Василијеве
летурђије
,
што
се
отегне
ко
гладна
година
,
не
једем
овако
...
ко
након
мотике
...
Хој
,
хој
!
...
Старчић
се
лукаво
осмјехну
.
—
Ни
Јањићијева
молитва
није
каткад
лоша
,
—
рече
отегнуто
.
—
Зар
и
Јањићије
има
башка
молитву
?
—
запита
Јеврем
ваљушкајући
се
на
земљи
и
зијевајући
.
—
То
,
видиш
,
нијесам
знао
.
—
А
шта
ти
знаш
?
—
окоси
се
старац
кочоперно
и
презриво
га
погледа
.
—
Ти
си
још
млад
...
Нијеси
се
,
можебити
,
био
ни
родио
,
кад
је
у
нашем
селу
живио
Аћим
Спремо
са
својом
Аницом
.
Аћим
добра
душа
,
злато
од
човјека
,
а
она
злоја
и
језичка
...
Ни
у
десет
је
села
онаке
било
није
...
Сваки
дан
га
ружила
,
бестимала
,
подгризала
му
живот
ко
што
црв
дрво
подгриза
...
Ударио
јадник
на
сто
белаја
с
њоме
!
Залуд
молио
пријатеље
да
је
свјетују
,
залуд
тражио
од
хоџе
записе
,
залуд
плаћао
Игуману
да
држи
денија
.
Ништа
не
помаже
...
А
у
оно
доба
отац
Јањићије
баш
се
спремао
у
хајдуке
,
па
како
био
млад
и
бијесан
,
поручи
Аћиму
да
му
пошаље
Аницу
.
„
У
мене
“
каже
„
има
једна
дебела
молитва
,
па
ако
она
не
излијечи
,
ништа
излијечити
не
ће
“
...
И
Бог
даде
те
се
Аница
превари
и
дође
у
Јањићијеву
ћелију
.
Криво
,
додуше
,
бијаше
Игуману
и
љутио
се
што
ће
,
мимо
обичај
,
женска
глава
у
калуђерској
ћелији
.
Али
ко
је
смио
оца
Јањићија
прекорити
,
кад
га
се
и
Турци
бојали
ко
муње
?
...
И
Јањићије
лијепо
свеза
Аницу
и
изнесе
дебелу
тољагу
од
три
четири
ли
оке
.
Те
молитвај
тољагом
данас
,
те
молитвај
сјутра
,
те
тако
сваког
јутра
наште
срца
за
осам
дана
.
Чула
јој
се
помагања
до
у
врх
планине
...
Девети
дан
спреми
је
Аћиму
мирну
и
преподобну
.
„
Очитао
сам
“
,
поручи
,
„
ону
најдебљу
.
Услишит
ће
је
и
Бог
и
Аница
“
...
Отада
,
причају
,
није
било
сретнијег
домаћина
од
Аћима
...
—
Да
ја
имам
жену
,
па
макар
и
зла
била
,
—
уздахну
Прокопије
опљуцкујући
.
—
Ех
,
брате
!
...
Ех
проклети
отац
,
земља
му
кости
изметала
!
Јеврем
мешкољећи
се
отегну
:
—
Дао
је
Бог
,
пуно
је
село
жена
!
Сви
се
насмијаше
.
Буљубаша
намигну
старчићу
и
овај
пријатељски
куцну
Прокопија
по
рамену
.
—
А
тебе
ни
једна
не
гледа
мрко
,
—
рече
полушапатом
.
Прокопије
,
у
забуни
,
подухвати
браду
шакама
и
постиђено
поклопи
очи
њоме
.
Затим
,
хихикајући
,
проциједи
кроз
зубе
:
—
А
шта
сам
ја
?
...
Зар
нијесам
човјек
?
Не
знајући
,
како
би
скренуо
разговор
на
друго
,
заиска
воде
.
Буљубаша
послушно
скочи
да
дохвати
жбан
.
Али
га
нешто
претегну
.
Затетура
као
пијан
,
преметну
се
преко
старчића
и
,
љоснувши
ничице
,
удари
челом
о
земљу
.
Док
је
сједио
и
разговарао
,
Јеврем
му
,
кришом
,
свезао
конопцем
ногу
за
стабло
трешњево
и
то
га
оборило
...
Настаде
свађа
,
препирање
.
Буљубаша
,
посрамљен
и
увријеђен
,
црвени
,
биједи
све
унаоколо
,
једнога
по
једнога
,
и
пријети
стиснутом
шаком
.
Остали
,
злурадо
се
смијући
и
гуркајући
се
међусобно
,
правдају
се
и
преклињу
да
нијесу
криви
.
Напошљетку
се
диже
Прокопије
и
да
прекине
инад
,
заповједнички
викну
:
—
На
посао
!
Сви
се
дигоше
лијено
,
преко
воље
.
Лагано
,
гегајући
се
,
одоше
до
мјеста
и
опет
прихватише
за
мотике
.
Пљунувши
у
длане
и
прекрстивши
се
почеше
поново
ударати
о
тврду
,
сасушену
земљу
.
И
тупи
,
одмјерени
удари
мотика
опет
се
почеше
надалеко
разлијегати
кроз
врели
,
свијетли
дан
.
Чињаше
се
као
да
и
одоздо
од
поља
,
које
као
новосакована
сабља
пресијеца
сребрнаста
ријека
,
и
озго
са
модрих
планина
,
низ
које
као
да
су
протекли
бијели
сунчани
потоци
,
одазивају
се
стотине
и
стотине
њих
,
звечећи
,
ударајући
...
Јеврем
је
још
неко
вријеме
лежао
под
трешњом
,
љутећи
се
и
прекоравајући
сама
себе
,
што
је
пошао
са
Прокопијом
.
Није
знао
ни
шта
ће
,
ни
куда
ће
.
Читаво
тијело
некако
му
се
раслабило
,
малаксало
,
жглобови
као
да
се
раставили
један
од
другога
,
глава
отешчала
.
Хвата
га
дријем
а
не
спава
му
с
;
очи
се
саме
склапају
,
а
гуштерови
на
бедрама
лагано
,
лагано
се
трзају
,
играју
...
Осјећа
као
да
га
неко
и
шкакљи
и
милује
...
Додијало
му
лежати
,
а
не
може
да
се
накани
и
да
устан
;
ожеднио
,
а
мучно
му
да
опружи
руку
и
да
дохвати
жбан
...
Напошљетку
с
натегом
,
ломећи
се
,
подиже
се
некако
.
Не
поздравивши
се
ни
с
ким
крену
манастиру
...
Неколике
ситне
,
насртљиве
мухе
окупише
га
,
почеше
му
се
лијепити
по
челу
и
по
образим
;
купинове
вријеже
запињале
му
за
ноге
и
хватале
га
за
хаљин
;
шибе
зовине
шибале
га
по
бедрама
и
гребле
по
рукама
.
Није
готово
знао
,
куд
да
се
окрене
ни
од
чега
прије
да
се
одбрани
.
А
сунце
пече
право
за
врат
,
врео
и
труо
задах
удара
му
у
лице
и
сасушује
му
грло
.
Испред
очију
као
да
пролијећу
мрки
и
плавичасти
,
мршави
и
угојени
мјехури
и
мотају
се
,
преплићу
,
колутају
.
Испод
једне
сухозидине
опази
како
се
,
као
златна
гривна
,
савијена
у
клупче
,
са
високо
одигнутом
главом
блиста
голема
змија
и
двоструким
,
игластим
језиком
лиска
кроз
ваздух
.
Лијена
,
сањива
,
не
поплаши
се
од
њега
нити
побјеже
...
Он
бржебоље
устукну
,
поврати
се
.
Осврћући
се
узвјерено
окрену
онда
на
другу
страну
.
Изненада
,
у
широком
вијенцу
дивљих
ружа
,
чији
се
неуређени
џбунови
,
испод
омањег
винограда
,
испреплели
и
најежили
као
рашчупана
коса
,
забијели
се
нешто
,
залепрша
.
Указа
се
и
зајапурено
,
сунцем
опаљено
,
ведро
лице
дјевојачко
,
а
испод
бијеле
округе
,
којом
су
јој
покривена
два
крупна
ока
,
пуна
сунца
,
горила
као
два
црна
цвијета
у
ружином
вијенцу
.
—
Ко
ли
је
ово
?
—
запита
Јеврем
зачуђено
и
застаде
на
мјесту
.
Дјевојка
му
се
приближиваше
.
Носила
је
у
рукама
два
тешка
кабла
са
млијеком
,
које
се
прељевало
преко
чађавих
ивица
,
о
рамену
јој
била
упрћена
препуна
торба
...
Здрава
,
јака
дјевојка
.
Затегнута
,
танка
кошуља
,
кроз
коју
се
провиде
пуне
,
набрекле
прси
,
купи
се
,
набире
при
ход
;
на
обнаженим
,
чврстим
мишицама
дрхће
мес
;
под
босим
ногама
,
које
се
румене
испод
нешто
одвише
одигнутих
ногавица
,
као
да
тутњи
земља
...
Сусревши
се
са
Јевремом
она
обори
очи
.
Назва
Бога
и
хтједе
да
га
заобиђе
,
да
прође
.
Он
се
нашироко
раскорачи
и
препријечи
јој
пут
.
—
Куд
ћеш
?
—
запита
загушено
,
а
упро
очима
у
њу
,
у
бјелину
ону
под
грлом
.
—
Носим
ручак
радинима
,
—
мирно
одговори
дјевојка
не
дижући
очију
.
—
Зар
има
овдје
ваших
радина
?
—
У
нашем
винограду
...
Близу
су
...
Глас
јој
звонак
,
чист
и
треперећи
топи
се
у
свјетлости
оној
...
Најљепши
отпоздрав
шеви
,
која
се
још
,
попут
ситне
пјеге
,
лелуја
у
висини
и
кликће
живље
,
веселије
!
А
Јеврем
само
тапка
и
гледа
је
...
Сунце
му
пече
за
врат
,
пали
га
.
И
из
прсију
њезиних
,
испод
танке
кошуље
,
избија
чудна
топлина
нека
и
оштар
мирис
зноја
.
Осјети
,
како
млада
крв
врије
у
њему
и
јури
му
у
главу
,
а
свега
га
обузима
лака
дрхтавица
.
—
Остани
,
—
изговори
мукло
и
приступи
ближе
.
Луда
га
жеља
обузе
да
је
прихвати
мало
,
да
стисне
за
чврсту
,
облу
мишицу
.
—
Не
ћеш
закаснити
.
—
А
ко
си
ти
?
...
И
не
знам
те
!
—
некако
презриво
одговори
дјевојка
,
уступајући
испред
њега
.
И
опазив
,
како
дрхће
и
како
је
ужагрио
очима
,
добаци
подругљиво
:
—
Ено
ти
воде
!
...
Отрчи
па
се
окупај
!
Њезин
одговор
још
више
распали
Јеврема
.
Забаци
главу
унатраг
,
замумла
нешто
,
а
на
крајевима
сухих
усана
изби
му
ситна
,
бјеличаста
пјега
.
Раширивши
руке
и
погнувши
се
ненадно
,
као
раздражен
ован
кад
хоће
да
боде
,
потрча
према
њој
,
насрну
.
Један
јој
кабао
паде
,
преврну
се
и
бијел
поточић
протече
мргињом
,
да
напоји
ожедњелу
земљу
.
Торба
се
спузе
са
рамена
и
заустави
се
на
лакту
,
округа
са
косе
пови
се
и
лепршајући
прекри
оближње
шибље
...
Ухвати
је
око
паса
,
стегну
,
и
као
гладна
звијер
,
зари
јој
оштре
зубе
у
мишицу
,
тресући
се
и
трзајући
.
—
Остави
!
...
Псето
!
...
—
цикну
она
од
бола
и
од
љутине
и
,
побринув
се
најприје
,
са
урођеним
тврдичлуком
сељанке
,
да
други
кабао
сачува
,
спусти
га
на
земљу
.
—
Пусти
!
...
Он
не
одговори
.
Запјенушен
,
блијед
,
несвијестан
,
само
је
цичао
,
мумлао
,
стењао
,
неуморно
насрћући
.
Превивши
се
готово
до
земље
,
посрћући
и
на
кољена
,
омахивао
је
њоме
,
гребао
је
,
штипао
,
упињући
се
да
је
савлада
,
обори
.
Окрвави
је
на
руци
и
бијесно
поче
чупати
,
кидати
прегачу
,
ударајући
јој
у
бедре
главом
,
раменима
,
прсима
.
Сметена
,
изненађена
као
да
се
и
сама
поче
подавати
његовој
пожуди
.
Одбијајући
га
,
бранећи
се
,
уједајући
,
поче
се
заносити
,
малаксавати
,
посртати
.
Обгрливши
га
у
обрани
,
осјети
му
врео
дах
на
образима
.
И
сва
задрхта
,
стресе
се
.
Крв
јој
удараше
у
главу
и
од
топлине
поче
је
хватати
несвјестица
.
Тек
кад
опази
крв
на
руци
,
врисну
,
отрже
се
.
Сабра
сву
снагу
,
размахну
и
одбаци
га
далеко
међу
трсове
.
Он
паде
ничице
на
тврду
земљу
и
јекну
као
издишући
.
—
Да
знаш
,
копилане
,
кога
си
дирнуо
!
—
узвикну
она
жешће
,
освјешћујући
се
.
И
,
дохватив
неколико
овећих
камена
,
немилосрдно
му
их
сасу
на
леђа
,
ударајући
из
све
снаге
.
—
Чекај
!
...
—
Куку
!
...
Закасних
с
ручком
!
—
гласно
се
присјети
,
па
бржебоље
забаци
торбу
на
раме
,
поправи
округу
,
узе
и
празни
и
пуни
кабао
и
хитно
пође
.
—
Запамти
ме
,
никоговићу
!
—
подвикну
,
пошто
је
поприлично
одмакла
,
осврнув
се
.
—
Нијесу
овдје
јефтине
дјевојке
!
Јеврем
се
придиже
.
Сломљен
,
уморан
,
малаксао
.
Чешући
се
по
леђима
и
стењући
гледаше
за
њом
.
Узе
капу
,
која
му
лежала
на
земљи
,
отресе
је
и
,
оборене
главе
,
вукући
ногу
за
ногом
,
крену
даље
.
—
А
плаха
дјевојка
!
—
рече
полугласно
,
размишљајући
.
—
Снага
једна
!
...
Кад
удара
,
баш
не
жали
!
...
Приближивши
се
манастиру
,
причини
му
се
као
да
чује
неку
грају
.
У
ваздуху
,
изнад
главе
му
,
као
да
се
растолијегају
,
кавже
,
измијешам
,
испресијецани
гласови
,
крупни
и
ситни
.
Изнад
свију
грми
,
тутњи
мушки
глас
Јањићијев
,
сличан
удаљеном
мрморењу
медвједа
.
Јеврем
наћули
уши
и
убрза
ход
.
—
Шта
ли
је
сад
?
—
запита
шапатом
,
каскајући
.
—
Шта
се
то
десило
?
Код
манастирског
гаја
,
на
равној
,
црвеној
пољани
,
опази
гомилу
људи
,
збијену
,
скупљену
.
Изнад
глава
јој
,
као
два
блиједа
пламена
свјетлуцају
двије
оштре
бајонете
са
жандарских
пушака
.
Између
њих
се
уплела
висока
камилавка
Јањићијева
и
игра
некако
,
заклањајући
час
једну
час
другу
бајонету
.
—
Нешто
је
крупно
,
чим
су
жандари
,
—
прошапта
Јеврем
и
поче
каскати
.
—
Сигурно
отац
Јањићије
изазвао
свађу
...
Треба
помагати
!
Није
се
преварио
.
Чим
пристиже
до
њих
,
опази
при
земљи
некаква
сељака
,
чивитастомодра
у
лицу
,
полумртва
од
страха
.
Згурио
се
над
нарамком
дрва
,
ужетом
превезаних
.
А
висок
,
снажан
жандар
наднио
се
над
њега
,
ухватио
га
руком
иза
врата
,
за
разгуљени
гуњац
,
и
као
да
хоће
на
силу
да
га
одигне
и
исправи
.
Јањићије
,
љутит
,
испријечио
се
,
дохватио
дебелу
цјепаницу
и
,
задржавајући
једном
руком
другога
жандара
,
који
се
отимао
,
устремио
се
на
онога
,
што
држи
сељака
.
Мелентије
,
блијед
и
поплашен
,
умијешао
се
међу
њих
,
иде
од
једног
до
другога
и
задржава
,
стишава
.
—
Да
видимо
ту
жандарску
силу
,
—
помамно
виче
Јањићије
,
стискајући
зубе
и
старајући
се
,
да
како
одгурне
Мелентија
.
—
Да
видимо
,
колика
је
!
...
Ја
се
и
хрвем
са
силом
...
Сто
је
јача
,
милија
ми
!
—
Јањићије
!
...
Брате
!
—
готово
плачући
моли
Мелентије
и
милује
га
по
напрашеном
рукаву
.
—
Немој
...
Смири
се
!
...
—
Ја
сам
царски
службеник
!
...
Ја
вршим
дужност
,
—
виче
и
жандар
и
кочопери
се
звецкајући
сабљом
.
—
У
име
закона
ухватио
сам
лопова
...
Регула
је
регула
!
—
Не
признајем
ја
ни
тебе
ни
твоје
регуле
!
—
грми
Јањићије
и
жешће
на
високо
измахује
цјепаницом
.
—
Бранио
сам
ја
ову
сиротињу
и
од
Турака
!
Други
жандар
измакну
се
мало
у
страну
,
удари
чизмом
о
чизму
и
надувено
избаци
:
—
Ко
краде
царску
шуму
,
нема
му
пардона
!
—
Није
крао
царску
него
манастирску
,
—
поправи
га
Мелентије
благо
.
—
Нашу
,
брате
...
—
Царску
,
—
потврди
жандар
упорно
.
—
Знамо
ми
!
И
—
Ево
и
ја
кажем
да
је
царску
,
—
опет
ће
Јањићије
пркосно
.
—
Јест
,
баш
царску
!
...
Па
шта
ћете
му
?
...
Хоћете
ли
га
објесити
због
нарамка
дрва
?
—
Послат
ћемо
га
у
решт
.
—
Не
ћете
,
док
сам
ја
жив
!
Мелентије
лагано
приступи
жандару
и
прошапта
молећи
:
—
Оставите
,
господине
...
Сиромах
је
...
Бог
нам
заповиједа
,
да
се
смилујемо
на
сиромаха
.
—
Не
дам
ја
никаква
смиловања
!
...
Јок
!
—
оштро
га
прекиде
Јањићије
.
—
Не
ћу
ја
да
се
смилују
...
Не
смију
они
њега
водити
,
па
то
је
!
Јеврем
се
непримјетно
умијеша
међу
њих
и
стаде
покрај
Јањићија
.
Погледа
на
жандара
,
на
уфитиљене
му
бркове
и
сјајна
пуца
на
новом
капуту
.
Заборавивши
намах
на
све
болове
у
леђима
,
подсмјешљиво
скупи
усне
.
—
Згодно
ли
би
било
нашалити
се
с
овим
господином
и
читаву
свађу
завршити
једном
комендијом
!
—
помисли
у
себи
.
Па
,
направив
блесасто
лице
,
као
прикрадајући
се
ухвати
Јањићија
за
рукав
и
,
неким
полугласним
шапатом
,
тепајући
избаци
:
—
Пусти
их
,
оче
Јањићије
,
нека
га
гоне
...
Због
нарамка
дрва
заборавит
ће
на
онај
духан
у
врх
појате
...
—
Духан
?
...
Какав
духан
?
—
нагло
запита
високи
жандар
и
сијевну
очима
.
Јеврем
се
,
тобоже
,
престрави
...
Некако
сметено
,
луђачки
,
погледа
у
њих
и
слегну
раменима
.
—
Ноћас
су
трпали
у
појату
,
—
замуца
скрушено
,
—
Бит
ће
да
је
духан
...
Високи
се
жандар
осмјехну
и
намигну
на
друга
.
Каквих
ли
све
будала
нема
у
манастиру
,
кад
готово
јавно
причају
о
кријомчареном
духану
!
...
И
каква
ли
ће
награда
бити
,
ако
буде
много
духана
!
—
Ама
о
каквом
духану
збориш
,
несретниче
?
—
запита
и
Јањићије
изненађен
и
намргоди
се
.
—
Отклен
духан
?
—
Не
знам
,
—
блесаво
одговори
Јеврем
,
па
брзо
увуче
главу
међ
рамена
као
да
се
надао
ударцу
.
Жандари
се
споразумјеше
погледима
.
Оставише
и
сељака
и
дрва
и
журно
,
готово
трчећи
,
кренуше
појати
.
—
Колико
ће
га
бити
?
—
запита
високи
,
спотичући
се
.
—
Можда
товар
,
два
?
—
Ух
!
Дотрчаше
до
појате
и
застадоше
мало
.
—
Он
рече
да
је
при
врху
?
—
запита
високи
задихан
.
—
Је
ли
?
—
Јест
.
—
Значи
,
да
се
морамо
пентрати
уз
мердевине
.
—
Не
може
се
другачије
.
Обојица
прихватише
за
велике
мердевине
,
што
су
лежале
у
страни
.
Издигоше
их
на
раменима
,
исправише
.
—
Напријед
!
Високи
се
поче
пењати
први
.
Плашљиво
,
пазећи
да
се
не
омакне
и
придржавајући
се
за
зид
,
успуза
се
некако
готово
до
под
кров
од
појате
.
Ту
стаде
и
покуша
да
руком
отвори
тијесна
враташца
под
кровом
.
Узалуд
.
Снажно
удари
кундаком
и
врата
,
тресући
се
,
попустише
.
Увуче
се
.
Оставив
пушку
у
трави
пође
и
други
за
њим
.
—
Пст
!
Мирни
будите
!
—
шапатом
заповједи
Јеврем
и
Јањићију
и
Мелентију
,
који
су
зачуђени
пристајали
за
њим
и
снебивали
се
.
—
Мирни
!
—
Али
ако
нађу
?
—
уплашено
запита
Мелентије
и
склопи
руке
као
на
молитви
.
—
Не
бојте
се
!
...
Јеврем
се
прикраде
мердевинама
,
пажљиво
обилазећи
дубоку
вучију
јаму
,
претрпану
читавим
гомилама
шушња
,
шибља
и
одбаченог
бусења
.
Узе
их
и
одмакну
испред
појате
.
Положи
их
на
земљу
као
да
се
,
тобоже
,
саме
преврнуле
.
—
Бјежимо
!
Па
се
нагло
измакну
и
сакри
се
међу
борове
.
Калуђери
пођоше
за
њим
.
—
Ама
шта
радиш
,
несретни
сине
?
...
Имаш
ли
памети
?
—
шапатом
запита
Јањићије
сустигнувши
га
.
—
Шта
ли
ће
бити
?
—
отегну
и
Мелентије
забринуто
.
—
Брука
!
—
А
зар
би
они
оставили
сељака
,
да
им
не
споменух
духан
?
—
пркосно
одговори
Јеврем
и
шћућури
се
под
борове
.
—
Зар
би
помогле
ваше
молбе
и
ваше
пријетње
?
—
Помогла
би
цјепаница
!
—
с
поносом
избаци
Јањићије
.
—
Сила
се
само
силом
надбија
...
Јеврем
лукаво
намигну
:
—
Зар
?
Разговор
им
пресијече
оштар
лом
и
силно
шуштање
,
пуцкарање
...
Нешто
као
да
се
сруши
,
разори
...
Зачу
се
одмах
и
очајна
,
необична
помагања
.
Одонуд
,
од
појате
,
викаху
,
зазиваху
у
помоћ
.
—
Ви
идите
,
а
ја
не
смијем
,
—
мирно
им
рече
Јеврем
и
леже
по
трави
.
—
Видите
шта
је
!
Оба
калуђера
,
без
устезања
,
похиташе
према
појати
,
погонећи
се
.
Погледавши
под
кров
опазише
једног
жандара
,
гологлава
,
са
косом
од
сијена
и
хаљинама
,
препуним
трина
,
као
да
је
преноћио
у
стогу
.
Промолио
се
кроз
обијена
врата
,
сав
се
искривио
и
држећи
се
за
довратак
,
виче
из
свега
грла
,
дозива
и
псујући
и
богорадећи
уједно
.
Као
туп
,
пригушен
одјек
из
јаме
му
се
одазива
неко
стењући
,
цвилећи
попут
ишибана
пса
.
Калуђери
приступише
и
пазећи
да
се
и
сами
не
омакну
,
кроз
проломљени
шушањ
провирише
у
јаму
.
Спазише
Високога
.
Савио
се
као
гусјеница
на
дну
,
изгруван
и
изгребан
.
Рукама
обухватио
кољена
и
њиха
се
,
јечи
,
уздише
.
—
А
што
не
притврдисте
мердевине
,
убио
вас
Бог
!
—
прекори
их
Јањићије
,
а
преполовљена
обрва
извија
се
и
дебеле
ноздрве
шире
као
да
ће
намах
праснути
у
смијех
.
—
Оне
су
искривљене
и
падају
,
чим
се
не
притврде
.
—
Нијесмо
знали
,
—
болно
се
одазва
жандар
испод
крова
опружајући
руке
као
жаба
кад
скаче
у
воду
.
—
Него
их
намјестите
опет
,
молим
вас
,
да
се
спустим
.
Јањићије
намјести
мердевине
и
придржа
их
.
А
чим
се
жандар
спусти
,
сва
тројица
прихватише
за
посао
.
Почеше
разгртати
гране
и
шушањ
да
ослободе
Високога
.
—
Сто
нијеси
пазио
,
јадан
брате
?
—
опет
ће
Јањићије
болећиво
,
пружајући
му
руку
,
да
га
прихвати
.
—
Свако
зна
,
да
је
ту
вучија
јама
.
Игуман
је
још
зимус
ископао
пред
појатом
ради
лопова
...
Ех
...
—
Јао
,
стукао
сам
се
,
—
зашишта
Високи
стискајући
зубе
и
лагано
се
исправљајући
.
—
Ко
би
знао
за
јаму
!
...
Чим
нисмо
нашли
духан
,
пошао
сам
,
а
...
кад
сам
видио
да
нема
мердевина
,
скочио
одозго
и
...
јао
!
...
Јањићије
извади
из
џепа
боцу
са
ракијом
и
стресајући
му
лишће
и
прашину
са
хаљина
,
понуди
га
:
—
Одсркни
мало
,
па
ће
проћи
...
Нијеси
сломио
ништа
?
...
Ногу
ни
руку
нијеси
угануо
?
...
Исправи
се
.
Високи
,
јечећи
и
уздишући
,
исправи
се
још
мало
.
—
Пођи
!
Високи
,
шантуцајући
,
пође
.
—
Халт
!
...
Стани
!
...
Високи
стаде
.
—
Е
здрав
си
ти
,
јуначе
,
ко
и
ја
...
Ништа
није
било
...
Пала
муха
на
медвједа
!
...
Одсркни
!
Жандар
пожудно
прихвати
за
боцу
.
Искапи
.
—
На
здравље
!
Па
узе
Мелентија
под
руку
,
окрену
се
од
њих
и
оде
у
авлију
.
ИВ
.
Оштро
,
истрзано
,
дивље
,
у
некој
необичној
журби
,
као
свађајући
се
,
зазвонише
звона
,
јаукнуше
.
Читава
авлија
забруја
,
затрепта
и
запјева
.
Јеврем
се
трже
иза
сна
,
скочи
са
кревета
и
истрча
пред
ћелију
.
Још
прије
два
дана
прелиставао
је
календар
и
увјерио
се
,
да
у
овој
седмици
нема
никаква
већег
празника
.
А
како
су
оба
звона
звонила
само
о
већим
празницима
,
никако
се
није
могао
досјетити
:
зашто
га
јутрос
разбудише
?
...
.
Није
ли
Игуман
кренуо
на
пут
?
...
.
О
томе
јучер
нитко
говорио
није
...
Није
ли
,
изненада
,
дошао
Митрополит
?
...
А
каква
би
невоља
могла
и
њега
овако
рано
дотјерати
?
...
Зијевајући
и
прстима
рашчешљавајући
неуређену
косу
погледа
према
звонику
.
Пред
црквеним
вратима
,
управо
крај
побоја
,
опази
човјечуљка
неког
,
мршава
,
гурава
,
јадна
.
Објема
руњавим
рукама
грчевито
ухватио
за
конопце
и
поскакујући
,
као
у
колу
,
тегли
из
све
снаге
...
Обучен
у
саме
дроњке
...
Искајишани
,
иструли
остаци
калуђерске
мантије
вијаре
се
око
њега
;
прљави
тетрејици
од
појаса
падају
му
низ
испале
куков
;
кроз
подеране
сеоске
чакшире
провиди
се
мрка
,
изгребана
кожа
,
нарочито
на
бедрама
.
На
блатњавим
,
окрвављеним
ногама
обуће
није
имао
.
На
глави
му
се
климала
напукла
и
улупљена
камилавка
.
—
Ко
ли
је
ово
?
—
запита
Јеврем
Васу
,
који
је
неиспаван
и
љутит
прелазио
преко
авлије
,
носећи
ључ
од
цркве
усправљен
,
као
свијећу
,
и
мукло
разговарајући
сам
са
собом
.
—
И
зашто
звони
?
...
—
Ко
је
?
...
Николетина
!
—
одговори
Васо
осорно
не
погледавши
га
.
—
Ђаво
га
доноси
сваких
десет
дана
те
нас
овако
буди
.
Бог
му
,
каже
,
наредио
да
увијек
свој
долазак
огласи
звонима
.
За
чудо
,
кад
се
приближи
Николи
,
нити
га
прекори
,
нити
задржа
од
звоњења
.
Готово
са
неким
страхопоштовањем
заобиђе
око
њега
.
И
гурајући
капу
под
пазухо
и
крстећи
се
,
завуче
кључ
у
кључаницу
.
Отвори
врата
.
—
А
шта
ти
радиш
досада
,
несретниче
?
—
оштро
запита
Никола
,
па
пусти
конопце
.
Са
неком
насладом
погледа
у
звона
,
која
посљедњи
пут
болано
јекнуше
и
још
се
њихајући
зујаху
заморено
.
—
Зар
не
знаш
слово
Господње
да
треба
рано
ранити
?
Бржебоље
клекну
на
кољена
и
рашири
руке
према
небу
.
Крстећи
се
и
клањајући
спусти
чело
на
праг
.
Остаде
ту
као
окамењен
.
—
Какав
ли
је
ово
богомољац
?
—
шапатом
запита
Јеврем
и
лагано
,
на
прстима
поче
му
се
приближавати
.
—
И
откуда
је
?
—
Никола
!
—
некако
поплашено
и
као
плачевно
проговори
му
неко
иза
леђа
.
—
На
путу
!
Јеврем
познаде
глас
оца
Мелентија
.
Осврну
се
.
Блијед
,
малаксао
,
стао
он
насред
авлије
.
Некако
тупо
и
страшиво
гледа
у
Николу
,
а
сухе
му
руке
дрхћу
,
дрхћу
...
—
Шта
ти
је
?
—
брзо
запита
Јеврем
и
мислећи
зар
да
ће
пасти
,
подухвати
га
испод
руке
.
—
Болестан
си
опет
?
—
Гледај
га
...
на
путу
...
—
једва
промуца
Мелентије
и
прстом
указа
на
Николу
.
—
Кад
год
ја
служим
,
он
онако
испане
и
препријечи
му
пут
...
Увијек
...
—
Па
?
—
Предзнак
је
то
...
Рђав
предзнак
!
—
Бојиш
га
се
?
—
Напомиње
ми
смрт
,
блиску
смрт
,
која
ће
ми
препријечити
пут
кроз
живот
,
—
промуца
Мелентије
нечујно
.
Опет
задрхта
.
Никола
зар
осјети
,
како
неко
иза
њега
стоји
.
Лагано
се
придиже
и
мрко
,
набрано
лице
,
све
зарасло
у
густу
длаку
,
окрену
према
њима
:
—
Ти
ли
си
,
оче
Мелентије
?
—
запита
мукло
,
пресијецајући
га
погледом
.
—
Пролази
у
храм
Господњи
и
помоли
се
Господу
за
нас
грјешне
...
И
кад
те
позове
пред
пријесто
небески
,
а
милостив
је
и
позват
ће
те
брзо
,
моли
се
за
нас
...
Мелентију
као
да
поклецнуше
ноге
.
Ухвати
Јеврема
за
руку
и
наслони
се
на
њега
.
Затим
лагано
,
застајкујући
готово
на
сваком
кораку
да
предахне
,
пријеђе
преко
прага
.
Ступи
у
цркву
.
—
Ко
си
ти
?
—
оштро
запита
Никола
Јеврема
,
кад
пође
за
Мелентијем
,
и
заустави
га
на
прагу
.
—
Ђак
ли
си
,
искушеник
ли
си
,
путник
или
намјерник
?
...
Штани
!
...
Не
улази
!
...
У
тебе
није
срце
предано
Господу
,
твоје
су
мисли
грјешне
,
похотљиве
...
Не
ћеш
дуго
скрасити
под
кровом
манастирским
!
...
И
опет
се
поче
крстити
и
молити
.
Опет
спусти
чело
на
праг
црквени
.
Међутим
се
и
авлија
поче
пунити
сељацима
,
радинима
.
Лагано
,
као
прикрадајући
се
,
улазили
су
један
за
другим
кроз
широку
капију
.
Побожно
се
клањали
према
цркви
и
ишли
,
збијали
се
испред
ћелија
.
Неки
су
у
малим
,
четвртастим
крошњицама
,
по
врху
прекривеним
сламом
,
носили
јаја
;
неки
држали
за
ноге
чврсто
увезане
по
три
по
четири
кокоши
,
које
су
раколиле
и
дречале
;
неки
гонили
по
јање
или
разиграно
козле
пред
собом
...
И
сви
су
били
некако
забринути
...
Шапатом
су
говорили
међу
собом
.
Чим
би
им
ко
непознат
приступио
,
прекидали
су
разговор
и
окретали
се
,
силом
се
искашљујући
у
стиснуту
шаку
или
шарајући
прстима
по
овлаженом
пијеску
.
Кад
се
помоли
Игуман
,
поскидаше
капе
.
Дубоко
се
поклонише
.
Он
их
и
не
погледа
.
Убрзаним
кораком
прође
два
три
пута
по
авлији
,
завири
у
све
буџаке
.
Пође
и
према
цркви
и
опазивши
Николу
пред
прагом
,
застаде
.
Опет
се
врати
према
сељацима
,
гурну
ногом
у
крошњице
са
јајима
као
да
би
да
тако
омјери
:
јесу
ли
пуне
?
Поче
одизати
кокоши
и
мјерити
их
на
руци
.
—
Што
сте
имали
најгоре
,
мени
сте
донијели
,
—
осијече
оштро
,
мргодећи
се
и
гледајући
некуда
у
страну
.
—
Све
мршаво
,
слабо
...
Стоко
!
...
—
А
мршава
нам
и
година
,
мој
лијепи
Господине
,
—
запјева
некакав
старац
,
којему
је
глава
била
обријана
готово
до
врха
.
А
са
врха
,
сличан
крављем
репу
,
пружао
се
дуг
,
умотан
перчин
и
падао
на
леђа
.
—
Колико
смо
и
како
смо
могли
,
толико
и
донесосмо
.
—
Не
питам
тебе
...
Знам
,
да
умијеш
и
превише
чаврљати
,
—
окоси
се
Игуман
и
окрену
се
другом
домаћину
.
—
Зар
не
видиш
,
да
ће
ово
твоје
јање
још
данас
крепати
?
—
запита
јаче
.
—
Мислиш
ли
,
да
га
ми
можемо
излијечити
нашим
молитвама
?
—
Јутрос
је
здраво
и
весело
оптрчавало
око
куће
,
—
одговори
сељак
мирно
и
њежно
обгрливши
јање
пољуби
га
у
рошчић
.
—
А
и
сада
,
да
га
пустим
,
трчало
би
...
Игуман
се
наљути
.
Поче
тући
штапом
о
земљу
.
—
Не
одговарај
!
...
Не
ћу
да
одговараш
!
...
Сви
ви
знате
лагати
...
Сви
!
...
—
викну
осорно
.
Опет
се
окрену
старцу
с
перчином
.
Штап
са
сребрном
јабуком
прихвати
по
средини
и
одиже
према
себи
као
жезло
какво
.
Исправи
се
и
накашља
као
кад
проповиједа
.
—
Зашто
ви
тако
варате
манастир
,
синови
злочестиви
,
—
запита
некако
свечано
,
јачим
уобљенијим
гласом
.
—
Зашто
гријех
пред
Богом
на
своју
душу
товарите
?
...
Сви
знате
,
да
се
манастир
издржава
од
прихода
са
земље
,
коју
ви
обрађујете
,
и
од
прилога
ктиторских
...
Знате
добро
,
синови
злочестиви
,
па
сте
ми
опет
љетос
украли
пет
товара
жита
и
подметнули
ми
нагњиле
кромпире
...
Закинули
сте
ме
и
на
виноградима
и
на
приходу
од
духана
...
Сад
сте
,
ево
,
окренули
да
доносите
мршаве
кокоши
и
крепану
јањад
...
Ех
,
синови
злочестиви
!
...
Ех
,
стоко
једна
!
—
А
рашта
Бога
не
умолисте
да
буде
бољи
род
,
па
би
и
манастиру
светом
више
прихода
било
?
—
опет
запјева
старчић
с
перчином
комешајући
се
као
од
студени
.
—
Како
је
Бог
одмјерио
нама
,
тако
смо
и
ми
намастиру
,
равном
мјером
...
—
Мучи
,
богохулниче
!
—
готово
врисну
Игуман
и
измахну
штапом
према
старчићу
као
да
ће
ударити
.
—
Ни
ријечи
више
да
не
проговориш
!
...
Ти
ћеш
и
тако
брзо
полетјети
са
земље
манастирске
!
—
Зар
је
овдје
забрањено
и
говорити
?
—
изненада
сурово
замумла
Јањићије
.
Бјеше
изишао
из
ћелије
и
припаливши
лулу
,
расхлађивао
ракију
у
води
.
—
По
каквијем
ли
је
то
канунима
и
палиграфима
?
—
У
моје
послове
нека
се
нико
не
мијеша
,
—
одговори
Игуман
преко
рамена
и
опет
погледа
у
страну
.
—
Нијесу
твоји
послови
него
манастирски
,
а
све
,
што
је
манастирско
,
моје
је
ко
и
твоје
.
Игуман
поче
тапкати
на
мјесту
и
све
јаче
ударати
штапом
.
—
Ја
сам
овдје
Игуман
!
—
цикну
поносито
.
—
Нико
други
!
—
Ако
си
Игуман
,
нијеси
џелат
,
—
одговори
Јањићије
пркосно
,
опљуцкујући
преко
луле
.
—
Што
мучиш
ову
сиротињу
,
што
ли
иштеш
преко
мјере
?
...
Ја
знам
,
да
су
сви
они
лупежи
,
пасји
синови
,
и
знам
да
ће
закинути
,
али
шта
ћеш
им
?
...
Добро
је
,
кад
су
и
оволико
могли
донијети
.
—
Игумане
!
...
Нареди
да
ми
се
донесе
ручак
!
—
некако
заповједнички
подвикну
Никола
и
на
кољенима
допузи
до
Игумана
.
—
Гладан
сам
,
а
гладног
треба
нахранити
по
заповијести
Господњој
!
Па
се
исправи
и
оштро
погледа
по
сељацима
...
Сви
ником
поникоше
.
Некако
сметено
,
поплашено
почеше
се
збијати
један
уз
другога
као
узнемирене
овце
пред
олују
.
Покуњено
,
оборених
глава
,
гледаху
у
земљу
.
—
Свјат
,
свјат
,
свјат
Господ
Саваот
,
—
чудним
храпавим
гласом
отегну
Никола
и
одиже
руке
према
небу
.
—
Погледај
,
Господе
,
на
Содом
и
Гомор
овај
,
погледај
како
грјешни
људи
одвратише
лице
своје
од
твојих
манастира
и
како
почеше
варати
!
...
Господи
,
удри
грјешнике
,
не
удри
праведнике
!
...
Ја
видим
,
како
ћеш
послати
гладне
године
,
кугу
и
морију
,
да
сатару
,
да
поморе
на
све
стране
...
—
Не
!
—
готово
јаукну
старац
са
перчином
и
ничице
паде
по
земљи
.
—
Не
куни
,
по
Богу
!
—
Не
куни
!
—
запомагаше
и
остали
,
преклонивши
се
.
—
Немој
!
—
Господи
,
послушај
глас
раба
грјешнога
...
—
отегну
Никола
јаче
.
Али
га
снажна
рука
Јањићијева
зграби
за
раме
,
а
стиснута
шака
запријети
под
носом
.
—
Не
лај
,
псето
!
...
Доста
је
!
...
Никола
се
стресе
и
злобно
погледа
Јањићија
испод
ока
.
—
Ти
си
слуга
нечастивога
,
—
опоро
рече
.
—
Ти
ћеш
свршити
на
вјешалима
.
—
Доста
!
—
Срамота
ће
осјенити
манастир
овај
чрез
тебе
и
страшно
поруганије
претрпјет
ће
...
Игуман
,
не
говорећи
ништа
,
полако
се
примакну
Николи
.
Узе
га
за
руку
и
поведе
манастирској
кухињи
.
Јањићије
,
са
надувеним
образима
,
погледа
за
њима
и
јетко
зарежа
:
—
Псето
погано
!
—
Немој
,
оче
,
бити
безбожник
...
Ваистину
је
пророк
и
видовит
је
,
—
запјева
старац
са
перчином
и
заврти
главом
.
—
Три
пут
нам
је
прорекао
град
...
—
А
мени
прорекао
смрт
дјетета
,
—
поплашено
дочека
други
.
—
А
мени
свадбу
!
—
А
мени
помор
у
стоци
!
Сви
као
да
се
натјецаху
:
ко
ће
више
изнијети
примјера
о
Николиним
пророчанствима
.
Сви
су
тврдо
вјеровали
у
њих
.
И
бојали
га
се
необично
.
Кад
би
,
пролазећи
у
манастир
или
враћајући
се
,
на
свом
клемпавом
,
огубаном
магарцу
пројахао
кроз
село
,
поздрављали
га
љубазније
него
Игумана
.
У
кући
,
гдје
би
свратио
,
дочекивали
га
најпонизније
,
клањајући
се
,
љубећи
му
руке
.
Ако
је
што
искао
,
доносили
су
одма
;
ако
је
почео
псовати
,
улагивали
се
,
умиривали
га
понудама
,
непрестано
молећи
да
не
проклиње
.
Само
да
не
проклиње
!
...
А
ако
је
у
чијој
кући
очитао
молитву
,
—
вјечито
чамећи
по
манастирима
,
научио
је
силу
молитава
на
памет
,
—
сви
су
били
пресретни
.
Вјероваху
,
да
ће
се
сва
благодат
божија
излити
на
њих
.
И
макар
што
су
вољели
оца
Јањићија
,
криво
им
било
на
њега
,
што
је
,
једини
у
манастиру
,
толико
немилостив
према
Николи
,
што
му
не
вјерује
и
одбија
га
од
себе
.
Због
тога
им
,
чак
,
изгледао
као
неки
богохулник
,
који
ни
у
што
не
вјерује
.
А
то
му
никако
нису
могли
опростити
.
Прекоравали
га
увијек
и
готово
са
неком
злурадошћу
чекали
:
кад
ће
се
пророчанство
Николино
испунити
на
њему
самоме
,
на
Јањићију
,
и
кад
ће
примити
казну
за
безвјерје
своје
.
Као
за
инад
и
Игуман
је
постајао
све
љубазнији
према
Николи
,
уколико
га
Јањићије
више
мрзио
.
Допуштао
му
и
да
звонима
објављује
свој
долазак
и
буди
калуђере
.
Хранио
га
,
давао
му
духана
,
каткад
и
новаца
.
Кад
приложници
са
села
нису
били
довољно
пажљиви
и
дарежљиви
,
слао
је
Николу
као
неког
егзекутора
да
купи
прилоге
.
Никада
без
успјеха
.
И
сада
,
кад
га
„
из
инада
“
одвео
у
кухињу
,
Јањићије
је
тврдо
вјеровао
,
да
ће
га
наговорити
на
какав
нови
„
шеретлук
“
и
да
ће
поново
измамити
нешто
од
сељака
.
Он
се
хтједе
упутити
за
њима
да
пази
,
да
прислушкује
...
Изненада
га
заустави
једна
жена
,
шапатом
замоли
да
је
поведе
у
ћелију
.
Сва
је
била
умотана
у
широк
,
шарен
покривач
.
Само
јој
нос
провиривао
испод
мјехурасте
стрехе
на
челу
и
једно
велико
плаво
око
свијетлило
се
.
—
А
шта
ћеш
ту
у
ћелији
?
—
осорно
запита
Јањићије
,
гледајући
је
с
неповјерењем
.
—
Но
?
—
Да
се
исповједим
...
Он
поћута
мало
,
почека
.
Затим
се
лијено
окрену
и
,
махнувши
јој
руком
,
пође
.
Она
,
умотавајући
се
све
више
и
старајући
се
да
је
не
познају
,
пође
за
њим
...
Чим
је
затворио
врата
од
ћелије
,
узе
са
чавла
стари
епитрахиљ
,
који
је
мирисао
на
тамјан
,
и
растопљен
восак
и
намаче
га
на
врат
.
Дохвати
и
стари
,
зеленкасти
крст
,
излизан
од
честих
цјеливања
,
испред
иконе
и
високо
одиже
.
—
Да
крадеш
?
...
Не
крадеш
...
Да
псујеш
?
...
Не
псујеш
...
—
сам
поче
и
питати
и
одговарати
,
гледајући
јој
у
главу
.
—
Да
потвораш
?
...
Не
потвораш
...
Да
постиш
?
...
Не
постиш
...
Па
се
накашља
и
узвикну
јаче
:
—
Имаш
ли
још
што
на
срцу
?
...
Говори
!
...
Жена
хитно
збаци
покривач
са
себе
,
паде
на
кољена
.
Прихватив
за
крај
епитрахиља
пољуби
га
и
притисну
на
чело
.
—
Бранитељу
наш
!
—
промуца
узбуђено
и
удари
у
плач
.
-
Само
Богу
и
теби
смијем
све
казати
...
Никоме
више
!
...
Јањићије
је
тек
сада
познаде
.
Била
то
Смиљана
,
позната
лијепа
удовица
.
О
њу
се
,
како
се
причало
,
досада
отимали
троји
просиоци
по
избор
.
Ни
једне
није
хтјела
примити
...
Угледавши
је
скрушену
и
потиштену
сажали
му
се
.
Саге
се
над
њу
и
хтједе
ју
подигнути
.
Ипак
,
предомисливши
се
,
нагло
трже
руку
као
од
ватре
.
На
силу
поче
кашљуцати
.
—
Но
шта
је
?
...
Шта
је
?
...
—
окреса
сухо
,
мргодећи
се
и
окрећући
главу
да
јој
у
лице
не
гледа
.
—
Казуј
!
Смиљана
јецаше
још
неко
вријеме
тресући
се
,
грчећи
.
Покуша
,
у
два
пута
,
да
проговори
.
И
оба
пута
загрца
.
Сузе
још
јаче
навалише
,
облише
јој
пуначке
образе
.
Напошљетку
сакри
лице
у
епитрахиљ
,
умота
главу
њиме
.
—
Грјешница
сам
ти
,
оче
,
—
испрекидано
избаци
на
силу
заустављајући
јецаје
,
који
се
на
махове
још
увијек
отимали
и
трзали
јој
гласом
,
кидали
га
.
—
Згријеших
...
Посрнух
...
—
Шта
?
...
Шта
,
несретнице
?
—
загрми
Јањићије
изненађен
и
крстом
измахну
изнад
главе
јој
.
—
И
с
тим
си
дошла
мени
?
...
Мени
?
...
—
Оче
,
не
гони
грјешницу
!
—
грцајући
промуца
Смиљана
и
,
савивши
се
у
клупче
,
очајно
гребући
рукама
унаоколо
поче
да
челом
удара
,
лупа
у
под
.
—
Ја
не
смијем
другом
!
...
Само
теби
!
...
Теби
и
Богу
!
...
Ти
знаш
...
ти
разумијеш
...
ти
не
цвијељаш
несретника
.
Јањићије
се
исправи
све
јаче
измахујући
крстом
,
као
да
гони
,
да
се
брани
од
нечега
.
Мрмљао
је
у
браду
,
роменџао
,
нејасно
,
испрекидано
,
неразумљиво
.
Дође
му
да
викне
,
загрми
,
да
је
одгурне
ногом
.
У
исти
мах
нешто
га
заголица
у
грлу
.
Замало
да
и
сам
не
заплака
,
с
њоме
заједно
.
Опет
се
намргоди
и
закашља
у
шаку
.
—
Доста
!
—
узвикну
јаче
отхукујући
и
савлађујући
се
некако
.
—-
Доста
,
сатано
!
...
Нијесам
ти
баба
ни
свекрва
да
ми
ту
јадикујеш
...
Престани
,
пасја
кћери
!
—
Оче
!
—
Добро
,
добро
...
Чуо
сам
...
—
убрза
он
живље
ушмркујући
.
—
Не
плачи
!
...
Чуо
сам
,
ето
...
С
ђаволом
се
свезала
и
с
ђаволом
погријешила
...
Ја
...
Све
ви
тако
...
Све
се
распалите
и
тражите
ђавола
,
а
кад
га
ухватите
за
рогове
,
онде
кукате
и
помажете
...
Ја
...
—
И
,
лако
је
ударивши
крстом
по
глави
,
окреса
:
—
А
сви
смо
грјешни
...
Сви
...
Не
плачи
више
,
велим
ти
...
Само
је
Бог
без
гријеха
...
Само
он
...
Па
одбаци
камилавку
и
расплећући
просједу
косу
по
раменима
рече
свечано
:
—
Говори
!
Смиљана
као
да
се
прибра
мало
,
стиша
се
.
Стидљиво
прикривајући
прса
рукама
и
гледајући
у
земљу
замуца
:
—
Бог
види
,
оче
,
да
...
да
сам
само
згријешила
што
сам
вољела
.
—
Ја
,
ја
...
Да
се
не
воли
,
не
би
се
ни
гријешило
,
—
упаде
Јањићије
јетко
као
светећи
се
.
—
Све
ви
тако
...
Ја
...
Да
није
мед
сладак
,
не
би
се
мухе
у
њему
давиле
...
—
Али
је
он
реко
да
ће
ме
вјенчати
...
Обећо
је
...
Он
,
Јово
Станков
...
Ти
га
знаш
,
оче
...
Јањићије
плану
.
Одбаци
крст
на
кревет
,
удари
се
по
бедри
.
Хитно
оде
у
страну
и
дохвати
тешки
,
чворновати
штап
...
—
И
хоће
да
слаже
,
пасји
син
!
—
узвикну
раздражено
,
пријетећи
.
—
Хоће
ли
?
...
Е
ја
ћу
да
га
питам
и
да
га
вјенчам
по
своме
закону
,
угурсуза
једног
!
...
Да
видим
,
хоће
ли
и
мени
слагати
!
...
—
Не
лаже
,
не
лаже
он
,
оче
,
—
дочека
Смиљана
живо
и
прућивши
се
испред
врата
,
препријечи
му
пут
.
—
Он
је
једнако
на
ријечи
...
Он
би
ме
и
сад
узео
себи
...
Али
му
отац
не
да
...
—
А
што
се
ћелави
отац
у
то
мијеша
?
—
окреса
Јањићије
бјешње
и
опет
закорачи
као
да
ће
је
прегазити
.
—
Ко
ће
и
њега
питати
?
...
Ја
ћу
њему
...
Оба
ћу
му
ока
избити
,
ако
и
једну
проговори
...
Смиљана
склопи
руке
и
лијепе
,
плаве
очи
подиже
према
њему
:
—
Немој
,
оче
...
Горе
ћеш
учинити
,
—
прошапта
смирено
,
молећи
.
—
Не
ће
стари
никако
попустити
...
Ако
би
за
час
,
пред
силом
,
и
попустио
,
опет
би
нас
убрзо
обоје
отјерао
...
Јањићије
застаде
и
замисли
се
мало
.
—
А
што
не
остави
тако
погана
оца
?
—
подвикну
ватреније
.
—
Што
не
остави
пса
па
не
живи
одвојено
?
—
Не
може
се
тако
,
—
покуњено
одговори
Смиљана
бришући
мокро
лице
чистим
,
везеним
рукавом
од
кошуље
.
—
Ако
га
остави
,
стари
ће
све
своје
имуће
предати
манастиру
.
Ни
педља
земље
,
ни
једног
папка
,
не
ће
њему
,
Јови
,
дати
...
Па
грјехота
да
нам
толики
мал
пропане
.
—
Пхи
!
...
О
свему
ли
рачунате
!
—
згади
се
Јањићије
и
као
гуја
шикну
кроз
широке
,
меснате
ноздрве
.
—
Пхи
!
...
И
сад
си
,
зар
,
дошла
мени
да
вам
и
ја
помогнем
рачунати
?
...
Пхи
!
...
Пхи
!
.
.
.
—
Ми
мислимо
да
је
боље
сачекати
,
док
стари
омекша
или
премине
,
—
растумачи
она
постиђено
.
Јањићије
не
одговори
.
Прошета
два
три
пута
по
ћелији
са
скрштеним
рукама
испод
епитрахиља
.
Нешто
га
копкало
да
запита
,
да
сазна
од
Смиљане
:
како
је
згријешила
?
...
Гдје
је
то
било
?
...
Када
?
...
Је
ли
он
долазио
,
наметао
се
или
она
,
сама
?
...
Погледа
је
два
пута
оштро
и
испитујући
...
„
Она
је
прва
тражила
ђавола
“
,
као
да
му
шапну
неко
.
Затим
се
,
по
трећи
пут
,
окрену
да
је
никако
не
гледа
и
,
прислонив
се
уз
прозор
,
мукло
запита
:
—
А
долази
ли
ти
и
сада
?
—
Јово
?
—
отегну
она
тихо
,
гледајући
му
у
леђа
.
—
Ђаво
!
—
Долази
каткад
.
—
По
ноћи
?
—
По
ноћи
...
—
И
нико
га
не
види
?
—
Чува
се
он
...
А
и
кућа
ми
при
страни
,
осамљена
...
Јањићије
надуха
образе
и
големим
ноктом
почне
гребати
по
зиду
.
—
Па
ти
се
за
свој
гријех
не
кајеш
,
пасја
кћери
!
—
отегну
јаче
,
пакосно
и
са
завишћу
неком
.
—
Згријешила
и
не
кајеш
се
,
кад
га
поново
примаш
...
—
А
зашто
ћу
се
кајати
,
кад
волим
?
—
запита
она
зачуђено
.
—
Па
што
си
долазила
,
плакала
?
—
запита
развлачећи
.
—
Да
помогнеш
,
—
некако
слободније
одговори
она
.
—
Ти
све
знаш
...
све
можеш
...
само
ако
хоћеш
...
—
Немам
ја
ту
шта
помагати
,
—
окреса
он
грубо
и
презриво
одмахну
ногом
као
да
гура
нешто
или
одбацује
.
—
Тражи
ти
млађе
,
вјештије
...
Хајде
оцу
Прокопију
...
Он
се
разумије
у
таке
ствари
...
Она
накриви
главу
и
скрушено
проговори
:
—
Од
оца
Прокопија
сазнат
ће
пола
села
...
А
тада
брука
!
...
Од
тебе
,
оче
,
не
ће
сазнати
ни
црна
земља
.
—
Хм
...
Зар
се
то
може
сакрити
?
...
Хм
...
—
као
да
сам
себе
запита
и
замисли
се
.
Смиљана
се
опет
ослободи
.
—
Досада
није
сазнао
нико
,
—
рече
ватреније
.
—
Ето
...
и
дијете
ће
се
наћи
кроз
који
дан
,
а
нико
знати
не
ће
...
Чувала
сам
,
сакривала
...
—
Дијете
?
—
готово
рикну
Јањићије
и
некако
поплашено
одиже
руке
у
вис
...
О
свему
је
питао
,
а
на
дијете
ни
помислио
није
!
...
Откуд
сад
дијете
да
дође
?
...
Зар
и
то
по
врху
?
...
Она
поклопи
очи
рукама
и
меко
и
мало
збуњено
примијети
:
—
Због
тога
сам
и
дошла
.
—
Мислиш
ли
да
сам
ја
бабица
,
крмачо
једна
?
...
—
подвикну
он
увријеђено
обзирући
се
унаоколо
и
опет
тражећи
штап
.
—
Дијете
!
...
Ја
...
Дијете
,
него
шта
?
—
поче
сам
себи
одговарати
.
—
Хоћеш
ли
меда
,
ето
ти
меда
!
...
И
сад
да
се
прича
Јањићију
под
епитрахиљом
и
часним
крстом
,
о
дјетету
!
Ко
да
се
Јањићије
разумије
у
нечастиве
ствари
!
...
Смиљана
покуша
да
одговори
,
али
он
није
дао
.
Одмахивао
је
руком
,
одбијао
и
,
све
више
падајући
у
ватру
,
грдио
и
проклињао
.
—
Немој
,
оче
...
Послушај
...
—
напошљетку
упорно
избаци
она
,
хватајући
га
за
мантију
и
силом
нагонећи
да
саслуша
.
—
Ми
не
мислимо
зло
...
Ми
хоћемо
...
Згријешили
смо
,
али
хоћемо
да
је
све
по
закону
...
И
дијете
нека
је
,
пред
Богом
,
по
закону
,
нек
није
незаконито
.
—
Хм
...
Па
?
—
Молимо
те
обоје
да
нас
,
кришом
,
вјенчаш
ноћас
,
у
мојој
кући
...
—
Па
што
одмах
тако
не
кажеш
,
погани
једна
?
—
дочека
он
живље
,
намах
се
разведривши
.
Располовљена
обрва
изви
се
,
опуштени
брк
поче
се
лелујати
.
—
Те
грјешница
сам
,
те
плачеш
,
те
лажеш
,
увијаш
се
,
—
настави
отегнуто
,
ругајући
се
.
—
А
сакриваш
,
што
је
главно
!
...
Спусти
јој
руку
на
тјеме
и
рече
мекше
:
—
Ето
тако
ваља
!
...
Тако
...
Сад
ти
и
дијете
ваља
,
и
Јово
,
пасји
син
,
ваља
!
...
Све
ваља
!
...
Она
као
након
каква
најтеретнијег
посла
одахну
.
Премјери
га
својим
лијепим
очима
,
—
и
тепајући
замоли
:
—
Ама
нико
да
не
сазна
за
вјенчање
...
Нико
!
—
Рашта
?
—
зачуди
се
он
ширећи
ноздрве
.
—
Јер
ако
стари
чује
,
опет
ће
нам
пропасти
имуће
...
Својеглав
је
па
ће
нас
из
инада
упропастити
...
—
И
,
видећи
како
Јањићије
никако
не
може
да
је
потпуно
схвати
,
пожури
се
да
протумачи
.
—
Ми
ћемо
се
сад
само
вјенчати
па
и
опет
живјети
одвојено
ко
и
досле
...
—
Ама
како
ће
да
се
не
зна
?
—
обрецну
се
он
на
њу
.
—
Ни
кум
да
не
зна
!
—
Зар
може
вјенчање
без
кума
?
Она
претрну
,
стрекну
.
Склопи
руке
на
прсима
и
дубоко
уздахну
.
—
Узет
ћемо
Јеврема
,
—
досјети
се
он
сажаливши
се
и
задовољно
поглади
браду
.
—
Не
бој
се
!
...
Кршно
је
момче
!
...
Јес
’
чапкун
и
ломиврат
,
ама
поштен
...
Не
бој
се
!
...
—
Ти
га
знаш
,
оче
,
—
промуца
она
нејасно
.
—
Ја
Богу
и
теби
...
—
И
тако
смо
свршили
?
—
запита
он
па
,
желећи
да
је
осоколи
,
осмјехну
се
.
—
Макар
што
сте
далеко
,
чак
у
трећем
селу
,
ноћас
ћемо
доћи
и
свезати
вас
у
дебеле
ланце
.
Ето
...
Готово
!
...
—
Није
готово
...
Оста
дијете
на
сметњи
,
—
дочека
она
живо
.
—
Како
ће
на
сметњи
бити
рођено
дијете
,
несрећо
несретна
?
—
строго
запита
Јањићије
и
удари
је
по
рамену
.
—
Коме
је
још
и
дијете
на
путу
било
?
—
Ако
оно
остане
у
кући
,
свак
ће
одмах
питати
за
оца
.
—
Не
кажем
ли
ништа
—
ето
срамоте
!
...
Казат
ће
да
није
законито
...
А
кажем
ли
истину
,
чут
ће
и
стари
и
отјерат
ће
Јову
и
...
Знаш
шта
ће
бити
...
—
Па
шта
ћеш
?
—
замишљено
запита
Јањићије
отирући
зној
са
чела
.
—
Да
чујем
...
—
Морат
ћемо
дијете
некуда
опремити
,
—
прошапта
Смиљана
скрушено
.
—
Опремити
?
...
Куда
?
—
Куда
?
...
Ни
сама
не
знам
...
—
тужно
одговори
Смиљана
.
—
Ко
би
од
мене
примио
дијете
,
а
да
сачува
тајну
?
...
Ко
?
...
Ја
га
не
знам
...
Јањићија
као
да
замори
толики
разговор
.
Сједе
на
кревет
,
размахну
ногама
и
рече
оштро
:
—
Када
се
нађе
дијете
,
донеси
га
амо
...
Тад
ћу
смислити
,
коме
да
га
дам
...
И
,
као
присјетивши
се
нечега
,
запита
јаче
:
—
А
зашто
није
Јово
дошао
?
...
Што
је
послао
тебе
?
...
—
Он
се
бојао
да
ћеш
га
истјерати
или
изударати
,
кад
ти
све
исприча
,
—
избаци
Смиљана
некако
весело
и
засмија
се
.
—
А
зна
да
на
женску
главу
не
ћеш
подигнути
руке
.
—
Хехехе
!
...
—
задовољно
се
осмјехну
Јањићије
и
погледа
на
штап
.
—
Казо
бих
му
ја
,
пасјем
сину
,
како
ће
невјенчан
у
зло
газити
!
...
Хехе
!
Па
се
поново
придиже
,
испрати
је
до
врата
и
мирно
пође
преко
авлије
.
—
Гдје
ми
је
Јеврем
?
—
запита
Васу
сусревши
га
близу
кокошињака
.
—
Шта
ради
?
—
Игуманина
га
послао
у
варош
да
нешто
покупује
,
—
одговори
Васо
као
преко
воље
.
—
Вратит
ће
се
вечерас
.
А
Никола
испред
кухиње
поче
викати
:
—
Оца
Мелентија
позват
ће
Господ
пред
лице
своје
и
казат
ће
му
:
„
Познајеш
ли
оца
Прокопија
?
“
...
„
Познајем
,
Господе
!
“
...
„
Он
не
подобајет
храму
мојему
и
доћи
ће
у
ад
вјечни
за
тешка
сагрјешења
против
осме
заповиједи
моје
“
...
„
А
познајеш
ли
оца
Јањићија
?
...
“
„
Познајем
,
Господе
!
“
...
„
Он
ће
од
огња
и
ватре
сагорјети
,
јер
нема
вјере
у
срцу
свом
и
нема
почитања
према
старјешинама
!
“
...
В
.
Изишав
из
цркве
Васо
се
,
тресући
прашину
са
хаљина
,
одмах
упути
у
кухињу
.
Одатле
је
,
кроз
широм
отворена
врата
,
извијала
танка
,
провидна
пара
и
мирисом
добро
замашћених
јела
прељевала
читаву
авлију
...
Поче
се
врзати
око
своје
жене
,
манастирске
кухарице
,
Милице
,
и
бунити
је
у
послу
.
Кад
год
би
сазнао
,
да
ће
се
приготовити
какав
маснији
ручак
увијек
је
хитао
да
јој
тобоже
помогне
.
Наметао
се
,
мијешао
у
послове
,
потпасавши
се
и
сам
овећом
кецељом
и
засукавши
рукаве
до
лаката
.
Поче
,
по
обичају
,
псовати
слуге
који
се
ознојени
и
љутити
врзали
око
врата
,
носећи
поклане
кокоши
,
тукце
,
јањад
.
Поче
гонити
с
пута
свакога
и
прихватати
час
за
једну
час
за
другу
ствар
.
Премјештао
се
с
мјеста
на
мјесто
,
ишао
,
вртио
се
,
а
уистину
ништа
корисно
није
могао
урадити
.
Свакоме
је
,
нарочито
жени
,
управо
кварио
оно
,
што
би
се
урадило
.
На
њезине
клетве
и
пријетње
никако
се
ни
освртао
није
.
„
Нека
виче
и
нека
пријети
,
колико
хоће
“
,
помисли
у
себи
,
чешкајући
се
,
„
само
нек
куха
што
боље
и
нека
све
добро
зачини
“
...
И
као
надзиравајући
:
је
ли
све
укусно
зготовљено
,
непрестано
је
подизао
сваки
поклопац
и
непрестано
пробао
од
сваког
јела
.
Пробао
и
редовно
кудио
,
кудио
и
пробао
.
Узгред
се
заљевао
и
ракијом
из
овеће
боце
,
коју
је
Игуман
,
као
неко
мито
,
у
ванредним
приликама
поклањао
Милици
.
—
Не
треба
теби
ракијетина
!
...
Опит
ћеш
се
ко
свиња
,
—
одговори
јој
мирно
,
кад
она
,
сва
мокра
од
паре
и
замашћена
као
печеница
,
навали
на
њега
и
покуша
да
му
отме
боцу
.
—
Опит
ћеш
се
па
ћеш
ми
окаљати
образ
пред
поштеним
људима
.
Свако
ће
рећи
:
„
Какав
је
он
човјек
кад
пушта
да
му
се
женетина
онако
опија
“
?
—
Не
лаје
куца
ради
села
него
ради
себе
.
Зар
се
ти
не
ћеш
опити
,
Циганине
?
—
зацича
она
узбуђена
и
,
жалећи
ракију
,
све
јаче
наваљиваше
.
—
Зар
се
не
опијаш
о
сваком
празнику
?
...
—
Чојек
и
треба
да
се
опије
...
Бог
је
и
створио
ракију
за
чојека
...
Ено
и
отац
Јањићије
се
напије
,
па
му
нико
не
замјера
.
Милица
се
изврну
и
осу
с
клетвама
на
оца
Јањићија
.
Држећи
страну
калуђерима
и
поносећи
се
њима
,
кад
год
их
је
Васо
покудио
,
уздизала
је
,
обратно
,
и
ковала
у
звијезде
Игумана
,
чим
би
се
Васо
усудио
да
кога
од
калуђера
похвали
.
Зато
јој
сада
Игуман
био
„
најзлатнији
“
човјек
на
свијету
,
добричина
,
анђео
небески
,
док
је
Јањићија
називала
и
разбојником
и
крвником
и
пијаницом
,
какав
се
још
нигдје
ни
родио
није
.
Ко
зна
,
колико
би
се
још
кавжили
и
препирали
,
да
се
изнебуха
пред
вратима
не
појави
кудрава
,
у
длаку
зарасла
глава
Николина
.
Његов
промукли
глас
као
да
закркља
иза
дирека
:
—
Спремате
ли
се
за
пир
нечастивих
,
синови
Сатанини
?
...
Данас
је
Нечастиви
узео
оца
Игумана
на
своју
руку
и
пироват
ће
с
њиме
заједно
.
—
Какав
Нечастиви
?
—
запита
Васо
усплахирено
.
—
Далеко
му
кућа
била
!
—
Знам
ја
те
птице
,
—
сухо
одговори
Никола
и
,
гледајући
на
тенџере
,
у
којима
се
кухало
јело
,
ухвати
се
прстима
за
нос
,
како
више
не
би
осјећао
топлог
мириса
,
који
га
доводио
у
искушење
.
—
Због
тога
данас
ни
мрве
окусити
не
ћу
са
трпезе
њихове
...
Они
не
долазе
да
се
помоле
Господу
Богу
своме
,
него
да
једу
и
пију
...
Јести
ће
и
пит
ће
као
фирауни
гладни
,
а
ни
гроша
приложити
не
ће
храму
Господњем
...
И
,
гунђајући
одгега
,
одвуче
се
...
Ни
погледати
не
хтједе
на
старог
Игумана
,
који
као
да
из
земље
изникну
пред
њим
и
,
обзирући
се
ха
све
стране
,
застаде
на
кухињским
вратима
.
Његово
младолико
,
румено
лице
изгледало
је
ведрије
,
ситне
зеленкасте
очи
некако
веселије
гледале
испод
великих
,
сиједих
обрва
.
Подиже
главу
према
таваници
и
,
жмиркајући
,
као
да
поче
чисто
њушити
.
Затим
погледа
на
Милицу
,
која
,
како
се
чинило
,
пливаше
у
облацима
дима
и
,
некако
молећи
,
—
а
увијек
је
с
њоме
мекше
говорио
,
—
рече
:
—
Само
пази
,
Милице
...
Само
пази
!
...
Ако
ми
освјетлаш
образ
,
бит
ће
још
боца
ракије
.
Милица
не
одговори
.
Прогунђа
нешто
у
њедра
засута
брашном
,
подстакну
ватру
,
која
је
весело
пуцкарала
и
ускакала
уз
котлове
,
и
,
сузећи
од
дима
,
поче
љуштити
обарене
кромпире
.
—
На
рибу
нарочито
пази
,
—
настави
Игуман
тише
,
пазећи
да
се
не
замјери
Милици
и
да
је
како
не
увриједи
.
—
Зготови
је
онако
...
на
слану
воду
...
Како
ти
већ
знаш
...
Зејтина
не
штеди
...
Ни
бибера
не
жали
...
И
пусти
нека
се
мало
разлади
,
нек
се
спитија
,
да
се
сок
добро
упије
у
рибу
...
—
Знам
ја
свој
посо
најбоље
,
—
гордо
одговори
Милица
и
,
као
из
инада
,
све
љуске
од
кромпира
баци
му
пред
ноге
.
—
Знам
ја
,
знам
,
Милице
,
—
убрза
Игуман
некако
весело
као
у
шали
.
—
Таке
кухарице
ни
један
манастир
нема
...
Ја
ти
ово
само
напомињем
...
И
за
јањетину
хоћу
да
ти
напоменем
.
Направи
је
с
мајдоносом
,
запржи
добро
...
и
нека
буде
сочна
!
...
Чувај
само
да
не
прегори
.
А
младе
махуне
уза
њу
,
па
мало
сирћета
,
мало
зејтина
...
Ех
...
Знаш
ти
то
...
—
Ама
ко
ли
ће
то
доћи
?
—
лукаво
запита
Васо
прилазећи
му
и
улагујући
се
.
—
Видим
да
је
крупна
звјерка
некаква
,
чим
због
ње
погибе
десетерак
кокоши
и
три
јањета
.
Игуман
одиже
штап
изнад
главе
и
намигну
.
—
Не
питај
!
—
Да
није
митрополит
?
—
Крупњи
!
—
Не
ће
,
зар
,
патријарк
?
—
Генерал
!
—
отегну
Игуман
задовољно
,
гладећи
се
по
бради
.
И
,
подигнув
главу
,
оштро
га
погледа
,
не
би
ли
познао
:
како
ће
та
кабаста
ријеч
дјеловати
на
њега
.
Васо
,
тобоже
пренеражен
,
пљесну
објема
рукама
по
кољенима
и
сав
се
пови
у
страну
:
—
Генерал
!
—
Јес
’
јес
’
,
—
уситни
Игуман
живахно
,
необично
уживајући
у
Васину
ишчуђавању
...
—
Јуче
ми
послао
писмо
,
фино
господско
писмо
...
све
мирише
...
Пише
:
да
ће
данас
доћи
...
Иде
,
каже
,
у
лов
по
нашим
планинама
,
па
ће
нарочито
амо
свратити
да
види
и
ову
стародревну
задужбину
и
мене
...
Помисли
!
...
Генерал
један
,
па
са
мном
недостојним
!
...
—
А
почему
си
ти
недостојан
,
оче
?
—
као
поче
се
љутити
Васо
ради
толике
чедности
његове
.
—
Учеван
си
ко
и
он
,
господин
си
,
па
...
Ко
ми
је
генерал
?
...
Не
дам
ја
твога
прста
за
његову
главу
!
—
Мичите
се
!
...
Не
сметајте
ми
!
—
обрецну
се
Милица
јаче
,
потпуно
свијесна
своје
вриједности
и
своје
власти
данас
.
—
С
пута
!
—
Имаш
право
,
имаш
право
,
Милице
,
—
дочека
Игуман
меко
,
измичући
се
натрашке
.
—
Идем
ја
,
идем
...
А
ти
,
сестро
,
само
пази
!
...
Само
пази
!
Опази
оца
Прокопија
и
оца
Мелентија
,
како
се
враћају
са
шетње
.
Оба
у
старим
,
изношеним
хаљинама
,
које
се
сикушљале
и
на
више
мјеста
позелењеле
од
траве
,
на
којој
су
сједјели
.
Око
наквашених
ципела
прилијепиле
им
се
читаве
груде
земље
црвенице
.
Заигра
од
љутине
и
,
мргодећи
се
,
поче
тапкати
на
мјесту
:
—
Шта
видим
?
...
Шта
видим
,
богохулници
?
—
викну
бјесомучно
и
штапом
указа
на
мрки
појас
Прокопијев
,
који
је
умашћен
вирио
испод
раскопчане
мантије
.
—
Зар
да
тако
дочекате
високог
госта
,
који
нас
удостојава
свога
похода
?
...
Тааако
?
...
Имате
ли
памети
имало
?
...
Знате
ли
гдје
сте
?
-
Зар
ћемо
и
ми
бити
за
трпезом
?
-
запита
Прокопије
живо
и
као
да
зарза
од
весеља
.
Игуман
отегну
ругајући
се
:
-
За
трпезом
?
...
За
трррпезом
?
...
Ви
да
сједнете
за
трпезу
са
једном
екселенцијом
?
...
Зар
вам
није
доста
,
што
ћете
стајати
близу
трпезе
?
-
Их
!
-
снуждено
избаци
Прокопије
и
обори
главу
.
-
Зар
?
...
—
И
зато
треба
да
сте
свечано
обучени
,
—
пресијече
га
Игуман
оштрије
.
—
Свеечано
,
чујете
ли
?
—
Ја
сам
болестан
...
Не
могу
стајати
...
—
мирно
му
одговори
Мелентије
и
показа
на
прси
.
Игуман
га
престријели
погледом
.
—
Нико
данас
не
смије
бити
болестан
,
—
окреса
строго
.
И
,
као
присјетивши
се
,
брзо
запита
Прокопија
:
—
А
камо
онај
несретник
,
онај
Јањићије
?
...
Не
смишља
ли
и
сада
нешто
,
како
ће
ме
обрукати
?
—
Прексиноћ
је
некуд
по
ноћи
шврљао
са
Јевремом
,
—
понизно
одговори
Прокопије
,
—
па
се
,
зар
,
напио
мало
.
Никако
и
не
излази
из
ћелије
.
—
Зовите
га
!
—
Јутрос
сам
га
звао
,
па
умало
што
ме
не
премлати
.
Не
признаје
он
,
каже
,
никаква
генерала
...
Игуман
се
узврати
унатраг
и
зањија
се
некако
као
да
ће
посрнути
.
—
Не
признаје
?
...
Генерала
?
—запијевајучи
отегну
.
—
Не
ће
он
,
каже
,
с
њиме
никаква
познанства
,
—
смирено
одговори
Прокопије
.
—
Хунцут
!
...
Хунцут
!
...
Хунцут
!
...
—
зацича
Игуман
немоћно
и
,
у
љутини
оној
,
поче
трчкати
по
авлији
.
-
Ја
ћу
њега
...
ја
ћу
све
вас
...
ух
,
ђаво
вас
однио
,
синови
злочестиви
!
Заусти
да
још
нешто
рекне
,
па
узви
раменом
и
остави
их
.
Пође
према
цркви
и
опет
се
поврати
.
Застаде
и
држећи
прст
на
челу
као
да
нешто
смишља
,
довикну
Васи
:
—
Чим
се
приближи
,
да
зазвоните
у
звона
,
—
рече
заповједнички
.
—
А
хоћемо
ли
му
и
руци
приступати
?
—
стидљиво
запита
Васо
,
хотимично
се
старајући
да
изгледа
што
наивнији
те
да
и
на
тај
начин
покаже
,
да
води
рачуна
о
високоме
госту
.
—
Зар
да
се
твоја
погана
уста
дотакну
руке
његове
?
И
,
презриво
узвивши
носом
,
Игуман
прође
мимо
њега
.
Прође
па
опет
застаде
.
—
И
заставу
да
истакнете
!
—
подвикну
ватреније
.
—
Одмах
!
—
Одмах
,
—
покорно
одговори
Васо
.
—
И
...
Замисли
се
:
шта
би
још
требало
?
Па
узе
штап
под
пазухо
и
пође
:
—
Ђаво
нека
вас
носи
!
—
И
доћи
ће
дан
и
Нечастиви
ће
пировати
код
храма
Господњег
,
—
некако
свечано
узвикну
Никола
,
који
се
довуче
однекуда
иза
цркве
.
Кесећи
се
иза
Игуманових
леђа
распреми
се
и
леже
насред
авлије
.
—
И
Господ
ће
запитати
оца
Мелентија
,
кад
га
зовне
пред
пријесто
небески
:
„
Познајеш
ли
оца
Игумана
?
“
...
„
Познајем
,
Господе
“
...
„
Окренут
ћу
лице
своје
од
њега
,
јер
сагријеши
и
пир
пирова
са
Агарјанином
проклетим
и
ту
се
не
спомену
име
моје
“
!
...
Мелентије
,
уздрхтавши
,
обгрли
Прокопија
:
—
Чујеш
ли
,
како
ми
прориче
смрт
?
—
тужно
прошапта
.
—
И
погодит
ће
!
...
Ја
је
видим
,
лијепо
видим
,
како
се
примиче
,
силна
и
моћна
...
А
отац
Игуман
хоће
да
ја
,
који
сам
се
вјерио
с
њоме
,
стојим
пред
једним
немоћним
генералом
...
Луди
отац
Игуман
!
...
—
Хајдемо
Јањићију
,
—
предложи
Прокопије
тихо
,
бојећи
се
да
Мелентије
и
не
проплаче
пред
њим
.
—
Хајде
да
измамимо
мало
ракије
...
Силом
га
повуче
са
собом
.
Ногом
гурну
у
расклимана
врата
,
која
се
,
некако
јаукнувши
,
широм
отворише
...
Погледа
унутра
...
На
кратком
кревету
,
пребацивши
ноге
преко
подножњаче
,
напола
обучен
извалио
се
Јањићије
,
са
лулом
у
зубима
,
а
брада
му
се
расула
по
упрљаном
јастуку
,
сва
засута
духаном
и
задимљена
као
да
гори
.
Поред
њега
на
столичици
,
лежала
је
овећа
боца
са
ракијом
,
до
половице
испражњена
;
жутјела
се
напукла
чаша
и
изврнута
пепеоница
,
из
које
као
да
се
још
и
сада
пепео
осипао
на
под
.
Испод
прозора
,
на
сандучету
некаквом
,
сједио
је
Јеврем
,
погрбљен
.
И
док
му
,
препун
прашине
,
широк
млаз
свјетлости
клизио
низ
косу
,
држао
је
дебелу
пјесмарицу
на
кољенима
и
по
десети
пут
гласно
читао
пјесму
,
како
Марко
пије
уз
рамазан
вино
.
—
Још
има
ракије
!
—
весело
узвикну
Прокопије
поткупљајући
мантију
и
обзирући
се
:
гдје
ће
сјести
...
—
Могу
се
и
ја
напити
.
—
Зар
ни
ти
не
ћеш
пити
с
генералом
?
—
подругљиво
запита
Јањићије
и
преко
луле
опљуну
на
под
.
—
А
голем
је
то
господин
!
—
Игуман
вели
,
да
ће
само
он
с
њиме
пити
и
јести
,
а
ми
,
бива
,
само
да
дворимо
ко
слуге
Голубани
,
мантију
ли
му
његову
!
—
љутито
окреса
Прокопије
,
спуштајући
се
на
под
.
—
Да
дворе
калуђери
?
...
Генерала
?
Јањићије
се
бржебоље
исправи
.
Прекрстивши
ноге
сједе
на
кревету
.
—
Је
ли
то
истина
?
—
Игуман
хоће
тако
,
—
мукло
потврди
Прокопије
.
—
И
хоће
још
да
му
се
свечано
обучемо
.
—
Е
ја
ћу
за
инад
овако
обучен
сјести
генералу
уз
кољено
!
—
узвикну
Јањићије
гњевно
ударајући
се
по
кољену
.
—
Не
ћеш
,
—
прошапта
Мелентије
тихо
и
прекорно
га
погледа
.
—
То
не
би
ваљало
.
—
Хоћу
!
—
Не
ћеш
,
—
брзо
добаци
и
Јеврем
и
мирно
заклопи
пјесмарицу
.
Јањићије
спусти
лулу
покрај
себе
,
не
бринући
се
хоће
ли
му
чаршав
прогорјети
.
Инаџијски
прекрсти
руке
на
прсима
.
—
Ја
ћу
за
инад
све
учинити
!
—
рече
одлучно
.
—
Не
ћеш
,
—
упорно
одговори
Јеврем
а
дугачке
му
трепавице
убрзано
затрепташе
.
—
Никако
.
—
Мислите
ли
да
се
бојим
?
Јеврем
заклони
лице
руком
и
рече
смијући
се
:
—
Генерал
не
ће
ни
доћи
!
—
Неее
ће
?
И
сви
се
зачуђено
погледаше
:
—
Неее
ће
?
—
А
откуд
ти
знаш
?
—
запита
Прокопије
мукло
,
точећи
ракију
у
чашу
,
—
Знам
.
Прокопије
се
насмија
:
—
Лажи
,
лажи
,
Јевреме
!
—
Је
ли
вјера
тврда
да
ме
не
ћете
одати
?
—
ватрено
запита
Јеврем
и
придиже
се
.
—
Не
ћете
ли
?
—
Ко
те
ода
,
главу
ћу
му
разбити
!
—
загрми
Јањићије
са
кревета
и
да
потврди
пријетњу
,
стиснутом
шаком
удари
по
бедрењачи
.
—
Збори
!
Јеврем
,
ставивши
прст
на
уста
и
лукаво
узвијајући
обрвама
,
отегну
шапатом
:
—
Генерал
није
ни
послао
никакво
писмо
...
Никакво
!
...
Писмо
сам
послао
ја
,
кад
сам
био
у
вароши
...
—
Тиии
?
Чинило
се
као
да
га
прождиру
погледима
.
Чуде
се
а
не
могу
се
начудити
.
—
Сви
одавна
уздишемо
и
јаучемо
за
једним
добрим
ручком
,
—
настави
Јеврем
живље
,
обраћајући
се
час
једноме
,
а
час
другоме
.
—
Зато
сам
хтио
да
натјерам
оца
Игумана
да
нас
све
почасти
...
А
јесам
ли
га
мого
згодније
преварити
?
...
Генерал
не
ће
доћи
и
читав
ручак
остат
ће
нама
...
Нису
му
вјеровали
.
Нека
пакосна
злурадост
свима
се
огледала
на
лицу
,
сви
као
да
су
били
готови
да
прасну
у
смијех
и
подругну
се
Игуману
.
А
сваки
ипак
као
да
се
снебива
,
плаши
...
Испод
ока
погледаше
један
у
другога
као
да
се
договарају
.
Нико
ништа
не
одговори
.
—
Нашао
сам
једног
јарана
,
—
поче
тумачити
Јеврем
готово
љутећи
се
,
—
те
смо
купили
финог
папира
,
онога
са
златном
ивицом
...
што
мирише
...
Написасмо
писмо
...
Он
има
царски
рукопис
и
кабасту
памет
,
па
зна
да
кити
баш
ко
и
генерал
!
...
Кад
смо
написали
,
предали
смо
на
пошту
,
а
Игуман
јуче
примио
...
Ко
му
је
крив
што
је
будала
,
те
одмах
повјеровао
!
Прокопије
,
обрадован
,
скочи
те
загрли
Јеврема
.
Смијући
се
грохотом
поклопи
га
свим
тешким
тијелом
својим
и
умало
не
обори
.
Мелентије
спусти
главу
на
прса
и
као
човјек
чија
се
смрт
приближује
не
смједе
да
пусти
гласа
.
Само
развуче
усне
.
Јањићије
се
узвали
наузначке
и
тамбурајући
ногама
преко
подножњаче
,
као
да
се
љуљушкаше
на
кревету
.
—
Добро
је
смислио
,
пасји
син
,
—
једва
могаде
изговорити
подухватајући
се
за
ребра
.
—
Љепота
!
—
А
Игуман
се
још
нада
!
—
захихика
Прокопије
кроз
стиснуту
шаку
.
—
И
чека
!
—
И
уређује
!
Прокопије
пође
вратима
и
спотакну
се
преко
сандучета
:
—
Да
га
видимо
!
—
викну
пакосно
и
поче
провиривати
.
—
Да
га
видимо
!
—
сви
прихватише
купећи
се
око
њега
.
И
нагрнувши
на
врата
,
тискајући
се
,
изиђоше
из
ћелије
.
Игуман
,
обучен
у
нову
мантију
са
поставом
од
црвене
свиле
,
шетао
је
по
авлији
уозбиљен
,
усправљен
,
достојанствен
,
опирући
се
о
штап
кога
је
држао
одмакнута
пред
собом
и
као
пробајући
коју
би
ногу
мало
изметнуо
напријед
:
десну
или
лијеву
?
...
И
шапутао
је
нешто
:
припремао
се
зар
за
говор
или
за
здравицу
.
Опремио
је
био
гласнике
на
жељезничку
станицу
,
да
га
раније
обавијесте
о
доласку
,
те
је
сваки
час
погледао
на
капију
и
као
очекивао
их
.
Васо
,
полупијан
,
стајао
је
украј
црквених
врата
,
силом
покушавајући
да
се
држи
усправљено
и
блесасто
се
смјешкајући
,
—
обично
је
,
у
пићу
,
смијао
се
или
плакао
,
—
а
око
њега
,
попут
почасне
страже
,
стајала
су
четири
гологлава
сеоска
момка
,
спремни
да
одмах
прихвате
генералова
коња
и
да
му
помогну
сјахати
...
Како
је
био
забављен
сам
са
собом
,
Игуман
није
ни
примијетио
калуђере
кад
су
изашли
из
ћелије
.
Држећи
руке
на
устима
и
чувајући
се
да
не
прасну
у
смијех
,
гледали
су
га
они
некако
злобно
и
осветнички
...
Тек
кад
Прокопије
,
који
се
једва
савлађивао
,
пригушено
хихикну
кроз
прсте
,
подиже
он
главу
и
погледа
их
.
—
Ви
ћете
стати
за
мном
,
као
свита
,
—
рече
некако
свечано
не
загледајући
им
више
ни
одијело
нити
неочешљане
браде
.
—
Не
смијете
приступати
сасвим
близу
,
него
одаље
мало
...
на
неколика
корака
...
Тек
опазивши
оца
Јањићија
као
да
стрекну
мало
и
набра
обрве
.
—
А
зар
ти
необучен
...
Ти
?
...
Зар
таки
да
се
покажеш
?
—
Лијепо
је
мени
и
овако
,
—
одговори
Јањићије
преко
луле
и
забаци
руке
на
леђа
.
—
Нека
...
Док
неко
испред
капије
завитеза
:
—
Ето
гласника
!
...
Етооо
!
...
—
Пазите
!
...
Звони
,
Васо
!
...
—
повика
Игуман
узбуђено
и
немирно
се
поче
освртати
.
—
Звони
!
...
Пазите
!
...
У
ред
!
...
Настаде
читава
узбуна
.
Васо
се
препаде
,
па
ушепртљи
.
Дрхћућим
рукама
прихвати
за
конопе
.
Чим
повуче
први
пут
,
отрже
му
се
један
из
руке
и
ошину
га
по
лицу
.
Звона
зазвонише
некако
нескладно
,
промукло
,
као
ругајући
се
.
Прво
је
немоћно
јечало
и
уздисало
,
а
друго
,
док
је
Васо
ловио
изгубљени
коноп
,
као
да
се
зацењивало
од
смијеха
...
Момци
се
ускомешаше
,
препирући
се
полугласно
и
гуркајући
се
.
Калуђери
,
придржавајући
и
сакривајући
се
један
за
другога
,
иступише
напријед
и
почеше
се
тобоже
уређивати
...
—
Пазите
!
...
Ознојен
и
задихан
утрча
гласник
у
авлију
.
Размахну
на
широко
рукама
као
да
ће
поскочити
и
заморено
викну
:
—
Нема
генерала
.
—
Нееема
?
—
сви
зачуђено
запјеваше
и
сви
упријеше
очи
у
Игумана
тражећи
разјашњење
.
У
калуђере
ненадно
удари
кашаљ
и
кихање
.
Игуман
као
да
не
чу
добро
.
Окрену
главу
према
гласнику
,
полегути
се
и
држећи
утрубљену
шаку
иза
ува
,
запита
нестрпљиво
:
—
Иде
?
—
Нема
га
никако
,
—
љутито
одговори
гласник
и
приступи
му
ближе
.
—
Гледао
сам
и
чекао
,
чекао
...
Нема
...
—
Не
може
бити
!
—
окреса
Игуман
осорно
и
удари
га
по
бедри
.
—
Нијеси
пазио
како
треба
...
Магарче
!
—
Питао
сам
и
кондоктора
и
свакога
,
—
добаци
гласник
упорније
и
отворено
га
погледа
.
—
И
сви
кажу
:
да
нико
међу
њима
није
генерал
...
—
Нееема
га
?
...
Игуман
малакса
.
Некако
постиђено
обори
главу
,
—
у
калуђере
није
смио
ни
погледати
,
—
и
прекрстивши
руке
на
новом
,
празничном
појасу
,
болно
уздахну
:
—
Шта
ћемо
сад
?
—
Да
си
нам
ти
жив
и
здрав
,
оче
Игумане
,
а
лако
ћемо
,
—
дочека
Прокопије
меко
,
тјешећи
га
и
тобоже
искрено
учествујући
у
големој
тузи
његовој
.
—
Ако
се
бринеш
због
ручка
,
можемо
га
ми
и
без
генерала
појести
.
Игуман
опет
уздахну
и
жалостивно
прошишта
:
—
Једите
!
...
Опирући
се
о
штап
као
какав
старац
,
коме
је
минуло
и
одвише
година
,
лагано
,
почивајући
на
сваком
кораку
пође
у
трапезарију
.
Калуђери
за
њим
.
И
Васо
хтједе
да
их
прати
и
крену
с
њима
.
Али
се
задржа
близу
врата
.
Ни
сам
не
знајући
зашто
удари
у
плач
,
док
се
Никола
,
узваљен
наузначке
на
оштром
пијеску
,
гласно
и
пакосно
церекао
.
Трапезарија
је
била
окићена
и
украшена
као
о
највећем
празнику
.
Слике
митрополитова
,
игуманова
и
некаква
старог
ктитора
са
мркајастим
фесом
на
глави
,
обрубљене
дебелим
вијенцима
од
бршљана
и
закићене
гранама
маслиновим
,
смјешкале
су
се
љубазно
на
свакога
као
поносећи
се
новим
накитом
својим
.
У
врху
,
међу
прозорима
,
црвењела
се
,
од
цвијећа
извезена
,
некаква
круна
,
грб
ли
,
мајсторски
закићен
са
три
нова
барјачића
.
Између
њих
,
као
изникло
из
свјежега
ковиља
,
весело
свјетлуца
мало
,
срмали
кандило
.
На
трпези
,
прекривеној
бијелим
чаршавом
од
домаћега
беза
,
шарениле
се
четири
големе
вазе
са
цвијећем
,
блистали
се
сребрни
ножеви
и
виљушке
,
румениле
се
дугачке
боце
са
старим
,
осмогодишњим
вином
.
Убрусци
,
раширени
попут
лепеза
,
стршили
су
из
везених
чаша
.
Купе
од
хљеба
стидљиво
се
шћућуриле
покрај
гиздавих
зачињача
са
соли
,
зејтином
и
сирћетом
,
сакривајући
иза
себе
сочне
,
разрезане
лимунове
на
малим
шестоперим
плитицама
.
Игуман
,
жалостивно
погледавши
по
столу
,
накупи
обрве
и
заклима
главом
.
И
изненада
се
распали
,
разљути
:
—
Генерал
!
—
цикну
помамо
окрећући
се
калуђерима
и
као
очекујући
одговор
од
њих
.
—
Шта
је
он
?
...
Ко
ми
је
он
?
...
Чудна
ми
чуда
што
није
дошао
!
...
Пррроклети
син
!
...
Мисли
,
да
је
мени
жао
што
га
нема
?
...
Јок
,
братац
!
...
Видио
сам
ја
и
крупњу
господу
,
ручавао
и
вечеравао
с
њима
.
И
крупњу
!
...
Пррроклети
син
!
И
љутећи
се
што
ништа
не
говоре
,
узвикну
заповједнички
:
—
Једите
!
...
За
инад
ниткову
ономе
наједите
се
ви
!
...
Узмите
!
...
Сам
,
одгунђавши
молитву
и
одмахнувши
рукама
као
да
благосиља
,
поче
да
присркује
чорбу
...
Остави
...
Налакти
се
о
сто
и
,
чупкајући
се
за
браду
,
главу
подуприје
рукама
.
Мелентије
погледа
на
Прокопија
,
како
се
наклопио
над
тањире
па
једе
за
тројицу
.
Узима
од
једног
јела
,
од
другог
,
од
трећег
,
мијеша
,
трпа
големе
залогаје
у
уста
,
а
у
вилицама
му
као
да
пуца
,
ломи
се
нешто
...
И
чудна
,
потајна
мржња
,
која
га
увијек
обузимала
кад
погледа
на
здраво
буцмасто
лице
Прокопијево
и
на
баковски
врат
његов
,
и
сада
овлада
њиме
.
Са
злурадошћу
неком
као
да
је
чекао
:
хоће
ли
се
удавити
залогајем
?
И
не
ће
ли
га
капља
ударити
онако
сита
,
поднапита
?
...
Уживао
би
,
чини
му
се
,
био
би
потпуно
срећан
,
кад
би
гледао
како
кркља
на
столици
,
хропи
,
издише
!
...
Само
да
га
наџиви
!
...
Неколико
дана
да
наџиви
тог
јаког
,
задовољног
калуђера
!
...
Онако
безбрижан
,
ведар
,
мисли
зар
да
ће
вјечито
живјети
!
И
потајно
се
руга
,
—
тврдо
је
вјеровао
да
се
Прокопије
руга
,
—
свакоме
ко
је
болестан
!
—
Колико
једе
!
—
напошљетку
избаци
гласно
,
гадећи
се
.
Попут
Игумана
одбаци
и
нож
и
виљушку
.
Ништа
више
није
могао
окусити
.
—
А
што
не
пијеш
?
—
тихо
запита
Јањићије
који
је
и
трећу
испражњену
боцу
спуштао
под
сто
(
празне
боце
никако
није
могао
гледати
пред
собом
)
а
другом
руком
прихватио
за
четврту
.
—
Попи
чашу-двије
...
Бит
ће
ти
лакше
!
—
Нека
...
И
Мелентијеве
мутне
очи
чудновато
сијевнуше
.
Дође
му
да
и
он
пркоси
смрти
,
да
јој
се
наруга
.
Да
свакоме
,
—
нарочито
Прокопију
који
га
сигурно
држи
за
кукавицу
,
—
покаже
како
се
не
боји
,
како
је
презире
...
Охрабри
се
некако
,
прену
се
.
Дрхћућом
руком
узе
најближу
чашу
,
препуњену
.
Испи
.
—
Тако
,
—
осоколи
га
Јањићије
задовољан
и
потапша
по
рамену
.
—
Тако
треба
!
Мелентије
прихвати
и
другу
чашу
.
Климнувши
главом
према
Прокопију
,
пресијецајући
га
погледом
,
викну
некако
пркосно
:
—
Здрав
си
!
Прокопије
,
чија
су
уста
била
претрпана
,
не
одговори
.
Само
узмахну
главом
и
замумља
нешто
мукло
,
нејасно
.
Затим
,
отегнувши
вратом
,
дохвати
чашу
водењачу
.
Искапи
.
—
И
оно
је
да
покаже
како
је
здравији
од
мене
!
—
помисли
осјетљиви
Мелентије
стиснувши
труле
зубе
.
—
Поганац
!
И
,
да
не
изостане
за
њим
,
да
се
не
ода
,
узе
и
сам
водењачу
...
Натегну
...
Отпи
два-три
гутљаја
и
стресе
се
.
—
Дај
ми
цигар
!
—
нестрпљиво
заиска
од
Јањићија
,
пипајући
му
по
џепу
,
тражећи
.
—
Дај
!
—
Није
за
те
цигар
,
—
мрко
му
одговори
Јањићије
.
—
Остави
!
—
Дај
!
...
Хоћу
!
...
Док
се
живи
,
нек
се
живи
!
...
Дај
!
...
Узевши
цигар
припали
га
.
Одби
неколика
дима
непрестано
,
изазивачки
гледајући
у
Прокопија
.
И
закашља
се
.
У
прсима
му
шкрипну
нешто
...
Црвене
пјеге
појавише
се
на
образима
...
Очи
засузише
...
—
Остави
!
...
Баци
цигар
!
—
узвикну
Јањићије
пријекорно
и
удари
га
по
руци
.
—
Не
рекох
ли
ти
?
—
Не
ћу
...
Превијајући
се
од
кашља
повуче
два-три
нова
дима
.
Зали
их
вином
.
Прокопије
,
поднапит
,
бећарски
се
узвали
на
столици
.
Пребаци
ногу
преко
ноге
и
узе
тамбуру
.
Затегну
жице
,
окуша
их
.
И
,
забацивши
замршену
косу
унатраг
,
промукло
запјева
:
Киша
пала
росуља
,
На
дјевојци
кошуља
...
—
Шта
?
.
.
Шта
?
—
као
прену
се
Игуман
узвивши
главом
и
подижући
се
са
столице
.
—
Јесмо
ли
у
механи
?
—
Пусти
,
оче
Игумане
,
—
дочека
Јањићије
весело
и
силом
га
посади
на
столицу
.
—
Нек
се
чојек
развесели
...
Не
ће
,
зар
,
уз
вино
пјевати
:
„
Плачу
и
ридају
јегда
помишљају
смерт
“
?
—
Не
смије
,
не
смије
,
не
смије
,
—
засикта
Игуман
жешће
,
једва
дочекавши
да
се
на
некоме
искали
,
освети
.
—
Не
дозвољавам
!
И
,
незадовољан
што
му
противурјече
,
што
се
одмах
не
покоре
,
бјесомучно
дрекну
:
—
Ја
сам
овдје
домаћин
!
...
Ја
могу
забранити
!
...
То
су
неподопштине
!
...
—
Ихухуху
!
—
за
инад
врисну
Јањићије
и
снажно
удари
о
зид
празном
боцом
,
која
се
разби
у
комаде
.
Ситна
,
раздробљена
парчад
стакла
зазвечаше
по
поду
.
—
Ихухуху
!
...
Удри
,
Прокопије
,
соколе
и
запјевај
ми
ону
:
Калуђере
ђинђере
,
Не
ђинђери
браде
,
Не
дамо
ти
Маре
...
—
Нипошто
!
...
Не
!
...
Не
дозвољавам
!
—
прошишта
Игуман
трчећи
према
Прокопију
и
пријетећи
и
главом
и
стиснутим
шакама
...
—
Епитимију
ћу
...
Казну
...
Богохулници
!
...
Изненада
се
изви
и
Мелентије
.
Завидећи
Прокопију
на
јаком
,
силноме
гласу
,
зажели
да
га
надвиче
,
натпјева
.
Измахнувши
препуном
боцом
изнад
главе
,
напрежући
се
из
све
снаге
закријешта
:
Игра
цура
малена
,
Сукња
јој
је
шарена
...
И
одмах
паде
,
посрну
.
Столица
једна
,
најближа
,
с
треском
се
изврну
и
он
се
извали
преко
ње
,
са
опруженим
рукама
унапријед
.
Глава
,
низ
коју
се
опустио
рашчупан
перчин
,
клону
као
у
убијене
птице
,
на
уснама
се
заруменише
капље
крви
...
Застења
тужно
.
—
Умрије
!
—
поплашено
узвикну
Прокопије
и
,
преврнувши
три
столице
,
притрча
да
га
прихвати
.
—
Издахну
!
Притрчаше
и
остали
.
Склепташе
се
вичући
,
јадикујући
...
Раскопчаше
му
мантију
,
разгрнуше
кошуљу
под
грлом
,
почеше
шкропити
водом
.
Однекуда
истрча
и
Васо
са
запаљеном
свијећом
,
истрча
и
Милица
са
добрим
гутљајем
сирћета
у
филџану
.
Косећи
се
и
на
Игумана
и
на
остале
,
поднесе
му
сирћет
под
нос
и
поче
га
трљати
по
сљепочницама
.
—
Кажем
ја
:
не
пуши
,
није
цигар
за
те
!
—
вајкаше
се
Јањићије
промукло
,
придржавајући
му
главу
и
лагано
га
милујући
по
коси
.
—
Не
слуша
,
пасји
син
!
...
Младо
па
тврдоглаво
!
—
Опет
треба
трошити
на
докторе
,
—
примијети
Игуман
суво
,
рачунајући
у
себи
и
врпољећи
се
.
—
А
свему
сте
ви
криви
...
Ви
...
Једва
дошавши
себи
,
Мелентије
отвори
очи
.
—
Погледом
поче
тражити
Прокопија
,
пазити
на
њега
.
И
,
као
згадивши
се
,
отпрсну
у
страну
.
—
Не
ћу
умријети
!
—
застења
изнемогло
,
искидано
.
—
И
кад
ми
душа
остави
тијело
,
живјет
ћу
!
...
Има
љепши
свијет
,
бољи
...
Ухвати
Јањићија
за
руку
и
муцајући
запита
:
—
Има
ли
други
свијет
?
...
Има
?
...
—
Има
,
брате
,
има
,
—
потврди
Јањићије
болећиво
,
обгрливши
га
.
—
Све
има
...
—
Нема
!
...
Нема
!
Лажете
!
...
—
раздражено
јекну
болесник
.
—
Ништа
нема
...
Само
црви
...
Али
не
ћу
ја
умирати
,
не
ћу
!
...
—
И
скочи
да
се
отме
,
да
побјегне
.
—
Не
треба
мени
други
свијет
!
...
И
опет
малакса
,
занесе
се
.
Они
га
пажљиво
прихватише
на
руке
и
понесоше
у
његову
ћелију
.
ВИ
.
Читава
три
дана
и
три
ноћи
сједио
је
сам
Јањићије
уз
болеснога
Мелентија
.
Никоме
другоме
није
дозвољавао
ни
да
се
уплеће
нити
да
његује
„
пасјега
сина
“
.
Он
му
и
траве
узваривао
и
давао
лијекове
и
куповао
понуде
.
Са
доктором
,
крупним
,
сипљивим
дебељком
,
који
је
сваког
другог
дана
нарочито
из
вароши
долазио
,
свађао
се
непрестано
.
Доктор
је
,
тарући
замагљене
наочари
и
танком
марамом
бришући
зној
са
ћеле
,
изричито
препоручивао
да
се
болеснику
дају
што
лакша
јела
,
највише
млијека
.
А
Јањићије
је
опет
тврдио
да
ће
он
тако
„
од
глади
умријети
“
и
упорно
захтијевао
да
га
без
престанка
кљука
што
јачом
и
маснијом
храном
.
И
никако
се
није
могао
начудити
:
зашто
доктор
забрањује
ракију
?
По
његову
мишљењу
она
и
кријепи
човјека
и
лијечи
сваку
болест
,
а
доктор
не
да
ни
гутљаја
једног
,
ни
капи
чак
.
Сваки
пут
препирали
се
њих
двојица
.
Стану
један
према
другоме
надувени
,
нарогушени
и
препиру
се
:
—
Ако
сте
ви
бола
доктор
,
—
муцао
је
увријеђени
лијечник
,
смишљајући
унапријед
сваку
ријеч
и
прежвакујући
је
некако
,
—
так
ви
и
лечите
...
Ту
мене
не
потребно
...
—
Знам
и
ја
да
ту
тебе
непотребно
,
—
одговара
Јањићије
оштро
,
подражавајући
његову
говору
и
,
зар
да
га
боље
разумије
,
мијешајући
понеку
турску
и
њемачку
ријеч
,
коју
је
однекле
научио
.
—
Ама
те
зовем
због
адет
...
Фрштец
?
—
Хо
хо
...
Так
так
...
Ја
идем
...
—
Јок
!
...
Сабур
мало
,
ефендум
,
—
задржава
га
Јањићије
и
отима
му
штап
.
—
Сабур
,
стари
!
...
Ја
знам
...
так
знам
...
да
је
њему
лијек
само
мотика
...
Никс
?
...
Само
мотика
!
...
Так
...
Па
зашто
да
чојек
оде
гладан
на
они
свијет
?
...
Никс
?
...
Фрштец
?
...
—
Јо
...
јо
...
јо
...
Але
так
не
иде
...
То
не
добро
...
—
То
муси
!
...
Може
...
Не
ћу
ја
да
он
сажали
на
ме
е
га
нијесам
нудио
најљепшим
јелима
...
Так
...
Согањдолма
,
јапрак
,
червиш
?
...
Шта
велиш
,
стари
?
...
Vas
sogst
du
?
...
—
Не
...
не
...
не
...
Како
ви
...
Не
знајући
како
би
растумачио
,
доктор
је
црвенећи
размахивао
рукама
и
давао
чудновате
знакове
.
—
Так
прса
...
Ту
слабо
...
Ту
...
—
Сакраментски
стари
!
...
Не
розумиш
ти
ништа
ко
говече
,
—
загрми
Јањићије
,
раздражен
упорношћу
докторовом
...
—
Никс
фрштец
...
Варми
илаџ
за
оваки
хасталук
?
Јок
!
...
Па
што
мучиш
болесника
,
убио
те
Бог
!
Једанпут
се
толико
заборавио
,
да
је
чак
изгурао
доктора
.
Али
се
одмах
и
покајао
.
Сустигао
га
на
авлији
и
најљубезније
позвао
натраг
,
частећи
најљепшим
дуваном
.
Кад
се
потпуно
заморио
,
позва
Јеврема
да
га
замијени
.
Прокопију
није
вјеровао
.
Знао
је
да
би
он
,
кроз
неколико
минута
,
заспао
на
столици
и
да
га
ни
оба
звона
а
камо
ли
изнемогли
глас
једног
болесника
не
би
могли
разбудити
...
Препоручивши
Јеврему
да
се
строго
држи
и
лијечничких
и
његових
,
Јањићијевих
,
одредаба
,
—
које
се
нису
много
слагале
с
докторскима
,
—
прекрсти
се
.
Прекрсти
и
Мелентија
и
оде
у
своју
ћелију
.
Мелентије
,
који
се
,
готово
увијек
,
причињавао
да
спава
,
лијено
отвори
очи
и
погледавши
Јеврема
благо
се
осмјехну
.
—
Оде
ли
?
—
шапатом
запита
као
плашећи
се
да
когод
не
чује
.
—
Оде
.
Мелентије
се
необично
прибојавао
Јањићија
.
За
све
вријеме
док
га
је
његовао
,
морао
му
се
покоравати
слијепо
,
као
што
се
војник
покорава
своме
официру
.
Јањићије
командовао
,
он
слушао
...
Није
смио
ни
ријечи
прозборити
,
ни
застењати
,
ни
преврнути
се
без
његове
дозволе
.
Макар
не
осјећао
глади
,
морао
је
јести
по
команди
:
макар
му
се
не
спавало
,
морао
је
спавати
;
макар
некада
и
не
осјећао
болова
,
морао
је
,
стиснутих
зуба
,
подносити
да
га
сирћетом
таре
по
тијелу
и
,
знојећи
се
од
превелике
врућине
,
трпјети
загријане
цигле
под
рогама
...
Сад
као
да
му
камен
спаде
са
срца
.
—
Како
си
?
—
запита
Јеврем
меко
надносећи
се
над
њега
и
спуштајући
му
руку
на
чело
.
—
Добро
?
—
Добро
...
Опорављам
се
...
—
шиштећи
одговори
Мелентије
и
захвално
га
ухвати
за
руку
.
—
Сад
...
ево
...
вјерујем
да
ћу
потпуно
оздравити
.
—
Знао
сам
и
ја
да
ћеш
оздравити
,
—
прихвати
Јеврем
живље
као
да
бијаше
потпуно
увјерен
о
томе
.
—
Био
си
уобразио
нека
чуда
,
а
овамо
све
ситнице
...
—
Ко
се
зла
не
боји
?
...
Ко
не
замишља
оваку
болест
горе
него
је
у
ствари
?
—
тихо
запита
Мелентије
.
—
Сад
видим
да
је
то
била
само
обична
нахлада
и
ништа
друго
.
И
,
како
бјеше
жељан
друштва
и
разговора
,
налакти
се
на
јастук
и
рече
испресијецано
:
—
А
толико
сам
мислио
о
смрти
!
...
И
страшио
се
...
Помисли
,
болан
,
како
ти
је
кад
си
свијестан
да
те
не
ће
бити
!
...
Свијет
ће
остати
какав
и
јест
,
лијеп
и
красан
,
а
тебе
бити
не
ће
...
Сунце
ће
сјати
,
гора
се
зелењети
,
свака
травка
божја
мирисат
ће
,
а
тебе
бити
не
ће
!
...
И
други
људи
,
онаки
као
Прокопије
,
још
ће
ходати
и
наслађивати
се
,
а
тебе
бити
не
ће
!
...
Ти
ћеш
нестајати
,
распадати
се
,
претварати
се
у
прашину
...
Ни
трага
од
тебе
не
ће
остати
...
И
твој
нестанак
значит
ће
толико
колико
и
оне
гусјенице
што
је
нађеш
и
убијеш
на
лицу
...
Пљујемо
на
гусјеницу
,
а
зар
смо
ми
нешто
крупњи
?
...
Предахнувши
мало
принесе
Јевремову
руку
уз
своју
.
Обје
поче
сравњивати
и
загледати
.
—
И
мучила
ме
мисао
,
—
настави
лакше
,
—
рашта
сам
живио
?
...
Коме
сам
требао
?
...
Свијет
је
могао
бити
и
без
мене
,
овакав
какав
је
,
и
да
се
нијесам
родио
...
Па
што
ме
родише
,
што
одгојише
?
...
Зато
да
живим
,
да
напатим
и
себе
и
другога
,
па
да
умрем
...
Гусјеница
,
велим
ти
,
гусјеница
!
...
Чини
ми
се
да
је
вријеме
да
примим
лијек
,
—
додаде
присјетивши
се
.
—
Колико
је
сати
?
—
Једанаест
и
по
,
—
одговори
му
Јеврем
гледајући
на
сат
.
—
Јес
’
вријеме
је
...
Дај
ми
...
Ето
га
,
тај
са
црвеном
картом
на
боци
...
Једну
кашику
!
Примивши
лијек
примири
се
мало
.
—
Вичем
на
живот
,
проклињем
га
,
а
драго
живјети
,
—
рече
и
осмјехну
се
.
—
Знаш
да
си
непотребан
,
сувишан
...
а
има
ли
тога
који
није
сувишан
?
...
и
опет
ти
драго
живјети
...
Нека
се
други
муче
због
тебе
,
нека
умиру
,
само
да
ти
живиш
!
...
Замисли
,
—
додаде
живље
,
—
неколико
пута
шетајући
,
долазила
ми
луда
мисао
...
Као
ја
умро
и
саранили
ме
...
И
долазио
однекуд
Христос
,
—
силазио
је
једном
на
земљу
па
зашто
не
би
мого
и
опет
сићи
?
—
и
виче
:
„
Мелентије
,
устани
!
“
...
И
ја
устајем
и
идем
за
њим
...
Лудо
,
је
ли
?
...
А
ја
сам
каткад
и
вјеровао
у
то
и
...
то
ми
била
као
нека
нада
...
Кхи
!
...
Због
тога
сам
читао
свето
писмо
по
неколико
пута
.
—
Не
силази
више
Исус
без
Страшнога
Суда
,
—
мирно
одговори
Јеврем
,
па
узе
подерану
мараму
која
је
лежала
покрај
узглавља
и
поче
му
отирати
зној
са
чела
.
—
Сад
би
и
он
био
сувишан
и
,
можебити
,
најсувишнији
...
Опет
би
га
разапели
...
Мелентије
га
погледа
са
сажаљењем
...
И
намјестивши
се
на
јастуку
угодније
,
некако
весело
узвикну
:
—
Него
знаш
шта
сам
још
мислио
!
...
Корио
сам
често
сам
себе
што
нијесам
учинио
нешто
крупно
,
велико
.
Нешто
због
чега
би
ме
спомињали
...
Нека
тијело
трухне
у
земљи
а
нек
ми
се
име
спомиње
...
И
то
би
ми
била
као
нека
утјеха
...
И
макар
што
знам
да
немам
снаге
за
велика
дјела
,
смишљао
сам
и
припремао
се
...
И
...
пљунуо
на
све
!
.
.
—
Пљунуо
?
—
као
зачуди
се
Јеврем
.
—
Ја
,
кад
бих
могао
,
све
бих
учинио
да
ме
и
након
смрти
спомињу
.
Мелентије
одмахну
руком
,
љутит
што
га
прекидају
.
—
Да
те
спомињу
?
...
А
шта
имаш
од
тога
што
ће
те
спомињати
?
...
И
за
колико
ће
те
година
спомињати
?
—
запита
подругљиво
.
—
За
крупна
неколика
дјела
...
ако
икако
има
тих
крупних
дјела
...
спомињат
ће
те
дотле
,
док
други
не
дође
,
алал
му
вјера
,
и
не
створи
десет
пута
крупња
...
А
шта
ми
је
то
?
...
Након
тога
ћеш
одмах
полако
...
полако
отићи
у
заборав
...
Од
заборава
,
од
потпуне
смрти
,
никако
се
не
можеш
спасти
,
прије
или
посље
...
И
,
са
увјерењем
човјека
који
је
много
о
томе
размишљао
,
не
осјећајући
колико
је
недошљедан
у
говору
,
одлучно
заврши
:
—
Нема
,
болан
,
бесмртности
!
...
И
читави
народи
нестат
ће
и
заборавит
ће
се
а
камо
ли
поједини
...
Зато
се
не
брини
шта
ће
бити
након
тебе
...
Воли
овај
живот
,
уживај
,
ради
за
се
,
а
ако
можеш
,
и
за
другог
који
живи
с
тобом
!
...
Они
иза
нас
имат
ће
своје
људе
,
боље
,
силније
...
И
ругат
ће
нам
се
некада
као
што
се
ми
ругамо
дјеци
и
...
Заморен
многим
говором
закашља
се
,
застења
.
Узвали
се
наузначке
,
потпуно
изнемогао
,
и
склопи
очи
...
Паде
у
неки
полусан
.
Јеврем
примаче
столицу
прозору
и
загледа
се
у
ноћ
.
Широка
крошња
старог
,
стољетног
ораха
,
проткана
мјесечином
,
полако
се
њијала
и
као
наклањала
према
прозору
.
Црни
и
златасти
листови
потанко
шуштећи
повијали
се
као
згуснути
колутови
дима
.
А
при
самоме
врху
као
већи
комад
растрганог
беза
прелијевала
му
се
разријеђена
круна
у
бјеличасту
и
отворенољубичасту
боју
.
Доље
покрај
капије
шушкетала
је
чесм
;
негдје
у
купини
цврчао
цврчак
.
Млак
вјетар
помилова
Јеврема
по
образу
и
као
да
га
задахну
мирисом
нагорјелог
сијена
.
—
Пхи
!
Окренувши
се
од
прозора
,
спусти
руку
на
бедру
.
Напипа
у
џепу
,
тврдо
,
округло
.
Завуче
руку
и
извади
.
—
Огледало
!
—
прошапта
полугласно
и
насмија
се
.
Мала
,
извезена
кутија
,
препуна
шећерлема
,
са
огледалом
на
поклопцу
!
Свидјела
му
се
ономадне
кад
је
био
у
вароши
и
одмах
је
купио
.
Купио
да
поклони
цури
што
га
недавно
оборила
и
истукла
камењем
!
Откуд
му
баш
она
пала
на
памет
?
...
Зашто
?
...
Ни
сам
не
би
знао
одговорити
.
Али
чим
спазио
огледало
одмах
одлучио
да
купи
и
да
јој
однесе
...
Чудна
жеља
повукла
га
да
је
опет
види
.
Да
се
разговори
с
њоме
.
Кад
однесе
поклон
,
бит
ће
зар
љубазнија
.
Не
ће
,
ваљда
,
кушати
да
се
опет
хрве
и
да
се
камењем
набацује
на
туђа
леђа
?
—
А
и
кршна
је
!
—
прошапта
опет
.
—
Силна
!
Као
да
је
и
сад
гледа
онако
здраву
,
јаку
.
—
У
затегнутој
кошуљи
кроз
коју
се
провиде
набрекле
прси
,
са
једрим
мишицама
на
којима
дрхће
месо
,
а
испод
одигнутих
ногавица
румене
се
босе
ноге
!
Учини
му
се
да
би
и
сађ
на
њу
.
Да
јој
као
звијер
упије
зубе
у
мишицу
,
да
и
опет
уједе
и
осјети
онај
знојав
,
раздражљив
мирис
младог
,
врелога
меса
!
—
Ух
,
брате
!
...
Као
да
негдје
поче
мјаукати
гладна
и
заборављена
мачка
,
као
да
пригушено
јаукну
неко
.
Ослухну
.
Јест
,
мачка
.
Са
страхом
погледа
у
Мелентија
:
не
ће
ли
се
пробудити
?
...
Устаде
и
провири
кроз
прозор
.
Сад
тек
јасније
распознаде
плач
дјетињи
.
Крешти
,
завија
,
зацењује
се
.
И
у
ораховој
крошњи
као
да
цвили
неко
.
И
иза
чесме
као
да
нешто
пишти
...
Све
као
да
гласно
проплака
,
не
би
ли
расбудило
оца
Мелентија
.
—
Дијете
?
...
Чије
?
...
И
,
као
присјетивши
се
,
удари
се
по
челу
:
—
Да
није
кумче
?
Бржебоље
се
извуче
,
прокраде
из
ћелије
.
Стрча
до
капије
и
,
подигнувши
ерезу
,
отвори
је
...
Мину
поред
чесме
и
пође
према
прозорима
осврћући
се
,
тражећи
.
—
Ево
га
!
—
узвикну
задовољно
,
угледав
напошљетку
како
се
на
уском
Јањићијеву
прозору
бијели
и
миче
нешто
дречећи
,
мјаучући
.
—
Ту
је
!
Нијесу
смјели
улазити
у
авлију
,
него
га
оставили
на
прозор
...
Брзо
приступи
и
пажљиво
узе
на
руке
читаву
хрпу
пелена
,
које
се
мигале
и
трзале
.
Разгрну
их
мало
,
погледа
...
Дијете
!
...
Мали
,
румени
комад
меса
,
гадан
,
смрдљив
,
сав
утонуо
у
пеленама
.
Вришти
,
цвили
...
—
Шта
ћу
сад
?
Зао
му
да
пробуди
неиспаваног
,
измореног
Јањићија
...
А
и
што
ће
му
?
...
Договорили
се
били
обојица
да
га
смјесте
и
коме
да
га
предаду
?
...
Али
зар
су
знали
да
ће
га
донијети
овако
брзо
,
ненадно
?
...
Мелентијева
болест
још
их
збунила
те
и
заборавили
на
њега
...
Нити
су
шта
припремали
,
ни
обавијестили
Игумана
...
—
Игуман
!
...
Сад
се
тек
Јеврем
запита
:
а
шта
ће
он
?
Како
ли
ће
се
распалити
,
ражџилитати
!
...
И
зар
ће
дозволити
да
дијете
,
коме
се
не
зна
ни
за
оца
ни
за
матер
,
и
једног
дана
остане
у
манастиру
?
...
Није
он
Јањићије
па
да
се
не
обазире
на
свјетске
приговоре
и
да
пљуне
на
све
.
Не
.
Он
се
боји
злијех
језика
више
него
ичега
.
Плаши
се
од
свјетске
повике
као
од
грома
.
А
какви
се
тек
морају
пронијети
гласови
о
манастиру
,
у
коме
се
чува
и
храни
тако
једно
—
чудо
!
—
Морамо
за
данас
збунити
Игумана
,
—
одлучно
окреса
Јеврем
,
шетајући
и
размишљајући
испод
прозора
,
са
пеленама
на
рукама
.
—
Барем
...
за
данас
...
А
пошље
—
смислит
ћемо
...
Напошљетку
се
лукаво
осмјехну
.
Обзирући
се
да
когод
не
гледа
,
оде
пред
прозор
Игуманов
.
Полако
,
опрезно
спусти
он
дијете
тамо
.
Остави
га
.
И
живо
,
часа
не
часећи
и
не
осврћући
се
никуд
,
потрча
.
Пође
да
разбуди
и
Васу
и
Прокопија
и
остале
момке
.
Да
их
одмах
обавијести
о
чудном
придобитку
!
Настаде
узбуна
,
ломљава
,
трка
.
Буновни
,
рашчупани
момци
псујући
упалише
фењере
,
свијеће
,
цјепанице
луча
.
Неки
дохватише
и
мотке
,
тољаге
,
сјекире
,
као
да
су
осјетили
лопова
.
Помијешаше
се
,
сабише
у
гомилу
.
Необучени
,
раздрљени
,
боси
,
са
необичном
грајом
и
дреком
нагрнуше
на
капију
.
И
,
са
чудном
злобом
неком
,
јурнуше
према
—
плијену
.
Прокопије
,
у
сурим
чакширама
,
које
му
лабаво
висјеле
о
куковима
,
са
раскопчаном
кошуљом
испод
које
му
провиривала
длакава
прса
,
високо
одиже
горућу
цјепаницу
изнад
главе
.
Заклањајући
дијете
и
прозор
читавим
јаким
тијелом
,
испријечи
се
пред
свима
горд
и
усправљен
као
литица
тврда
.
Јака
и
топла
свјетлост
падала
му
по
пуном
,
буцмастом
лицу
,
заигравала
преко
рашчерупане
браде
и
големог
,
замршеног
перчина
.
Испод
накостријешених
бркова
као
да
му
се
руменили
чисти
и
свијетли
зуби
.
—
Да
утврдимо
,
браћо
,
да
је
дијете
нађено
на
Игуманову
прозору
,
—
узвикну
некако
свечано
,
као
при
летурђији
,
и
погледа
по
свима
.
—
То
нека
се
зна
...
Да
се
буде
на
чисто
...
И
да
сваку
одговорност
скинемо
са
себе
.
—
Тако
је
!
—
сви
једногласно
заграјаше
,
тискајући
се
и
навирући
један
на
другога
.
—
Да
утврдимо
!
—
Је
ли
мушко
или
женско
?
—
запита
неко
отрага
,
упињући
се
из
све
снаге
,
да
надвиче
остале
.
—
И
то
нека
се
зна
!
—
Мушко
је
!
—
ватрено
одговори
Прокопије
као
мјерећи
дијете
на
свом
широком
длану
.
Па
поносито
,
да
га
сви
виде
,
одиже
малога
на
прса
,
обгрли
га
.
И
као
у
неком
триумфу
понесе
манастиру
.
Сви
,
побједнички
кликћући
попут
ратника
са
бојнога
поља
,
нагнуше
за
њим
,
освјетљујући
путе
,
играјући
се
са
свијећама
и
са
фењерима
.
И
ова
чудна
бакљада
,
каква
се
још
никад
и
нигдје
видјела
није
,
као
огњена
трака
једна
,
појури
према
Игумановој
ћелији
.
—
Отварајте
!
—
заповједнички
викну
Прокопије
,
дошавши
до
врата
и
нестрпљиво
куцкајући
ногом
о
праг
.
—
Брзо
!
Неки
,
без
поговора
,
запријеше
и
плећима
и
раменима
у
врата
.
Навалише
.
Отворише
.
—
Шта
је
то
?
—
љутито
повика
Игуман
,
кога
је
необична
граја
ова
одавно
пробудила
.
Протежући
се
и
зијевајући
сједио
је
на
кревету
и
баш
се
спремао
да
устане
.
Сиједа
,
свилена
брада
таласала
му
се
по
кошуљи
,
по
раменима
му
се
расипали
дуги
бичеви
ријетке
косе
,
а
бркови
му
се
опустили
,
пали
по
устима
.
Свјетлост
од
луча
засјени
му
очи
,
па
наднесе
руку
са
раскопчаним
рукавом
,
који
му
се
спузе
до
лаката
,
над
обрве
и
,
посматрајући
их
,
повика
жешће
:
—
Шта
је
?
—
Нашло
ти
се
дијете
,
оче
Игумане
,
—
избаци
Прокопије
набусито
и
испријечи
се
пред
њим
.
—
Ево
па
га
види
!
Игуман
затрепта
очима
.
—
Дијете
?
—
запита
зачуђено
,
не
разумијевајући
.
—
Откуд
?
—
Мушко
,
да
је
,
сретно
и
честито
!
—
отегнуто
запјева
Васо
чија
је
пустињачка
глава
високо
стршила
изнад
осталих
и
блесаво
се
кесила
на
Игумана
.
—
Синчина
!
—
Ама
какво
дијете
?
—
оштро
запита
Игуман
и
као
да
се
поче
прибирати
.
—
Чије
?
—
Ако
ти
не
знаш
чије
је
,
ми
не
знамо
,
—
некако
заједљиво
одговори
Прокопије
и
,
као
при
крштењу
,
голо
голцато
дијете
одиже
до
под
таваницу
.
—
На
твоме
га
прозору
нађосмо
,
а
ево
,
бива
,
и
свједока
па
нек
ми
не
дају
лагати
.
—
На
мом
прозору
?
...
Туђе
дијете
?
—
збуњено
запита
Игуман
самога
себе
.
И
нагло
поче
трљати
очи
као
да
би
да
се
увјери
:
је
ли
све
ово
сан
или
је
јава
.
—
Шта
ће
мени
дијете
?
—
Ко
с
ђаволом
тикве
сади
,
о
главу
му
пуцају
,
—
злобно
се
уплете
и
Милица
,
која
је
непрестано
провиривала
иза
Васиних
леђа
и
безуспјешно
непрестано
покушавала
да
се
прогура
напријед
—
Знамо
и
ми
,
да
ти
није
требало
,
ама
шта
ћеш
му
сад
?
Игуман
се
скупи
и
згрчи
.
Опружи
руке
према
њима
,
па
некако
и
увријеђено
и
као
пребацујући
цикну
:
—
Ама
ти
...
ви
мислите
...
да
је
оно
...
да
ја
...
И
поплашив
се
од
сама
себе
не
смједе
до
краја
договорити
све
што
је
мислио
.
—
Ако
лаже
коза
,
не
лаже
рог
,
—
опет
добаци
Милица
која
је
увијек
а
нарочито
у
свађи
вољела
да
употребљава
народне
пословице
.
—
Заклела
се
земља
рају
,
да
се
тајне
све
сазнају
...
—
Али
...
И
некако
жалостивно
,
плачевно
,
правдајући
се
застења
Игуман
:
—
Откуд
мени
,
браћо
?
...
Што
ће
мени
?
...
У
мојим
годинама
?
...
Да
је
на
прозору
оца
Прокопија
освануло
осмеро
дјеце
не
бих
се
чудио
...
Али
мени
...
—
Бога
ми
си
и
ти
јак
и
крепак
,
оче
Игумане
,
—
упаде
Прокопије
живо
као
желећи
да
га
охрабри
и
поврати
му
вјеру
у
здравље
и
снагу
његову
.
—
Да
си
нам
жив
и
здрав
,
а
још
се
ти
не
би
сакрио
за
каква
младића
!
—
Носите
!
...
Мичите
се
!
...
Баците
га
,
синови
злочестиви
!
—
дрекну
Игуман
ненадно
,
као
помаман
,
и
поче
дрхтати
од
узбуђења
.
Свилени
јорган
оклизну
се
низ
постељу
и
гола
,
жућкаста
нога
указа
се
испод
њега
.
—
У
воду
баците
...
На
ђубре
!
...
Безбожници
!
...
Милица
одгурну
Васу
и
на
силу
прође
напријед
.
Одважно
стаде
покрај
Прокопија
:
—
Зар
људску
душу
да
одбацимо
?
—
запита
отегнуто
и
тобоже
меко
,
а
из
сваке
јој
ријечи
,
из
сваког
слова
избија
оштра
жаока
.
—
Зар
ти
,
духовни
отац
,
да
тако
збориш
?
...
Мјесто
да
га
загрлиш
и
пољубиш
,
почео
га
се
одрицати
као
Петар
Исуса
?
—
Ја
га
се
не
одричем
,
—
снажно
загрми
са
врата
и
одјекну
кроз
собу
промукао
глас
Јањићијев
.
И
он
се
,
прстима
рашчешљавајући
браду
,
помоли
на
прагу
,
онако
крупан
,
стасит
,
силан
.
—
Камо
дијете
?
—
оштро
запита
тражећи
га
погледима
.
—
Кад
не
ће
нико
,
ја
ћу
га
узети
и
ја
ћу
се
побринути
за
њега
!
Сви
се
понизно
размакоше
.
Направише
му
пут
.
—
Тииии
?
Игуман
се
лагано
попридиже
на
кревету
и
,
рукама
се
опирући
о
тврде
бедрењаче
,
запита
опоро
:
—
А
шта
ћеш
ти
?
...
—
Ја
ћу
га
узети
,
—
одлучно
одговори
Јањићије
и
приступивши
Прокопију
мирно
му
одузе
дијете
.
—
И
његовати
га
у
манастиру
?
—
отегну
Игуман
јаче
.
—
И
његовати
га
у
манастиру
,
пасјег
сина
,
—
инаџијски
избаци
Јањићије
и
,
да
притврди
обећање
,
удари
се
у
прса
.
Игуман
стисну
зубе
,
зажмири
:
—
Оче
Јањићије
,
јеси
ли
при
себи
?
—
запита
задављено
.
—
А
јеси
ли
ти
при
себи
?
—
као
прекори
га
Милица
благо
,
окрећући
му
леђа
.
—
Ем
си
крив
,
ем
још
другог
грдиш
...
Мјесто
да
захвалиш
,
а
ти
...
ти
...
Не
знајући
како
би
завршила
,
одмахну
рукама
и
брзо
пође
из
собе
...
Јањићије
крену
за
њом
пажљиво
носећи
дијете
и
њијајући
га
на
рукама
...
Разиђоше
се
и
остали
полагано
,
нерадо
,
потпуно
незадовољни
,
што
се
све
овако
обично
свршило
...
Само
Игуман
оста
збуњен
,
утучен
,
јадан
.
Подупрт
о
бедрењачу
,
модар
у
лицу
,
са
раствореним
устима
забленуто
је
гледао
за
њима
и
само
муцао
нешто
...
муцао
самоме
себи
...
ВИИ
.
Неколико
дана
и
у
манастиру
и
у
најближем
селу
говорило
се
само
о
дјетету
.
Питало
се
,
нагађало
:
чије
је
,
откуда
?
...
Спомињала
се
шапатом
имена
неколицине
познатијих
дјевојака
,
на
које
се
од
прилике
могло
посумњати
.
Али
нико
ништа
није
смио
озбиљно
да
устврди
,
нити
да
макне
на
своју
душу
тако
тешку
„
потвору
“
.
Једино
се
о
Игуману
говорило
смјелије
и
отвореније
.
Шале
и
пошалице
сипале
се
и
низале
на
његов
рачун
свакога
дана
.
Понеки
мангупи
долазили
му
ноћу
и
под
прозор
и
,
утањив
глас
,
вриштали
као
дјеца
.
Мужеви
су
,
у
шали
,
забрањивали
женама
,
да
се
не
исповиједају
пред
Игуманом
.
Жене
су
,
кикоћући
,
одговарале
,
да
ће
одсада
тражити
само
оца
Прокопија
,
јер
да
је
он
ипак
најбољи
од
свију
...
Почело
се
чак
говорити
и
о
некој
пјесми
,
у
којој
се
на
дуго
приповиједа
о
„
старцу
Игуману
“
...
Али
се
још
нико
усудио
није
и
да
је
запјева
.
Момци
би
,
тек
кроз
зубе
,
пропустили
понеку
ријеч
из
ње
,
—
и
то
када
их
нико
не
слуша
;
—
дјевојке
би
црвениле
и
бјежале
далеко
,
чим
би
се
споменула
.
Васо
и
Милица
редовно
се
,
свакога
јутра
,
свађали
ради
Игумана
.
Желећи
да
му
се
додвори
и
да
се
покаже
„
прави
пријатељ
у
невољи
“
Васо
га
увијек
гласно
бранио
,
да
свак
чује
.
Милица
,
којој
би
и
то
било
довољно
па
да
се
дигне
против
њега
,
имала
је
још
некакве
свакако
важне
разлоге
,
ради
којих
је
била
немилосна
у
нападајима
.
Она
се
,
из
инада
,
сама
понудила
Јањићију
,
да
буде
као
нека
дадиља
дјетету
,
да
га
чисти
и
пере
.
Сама
га
носила
у
село
и
тражила
ко
ће
га
подојити
.
И
чим
би
се
Васо
усудио
да
само
спомене
име
Игуманово
,
сва
се
костријешила
.
Опружајући
суве
,
кошћате
,
сличне
канџама
,
руке
,
са
необрезаним
ноктима
,
спремала
се
да
јуриша
,
да
огребе
.
—
С
ким
си
онаки
си
,
—
зборила
је
заједљиво
,
пакосно
,
не
повисујући
гласа
,
као
да
говори
о
најобичнијим
стварима
.
—
Нијеси
поштенији
од
њега
,
чим
га
браниш
...
А
кад
бих
ја
била
Митрополит
,
обријала
бих
га
...
Обријала
сјекиром
на
пању
!
—
Говори
ти
шта
хоћеш
,
а
он
је
светац
,
—
гласно
је
викао
Васо
,
погледајући
испод
ока
на
Игуманову
ћелију
да
види
:
слуша
ли
га
?
—
Благо
њему
и
његовој
души
,
кад
га
права
потварају
...
.
Мрцињаци
!
—
За
злато
рђа
не
пријања
нити
би
потворе
прионуле
за
добра
човјека
,
—
дочекује
Милица
ватреније
,
употребљујући
сва
средства
,
да
Васу
надбије
и
разоружа
.
—
И
оклен
дијете
?
...
Окле
?
...
—
Дијете
је
дијете
,
—
побија
Васо
тврдоглаво
,
не
попуштајући
ни
за
длаку
.
—
Није
говор
о
дјетету
него
о
Игуманини
!
...
—
Оклен
дијете
на
његову
прозору
?
—
Оклен
?
...
Бог
га
дао
.
—
Не
спомињи
име
божије
узалуд
,
несретниче
!
...
У
овом
послу
Бог
нема
посла
...
Бјежи
он
од
Игумана
ко
ђаво
од
крста
!
Игуман
је
ове
и
оваке
разговоре
слушао
сваки
дан
.
Испочетка
је
бјеснио
и
љутио
се
мислећи
,
да
ће
псовкама
и
пријетњама
све
потапкати
и
умирити
.
Али
се
преварио
.
Што
год
се
више
љутио
,
свијет
га
све
више
и
више
оговарао
.
Пошалице
постајале
све
оштрије
и
масније
.
Сама
Милица
,
—
свијесна
да
јој
баш
сада
не
може
и
не
смије
напакостити
,
—
говорила
је
за
десет
других
.
И
он
се
озбиљно
препаде
.
Уврти
у
главу
да
се
све
дигло
против
њега
,
да
га
понизи
и
обори
.
И
калуђери
,
и
послуга
,
и
сељаци
!
...
Кад
га
сусретну
,
кад
га
поздраве
,
сви
га
гледају
злобно
и
као
да
се
подсмјехују
.
Сваки
као
да
погледом
пита
:
а
шта
ћемо
са
дјететом
?
...
Ђаволу
и
то
мрско
,
дијете
и
све
!
...
А
Јањићије
га
пази
као
своје
!
...
За
инад
!
...
Нико
не
смије
ни
помислити
,
да
га
сад
отргне
од
њега
,
нарочито
он
,
Игуман
!
Дигла
би
се
брука
какве
никада
било
није
.
И
брука
ова
не
би
се
сакрила
овдје
,
у
манастиру
,
ни
у
селу
,
него
би
се
прочула
на
далеко
.
Дошла
би
,
можебити
,
и
до
новина
...
А
шта
би
тада
човјек
?
...
Како
би
?
...
Како
би
?
...
Ништа
друго
не
би
остајало
него
да
се
убије
или
да
бјежи
чак
у
Америку
.
Затвори
се
у
ћелију
и
одлучи
,
да
за
неколика
дана
никуда
не
излази
...
А
тад
се
,
наједанпут
,
сјети
Митрополита
.
Шта
ће
он
,
ако
чује
?
...
Зар
многи
не
ће
једва
дочекати
,
да
се
користе
приликом
која
им
се
пружила
и
да
све
опричају
Митрополиту
?
...
И
шта
тада
?
...
Не
ће
ли
он
,
онако
стар
,
лаковјеран
,
све
повјеровати
,
одмах
без
испитивања
?
Не
ће
ли
позвати
на
одговорност
њега
,
Игумана
?
...
„
Оче
Игумане
,
таки
се
и
таки
гласови
проносе
о
теби
...
Причај
шта
је
било
?
...
Срамота
за
твоје
године
,
оче
Игумане
!
“
...
И
шта
му
тада
он
,
Игуман
,
може
одговорити
?
...
Чиме
ће
се
моћи
одбранити
?
...
Дијете
,
погано
дијете
нађено
је
збиља
на
његову
прозору
,
—
толики
свједоци
видјели
су
...
„
Подметнуто
ми
из
пакости
“
...
„
А
кад
си
знао
,
да
је
подметнуто
из
пакости
,
што
ми
одмах
нијеси
јавио
,
оче
Игумане
...
Што
си
пустио
да
сазнам
од
других
?
...
Твоја
је
дужност
била
,
да
ми
први
јавиш
,
оче
Игумане
“
...
—
Није
друге
,
морам
му
сам
испричати
макар
у
земљу
пропао
од
стида
,
—
рече
Игуман
гласно
и
дубоко
уздахну
.
—
Морам
се
оправдати
,
док
душмани
нису
уграбили
да
оцрне
,
убију
?
...
Морам
...
И
,
проклињући
и
вајкајући
се
,
поче
се
спремати
за
одлазак
.
И
,
старајући
се
,
да
га
не
примијете
,
пажљиво
као
лупеж
,
искраде
се
из
манастира
.
Убрзаним
ходом
крену
на
станицу
...
Јеврем
се
,
међутим
,
са
Јањићијем
непрестано
договарао
о
дјетету
.
Једнога
јутра
,
очекујући
Милицу
,
да
се
са
малим
врати
из
села
,
сједјели
су
у
ћелији
,
један
према
другоме
и
пушећи
размишљали
:
шта
би
сад
с
њиме
,
куда
би
?
—
И
мени
су
додијах
свакакви
разговори
,
—
избаци
Јањићије
забринуто
,
—
и
криво
ми
,
што
се
свашта
подмеће
Игуману
.
Не
жалим
га
,
пасјег
сина
,
јер
није
зарадио
да
се
жали
...
Али
му
не
треба
ни
подмећати
у
чему
није
крив
.
Кад
удараш
на
човјека
,
удри
га
с
прсију
,
па
ако
има
снаге
нек
се
брани
,
а
не
иза
леђа
...
Ја
...
—
А
зар
би
Игуман
пустио
,
да
дијете
држимо
у
манастиру
,
да
се
нијесмо
овако
смели
?
—
запита
Јеврем
тихо
и
,
осјећајући
се
кривцем
у
овој
ствари
,
као
да
је
желио
да
се
сам
пред
собом
оправда
.
—
Осим
тога
свијет
се
толико
окомио
на
Игумана
,
да
и
не
распитује
много
за
матер
дјетињу
...
Тако
се
,
некако
,
и
Смиљана
извукла
из
незгоде
.
А
њој
би
могли
наудити
,
да
се
сазнало
за
њу
,
док
Игуману
нико
наудити
не
ће
...
Лукав
је
,
лако
ће
се
оправдати
гдје
треба
.
—
Мислиш
?
—
Сигурно
.
Јањићије
лагано
спусти
главу
међу
руке
,
подними
се
и
мукло
запита
:
—
Ама
коме
да
дамо
малога
?
...
Ко
ће
га
примити
?
...
И
хоће
ли
га
његовати
људски
?
...
Не
знам
ти
рећи
зашто
,
—
нагласи
јаче
,
—
а
то
ми
дијете
некако
прионуло
за
срце
.
Гледам
га
;
мало
,
нејако
,
у
шаку
би
стало
.
Оставили
га
,
због
пуста
имућа
,
и
отац
и
мати
и
сад
,
ето
,
никога
нема
ко
би
се
побринуо
осим
нас
...
И
весео
,
пасји
син
,
и
разбацује
ногама
ко
да
је
у
својој
кући
...
Изјео
бих
га
!
...
Па
како
да
га
пустим
некоме
,
ко
га
не
ће
пазити
!
—
Ја
ћу
и
тако
данас
мало
проћи
кроз
село
,
—
дочека
Јеврем
мирније
,
—
па
ћу
,
зар
,
наћи
какву
жену
која
би
примила
...
Ако
не
нађемо
данас
,
наћи
ћемо
о
храмовској
слави
...
Ни
до
ње
није
далеко
...
Па
се
лијено
подиже
и
пође
у
село
.
Још
јуче
је
,
крај
Мелентијеве
постеље
—
за
чудо
,
баш
је
код
болесника
који
се
растаје
са
животом
највише
и
размишљао
о
томе
,
—
коначно
одлучио
да
све
сеоске
куће
пажљиво
обиђе
.
Не
ради
дјетета
да
би
му
нашао
помајку
,
него
управо
ради
ње
,
ради
дјевојке
из
винограда
...
Од
онога
дана
,
откако
су
се
,
млади
и
бијесни
,
рвали
у
мргињу
,
никако
је
није
видио
.
Манастиру
као
да
се
није
ни
примицала
,
у
цркву
није
долазила
,
на
винограде
у
којима
сад
није
било
копача
као
да
потпуно
заборавила
...
Морала
је
,
дакле
,
непрестано
чамити
код
куће
,
у
селу
.
И
,
сигурно
,
никад
ни
помислила
није
на
њега
!
...
Никако
...
Или
ако
је
и
помислила
,
није
га
могла
по
добру
поменути
,
без
подсмијеха
,
без
тешке
поруге
!
...
Момак
кога
је
савладала
!
...
Који
се
грчио
,
увијао
под
њезиним
ударцима
!
...
Слаботиња
!
...
Чинило
му
се
као
да
тога
часа
чује
,
како
га
гласно
назива
слаботињом
.
И
криво
му
било
,
љутио
се
што
тако
мисли
о
њему
.
Зар
он
слаботиња
?
Он
грђи
од
других
?
Ако
се
за
час
раслабио
,
клонуо
,
надражен
врелином
њезином
и
мирисом
чврстога
младог
тијела
,
те
га
оборила
,
зар
да
му
се
вавијек
руга
ради
тога
?
...
И
да
,
можебити
,
прича
међу
другарицама
,
хвалише
се
?
Огледало
у
џепу
као
да
га
одавно
почело
жуљити
.
Носи
га
уза
се
толико
дана
,
са
надом
да
ће
је
сусрести
и
одобровољити
да
га
саслуша
.
Узалуд
!
Спремао
се
у
село
да
јој
га
кући
однесе
и
да
се
тамо
оправда
.
Али
га
болесни
Мелентије
задржавао
...
И
Јањићије
му
сметао
и
дијете
му
сметало
...
Сви
му
сметали
...
А
све
га
јаче
жуље
:
и
огледало
и
мисао
да
му
се
руга
,
руга
,
руга
...
Крупан
,
раздражен
кудров
нечији
,
испред
најближих
сеоских
кућа
,
насрну
на
њега
.
Рутав
,
накостријешен
,
окићен
чичцима
у
прљавој
длаци
,
затрчао
се
преко
неравне
авлије
,
дижући
прашину
снажним
задњим
шапама
.
Прескочи
преко
ониске
ограде
на
којој
се
сушило
неколико
чађавих
кошуља
.
Бијесно
лајући
јурну
и
као
да
му
хтједе
ускочити
на
врат
.
Јеврем
размакну
омањим
штапом
да
се
одбрани
.
Видећи
да
не
помаже
,
прихвати
за
камење
и
поче
ударати
.
Погођен
у
бедру
кудров
подави
реп
и
,
оштро
скичећи
,
одшантуца
за
куће
...
Јеврем
се
задовољно
осмјехну
и
настави
пут
.
Око
њега
,
на
обје
стране
,
ниске
кућице
.
Скромне
,
шћућурене
под
сламњим
крововима
,
гледају
га
,
налик
на
крмељаве
очи
,
својим
никад
нечишћеним
прозорима
.
Као
разјапљена
крезуба
уста
зијају
растворена
врата
.
По
нека
домаћица
стоји
пред
њима
,
рашчупана
,
прљава
,
са
мутним
очима
и
испијеним
лицем
.
Бленући
у
њега
држи
у
нарамку
полуголо
дијете
,
мршаво
и
прљаво
као
и
она
,
које
се
заценило
од
плача
и
чупа
је
,
гребе
по
образима
.
У
прашини
,
под
ногама
матери
,
ваљају
се
остало
двоје-троје
дјеце
.
По
комшијској
авлији
чепркају
кокоши
.
Овећа
квочка
,
у
страни
,
под
прашњавим
дудом
,
лежи
са
раширеним
крилима
,
а
испод
њих
провирују
мали
,
поплашени
пилићи
,
док
јој
се
једно
попело
на
леђа
и
кљуцајући
је
у
главу
некако
силно
и
жалостиво
цијуче
.
Једна
свиња
лежи
у
готово
сасушеној
локви
крај
плота
и
грокће
.
За
плот
привезана
мршава
кљусина
,
са
оштрим
испалим
куковима
,
гриска
остатке
од
сијена
и
лијено
машући
репом
брани
се
од
муха
.
—
Гдје
ли
је
њезина
кућа
?
—
шапатом
запита
Јеврем
обзирући
се
на
све
стране
.
—
Овдје
или
на
крају
?
Да
запита
кога
?
...
Како
ће
?
...
Не
зна
јој
ни
имена
...
Збиља
,
није
му
ни
казала
имена
!
...
Је
ли
?
...
Није
...
Неко
му
иза
леђа
заповједнички
узвикну
:
—
С
пута
!
Пројаха
Никола
на
своме
сипљивом
,
губавом
магарцу
,
који
се
покуњио
,
опустио
ровашене
уши
и
убрзано
ходи
...
Никола
подеран
,
мрк
,
сав
обрастао
у
длаку
,
са
климавом
камилавком
на
глави
!
Има
већ
неколико
дана
како
га
нестало
из
манастира
,
па
нити
ко
питао
за
њега
ни
знао
куд
је
отишао
...
Познавши
Јеврема
довикну
подругљиво
:
—
А
шта
се
тамо
дешава
,
крај
храма
Господњег
?
...
И
брука
и
срам
вјечни
!
...
Зли
ће
дани
настанути
и
морија
ће
се
спустити
због
гријехова
ваших
...
Копиле
је
оскврнило
кућу
Господњу
!
...
Гњев
и
проклетство
његово
навукло
се
нада
њу
ко
облак
градобитни
...
Агарјани
!
...
Хулитељи
!
И
оде
,
одјаха
гунђајући
и
проклињући
,
а
магаре
му
,
кусастим
репом
својим
,
удара
и
себе
по
бутима
и
њега
по
мрким
,
рањавим
ногама
.
Јеврем
само
устресе
раменима
и
ништа
не
одговори
.
—
Аха
!
Учини
му
се
да
поред
једне
кућице
мину
нешто
бијело
,
разбарушено
...
Јест
,
она
!
...
Познаде
је
...
Прековану
,
очишћену
мотику
пребацила
преко
рамена
на
коме
висјела
торба
.
Пошла
некуда
да
копа
.
Бијели
покривач
вијори
јој
се
око
главе
,
трепери
,
лепрша
.
Обнажене
мишице
румене
јој
се
и
чврсто
месо
тресе
се
на
њима
.
Тутњи
земља
под
њом
,
угиба
се
.
—
Она
!
Угледавши
га
изви
се
и
застаде
мало
.
Као
да
му
се
надала
,
очекивала
га
и
сад
јој
се
,
ето
,
нада
испунила
.
У
очима
јој
засвијетли
нешто
радосно
,
похотљиво
.
Луди
Јеврем
ни
помислити
могао
није
да
женска
не
заборавља
лако
на
први
страстан
загрљај
мушки
,
па
макар
и
насилан
био
.
Осмјехну
се
и
,
преко
рамена
,
као
подругљиво
добаци
му
:
—
А
сврбе
ли
те
и
сад
леђа
,
момчино
?
—
Да
ме
нијесу
сврбјела
не
бих
те
се
ни
сјећао
,
—
одговори
јој
весело
и
поздрављајући
поче
махати
руком
.
—
А
овако
вазда
си
ми
била
на
уму
...
—
Ја
сам
се
и
постарала
да
ме
не
заборавиш
,
—
живо
дочека
она
играјући
се
мотиком
.
—
Поштено
!
Јеврем
извади
огледало
и
,
удешавајући
према
сунцу
,
стараше
се
да
му
несташни
одсијев
,
сличан
сребрном
лептиру
,
прелети
и
клизне
низ
образ
њезин
.
—
Ходи
да
ти
покажем
како
сам
те
се
сјетио
,
—
отегну
меко
,
молећи
.
—
Шта
је
то
?
—
зачуђено
запито
она
и
приповрати
се
мало
.
—
Купио
сам
ти
...
Ево
...
У
вароши
...
Она
лагано
спусти
мотику
и
,
поласкана
,
накриви
главу
према
лијевом
рамену
.
—
И
баш
мени
купио
?
—
Теби
,
—
одговори
Јеврем
поносито
,
—
јер
си
ме
само
ти
побиједила
...
Други
се
нико
,
ни
мушко
ни
женско
,
не
би
усудио
да
ме
обори
.
Она
се
гласно
засмија
.
—
Ако
ћеш
доносити
поклоне
за
буботке
,
—
окреса
,
—
ја
ћу
те
и
опет
испребијати
.
—
Окушај
!
...
Ходи
!
...
Показујући
јој
огледало
замоли
опет
:
—
Ходи
!
—
Не
ћу
,
—
суво
одговори
она
и
измакну
се
до
под
јабуку
чија
је
опуштена
грана
миловала
по
глави
.
—
Не
примакох
ти
се
више
...
Знам
те
какав
си
...
—
Хоћеш
ли
да
се
закунем
да
те
не
ћу
ни
додирнути
?
—
Не
вјерујем
.
—
Па
како
ћу
ти
дати
огледало
кад
не
ћеш
да
приступиш
?
—
запита
он
живље
и
хтједе
да
јој
се
приближи
.
—
Баци
ми
га
!
Јеврем
се
јогунасто
окоси
:
—
Псетету
се
баца
а
чељади
се
даје
...
—
А
ти
не
дај
...
Не
треба
ми
!
...
Забаци
мотику
на
раме
и
брзо
пође
.
Он
баци
огледало
за
њом
и
довикну
је
.
Она
се
не
осврну
.
Потрча
да
је
стигне
,
заустави
...
Опет
застаде
...
—
Инаџија
је
,
—
промуца
полугласно
чешкајући
се
и
гледајући
за
њом
...
И
,
забацивши
руке
на
леђа
,
врати
се
манастиру
...
Дошавши
до
Јањићијеве
ћелије
,
као
да
зачу
разговор
неки
.
Уљезе
.
И
одмах
опази
Игумана
како
се
као
очерупан
гавран
пресамитио
према
Јањићију
,
кротак
,
смирен
.
Опире
се
о
штап
са
сребреном
јабуком
и
збори
благо
,
готово
тепајући
:
—
Све
сам
казао
Митрополиту
и
он
је
све
разумио
...
Ама
све
...
И
лијепо
ми
каже
:
„
Ја
разумијем
,
оче
Игумане
,
и
не
кривим
никога
...
Сви
сте
ви
чисти
и
невини
и
ја
свима
вјерујем
...
Али
нипошто
дозволити
не
могу
да
дијете
остане
и
даље
у
манастиру
...
Ни-по-што
,
оче
Игумане
!
...
Моја
је
жеља
и
моја
је
заповијест
да
га
одмах
уклоните
!
...
“
—
Не
слушам
ја
ни
његове
жеље
ни
његове
заповиједи
,
—
осорно
одговори
Јањићије
,
сједећи
на
своме
кревету
и
на
широко
размахујући
ногама
.
—
По
његову
рачуну
сви
смо
ми
прави
,
а
дијете
је
криво
!
...
Црв
овај
слаби
,
па
некоме
крив
!
...
И
оно
да
страда
?
Игуман
набравши
сиједе
обрве
подиже
шиштави
глас
и
поче
оштрије
:
—
Што
Митрополит
жели
,
мора
се
испунити
...
Ја
сам
овдје
Игуман
,
ја
за
све
одговарам
...
Постарат
ћу
се
да
га
задовољим
...
—
Окушај
!
—
пркосно
одговори
Јањићије
и
црне
широке
рукаве
забаци
до
на
рамена
као
да
ће
се
рвати
с
неким
...
—
Дирни
у
њега
,
ако
смијеш
...
—
У
име
Митрополитово
...
—
Ни
у
име
седам
патријарка
,
оче
Игумане
,
ја
се
не
покоравам
!
—
брзо
га
прекиде
Јањићије
и
одлучно
стаде
пред
колијевку
да
одмах
брани
,
бије
се
.
—
И
,
за
инад
вама
обојици
,
задржат
ћу
га
уза
се
,
одгојит
ћу
га
овдје
...
За
инад
!
...
Игуман
се
поплаши
:
—
Али
,
оче
Јањићије
...
—
За
инад
вама
,
—
дрекну
Јањићије
бјешње
и
као
да
поче
пјенушати
,
—
овог
ћу
црва
отхранити
овдје
...
И
научит
ћу
га
да
се
свакој
сили
опире
,
да
се
ником
не
покорава
!
...
Он
ће
ми
бити
одмјена
!
...
Он
ће
моје
дјело
наставити
,
овај
мали
...
На
страх
врагам
!
Бијаше
помодрио
од
љутине
и
са
стиснутим
шакама
пошао
према
Игуману
.
А
Игуман
,
заклањајући
се
за
Јеврема
и
престрављено
жмиркајући
,
нагло
се
измакну
.
ВИИИ
.
Дуго
је
Игуман
тражио
Јеврема
по
ћелијама
и
по
авлији
,
питајући
свакога
за
њега
,
распитујући
.
Напошљетку
га
надје
код
пољане
,
испод
гаја
,
под
дрветом
некаквим
.
Склонивши
се
у
хладовину
,
наслонив
се
леђима
на
труло
стабло
,
са
прекрштеним
рукама
на
прсима
,
гласно
је
викао
,
крештао
,
соколио
некога
.
—
Шта
радиш
,
сине
злочестиви
?
—
љутито
га
запита
приступајући
и
бришући
марамом
зној
са
перваза
старе
камилавке
коју
је
носио
у
руци
.
—
Изморих
се
тражећи
те
...
—
Лијечим
Васу
,
—
понизно
одговори
Јеврем
и
преклони
се
до
земље
.
—
Препио
се
ноћас
,
покварио
желудац
,
па
га
лијечим
...
Игуман
наднесавши
руку
над
очи
,
погледа
боље
.
Узвикну
од
чуда
...
Ну
тврдој
,
голој
ледини
,
на
оштрој
загорјелој
трави
опрућио
се
Васо
колики
је
дуг
,
отегао
се
као
на
распећу
.
Стење
,
јауче
,
јечи
из
свега
гласа
.
Кошуље
никако
и
нема
на
њему
,
—
лежи
му
у
страни
одбачена
—
појас
отпасан
,
чакшире
низ
бедре
на
ниско
опуштене
.
Готово
го
голцат
пече
се
на
сунцу
.
Сав
ишаран
и
намазан
,
уздуж
и
унакрст
,
медом
и
пекмезом
.
Читави
ројеви
мува
,
пчела
,
оса
,
колутајући
се
и
несносно
зузукајући
,
облијећу
,
заигравају
око
њега
.
Пријањају
за
тијело
,
купе
се
око
уста
и
око
очију
,
боду
га
,
пецају
,
уједају
.
Он
изнемогло
помаже
као
рањеник
,
узвија
главом
и
размахује
рукама
.
Оне
насрћу
све
жешће
и
све
у
гушћим
ројевима
.
А
сунце
пече
,
пече
,
пржи
...
—
Куку
!
...
Не
могу
више
!
—
готово
врисне
покаткада
очајно
погледајући
у
Јеврема
и
тупо
шкрипајући
крњавим
зубима
.
—
Не
могу
!
...
—
Још
мало
,
соколе
!
...
Немој
бити
жена
!
...
Па
ћеш
се
излијечити
и
бит
ћеш
лахак
као
птица
.
—
Ама
откад
ти
поста
доктор
?
—
узвикну
Игуман
у
чуду
склапајући
руке
и
,
ма
колико
се
усиљавао
,
никако
не
могаде
да
се
уздржи
од
смијеха
.
—
Откад
научи
?
—
Причао
сам
ја
Васи
да
ми
се
и
покојни
отац
увијек
овако
сунчао
и
увијек
оздрављао
,
—
одговори
Јеврем
некако
смирено
комешајући
раменима
и
пренемажући
се
.
—
А
и
он
је
често
препијао
и
тужио
се
на
желудац
.
—
Доста
,
доста
...
Ако
је
и
казна
,
мучна
је
,
—
окреса
Игуман
озбиљније
,
па
строго
нареди
Васи
да
се
подигне
и
да
одмах
иде
на
посао
.
—
А
имам
с
тобом
много
говорити
,
—
избаци
тихо
окрећући
се
Јеврему
.
Мигнувши
му
прстом
даде
знак
,
да
иде
за
њим
.
Чим
су
уљегли
у
ћелију
,
Игуман
закључа
врата
.
Сједе
на
столицу
,
налакти
се
на
сто
и
замишљено
наслонивши
главу
на
руке
,
рече
полугласно
:
—
О
Јањићију
хоћу
да
говорим
и
о
дјетету
ономе
.
.
.
Јеврем
покуњено
,
као
кривац
неки
,
обори
главу
.
Немоћно
опусти
руке
низа
се
и
,
чупкајући
се
за
чакшире
,
пажљиво
слушаше
.
—
Не
знам
зашто
ме
отац
Јањићије
мрзи
,
а
не
знам
што
ме
мрзе
и
други
,
—
поче
Игуман
некако
сјетно
,
непрестано
гледајући
у
напрашени
врх
од
ципеле
,
која
му
провиривала
испод
разлепушене
мантије
.
—
Зар
сам
ја
зао
човјек
?
...
А
зашто
сам
зао
?
...
Сто
хоћу
ред
?
...
Па
,
забога
,
научио
сам
на
ред
...
Доста
сам
се
и
ја
покоравао
другима
и
држао
се
реда
,
кога
су
ми
прописивали
;
хоћу
сад
да
се
млађи
држи
и
мојих
прописа
и
наредаба
...
И
шта
би
било
од
манастира
,
кад
не
би
било
реда
у
њему
?
...
Шта
би
било
,
питам
те
?
...
Сигурно
би
пропао
...
А
ја
не
ћу
да
под
мојом
управом
пропане
...
Не
ћу
,
не
ћу
,
не
ћу
...
Ситне
зеленкасте
очи
сијевнуше
као
варнице
испод
големих
обрва
.
Мишићи
на
десном
образу
заиграше
му
.
—
Они
ме
називају
злим
и
што
штедим
,
а
ја
и
штедим
зато
да
сачувам
манастир
да
не
пропане
,
—
настави
живље
.
—
Ништа
не
узимам
себи
...
Кад
умрем
и
ово
шта
се
зове
моје
остат
ће
манастиру
...
Али
ја
не
дам
,
да
се
расипа
као
што
ни
нереда
не
трпим
...
Ово
је
моје
дјело
,
ово
је
моје
дијете
,
и
хоћу
да
га
сачувам
...
Ја
га
,
додуше
,
нисам
сазидао
,
али
сам
га
бранио
и
чувао
у
најтежим
данима
.
Отац
Јањићије
је
добар
човјек
,
поштен
је
,
ама
кавгаџија
и
једноумац
,
брате
!
...
Манастир
би
ради
њега
,
за
турског
времена
,
стотину
пута
запалили
Турци
да
није
мене
било
.
Он
се
кавжио
с
њима
,
крвио
се
,
дочекивао
их
убијао
...
Јесу
ли
они
убили
једног
Србина
,
он
се
старао
да
убије
двојицу
њихових
;
јесу
ли
запалили
једну
нашу
кућу
,
палио
им
је
по
три
по
четири
чардака
...
Он
се
крвио
с
њима
у
гори
,
а
они
се
хтјели
светити
на
манастиру
,
јер
су
знали
,
да
је
калуђер
...
Мјесто
да
се
сили
покори
,
противио
се
,
бранио
сељаке
,
бунио
...
И
само
сам
ја
,
носећи
мито
,
частећи
,
улагујући
се
,
умиљавајући
одбијао
све
навале
и
сачувао
овај
храм
божји
...
Ја
,
соколе
!
...
Пустио
бих
им
,
нека
читаво
село
запале
,
нека
поробе
,
само
да
оставе
манастир
,
ову
стародревну
задужбину
нашу
...
И
то
га
спасло
!
...
То
!
Па
поносито
подиже
главу
и
погледавши
у
Јеврема
кресну
:
—
И
сад
да
пустим
да
пропане
?
...
И
још
да
помажем
његово
пропадање
подржавајући
неред
и
раскош
?
...
Нипошто
!
...
Јеврем
се
никако
није
могао
начудити
:
зашто
ће
му
оволики
увод
?
...
И
зашто
Игуман
баш
њему
да
прича
о
свему
?
...
Је
ли
он
какав
судија
,
шта
ли
је
?
...
Па
барем
да
понуди
столицу
и
да
каже
:
„
сједи
,
Јевреме
“
...
Као
да
је
пријатно
слушати
макар
чије
приче
овако
стојећи
!
—
Отац
Јањићије
је
поштен
,
ама
не
трпи
никаква
реда
,
—
опет
ће
Игуман
тихо
и
као
да
уздахну
.
—
Доста
сам
муке
поднио
с
њиме
и
ко
зна
колико
ћу
још
поднијети
...
Ето
то
проклето
дијете
!
...
Који
га
ђаво
наговори
,
да
он
узима
дијете
и
да
га
његује
?
...
Доликује
ли
то
њему
?
...
По
души
:
доликује
ли
?
Јеврем
,
у
забуни
,
промуца
нешто
нејасно
,
неразумљиво
.
—
Ето
видиш
?
...
Ни
ти
не
одобраваш
,
—
живахно
узвикну
Игуман
и
задовољно
заклима
главом
.
—
Ни
Митрополит
не
одобрава
...
И
нико
паметан
не
ће
одобрити
...
А
он
се
заинадио
па
га
не
да
и
не
да
...
Хоће
да
подгоји
одмјену
!
...
Красна
ће
то
одмјена
бити
!
Јеврем
мученички
преврну
очима
и
сав
се
скупи
.
Додија
му
толико
причање
,
замори
га
...
—
Хоће
ли
свршити
једном
?
—
помисли
у
себи
.
—
И
хоће
ли
пријећи
на
ствар
,
ако
му
је
уопће
стало
да
говори
о
каковој
ствари
?
Игуман
као
да
му
погађаше
мисли
.
Загледа
му
се
у
лице
и
злурадо
успи
уснама
.
Подсмјехну
се
.
—
Не
бој
се
,
брзо
ћу
свршити
,
—
рече
некако
заједљиво
.
—
Знам
да
в
...
млади
људи
...
нерадо
слушате
нас
старце
...
А
звао
сам
те
управо
,
—
нагласи
јаче
,
—
да
ми
помогнеш
у
једном
послу
...
Хоћеш
ли
?
—
У
каквом
послу
?
—
запита
Јеврем
развучено
и
опрезно
наћули
уши
.
Бојао
се
какве
ступице
.
—
Ти
си
се
некако
и
сувише
здружио
са
оцем
Јањићијем
...
Додуше
ја
сам
,
чим
сам
те
примио
,
препоручио
да
се
не
дружиш
с
њиме
...
Нијеси
ме
послушао
...
Памтим
ја
то
...
Али
свеједно
...
Сад
си
друг
с
њиме
и
,
ако
хоћеш
,
можеш
ми
помоћи
...
Игуман
му
полако
приступи
и
за
два
танка
прста
подухвати
га
за
браду
.
—
Обећај
,
—
рече
шапћући
и
наглашујући
свако
слово
.
—
Хоћеш
ли
?
—
У
чему
да
помогнем
?
—
сметено
запита
Јеврем
и
поче
узмицати
.
—
Шта
да
учиним
?
—
Да
га
наговориш
,
да
отпреми
дијете
из
манастира
.
Јеврем
одлучно
одговори
.
—
Сад
,
након
Митрополитове
забране
,
не
ће
послушати
.
—
Ни
тебе
?
—
запита
Игуман
строго
,
не
вјерујући
.
—
Ни
мене
.
Игуман
заклопи
једно
око
,
зашкиљи
.
Принесе
кажипрст
до
носа
и
куцкајући
по
њему
избаци
полугласно
:
—
А
ти
помози
,
да
украдемо
.
—
Да
украдемо
?
—
гласно
узвикну
Јеврем
и
сав
се
преви
унатраг
.
—
Тоооо
?
—
Лакше
,
проклети
сине
!
...
Лакше
!
—
дочека
Игуман
престрављен
и
брзо
му
поклопи
уста
шаком
.
—
Ти
ћеш
ми
помоћи
?
—
запита
лукаво
.
—
Хоћеш
ли
?
Јеврем
се
пажљиво
отрже
и
одлучно
одговори
:
—
Не
могу
.
—
Не
ћеш
?
—
Зар
ја
да
се
дигнем
против
оца
Јањићија
,
оче
Игумане
?
Игуман
,
сијевајући
очима
,
полегути
се
као
мачка
кад
вреба
и
нагласи
осветнички
:
—
Мораш
...
Мораш
поправити
што
си
покварио
.
—
Покваарио
?
—
тихо
понови
Јеврем
задњу
његову
ријеч
правећи
се
као
да
ништа
не
разумије
.
—
Јааа
?
—
Ти
си
,
проклети
сине
,
и
нашао
дијете
и
разбудио
толике
људе
да
бруку
направиш
већом
,
—
кресну
Игуман
пакосно
,
подносећи
му
све
прсте
под
нос
.
—
Ако
си
га
и
нашао
на
мом
прозору
,
требао
си
га
уклонити
...
И
требао
си
казати
само
мени
...
А
овако
...
Јеврем
накриви
главу
.
—
Зар
ја
имам
толико
памети
да
о
свему
могу
размислити
?
—
лагано
одговори
Јеврем
силом
се
старајући
да
изгледу
што
глупљи
.
—
Зар
сам
ја
знао
да
ће
се
направити
толика
галама
?
—
Ти
?
...
Ти
ниси
знао
?
—
И
Игуман
се
стресе
.
—
Богохулниче
!
—
викну
јетко
.
—
Тако
ми
Бога
...
—
Шути
,
не
куни
се
!
...
Знам
те
,
знам
!
И
измичући
се
од
њега
отегну
подругљиво
:
—
Нијеси
,
зар
,
имао
памети
ни
онда
,
кад
си
нападао
дјевојке
у
виноградима
,
а
?
...
Јеврему
поклецнуше
ноге
.
Малакса
.
—
Ја
...
—
...
.
и
кад
си
ишао
у
село
да
загладиш
срамоту
огледалом
?
Јеврему
се
и
уста
засушише
.
Поче
да
извија
и
отеже
вратом
као
да
гута
нешто
.
Поче
се
штипати
за
бедре
...
—
Знам
ја
,
за
све
знам
,
—
одговори
Игуман
поносито
,
куцкајући
се
прстом
по
челу
.
—
Ја
хоћу
реда
и
сазнам
за
свакога
,
ко
ми
тај
ред
нарушава
...
И
само
ради
те
дјевојке
могу
те
избацити
из
манастира
...
Изненада
плану
и
поче
тапкати
на
мјесту
:
—
Све
ћу
вас
избацити
,
синови
злочестиви
,
који
ми
каљате
име
манастиру
и
дајете
повода
да
се
о
њему
ружно
говори
!
...
Стотину
ћу
вас
упропастити
,
а
задужбину
ову
сачуват
ћу
!
Јеврем
је
стајао
смрвљен
,
поражен
,
сметен
.
Нити
је
шта
одговарао
,
нити
је
знао
шта
би
одговорио
...
„
Откуд
зна
?
...
Откуд
зна
?
“
само
се
зачуђено
питао
и
тупо
гледао
у
под
преко
кога
се
тромо
превлачила
дугачка
стонога
једна
...
И
дође
му
да
згази
,
сатаре
ону
стоногу
.
И
да
рекне
Игуману
нешто
дрско
,
увредљиво
...
Да
викне
,
опсује
и
побјегне
из
манастира
,
одмах
,
овога
часа
.
—
Јањићије
теби
највише
вјерује
и
ти
би
највјештије
могао
украсти
дијете
...
Нико
као
ти
...
Препреден
си
па
знаш
...
Сад
о
храмовској
слави
...
—
опет
ће
Игуман
мекше
,
потпуно
задовољан
сам
са
собом
што
га
је
овако
притијеснио
.
—
Послушаш
ли
,
сви
ће
ти
се
чапкунлуци
опростити
...
Бирај
:
или
то
или
из
манастира
!
—
Не
знам
...
Видјет
ћемо
,
—
суво
му
одговори
Јеврем
и
прибравши
се
мало
слободније
га
погледа
.
Смислит
ћу
!
...
—
Смисли
се
...
Остају
ти
четири
дана
на
размишљање
,
—
заврши
Игуман
побједоносно
и
узев
га
за
раме
лагано
изгура
пред
ћелију
.
—
Смисли
...
Изишав
у
ходник
Јеврем
се
поплашено
поче
освртати
:
није
ли
га
ко
опазио
?
И
ако
није
ништа
поуздано
обећао
ни
предао
се
,
осјећао
се
ипак
као
издајник
неки
већ
и
због
тога
што
је
пустио
Игумана
да
му
онаке
понуде
ставља
,
што
га
икако
и
слушао
.
И
би
му
лакше
што
у
ходнику
никога
није
било
,
што
нико
није
могао
ништа
чути
ни
прекорити
га
.
—
Требао
сам
се
засмијати
,
наругати
,
у
лице
му
пљунути
,
—
шапну
погружено
,
чешкајући
се
.
—
Нека
види
с
ким
има
посла
!
...
Сјети
се
и
свог
разговора
са
дјевојком
из
винограда
и
пријетње
Игуманове
.
—
Откуд
зна
?
...
Откуд
зна
?
—
опет
се
запита
и
поче
размишљати
.
—
Ко
је
видио
?
...
Ко
је
слушао
?
...
Да
није
она
причала
?
Или
каква
другарица
?
...
Или
Никола
?
...
Ко
је
?
Пође
према
Јањићијевој
ћелији
и
опет
застаде
.
Треба
ли
да
му
сад
исприча
читав
разговор
овај
и
да
се
исповједи
?
...
Нипошто
...
Узбунит
ће
се
,
дигнут
ће
грају
,
па
учинити
горе
...
—
Нека
!
Па
стисну
шаку
и
кресну
осветнички
:
—
Лијепо
,
оче
Игумане
!
...
Обојица
ћемо
у
крађу
...
Сјутра
ћеш
сазнати
за
план
...
Сјутра
!
...
Видјет
ћемо
ко
ће
коме
доскочити
!
Окренувши
се
,
сврати
у
Мелентијеву
ћелију
.
—
Њега
ћемо
и
тако
наскоро
изгубити
,
—
прошапта
отварајући
врата
,
—
па
да
се
барем
још
нагледам
јадника
!
Мелентије
,
сав
утонуо
у
јастуцима
и
покривачима
,
лежао
је
наузначке
,
са
заваљеном
главом
.
Дисао
је
тешко
.
По
жутим
упалим
образима
,
између
честих
мркајастих
пјега
,
као
да
се
расплеле
танке
плавичасте
жилице
и
шириле
се
,
растезале
све
до
дебелих
модрица
испод
очију
.
По
челу
,
испод
овлажене
косе
чији
се
бичеви
лијепили
на
сљепочницама
избијале
му
крупне
капље
зноја
.
Нос
се
утањио
,
зашиљио
,
расклопљене
усне
засушиле
се
,
поблиједјеле
.
Очи
му
напола
затворене
.
Испод
несастављених
трепавица
јасно
се
провиди
мутна
,
замагљена
бјелина
и
чудно
се
стакли
...
Мирис
лијекова
и
тежак
задах
самртников
ударише
Јеврему
у
главу
.
Занесе
се
као
у
несвјестици
и
неопрезно
јаче
прилупну
вратима
.
—
Лакше
,
—
шапну
Јањићије
,
који
је
погурен
сједио
изнад
главе
болесникове
и
овлаженом
марамом
лагано
разгонио
муве
.
—
Заспао
је
...
—
Зар
и
сад
код
њега
?
—
запита
Јеврем
зачуђено
и
приступи
му
на
прстима
.
—
Зар
...
—
Пссст
...
Не
ћу
га
,
зар
,
оставити
сама
?
Мелентије
као
да
им
је
чуо
разговор
.
Промешкољи
се
,
отвори
очи
...
Погледа
на
Јеврема
и
не
познаде
га
одмах
...
Он
се
наднесе
над
постељу
и
тихо
запита
:
—
Како
си
?
...
—
Добро
,
—
испрекидано
,
с
муком
одговори
Мелентије
и
изнемогло
застења
...
Сад
ме
ништа
не
боли
...
—
Спавај
,
спавај
!
...
Не
ћемо
те
бунити
...
Мелентије
поћута
.
Мршавом
руком
пипаше
око
себе
,
прикупљаше
прљави
чаршаф
.
Намршти
се
и
опет
застење
,
јекнувши
:
—
Опет
звоне
!
—
Нико
не
звони
,
—
одговори
му
Јањићије
мирно
,
измахујући
марамом
.
—
Причиња
ти
се
...
—
Причиња
?
И
болно
погледав
на
Јеврема
запита
:
—
Хоћеш
ли
са
мном
?
—
Куда
?
—
отегну
Јеврем
меко
па
му
полако
намјести
покривач
који
се
бијаше
спустио
и
поглади
га
по
коси
.
—
У
Приморје
...
Чим
се
придигнем
,
идем
ти
у
Приморје
...
Да
се
одморим
...
Склопи
очи
...
Прси
му
се
надимале
цвилећи
;
јабучица
под
грлом
немирно
шетала
гори
доли
.
Мува
једна
спусти
му
се
на
око
,
у
крмељачу
,
као
да
би
да
га
испије
,
исциједи
.
—
Звони
...
звони
...
—
прошишта
узнемирено
,
ломећи
се
.
—
Чујете
ли
?
...
Утрните
ту
свијећу
!
...
Утрните
!
...
—
Нема
свијеће
,
—
опет
проговори
Јањићије
и
тужно
заклима
главом
према
Јеврему
,
као
да
вели
:
близу
је
кра
.
О
каквој
свијећи
збориш
?
...
Мелентије
се
смири
.
Опет
завали
главу
и
као
да
се
осмјехну
на
Јеврема
.
—
А
долазила
ми
и
Јања
,
—
протепа
муцајући
.
—
Чиста
,
бијела
...
Прекривена
свиленим
прекривачем
...
„
Не
гледај
ме
“
,
вели
,
„
ружна
сам
“
...
А
на
прсима
јој
цвијеће
,
моје
цвијеће
.
Трзајући
се
и
некако
хропећи
заврши
:
—
Зове
ме
...
Зове
...
—
Излази
!
...
Не
заговарај
га
!
—
оштро
подвикну
Јањићије
и
снажно
одгурну
Јеврема
.
—
Иди
!
Јеврем
послуша
.
Изађе
.
Крену
према
капији
и
сусрете
се
са
Прокопијом
.
Сав
разбарушен
,
мокар
.
Био
је
необично
задовољан
:
носио
је
пуну
торбицу
рибе
,
коју
је
сам
уловио
.
Буцмасто
,
румено
лице
свијетлило
му
се
,
око
дебелих
усана
играо
осмијех
.
Он
потапша
Јеврема
по
плећу
,
избаци
покрупњу
шалу
на
рачун
неке
пуштенице
и
гласно
зарза
.
Јеврем
не
одговори
.
Испаде
кроз
капију
и
сједе
код
чесме
,
на
овећи
камен
.
ИX
.
Широка
манастирска
авлија
поче
се
помало
претварати
у
чаршију
.
Стигоше
,
склепташе
се
готово
у
исто
доба
,
са
разних
страна
:
претрге
са
препуним
сандуцима
,
торбари
са
торбом
на
рамену
и
дебелом
тољагом
у
руци
,
механџије
са
боцама
и
бурадима
,
лимунаџије
,
шкутори
са
широком
зембиљом
о
врату
и
снопом
баштуна
на
леђима
,
Цигани
...
И
одмах
прихватише
за
посао
...
Почеше
чистити
,
уређивати
,
намјештати
.
Разбацаше
по
путу
гомиле
мотака
,
колаца
,
дасака
,
конопа
.
Прекрише
зидове
чергама
и
старим
ћилимима
.
Закрчише
пролазе
робом
и
ситнаријама
некаквим
...
Трчкајући
,
свађајући
се
копали
су
,
избацивали
земљу
,
садили
мотке
,
прекивали
,
превезивали
конопце
.
На
једној
страни
двојица
готово
да
се
побију
око
парчета
конопа
препирући
се
:
чија
је
својина
.
На
другој
страни
гологлав
бркајлија
псује
и
пита
:
ко
му
је
украо
чекић
?
...
Испред
капије
готово
гласно
кука
и
запомаже
неко
због
изгубљеног
магарца
.
Један
ћорави
Циганин
,
са
увезаном
главом
,
поднапио
се
раније
и
пјева
из
свега
глас
;
украј
црквених
врата
дречи
изгребано
шегрче
кога
је
мајстор
истукао
и
свакоме
се
жали
и
правда
.
Уз
звекет
клепетуша
на
растовареним
коњима
који
вриштећи
и
рзајући
чешу
се
један
о
другога
,
уједају
се
,
уз
ћурликање
дипала
испод
старога
ораха
,
уз
клепет
чекића
и
стругање
тестера
,
ницали
су
дућанчићи
један
за
другим
,
редали
се
уски
,
мали
,
тијесни
,
са
крововима
од
мушеме
,
са
прозорима
без
стакала
,
са
широким
вратима
без
каната
!
Као
малени
барјачићи
почеше
се
вијати
на
њима
рупци
,
појасеви
,
кошуље
,
мараме
.
Око
врата
шаренили
се
сандуци
и
зембиље
са
воћем
,
лимуновима
,
наранчама
.
Пред
механе
изнесоше
и
столове
,
просте
,
расклимане
,
са
измашћеним
столицама
и
кривоногим
клупама
.
Око
кавана
намјестише
празне
сандуке
са
поломљеним
поклопцима
.
Док
се
,
на
једној
страни
,
још
једнако
викало
,
свађало
,
радило
,
на
другој
се
комшије
већ
спријатељиле
.
Почели
разговарати
.
Шкутор
са
снопом
баштуна
преко
леђа
засио
пред
механом
и
ласка
механџији
,
у
нади
да
ће
га
понудити
чашицом
ракије
.
Лимунаџија
понизно
моли
кавеџију
за
дозволу
да
се
сутра
може
смјестити
уз
његов
дућан
,
увјеравајући
га
,
да
му
ништа
сметати
не
ће
нити
конкурисати
.
Двојица
хамала
дијеле
зараду
.
Већ
су
четири
пута
насртали
један
на
другога
са
стиснутим
шакама
и
четири
пута
частили
један
другога
са
чашом
вина
.
Калуђери
се
никако
нису
ни
јављали
на
авлији
.
Игуман
,
сједећи
у
својој
ћелији
,
наплаћивао
је
кирије
за
земљиште
на
коме
су
подигнути
дућани
.
Непрестано
се
погађао
са
дућанџијама
.
Уцјењивао
их
дрско
и
безобзирно
,
желећи
да
искористи
прилику
и
да
извуче
што
може
више
...
Јањићије
,
са
дјететом
на
крилу
,
чувао
је
болесног
Мелентија
.
Прокопије
је
мирно
поткресивао
ражње
за
пециво
и
,
оштрећи
ноже
,
спремао
се
да
коље
овнове
.
Јеврем
је
био
отишао
у
варош
да
покупује
некаквих
ствари
...
Само
се
Васо
неуморно
мотао
између
дућана
.
На
све
је
,
тобоже
,
пазио
,
надзиравао
.
Видећи
како
Игуман
уцјењује
,
гули
дућанџије
,
мислио
је
да
и
он
мора
макар
нешто
ућарити
.
Зато
је
и
поставио
сам
себе
за
неког
чувара
реда
и
поретка
.
Онако
висок
,
исправљен
,
—
глава
му
,
као
на
колац
набијена
,
високо
је
стршила
изнад
кровова
дућанских
,
—
залазио
је
,
обилазио
свуда
.
Стављао
и
примједбе
,
пријетио
.
Механџији
је
напоменуо
да
су
столови
на
путу
и
тражио
да
их
уклони
.
Након
краће
препирке
и
након
испијене
полулитрењаче
ипак
се
увјерио
да
је
„
све
како
треба
“
...
Код
једнога
бакала
наишао
је
на
„
незреле
“
јабуке
.
За
чудо
:
након
једног
обичног
руковања
све
одмах
сазреше
...
Замјерао
је
свима
и
сви
га
,
на
лијеп
начин
,
увјерише
да
је
све
добро
.
Само
један
касапин
,
дивљи
и
необуздани
,
увјерио
га
је
на
некакав
свој
,
касапски
начин
.
Васо
је
смирен
и
покуњен
отишао
од
њега
,
чешкајући
се
по
необично
зарумењеном
образу
који
га
бридио
и
потајно
уздишући
.
Праћени
подвицима
и
пошалицама
стигоше
и
просјаци
.
Неки
у
гомилама
,
а
неки
осамљени
.
Никола
,
као
поносни
војсковођа
,
некако
побједоносно
дојаха
на
своме
магарцу
који
је
весело
скакутао
.
Сјахавши
одмах
се
упути
звонима
да
свој
долазак
огласи
...
Два
слијепца
,
лагано
,
табајући
за
својим
вођама
,
грдили
су
један
другога
и
частили
са
свакаквим
називим
;
луда
Илинка
,
окићена
житом
и
кадуљом
,
са
вијенцем
од
лозовине
на
глави
,
носила
је
замотуљак
од
крпа
на
рукама
и
пјевала
жалостиве
успаванке
које
се
пјевају
дјетету
уз
колијевку
;
хроми
Шћепан
весело
је
измахивао
подераном
капом
изнад
главе
а
дрвена
му
нога
уједначено
туче
по
тврдој
цести
.
Неки
ишли
скромно
,
покуњено
,
прикупљајући
дроњке
око
себе
и
прикривајући
голотињу
;
неки
гласно
читали
молитве
,
попијевали
...
Нагрнувши
у
авлију
одмах
се
почеше
свађати
око
мјеста
.
Знало
се
,
обично
,
свачије
мјесто
пред
црквом
;
ту
се
засједне
и
тражи
милостиња
од
богомољаца
.
Али
се
редовно
,
сваког
празника
,
многи
отимали
за
туђа
,
боља
мјеста
.
Ради
тога
редовно
долазило
до
кавге
и
инада
.
Новајлије
су
,
обично
,
гонили
даље
,
чак
пред
капију
,
а
ни
то
није
могло
проћи
без
инада
...
Боси
,
одрпани
,
прљави
,
комешали
се
испред
црквених
врата
,
уносећи
један
другом
у
лице
нечисте
,
изгребане
шаке
,
пријетећи
штакама
и
штаповима
.
И
једини
је
Никола
био
у
стању
да
их
развади
,
умири
.
Пазећи
да
ништа
не
изгуби
од
свог
ауторитета
,
са
одлучношћу
једног
правог
старјешине
,
свршивши
своје
молитвање
он
се
испријечи
пред
њима
и
подвикне
строго
,
заповједнички
:
—
На
кољена
пред
храмом
Господњим
,
никоговићи
!
...
Хоћете
ли
да
вас
прокуне
и
гурне
у
ад
вјечни
,
гдје
ће
вам
ђаволи
огњеним
грабљама
месо
черупати
?
...
Како
се
не
стидите
пред
крстом
часним
и
пред
дверима
освештаним
?
...
Агарјани
!
...
Душегуби
!
...
И
свакоме
је
указивао
на
мјесто
,
оштро
,
проклињући
.
И
сви
се
покоравали
,
повлачили
режећи
и
гунђајући
.
Сутрадан
у
зору
поново
забрујаше
звона
.
Некако
живље
,
веселије
.
Треперави
,
меки
звуци
,
пуни
топлоте
и
мириса
,
засути
њежним
,
плавкастим
цвијећем
које
се
прегрштима
крунило
са
прецвјеталих
грана
,
расипали
се
кроз
бјеличасту
сумаглицу
изнад
гајева
и
ливада
и
тихо
су
замирали
доље
над
ријеком
,
у
младим
врбама
и
тополама
,
изнемогло
зујећи
,
као
заморена
пчела
,
између
влажнога
лишћа
.
На
позив
њихов
журили
су
се
према
манастиру
сељаци
и
сељанке
,
из
ближих
и
даљих
села
.
Празнично
обучени
.
У
чистом
бијелом
руху
,
са
руковетима
ружмарина
за
појасом
,
са
дуњама
и
наранчама
у
рукама
,
са
претрпаним
торбама
о
рамену
!
Поред
њих
,
грајући
скакутала
дјеца
,
умивена
,
са
очешљаном
косом
,
која
се
готово
стакли
од
зејтина
,
и
гегала
се
понека
баба
са
шаком
тамјана
у
марами
и
јефтином
воштаницом
у
руци
.
Замириса
авлија
јаким
и
оштрим
мирисом
,
када
је
напунише
они
.
Мирис
тамјана
и
пецива
на
ражњу
,
који
се
досад
разлијевали
из
плавичастог
дима
,
као
да
се
потпуно
изгубише
.
Зене
,
љубећи
се
и
поздрављајући
,
кренуше
према
цркви
у
којој
се
већ
служила
јутрења
.
Неке
се
начичкаше
око
дућанчића
.
Мушки
одмах
засједоше
по
дугим
клупама
испред
механа
и
по
расклиманим
сандуцима
испред
кафана
...
Дућанџије
,
опазивши
сељаке
,
узврпољише
се
.
Живо
,
осврћући
се
на
све
стране
,
почеше
показивати
робу
,
викати
,
хвалити
.
Хватали
су
муштерије
за
руке
,
за
рамена
,
ловили
их
.
Силом
их
опасивали
појасевима
,
гурали
им
у
њедра
—
младим
снашама
нарочито
—
мараме
,
огртали
их
шаловима
,
шалећи
се
,
увијајући
,
лажући
.
Шкутори
су
мирно
и
пажљиво
обилазили
око
појединих
група
.
Вјечито
неповјерљиви
,
у
страху
да
не
буду
покрадени
,
показивали
су
ствар
по
ствар
:
огледало
,
ножице
,
дуванкутије
,
новчанике
,
не
допуштајући
никоме
да
сам
нешто
узме
и
загледа
.
Лимунаџија
,
ознојен
,
бјесомучно
је
дречао
,
нудећи
лимунад
;
грлати
касапи
викали
:
„
вруће
меесооо
“
;
алвеџија
,
заценув
се
,
препоручивао
алву
.
А
разиграна
звона
све
веселије
звонила
,
клепетуше
клопарале
,
негдје
у
близини
пиштала
танка
зурла
и
тужно
цичало
промукло
ћемане
нечије
...
Кроз
свијетли
и
топли
ваздух
,
високо
изнад
широких
таласа
гомиле
,
који
се
са
неким
подмуклим
мумлањем
и
шумором
лијено
њијали
и
повијали
,
одлијежу
и
разлијежу
се
безбројни
повици
,
врисци
,
усклици
,
ломљава
...
Као
да
и
суре
клисуре
и
плава
небеса
и
црвене
долине
циче
,
празнују
,
веселе
се
!
...
Јеврем
,
вратив
се
из
вароши
,
раније
се
извукао
из
ћелије
и
помијешао
се
међу
свијет
.
Ишао
кроз
гомиле
гурајући
се
,
тискајући
.
Обилазио
око
цркве
,
застајао
пред
дућанима
,
слушао
разговоре
.
Два
пријатеља
,
сједећи
за
једним
столом
,
часте
један
другога
и
туже
се
на
слабу
годину
,
на
рђав
род
.
Осуђују
млађи
нараштај
како
се
одметнуо
од
вјере
и
закона
.
Псују
шумара
што
им
ни
циглог
сухарка
не
да
покупити
у
царској
шуми
.
Жале
се
на
скупотињу
и
тежак
живот
...
Туже
се
и
испијају
—
осми
литар
!
...
Некакво
момче
хвалише
се
како
може
пуних
сто
ока
носити
на
себи
„
два
дебела
сахата
“
.
Чика
:
ко
ће
се
с
њиме
порвати
...
Гомила
жена
збила
се
,
стисла
,
па
све
гачу
као
вране
.
Љубећи
се
по
неколико
пута
,
ласкају
једна
другој
,
хвале
се
узајамно
и
куде
све
остале
које
се
ту
задесиле
нису
...
Јеврем
,
ни
сам
не
знајући
зашто
,
хтједе
се
умијешати
у
разговор
,
нашалити
се
.
Али
се
наскоро
окрену
и
подје
једној
групи
гдје
се
момци
надскакивали
...
Збацивши
са
себе
и
капе
и
џемадане
и
појасеве
,
затрчавали
се
издаљега
нарогушени
као
јарчеви
.
Скакали
су
са
пика
један
за
другим
вриштећи
,
узвикујући
,
препирући
се
.
Жељан
да
и
сам
окуша
срећу
,
Јеврем
се
поче
журно
отпасивати
и
припремати
се
за
скакање
.
Поче
изувати
и
обућу
.
А
тада
истом
опази
како
се
приближују
неколике
дјевојке
.
Ухвативши
се
за
руке
и
ослањајући
се
једна
о
другу
пролазиле
су
заједно
,
пробијале
се
,
гурале
кроз
збијене
редове
свјетине
.
Гласно
су
подврискивале
и
цичале
кад
би
их
неко
,
ко
зна
с
које
стране
,
ненадно
уштинуо
или
пошкакљао
...
Познаде
међу
њима
дјевојку
из
винограда
.
Онако
здрава
,
једра
,
чиста
и
бијела
истицала
се
између
свију
као
крупна
пробрана
ружа
у
лијепој
кити
цвијећа
.
И
нешто
као
да
га
гурну
,
неодољиво
повуче
према
њој
.
Проби
се
кроз
гомилу
и
запријечи
јој
пут
.
—
А
ево
калуђера
!
—
јаче
узвикну
она
опазивши
га
.
И
весело
се
смијући
указа
другарицама
на
њега
.
—
Калуђер
,
који
пресрета
дјевојке
по
путу
и
који
им
поклања
огледала
!
—
Зар
то
он
?
—
разуздано
заграја
цијела
кита
дјевојака
.
Све
се
,
гачући
,
склепташе
око
њега
.
—
Их
,
какав
је
!
Јеврем
се
збуни
,
порумени
.
Дакле
у
истину
причала
је
о
њему
свима
и
свакоме
,
хвалила
се
!
Није
ни
чудо
што
је
Игуман
сазнао
!
...
Некако
осветнички
сијевну
очима
према
њој
и
као
да
бјеше
спреман
да
поново
навали
,
да
је
напане
.
—
Нијесам
ја
калуђер
,
—
одговори
осорно
и
хтједе
да
их
остави
.
—
Ако
тражите
Прокопија
,
ено
га
у
цркви
!
—
Хахаха
...
Зар
нијеси
обећао
да
ћеш
се
закалуђерити
?
—
упорно
дочека
она
и
задржа
га
за
рукав
.
—
А
ко
се
вјенчава
за
манастир
не
требају
му
дјевојке
.
Погледа
је
,
—
па
се
засмија
и
он
.
—
А
така
би
ми
дјевојка
требала
!
—
избаци
објешењачки
и
брзо
је
штипну
за
подвољак
.
—
И
калуђери
тако
воле
...
Свјетина
,
у
мотљању
,
притијесни
их
,
приби
једно
уз
друго
,
потисну
.
Осјети
топлину
њезина
тијела
.
Мирис
калопера
са
прсију
јој
као
да
га
опи
...
Задрхта
...
Ухвати
је
за
руку
и
стиште
из
све
снаге
.
—
Ђаволе
!
—
готово
врисну
она
и
нагло
се
отрже
.
—
Пун
си
бијеса
!
—
А
ти
си
пуна
ватре
!
Дјевојке
га
почеше
тапшати
по
рамену
,
соколити
га
.
—
Треба
да
частиш
што
смо
је
довели
,
кад
ти
је
толико
драга
!
—
узвикну
једна
обијесно
,
дражећи
и
њу
и
њега
.
—
Части
нас
!
—
гракнуше
и
остале
,
хватајући
га
испод
пазуха
.
—
Хајде
!
—
Да
частим
?
...
Чиме
?
И
,
погледавши
на
њу
,
запита
живље
:
—
И
тебе
да
частим
?
—
И
мене
,
—
одговори
она
живо
и
удари
га
калопером
по
лицу
.
—
Кад
си
ми
дао
огледало
,
—
она
показа
на
њедра
гдје
је
зар
чувала
огледало
,
—
треба
сад
и
да
частиш
...
—
Шта
?
...
Нашла
огледало
и
чува
га
!
—
помисли
срећни
Јеврем
и
као
да
хтједе
подскочити
од
радости
.
Дакле
није
му
се
ругала
кад
је
причала
о
њему
?
...
Није
га
исмијевала
?
...
Јади
је
знали
,
а
да
јој
се
није
свидио
,
зар
би
носила
огледало
уза
се
?
...
—
Да
частим
чиме
год
хоћете
!
—
викну
одушевљено
и
све
их
повуче
за
собом
.
—
Алве
,
лимунаде
,
шећерлема
!
...
Свега
узмите
!
...
Бирајте
!
...
Не
жалите
!
...
Почеше
долазити
и
варошани
.
Неко
их
опази
и
обавијести
Игумана
.
Он
бржебоље
прихвати
штап
из
прикрајка
,
остави
ћелију
и
убрзаним
кораком
,
гурајући
полупијане
сељаке
с
пута
и
проклињући
их
,
пође
да
дочека
.
Укрутивши
се
поред
капије
усправљен
,
необично
важан
и
озбиљан
,
пропуштао
је
по
реду
све
госте
испред
себе
.
Поздрављао
их
онако
,
како
то
коме
и
приличи
.
Групу
кукуријеком
окићених
занатлија
,
који
у
новом
први
пут
обученом
одијелу
са
тамбурама
под
пазухом
и
бочицама
ракије
у
џеповима
,
први
нагрнуше
јављајући
му
се
,
отпоздрави
суво
,
са
једним
обичним
:
„
Бог
вас
помогао
...
“
Тројици
канцелиста
,
који
редовно
у
години
изведу
читаве
породице
на
излет
и
редовно
се
у
половици
пута
опију
,
климну
лагано
главом
.
На
гомилу
жена
и
људи
што
су
,
претоварени
,
носили
на
себи
големе
завежљаје
препуне
пита
,
пексимета
,
хладних
кокошију
,
рибе
,
—
не
хтједе
ни
погледати
.
Са
четворицом
познатих
и
кабастих
газда
рукова
се
.
Љубазно
се
упита
за
здравље
,
жене
им
благослови
,
дозволивши
да
му
пољубе
обје
руке
.
Једва
!
—
напошљетку
задовољно
избаци
и
радосно
затресе
главом
...
Опази
како
изнад
згуснуте
гомиле
једне
између
безбројних
црвених
фесова
,
капа
,
шубара
,
промиче
и
пробија
се
кицошки
накривљен
,
бјеличаст
шешир
котарског
предстојника
.
Опази
како
се
близу
,
одмах
до
њега
,
вијори
и
повија
големо
зелено
перо
на
широком
шеширу
милостиве
му
госпође
...
И
,
заборављајући
на
остале
,
на
крупне
и
ситне
,
свом
снагом
наврије
кроз
гомилу
.
Напријед
удешавајући
како
ће
му
осмијех
бити
што
питомији
,
подје
им
у
сусрет
.
—
Мило
ми
је
...
Мило
ми
је
,
—
запјева
примичући
се
и
пружајући
руке
према
њима
као
да
ће
их
обоје
,
нарочито
госпођу
,
истопити
у
чврстом
загрљају
.
—
Част
...
Част
...
Част
...
—
замуца
некако
сметено
,
врпољећи
се
,
рукујући
и
клањајући
непрестано
.
—
Изволите
...
Изволите
...
Изволите
...
Сам
пође
пред
њима
да
им
пут
прокрчи
.
Непрестано
се
осврћући
и
непрестано
вичући
„
изволите
“
,
немилице
је
ударао
или
лактовима
или
штапом
свакога
ко
му
сметао
.
Чак
се
усудио
да
гурне
и
неизбјежне
жандаре
,
осорне
и
набусите
,
чије
се
оштре
бајонете
високо
стршећи
над
стотинама
глава
блистале
и
одсијевале
према
сунцу
као
двије
дуге
сузе
.
Изгледало
је
као
да
је
и
сам
предстојник
био
изненађен
оволиком
љубазношћу
и
да
му
ни
мало
пријатно
није
била
.
Зазвонише
звона
,
огласише
почетак
летурђије
.
Из
цркве
промукло
загрми
снажни
и
мушки
глас
Јањићијев
,
—
који
је
малоприје
дошао
из
ћелије
закључав
малога
у
њој
,
—
и
нескладно
,
пискутљиво
појање
дјечије
одговори
му
.
Мирис
тамјана
проби
кроз
уска
врата
и
разли
се
над
гомилом
скрушених
богомољака
,
које
се
почеше
крстити
и
преклањати
...
И
дућанџије
застадоше
за
час
и
прекрстише
се
,
на
брзу
руку
тек
ради
обичаја
.
Одмах
наставише
посао
и
не
обзирући
се
више
на
цркву
погађаху
се
с
муштеријама
,
цјењкаху
.
Као
натјечући
се
с
њима
,
заграјаше
и
просјаци
несносно
,
крештајући
.
Богорадили
су
,
преклињали
,
попијевали
,
пружајући
руке
,
подмећући
капе
и
тражећи
милостињу
од
свакога
.
Касапи
,
већ
прилично
промукли
,
још
неуморно
нудили
„
вруће
месооо
“
;
алвеџија
зацењујући
се
хвалио
алву
...
У
једном
крају
авлије
бијаше
настала
тучњава
.
По
срећи
,
брзо
се
свршила
.
Некакав
старац
,
жив
,
окретан
,
кочоперан
,
са
разбијеном
главом
и
улијепљеним
обрвама
од
усирене
крви
,
правдао
се
са
погуреним
трбоњом
,
који
му
овећом
чашом
разбио
главу
и
још
једнако
пријетио
.
Препирући
се
,
сједоше
пред
механу
и
домало
частећи
један
другога
као
да
се
нагодише
.
Васо
је
данас
заборавио
и
дућанџије
и
калуђере
,
па
чак
и
цркву
.
Отишао
је
у
гај
,
медју
варошане
и
здружио
се
,
спријатељио
с
њима
.
Они
се
у
омањим
групама
разузурили
и
размјестили
између
борова
,
у
хладовини
.
Засјели
по
ћилимима
што
их
донијели
са
собом
и
,
ударајући
уз
тамбуре
и
попијевајући
,
једу
,
пију
,
часте
се
.
Испражњене
,
поразбијане
боце
,
кости
од
кокошију
,
комади
хљеба
и
пите
ваљају
се
унаоколо
по
трави
.
Антерије
,
фермени
,
појасеви
,
што
их
са
себе
збацили
да
им
је
„
хладније
“
,
леже
у
гомилама
иза
њих
,
набацани
једни
на
друго
,
искушљани
.
Сеоска
пашчад
,
режући
и
уједајући
,
отимају
се
око
остатака
јела
.
Весела
,
разуздана
дјеца
,
напола
раздјевена
,
са
дреком
и
вриском
трче
,
гоне
се
,
пентрају
уз
дрвета
.
Нека
се
окупила
и
око
луде
Илинке
,
која
готово
кроз
плач
моли
да
јој
не
разбуде
њезино
дијете
.
Гледајући
их
раздрагане
и
задовољне
и
Васо
се
блесаво
смјешкао
,
па
смјерно
приступао
час
једној
час
другој
групи
.
Клањао
се
свакоме
,
питао
се
за
здравље
.
Кад
би
га
понудили
питом
или
вином
,
ко
нећкао
се
.
Изговарао
се
како
је
слаб
,
како
„
не
пије
“
,
али
,
бојећи
се
да
му
не
повјерују
,
брзо
је
пружао
руку
и
халапљиво
прихватао
чашу
.
И
,
као
интересујући
се
бојом
вина
,
загледао
је
према
сунцу
.
Погледао
и
нагло
искапљивао
,
редовно
напомињући
свакој
групи
како
бољега
вина
„
никада
окусио
“
није
и
како
би
могло
чак
и
царску
трпезу
зачинити
.
По
свршеној
летурђији
и
Прокопије
се
умијеша
у
свјетину
.
Наравно
,
одмах
се
нађе
међу
женама
.
Као
стари
знанац
и
пријатељ
поздрављао
се
с
њима
,
шалио
,
тапшући
час
једну
час
другу
по
гојним
плећима
и
по
раменима
.
Интересујући
се
зар
за
домаћи
без
многима
је
пипао
нове
кошуље
на
чврстим
мишицама
и
набреклим
прсима
;
загледао
их
,
хвалио
.
Узгред
је
примао
поклоне
:
чарапе
,
мараме
,
кошуље
што
их
оне
шиле
и
удешавале
нарочито
за
калуђере
,
да
поклоне
о
храмовској
слави
.
Васо
је
једанпут
,
сасвим
тачно
,
напоменуо
,
како
сви
калуђери
заједно
не
добију
ни
изблиза
толико
поклона
колико
сам
Прокопије
.
Тако
се
и
данас
једна
гомила
рубља
издизала
пред
њим
.
Двоје
одрпане
дјеце
морали
су
у
два
у
три
пута
да
га
односе
у
ћелију
.
Угледав
Јеврема
међу
дјевојкама
,
са
три
му
прста
добаци
пољубац
.
—
Ашикујеш
?
—
запита
објешењачки
.
—
Ашикујем
,
—
весело
одговори
Јеврем
дијелећи
без
престанка
ситне
шећерлеме
око
себе
и
залажући
сочним
кришкама
наранче
своју
силну
,
јаку
дјевојку
из
винограда
.
Једно
бескрајно
дугачко
и
промукло
Многаја
љета
мртвачки
жалостивно
одјекну
из
манастирске
трапезарије
и
отегну
се
изнад
свјетине
.
И
Јеврем
и
Прокопије
осврнуше
се
и
погледаше
тамо
.
—
Игуман
гађа
здравицом
господина
престојника
а
можебити
и
престојниковицу
,
—
пакосно
избаци
Прокопије
и
,
као
у
шали
,
снажно
обухвати
најближу
снашу
око
појаса
.
—
Плаха
госпоја
!
Игуман
се
,
заиста
,
частио
у
трапезарији
и
са
предстојником
,
и
госпођом
,
и
са
неколицином
окрупњих
газда
,
који
се
чешће
сјећали
манастира
.
Засукавши
рукаве
,
као
подмлађен
сам
је
оптрчавао
око
стола
.
Точио
је
вино
,
бирао
љепше
залогаје
,
нудио
.
Сам
је
и
здравице
држао
,
—
а
волио
је
у
свакој
свечаној
прилици
да
туче
госте
здравицама
и
необично
се
поносио
тиме
,
—
и
колико
је
год
гостију
било
,
свакоме
је
морао
да
очати
његову
порцију
.
Свакоме
је
измишљао
небивале
заслуге
и
свакога
толико
уздизао
,
да
се
многи
препадоше
од
своје
величине
.
Неки
су
чак
и
бјежали
иза
стола
,
да
се
спасу
од
његове
љубазности
;
они
су
кашње
тврдили
,
да
има
људи
чија
се
љубазност
теже
подноси
,
него
нечија
грубост
...
Кад
је
позвао
госте
да
„
погледају
коло
“
,
сви
олакшано
одахнуше
као
да
су
малочас
туцали
камен
.
Предстојник
први
прихвати
предлог
објеручке
;
госпођа
му
као
да
се
занесе
од
радости
што
ће
видјети
ту
„
дивну
народну
игру
“
...
Сви
навалише
на
врата
као
да
се
бојали
,
да
се
Игуман
како
не
предомисли
и
опет
их
задржи
.
Примакоше
се
столу
гдје
се
купили
и
записивали
прилози
за
манастир
.
Застадоше
мало
.
Неколико
њих
,
што
се
у
страни
окупили
,
стали
су
више
ради
тога
да
виде
колико
ће
ко
приложити
него
ли
сами
да
приложе
.
Један
газда
са
златним
зубом
,
—
пакосници
говоре
да
је
извадио
здрав
зуб
само
да
га
може
замијенити
златним
,
—
запита
Игумана
:
штампају
ли
се
имена
приложника
?
Добивши
повољан
одговор
блажено
се
осмјехну
,
—
наравно
због
зуба
,
—
пригњечи
брадом
глатко
избријани
подвољак
,
и
са
муком
и
натегом
извади
из
њедара
пупави
новчаник
,
набивен
банкама
.
Затим
,
да
свак
лијепо
може
видјети
,
узе
између
два
прста
плавичасту
стотињарку
и
поносито
је
спусти
на
сто
,
погледујући
испод
ока
:
гледају
ли
га
и
чуде
ли
се
?
...
Спустише
прилоге
још
двојица-тројица
,
док
се
остали
са
предстојником
на
челу
измакоше
напријед
.
Њих
је
више
интересовало
како
се
,
уз
оштре
повике
заталасане
гомиле
,
хрву
два
чувена
хрвача
,
носе
се
.
Оба
се
зацрвењели
,
запјенушали
.
Капе
им
спале
с
глава
,
знојаве
кошуље
на
леђима
попуцале
,
шалваре
се
опустиле
.
Тврди
гуштерови
на
голим
мишицама
набрекли
,
надули
се
;
прсти
се
дубоко
зарили
у
тијела
;
кости
као
да
шкрипе
,
пуцају
.
На
пијеску
,
под
ногама
им
,
направљен
читав
вршај
;
петама
изрована
земља
црни
се
на
два
мјеста
.
Повијају
се
,
омахују
,
изврћу
,
стењући
и
заморено
дахћући
.
Једноме
се
и
крв
отворила
из
носа
те
цури
на
мокру
кошуљу
,
а
не
ће
да
се
преда
,
да
попусти
.
И
док
свјетина
виче
,
соколи
,
препире
се
,
они
се
једнако
носе
,
заинађено
,
немилосно
,
а
земља
им
јечи
под
ногама
,
шишти
,
а
младе
кости
шкрипе
и
пуцкају
...
—
Простаци
!
...
Незналице
!
...
Опростите
им
што
уживају
у
томе
,
—
шапну
Игуман
предстојнику
и
,
лактовима
се
пробијајући
кроз
гомилу
,
поведе
га
напријед
...
Око
њих
,
са
обје
стране
,
богорадили
су
просјаци
,
викале
дућанџије
,
подврискивали
опијени
момци
,
цичале
пригњечене
жене
и
дјевојке
,
плакала
дјеца
.
Све
врело
,
комешало
се
,
шумјело
.
Жандарске
бајонете
високо
се
свијетлиле
изнад
големих
перчина
;
нечија
чутура
близу
механа
као
да
је
скакала
по
погнутим
главама
...
—
Распустило
се
коло
,
—
шапну
предстојник
дошавши
до
мјеста
,
гдје
је
мало
прије
играло
коло
.
Момци
и
дјевојке
ознојени
,
задихани
,
хладећи
се
широким
марамама
и
хватајући
се
за
руке
,
збијали
се
сада
,
купили
око
ужурбаног
лимунаџије
,
хитали
према
механама
.
Нечија
зурла
,
у
близини
,
још
и
сада
је
заглушно
пиштала
,
а
напукли
бубањ
сипљиво
клопарао
...
У
силној
стисци
као
да
неко
повуче
Игумана
за
мантију
.
Умало
не
посрну
.
Ухвативши
се
за
предстојниково
раме
одржа
се
некако
и
зачепивши
уши
рукама
завапи
:
—
Граја
!
...
Граја
!
...
Граја
!
...
Окуд
им
,
синовима
злочестивим
,
толика
звонцад
и
клепетуше
?
...
И
како
не
промукну
пјевајући
и
вичући
?
...
О
Боже
!
...
Зашто
створи
простоту
?
...
Тек
у
сумрак
,
пошто
се
свјетина
почела
разилазити
,
растао
се
Јеврем
са
својом
дјевојком
из
винограда
.
Сад
јој
знао
и
име
.
Мара
се
звала
.
Знао
је
да
има
матер
,
никога
више
него
матер
.
И
био
је
весео
,
задовољан
.
Није
,
додуше
,
ни
часа
насамо
разговарао
с
њом
;
није
јој
казивао
ни
да
је
воли
,
—
с
тиме
као
да
ни
сам
још
није
био
сасвим
на
чисто
,
—
нити
питао
:
воли
ли
она
њега
?
...
Није
уздисао
ни
пренемагао
се
према
њој
.
Разговарали
су
о
најобичнијим
стварима
,
опричавали
најнезнатније
доживљаје
,
шалили
се
,
препирали
.
И
ни
једноме
није
било
дуго
вријеме
,
нико
се
није
потужио
на
досаду
.
Шта
више
,
кад
се
приближи
час
растајања
и
он
и
она
зачудише
се
краткоћи
дана
...
Рукујући
се
и
стежући
још
се
помало
задржавали
,
још
имали
да
кажу
нешто
једно
другоме
.
—
Кршна
је
,
нема
фајде
!
—
отегнуто
избаци
кроз
зубе
улазећи
у
ћелију
.
Баш
једра
цура
,
жалостан
ти
сам
за
њом
!
...
Неко
као
да
пригушено
цикну
кад
прекорачи
преко
прага
.
Застаде
.
Погледа
и
спази
оца
Јањићија
како
се
савио
на
кревецу
и
пјевушећи
цупка
малога
на
крилу
.
Недалеко
од
њега
,
у
ћошку
,
прибијена
уза
зид
стисла
се
Смиљана
и
постиђено
заклања
лице
руком
.
—
А
зар
си
ти
?
—
запита
слободније
познавши
Јеврема
па
са
неким
страхопоштовањем
приступи
,
да
се
поздрави
с
њиме
.
—
Ја
мишљах
да
је
когођ
други
...
Препадох
се
...
—
Дошла
да
видиш
малога
?
—
меко
запита
Јеврем
и
нагло
отрже
руку
,
коју
је
хтјела
пољубити
.
—
Да
га
видим
,
—
некако
сметено
одговори
она
и
обори
очи
.
—
Нијесам
могла
срцу
одољети
...
—
Здрав
је
,
фала
Богу
!
...
Не
брини
се
!
—
дочека
Јеврем
живље
и
,
да
се
додвори
,
помилова
дијете
по
образу
.
—
Бојим
се
само
,
да
га
Игуман
какогод
не
опреми
из
манастира
,
—
додаде
мекше
и
кришом
намигну
на
Јањићија
...
—
Хехе
...
Бојим
се
и
ја
да
га
не
украде
,
—
дочека
Јањићије
мукло
и
брже
зацупка
ногом
.
—
Хехе
...
—
А
ко
зна
...
можебит
да
ћу
и
ја
,
—
замуца
Смиљана
ломећи
прсте
и
снебивајући
се
.
—
Можебити
...
Стари
се
разболио
ономадне
,
па
...
Учини
јој
се
грјешно
што
жели
смрт
староме
ради
дјетета
.
Одмахну
руком
.
—
Како
Бог
да
!
Па
узе
малога
са
крила
Јањићијева
и
одиже
.
Приви
га
на
прси
,
снажно
обгрли
узбуђено
дрхћући
,
и
пољуби
,
пољуби
у
оба
образа
,
два
пута
,
три
пута
,
ватрено
и
некако
халапљиво
.
Нагло
га
спусти
на
кревет
и
побјеже
из
собе
.
—
Она
се
нада
,
да
ће
Стари
умријети
,
—
рече
Јањићије
меко
,
гледајући
за
њом
и
као
жалећи
је
.
—
Јадница
!
...
Као
да
не
зна
,
да
се
он
сваке
године
по
двапут
разболи
и
вавијек
оздрави
...
Заједнички
положише
дијете
на
душечић
и
утрнуше
свијећу
.
Легоше
обојица
.
Негдје
испред
поноћи
изиђе
Игуман
из
своје
ћелије
.
Лагано
,
старајући
се
да
га
нико
не
чује
и
не
опази
,
крену
према
Јањићијевој
...
Јеврем
,
који
је
толико
затезао
и
нећкао
се
напошљетку
је
пристао
да
украде
и
преда
му
дијете
кришом
,
по
ноћи
.
Игуман
је
већ
смислио
и
начин
како
и
куда
ће
га
опремити
,
да
се
никада
више
и
не
врати
у
манастир
.
Сав
срећан
што
ће
се
напошљетку
опростити
големе
биједе
приступи
ћелији
и
поче
ослухивати
.
—
Ништа
се
не
чује
,
—
прошапта
тихо
заустављајући
и
дах
.
—
Да
ме
не
превари
проклети
син
?
—
запита
сам
себе
.
И
одмах
,
да
се
утјеши
,
убрза
са
одговором
.
—
Не
смије
.
Зна
он
да
ја
не
пријетим
џаба
!
Прође
два
три
пута
по
ходнику
,
немиран
,
нестрпљив
.
Опет
се
заустави
и
ослухну
.
—
Чује
се
...
чује
,
—
прошапта
задовољно
.
—
Шушти
нешто
...
У
соби
се
чуо
лак
и
мекан
шушањ
као
да
неко
премеће
гомилу
хаљина
.
Затим
као
да
неко
поче
опрезно
табати
,
ходати
.
Нешто
клепну
као
да
се
преврну
свијећњак
...
Игуман
се
стресе
.
—
Пази
,
несретниче
!
—
отегну
шапатом
и
ако
је
знао
да
Јеврем
не
може
чути
.
—
Пази
!
Зачу
се
лако
клопарање
око
врата
,
као
кад
миш
нагриза
даску
.
Канат
се
лагано
одшкрину
.
Дугољаста
Јевремова
глава
,
рашчерупана
и
као
престрављена
,
провири
иза
њега
.
—
Јеси
ли
ту
,
оче
Игумане
?
—
шапатом
запита
.
—
Ту
сам
...
Пссст
!
...
Лакше
!
—
Пази
!
...
Он
је
крхка
сна
,
па
се
може
пробудити
.
—
Псссст
...
Дијете
проплака
.
Јеврем
као
да
се
препаде
,
па
ушепртљи
...
Брзо
га
поче
пружати
Игуману
и
нудити
,
Игуман
се
некако
збуни
,
помете
.
У
исти
мах
и
као
да
хтједе
прихватити
малога
и
запушити
му
уста
.
—
А
шта
то
,
Искариоти
?
—
страховито
загрми
изненада
промукли
глас
Јањићијев
и
тешка
рука
његова
спусти
се
на
раме
Јевремово
.
—
Шта
то
хоћете
?
Јеврем
се
зањија
,
поклецну
.
Са
дјететом
на
рукама
посрну
,
згрчи
се
и
откотрља
у
страну
јаукнувши
из
свега
гласа
.
Јањићије
,
рикнувши
као
раздражен
бик
,
тешким
касапским
ножем
измахну
изнад
главе
и
натури
се
за
Игуманом
...
Скочи
Игуман
сав
ван
себе
,
—
помамно
одбацујући
и
камилавку
и
папуче
.
У
забуни
сврну
на
авлију
,
међу
дућане
.
За
њим
се
натиснуо
Јањићије
као
орлушина
,
па
као
да
не
додирује
земљу
.
Само
што
хуче
и
размахује
ножем
!
...
Опћераше
се
око
дућанчића
једног
,
који
им
био
најближи
.
Игуман
напошљетку
,
као
да
прибра
,
прикупи
сву
снагу
.
Размахнувши
руком
ђипи
попут
зеца
и
ускочи
у
ћелију
.
Посрћући
и
тетурајући
затвори
врата
.
Јањићије
страшно
опсовавши
нешто
засијече
ножем
по
њима
,
па
се
поврати
.
Затекао
је
Јеврема
како
је
пао
по
кревету
и
превија
се
од
смијеха
.
И
,
чудновато
,
угледавши
га
тако
и
он
одбаци
нож
и
гласно
се
засмија
.
X
.
Узалуд
су
многи
тражили
и
дозивали
Игумана
.
Никако
није
хтио
да
изађе
из
ћелије
.
Нити
је
излазио
ни
кога
пуштао
себи
.
Кад
би
ослухнули
чули
су
само
како
стење
,
јечи
и
како
се
преврће
по
постељи
.
Сви
су
се
питали
:
шта
му
је
?
...
Нико
није
знао
одговорити
...
Многи
су
,
додуше
,
чули
некакву
грају
ноћас
,
али
ко
би
могао
и
помислити
да
се
та
граја
дигла
управо
због
оца
Игумана
?
Још
кад
се
знало
,
да
се
ријетко
која
слава
заврши
без
хуке
или
тучњаве
и
,
ако
нико
други
,
а
оно
пијани
Васо
изазват
ће
је
и
заметнути
!
...
Једини
Јеврем
није
се
много
распитивао
о
Игуману
,
нити
се
бринуо
за
њега
.
Он
је
данас
изгледао
некако
тужан
и
погружен
.
Сви
су
већ
чули
како
га
је
отац
Јањићије
,
—
ко
зна
зашто
,
—
истјерао
ноћас
из
своје
ћелије
.
Он
се
сад
старао
,
да
они
и
повјерују
у
то
што
су
чули
...
—
Како
ли
је
данас
све
пусто
!
—
тихо
прошапта
гледајући
око
себе
и
забринуто
застајући
код
мјеста
,
гдје
је
јуче
частио
Мару
.
—
Како
је
необично
без
ње
!
Неколика
радина
разваљивали
су
дућане
,
рушили
их
.
Опет
сметале
по
путу
гомиле
дасака
,
конопа
,
колаца
;
мајстори
се
и
сада
свађали
и
препирали
.
Али
га
њихова
свађа
није
више
интересовала
.
Није
се
хтио
ни
осврнути
на
њих
.
Само
је
гледао
унаоколо
по
прљавој
,
занечишћеној
авлији
и
као
тражио
нешто
...
Читаве
хрпе
кора
од
наранче
,
јабука
,
љуске
од
ораха
,
згњечено
и
свело
цвијеће
,
поломљене
кутије
и
огледала
,
разбијена
стаклад
,
ваљали
се
свуда
,
запињали
за
ноге
.
Испод
ципеле
му
,
на
мјесту
гдје
је
стао
,
извирује
преломљено
перо
калопер
;
за
ногавицу
од
чакшира
прионула
једна
ћелава
грана
рузмарина
.
—
Има
ли
иједан
њезин
цвијет
?
...
Је
ли
њој
штогод
пало
?
Али
како
ће
погодити
:
које
је
њезин
цвијет
?
...
Може
ли
га
познати
?
...
Кад
га
стисне
у
руци
,
хоће
ли
бити
увјерен
да
је
баш
он
био
на
њезиним
прсима
?
Лагано
се
одмаче
и
пође
капији
...
Шта
ће
да
ради
овдје
?
...
А
она
,
чини
му
се
,
јуче
је
спомињала
како
ће
ићи
на
ријеку
да
пере
хаљине
,
са
јараницама
?
...
Можебити
су
већ
и
стигле
тамо
?
...
Перу
,
шале
се
,
забављају
!
...
Одлучи
да
пође
на
ријеку
.
Неколико
веселих
кириџија
,
који
су
у
закованим
сандуцима
гонили
непродану
робу
,
ишли
су
загрљени
поред
својих
ситих
и
спорих
коња
.
Обређујући
се
наизмјенце
са
чутурама
препуним
ракије
и
пуцкетајући
бичевима
попијевали
су
из
свега
грла
.
За
њима
су
журно
каскала
тројица
дућанџија
са
дебелим
штаповима
у
руци
и
испражњеним
торбама
на
леђима
.
Разговарали
се
о
јучерањем
дану
,
хвалисали
.
Опазивши
Јеврема
сви
заћуташе
.
Лањске
се
године
,
случајно
,
исто
тако
хвалисали
пред
неким
,
па
Игуман
чуо
и
ове
им
године
повисио
кирију
.
Сад
су
били
пажљивији
.
Нису
жељели
да
им
кирија
и
до
године
поскочи
.
А
Јеврем
их
ни
слушао
није
.
Он
је
ишао
развучено
,
гегајући
се
,
заставши
понекад
да
новом
марамом
отаре
зној
са
чела
или
да
притегне
свезу
на
ципели
.
Два
Циганчета
,
голи
,
прљави
,
искрснуше
пред
њега
иза
једног
грма
.
Почеше
оптркујући
и
ускакујући
му
на
бедре
,
да
моле
,
богораде
за
који
сексер
...
Покуша
да
их
одбије
псовком
и
пријетњама
.
Узалуд
!
...
Најзад
баци
петак
обојици
и
крену
живље
,
праћен
погрдама
и
клетвама
њиховим
...
Кад
се
,
након
неколико
корачаја
,
осврнуо
,
видио
је
како
се
оба
ухватили
за
кике
.
Најсвесрдније
се
туку
и
черупају
ради
његова
поклона
.
Примичући
се
ријеци
успори
ход
.
Причини
му
се
као
да
однекуда
чује
смијех
,
кикот
,
клепет
неки
.
Погледа
на
лишће
високих
топола
које
је
треперило
и
лепршало
се
у
сунцу
као
сребрни
снијег
.
И
као
да
нешто
и
отуда
закикота
!
Врбово
шибље
које
се
повијало
по
води
као
да
се
тресло
од
смијеха
,
а
у
влажном
му
лишћу
нешто
неуморно
клепеће
,
клепеће
...
—
То
су
оне
!
—
отегну
задовољно
,
набијајући
капу
на
чело
.
И
поче
смишљати
како
да
их
изненади
и
препане
.
Привуче
се
врбама
и
провири
кроз
шибље
.
Блиста
се
и
свијетли
широко
и
мирно
огледало
ријеке
,
обрубљено
згуснутим
зеленилом
,
модрећи
се
по
осијенченим
крајевима
.
Читави
навиљци
шибља
и
треперавог
лишћа
пливају
,
вијугају
се
као
пијавице
по
глаткој
површини
и
гњуре
,
тону
,
заигравају
испод
ње
.
По
ситној
мркајастој
пржини
,
по
страни
,
ширила
се
три
четири
мокра
чаршафа
,
чисти
и
бијели
као
разбачено
перј
;
по
оближњим
гранама
висјеле
неколике
кошуље
,
гаће
,
мараме
.
Из
њих
се
још
циједила
вода
и
лагано
капала
за
врат
једној
дјевојци
,
која
се
са
обнаженим
рукама
све
до
рамена
,
превила
преко
овећег
камена
,
прекрила
га
рубљем
и
млати
дебелом
пратљачом
по
њему
.
Сквашена
кошуља
прионула
јој
за
обле
,
пуне
кукове
и
,
затегнувши
,
добија
боју
меса
;
читав
струк
испод
јелека
изгледа
као
го
.
Недалеко
од
ње
са
загрнутим
ногавицама
до
кољена
,
загазиле
двије
плахе
јаранице
у
ријеку
.
Огледајући
се
у
води
,
смијући
се
својим
ногама
које
су
се
тамо
некако
продужиле
и
преломиле
,
прскајући
једна
другу
,
перу
некакве
хаљинице
и
тргају
их
.
Остале
—
четири
их
на
броју
,
—
са
ужагреним
очима
.
разгрнутим
њедрима
као
да
само
беспосличе
.
Клепећу
пратљачама
по
води
,
гурају
се
и
бацају
се
камењем
према
концу
на
коме
је
отац
Прокопије
пажљиво
причврстио
удицу
жељне
да
му
расплаше
рибе
...
Прокопије
је
сједио
у
страни
на
подвијеној
и
искушљаној
мантији
,
грохотом
се
смијао
и
пријетио
им
,
тобоже
корио
.
Два
пута
чак
,
зар
да
их
препане
,
и
устајао
је
,
хватао
их
око
струка
и
,
уживајући
у
њихову
цичању
,
бацао
на
пржину
.
—
А
гдје
је
она
?
—
тихо
запита
Јеврем
надносећи
руку
над
очи
и
погледајући
боље
.
—
Да
се
није
сакрила
гдјегођ
?
И
,
вјешто
подражавајући
гласу
Игуманову
,
некако
љутито
подвикну
:
.
—
А
шта
ту
радиш
,
сине
злочестиви
?
Дјевојке
вриснуше
.
Рукама
покривајући
гола
прса
потрчаше
да
се
сакрију
,
склоне
.
Прокопије
стрекну
и
занијеми
.
Блесасто
погледа
изнад
себе
у
грање
,
здрпи
мантију
и
у
једном
момачком
скоку
,
прелети
чак
до
топола
.
Даде
се
у
бијег
.
—
Стани
,
оче
Прокопије
!
Стани
!
—
викну
Јеврем
за
њим
и
потрча
да
га
сустигне
.
—
Ја
сам
...
Прокопије
не
послуша
.
Погурио
се
,
скупио
и
сметено
бјежи
испод
топола
,
не
обзирући
се
.
А
мантија
се
вуче
за
њим
,
запиње
за
шибље
и
кида
.
—
Стани
,
човјече
!
...
Куд
ћеш
?
Прокопије
као
пренувши
се
стаде
.
Преплашен
и
уморан
осврну
се
.
Угледа
Јеврема
.
—
Камо
Игуман
?
—
запита
дахћући
и
гледајући
га
узвјерено
.
—
Какав
Игуман
?
—
као
зачуди
се
Јеврем
.
—
Нема
га
овдје
...
—
Ама
глас
...
његов
глас
...
—
Само
сам
се
мало
нашалио
с
тобом
.
Дјевојке
провирише
кроз
шибље
и
лагано
се
почеше
извлачити
.
Окупише
се
око
Прокопија
тапшући
рукама
,
ругајући
се
.
Једна
га
чупну
за
браду
и
снажно
уштину
за
обра
;
друга
му
скиде
камилавку
и
устакну
је
себи
на
главу
.
Умиривши
се
некако
он
се
и
опет
врати
обали
.
И
Јеврем
и
дјевојке
за
њим
.
—
А
ти
дошао
због
Маре
?
—
запита
једна
ђаволасто
накрививши
главу
и
опет
прихватајући
за
рубље
,
а
бистра
јој
се
вода
у
танким
млазевима
слијева
низ
оштре
лактове
.
—
Нас
се
,
доиста
,
нијеси
зажелио
.
—
А
гдје
је
она
?
—
запита
Јеврем
живо
и
поче
се
освртати
.
Као
да
се
надао
да
ће
избити
однекуда
и
јавити
му
се
.
—
Мати
је
задржала
код
куће
...
Слутила
зар
да
ћеш
и
ти
доћи
на
воду
,
—
весело
одговори
дјевојка
.
—
Мати
?
—
запита
Јеврем
зачуђено
.
—
Зар
зна
?
—
Она
се
здоговара
са
Игуманом
,
—
избаци
дјевојка
јаче
и
поче
растресати
хаљину
.
—
Зато
је
и
зовемо
Игуманијом
.
Јеврем
заћута
.
Обори
главу
и
погледа
како
се
спори
таласи
разбијају
о
једре
јој
,
румене
ноге
,
запљускују
их
,
а
лаки
мјехурови
излијећу
испод
пратљача
и
врте
се
,
врте
и
окрећу
око
ње
.
Мирис
воде
,
влажнога
лишћа
и
опраног
рубља
као
да
га
освјежи
мало
.
Раствори
уста
и
убрза
дисање
.
—
Шта
има
Игуман
с
њоме
?
—
запита
самога
себе
чупкајући
се
за
мале
танке
брчиће
.
—
И
рашта
се
мијеша
у
тудје
ствари
?
Прокопије
,
увидјевши
да
данас
не
ће
уловити
ништа
,
лако
се
подиже
.
Скупи
мантију
под
пазухо
и
подје
.
Позва
и
Јеврема
.
—
Е
баш
си
ме
уплашио
,
лопове
један
!
—
рече
му
пријекорно
,
чим
су
одмакли
од
дјевојака
.
—
Мишљах
:
ево
несреће
!
...
Није
ми
драго
ни
у
сну
да
га
снијем
,
а
камо
ли
на
јави
да
ме
у
онаком
друштву
ухвати
,
мантију
ли
му
његову
!
—
Богме
га
се
сад
и
ја
прибојавам
,
—
дочека
Јеврем
развучено
,
забацив
руке
на
леђа
.
—
Због
Јањићија
почео
је
мрзити
и
мене
.
—
Није
због
Јањићија
,
—
кратко
одговори
Прокопије
са
пуно
увјерења
.
—
Него
због
кога
?
—
Због
Маре
.
Јеврема
као
да
поче
жуљити
нешто
под
пазухом
.
Поправи
копаран
.
—
Због
Маре
?
—
запита
као
узгред
да
не
би
Прокопије
примијетио
како
се
чуди
и
колико
се
интересује
.
Прокопије
потврди
главом
.
—
Због
ње
ћеш
наскоро
оставити
манастир
,
—
додаде
озбиљније
.
—
Ама
шта
има
Игуман
с
Маром
?
—
запита
готово
блесасто
.
—
Он
би
те
истјерао
и
прије
,
—
дочека
Прокопије
мекше
,
—
али
није
смио
због
Јањићија
...
А
њему
не
смије
ништа
...
Ни
Митрополит
му
не
смије
ништа
,
јер
...
јер
га
народ
воли
...
—
Па
?
—
Па
је
најприје
хтио
да
те
завади
са
Јањићијем
,
—
осмјехну
се
Прокопије
и
погледа
га
преко
рамена
.
—
Зато
је
и
желио
да
баш
ти
украдеш
дијете
...
Тако
би
,
мислио
је
,
и
кутарисао
се
дјетета
и
изазвао
оца
Јањићија
да
те
избаци
из
манастира
...
Јеврем
занијеми
.
Ишао
је
поред
Прокопија
оборене
главе
и
као
размишљао
о
нечему
.
У
ствари
није
мислио
ништа
.
Толико
је
био
изненађен
и
поражен
да
није
ни
могао
мислити
.
Прокопије
као
да
се
сажали
на
њега
.
Спусти
му
руку
на
раме
и
благо
запита
:
—
А
ти
ништа
поближе
не
знаш
о
Мари
?
—
Не
знам
,
—
шапатом
одговори
Јеврем
.
—
Шта
ми
је
она
па
да
се
распитујем
?
—
Па
ти
и
не
знаш
ништа
,
—
кресну
Прокопије
оштрије
и
лако
га
одгурну
.
—
Њојзи
је
,
болан
,
Игуман
као
неки
тутор
...
Кад
јој
отац
умирао
,
зовнуо
њега
да
га
исповједи
и
препоручио
му
да
се
стара
о
њој
...
И
жени
,
Мариној
матери
,
наредио
да
у
свему
слуша
Игумана
.
Јеврем
,
пажљиво
га
слушајући
,
запита
нестрпљиво
:
—
И
?
...
—
И
Игуман
се
тобоже
и
бринуо
о
њој
док
је
била
дијете
,
—
настави
Прокопије
и
лијено
пребаци
мантију
под
друго
пазухо
.
—
А
кад
је
порасла
он
јој
нашао
и
младожењу
,
некаква
свога
братића
...
Полакомио
се
на
имуће
,
па
хоће
да
му
га
братић
добије
...
Све
своје
што
има
он
ће
оставити
манастиру
,
а
братић
нек
живи
на
жениним
гламњама
!
Јеврем
га
ухвати
за
руку
и
силом
заустави
.
—
И
она
га
воли
?
—
запита
ватрено
.
—
Воли
ли
?
...
—
Ко
ће
вољети
оног
сметењака
!
—
презриво
избаци
Прокопије
и
опљуну
у
страну
.
—
Ситан
је
,
кржљав
,
у
џеп
ли
стао
...
Сметен
,
сплетен
...
Кад
се
састане
с
њоме
,
говори
о
безу
,
о
пређи
,
о
плетиву
...
Ко
жена
!
—
И
мати
ће
је
силом
удати
?
—
опет
узвикну
Јеврем
а
већ
не
може
да
сакрије
колико
је
узбуђен
.
Прокопије
успи
уснама
.
—
Мати
слуша
Игумана
...
Добра
,
стара
жена
која
хоће
да
испуни
завјет
домаћинов
.
—
Што
Игуман
рекне
,
она
одобрава
.
И
осврнувши
се
:
не
слуша
ли
тко
,
приступи
Јеврему
и
рече
полугласно
:
—
Немој
мислити
да
он
и
јуче
није
нашао
ко
ће
те
пратити
и
да
не
зна
за
твоје
разговоре
са
дјевојкама
.
Зато
јој
и
поручио
матери
да
је
не
пушта
на
ријеку
...
Зато
није
ни
дошла
...
—
Поганов
!
—
узвикну
Јеврем
раздражено
.
—
Осветит
ћу
му
се
осим
ако
не
умрем
.
—
Не
ће
дати
да
се
осветиш
,
—
нагласи
Прокопије
повјерљиво
.
—
Кроз
који
дан
протјерат
ће
те
из
манастира
.
Вјеруј
ми
!
...
—Видјет
ћемо
,
—
окреса
Јеврем
пркосно
а
очи
му
злобно
сијевнуше
.
—
Нијесам
ја
рђа
па
да
се
тако
пустим
.
И
заћуташе
обојица
.
Ишли
су
лагано
,
приљубљени
један
уз
другога
,
кидајући
лишће
са
грана
које
им
сметале
на
путу
и
гњечећи
га
међу
прстима
.
Све
је
унаоколо
било
мирно
и
тихо
.
Јасно
се
могло
чути
како
им
загријани
пијесак
хршти
под
ногама
.
Приближивши
се
манастиру
,
обојица
опазише
како
им
усплахирени
Васо
хита
у
сусрет
.
Размахујући
рукама
око
себе
и
угибајући
се
иде
,
клати
се
као
на
штулама
.
Издаљега
даје
некакве
знакове
и
зове
.
—
Трчи
!
Трчи
!
—
викну
испресијецано
и
оца
Прокопија
некако
пријекорно
погледа
.
—
Тражимо
те
!
...
Трчи
!
—
Шта
је
?
—
запита
Прокопије
узбуђено
и
одмах
,
као
по
команди
,
потрча
.
—
Збори
!
—
Умро
отац
Мелентије
!
—
Умро
?
—
Умро
...
Бог
да
му
душу
прости
...
Зову
:
да
га
опремите
.
Јеврем
се
одавна
надао
овакоме
гласу
.
Не
зачуди
се
нити
узнемири
.
Не
хтједе
ни
потрчати
за
њима
,
ни
што
припитати
.
Спусти
се
на
камен
поред
чесме
и
замисли
се
.
—
Шта
ли
ће
бити
ако
ме
Игуман
још
данас
избаци
?
—
невесело
запита
сам
себе
и
спустивши
руке
у
крило
,
заломи
прстима
.
—
Ако
још
данас
рекне
:
напоље
.
Не
ћу
имати
времена
ни
да
што
смислим
,
ни
да
се
припремим
на
борбу
с
њиме
...
А
баш
бих
волио
да
му
покажем
ко
сам
и
шта
умијем
...
Без
помоћи
оца
Јањићија
!
—
Па
се
удари
по
кољену
и
очајно
зашишта
:
—
Али
ако
сад
одмах
избаци
?
...
Куд
ћу
?
...
Шта
ћу
?
...
Опет
зар
по
старом
путу
,
на
старе
патње
?
Пошто
се
смркло
подиже
се
и
крену
ћелији
оца
Мелентија
...
Кроз
авлију
се
врзала
три
четири
послужитеља
,
ужурбани
,
сметени
,
и
носили
нешто
,
рашчишћавали
.
Шаптали
су
међусобно
као
да
се
боје
да
кога
не
разбуде
.
Луда
Илинка
,
у
хрпи
дроњака
,
лутала
је
наоколо
,
њијала
дијете
на
рукама
полугласно
пјевајући
.
Некакав
пијани
мајстор
опрућио
се
поред
црквеног
прага
,
мрмољи
кроз
сан
и
пригушено
хрче
,
шишти
.
Јеврем
се
полако
,
као
страхујући
да
га
не
опазе
,
провуче
у
ћелију
.
Застаде
покрај
врата
.
Погледа
.
На
хромом
,
дугачком
столу
кога
су
прекрили
црном
,
воском
покапаном
чохом
,
на
разгуљеној
асури
,
лежао
је
отац
Мелентије
.
Опружен
,
сав
умотан
у
своју
суру
мантију
,
са
црним
епитрахиљем
низ
прса
,
са
црном
камилавком
на
глави
.
Испијено
,
жуто
и
свело
лице
прекрили
су
ваздухом
;
само
стидљиво
провиривала
неколика
бича
косе
и
једна
половица
рашчешљане
црне
браде
.
У
мршавим
рукама
,
прекрштеним
на
прсима
,
држи
еванђеље
,
старо
и
изломљено
,
и
крупне
жуте
бројанице
које
се
спустиле
низ
мантију
.
Изнад
главе
му
пред
овећом
,
у
сребро
окованом
,
иконом
,
која
необично
одудара
од
толике
црнине
и
необично
се
блиста
,
горе
ситно
праскајући
,
усађене
у
два
тешка
свијећњака
,
неколике
воштанице
.
Танки
им
пламенови
повијају
се
,
лелујају
,
раскошно
расипљући
блиједе
и
дрхтаве
одсијеве
по
зиду
,
по
поду
,
по
мантији
покојниковој
,
а
растопљени
восак
слијева
се
у
дугим
златастим
млазевима
и
капље
по
чохи
.
Кроз
воштанице
провиди
се
и
свијетли
нови
епитрахиљ
Прокопијев
црни
се
бујна
брада
,
и
румени
буцмасто
лице
његово
.
Некако
неприродно
уозбиљен
оборио
очи
и
полугласно
мумлајући
чита
еванђеље
,
док
Васо
,
из
прикрајка
,
гологлав
,
скрушен
,
држећи
кадионицу
у
руци
полугласно
отпијева
,
крсти
се
и
клања
према
њему
.
—
Смири
се
и
он
,
—
тихо
прошапта
Милица
која
је
непрестано
чистила
под
и
полако
прикупљала
некакве
разбацане
артијице
.
—
Јадник
!
И
,
макар
што
га
за
живота
немилосрдно
грдила
и
непрестано
се
препирала
с
њиме
,
додаде
меко
:
—
А
био
је
добар
ко
добар
дан
...
Бољи
и
поштенији
од
свију
...
Волио
ме
ко
мајку
своју
,
а
ја
њега
ко
сина
рођеног
...
И
приступивши
покојнику
пољуби
га
у
мантију
.
—
Покој
ти
лијепој
души
!
...
Јеврем
је
дуго
стајао
нијем
,
погружен
,
невесео
.
Миличино
пренемагање
учини
му
се
и
лажно
и
неискрено
...
Дође
му
да
је
одгурне
од
покојника
.
И
изненада
као
да
га
гурну
неко
и
сам
приступи
одру
и
наклони
се
.
Прекрстивши
се
цјелива
еванђеље
.
Нешто
као
да
га
,
не
зна
ни
сам
како
,
стеже
у
грлу
,
очи
му
се
одједном
наводнише
и
у
њему
се
јави
неки
неодољиви
осјећај
размекшалости
.
Једва
се
уздржа
да
не
бризне
у
плач
.
Рашта
?
...
Како
?
Ни
сам
не
би
знао
казати
...
Оца
Мелентија
нити
је
волио
много
ни
много
друговао
с
њиме
.
Па
опет
...
Жао
му
човјека
.
Јадног
,
сићушног
човјека
који
као
да
је
био
потпуно
сувишан
на
овоме
свијету
!
Чију
је
половицу
живота
испуњавао
један
једити
крупњи
доживљај
,
а
другу
причања
и
размишљања
о
њему
!
...
И
ипак
је
жалио
за
таким
животом
!
...
Имао
смјелости
да
помишља
и
на
велика
дјела
!
...
И
бојао
се
смрти
,
бјежао
од
ње
,
отимао
се
!
...
—
И
нико
да
га
оплаче
,
нико
да
зажали
за
њим
,
—
опет
прошапта
Милица
као
погађајући
му
мисли
.
—
Без
оца
,
без
матере
,
без
икога
рођеног
лежи
овдје
...
—
А
зар
му
није
сведно
:
плакао
неко
или
не
плакао
?
—
отегну
Јеврем
тихо
као
одговарајући
самом
себи
.
—
Ситни
људи
,
који
немају
толико
душевне
снаге
да
живе
сами
,
без
чопора
,
боје
се
да
и
смрт
дочекају
без
десетине
дјеце
,
рођака
,
пријатеља
...
Мисле
,
зар
,
да
ће
им
бити
лакши
растанак
са
свијетом
уз
врисак
и
нарицаљке
?
...
—
Јадник
!
...
Јадник
!
...
—
заморено
хукну
Милица
и
заврти
главом
.
—
Ко
ће
му
на
гроб
доћи
?
...
Ко
му
свијећу
припалити
?
...
Прокопије
,
ражљућен
,
узвикну
гласније
:
—
Milosti
božija
carstva
nebesnago
...
ако
хоћете
да
се
разговарате
излазите
напоље
!
...
i
ostavlenije
grjehov
jego
u
Hrista
besmertnago
carja
i
Boga
našego
prosim
...
—
Подај
Господи
!
...
Излази
!
—
запјева
и
Васо
према
Милици
и
попријети
прстом
.
Јањићије
ступи
у
собу
и
пође
да
замијени
Прокопија
.
Не
говорећи
ништа
,
не
осврћући
се
,
спусти
голему
руку
своју
на
руку
Мелентијеву
.
Држаше
је
дуго
.
Одсијев
воштанице
заигра
му
на
бради
,
клизну
преко
мрког
лица
и
задрхта
међу
обрвама
.
И
свима
се
учини
као
да
се
смјешка
старац
,
онако
,
како
се
смјешкају
светитељи
на
трулом
,
старом
иконостасу
.
И
сви
се
зачудише
.
—
Стари
се
ђаво
ни
смрти
не
боји
!
—
дочека
Милица
пакосно
повлачећи
се
на
леђа
и
излазећи
из
собе
.
—
Толико
пута
гледо
јој
у
лишце
,
тражио
је
,
руго
јој
се
,
па
је
ево
и
сад
зазива
,
смије
се
...
Јеврем
је
,
прекрштених
рука
,
са
дивљењем
и
чудном
побожношћу
гледао
у
Јањићија
.
Као
у
икону
какву
.
И
никада
му
се
бољи
,
ни
питомији
,
ни
силнији
учинио
није
!
XИ
.
Док
су
остали
пошљедњи
пут
опојавали
и
сарањивали
Мелентија
,
у
гају
под
младим
боровима
,
куда
је
најчешће
ходио
,
Никола
је
сам
самцат
непрестано
звонио
,
не
умарајући
се
,
не
малаксавајући
.
Тек
кад
је
чуо
како
промукли
гласови
убрзано
завршише
и
пошљедње
„
Вјечнаја
памјат
“
,
измакну
се
и
испусти
конопе
из
рука
.
Прекрсти
се
неколико
пута
метанишући
на
оштром
шљунку
.
И
бијући
челом
о
праг
црквени
свечано
отегну
:
—
Ješče
molimsja
o
upokojeniji
duši
usopšago
raba
božija
Melentija
i
o
ježe
prostitisja
jemu
vsjakomu
pregrješeniju
,
volnomu
že
i
nevolnomu
...
Па
се
нагло
исправи
и
раширивши
руке
окрену
се
ћелијама
.
—
Благо
теби
,
оче
Мелентије
,
и
благо
твојој
души
,
—
узвикну
у
чудном
неком
заносу
,
—
е
ћеш
видјети
царство
Господње
...
И
запитат
ће
те
Господ
за
храм
свој
:
„
а
како
је
у
храму
мојему
,
оче
Мелентије
?
...
“
А
ти
му
реци
отворено
:
„
зло
,
Господе
!
...
Слабо
се
спомиње
име
твоје
и
слабо
се
почитују
заповиједи
твоје
...
Нема
више
угодника
твојих
да
се
моле
и
дан
и
ноћ
и
да
умиру
за
вјеру
христијанску
...
Агарјани
се
настанили
у
дому
твојему
“
...
И
помоли
се
,
оче
Мелентије
,
за
нас
грјешне
пред
Господом
.
—
Хајдемо
у
ћелију
оца
Јањићија
—
позва
га
Васо
,
ласкајући
и
пролазећи
му
иза
леђа
.
—
Хајде
да
попијемо
коју
у
покој
душе
оца
Мелентија
...
—
Проклете
усне
које
се
данас
дотакле
чаше
,
—
суво
одговори
Никола
и
одмакну
се
од
Васе
.
—
Проклето
сјеме
свачије
које
се
опије
данас
!
—
Пусти
га
,
—
оштро
добаци
Прокопије
,
који
је
,
пребацивши
и
епитрахиљ
и
одежду
преко
рамена
,
готово
трчао
према
Јањићијевој
ћелији
.
—
Ако
он
не
ће
ракије
ми
,
богме
,
хоћемо
...
Ја
сам
одиста
ожеднио
.
Мала
,
тијесна
ћелија
Јањићијева
брзо
се
напуни
.
У
врху
,
покрај
прозора
,
на
омањој
троножници
,
сједио
је
он
,
Јањићије
.
Разбацио
ноге
на
широко
и
држао
малога
на
крилу
.
Шкакљио
га
је
брадом
,
штипкао
за
румене
обрашчиће
,
тобоже
ударао
га
по
голим
ногама
и
рукама
...
А
кад
се
дијете
засмије
и
почне
се
ногетати
и
теглити
га
за
браду
,
засмије
се
и
он
.
Одигнувши
га
на
длану
поносито
га
показивао
свима
...
Недалеко
од
њега
,
на
кратком
кревету
сједио
је
Прокопије
са
пуном
чашом
у
руци
.
Полако
,
као
пробајући
,
присркивао
је
ракију
.
Поред
њега
и
ниже
њега
сједио
је
Васо
са
још
тројицом
сељака
.
Између
њих
као
да
још
бијаше
понајугледнији
старац
са
перчином
.
Испочетка
су
готово
сви
ћутали
.
Пијуцкали
су
некако
кришом
као
стидећи
се
један
од
другога
.
Прокопије
је
често
погледао
на
врата
.
Причињало
му
се
једнако
као
да
ће
,
изнебуха
,
отац
Мелентије
искрснути
однекуда
и
приступити
им
.
Васо
се
чешкао
непрестано
се
питајући
:
ко
је
узео
прстен
са
покојникове
руке
,
Милица
или
Јањићије
?
...
И
завидио
им
обома
...
Јеврем
је
очекивао
кад
ће
га
Игуман
позвати
и
наредити
му
да
сели
из
манастира
...
Старац
са
перчином
размишљао
је
:
хоће
ли
их
Јањићије
понудити
и
каквим
јелима
или
ће
се
читава
даћа
разминути
на
самој
ракији
?
—
Испијајте
,
људи
!
Што
не
пијете
?
—
узвикну
Јањићије
јаче
хотећи
да
заподјене
разговор
.
Па
и
сам
узе
своју
водењачу
,
—
он
је
само
водењачом
и
пио
,
—
и
одиже
је
.
—
Ко
се
преставио
Бог
му
душу
поставио
у
царство
небеско
а
остатку
живот
и
здравље
.
Здрави
сте
!
—
Бог
те
живио
!
Сви
искапише
.
Прокопије
се
ухвати
за
браду
и
потегнув
из
све
снаге
захвално
избаци
:
—
Хвала
ти
,
оче
Јањићије
,
те
нас
позва
на
овако
добру
ракију
,
да
споменемо
покојника
и
да
му
пожелимо
мир
вјечни
.
—
Хвала
ти
,
—
запјева
и
старац
са
перчином
и
неспретно
се
поклони
.
—
Додуше
то
је
била
дужност
оца
Игумана
,
—
опет
ће
Прокопије
жешће
,
—
али
он
жали
ракију
макар
и
за
свог
у
Христу
брата
...
Капи
једне
не
да
,
мантију
ли
му
његову
.
—
Куку
ономе
ко
њега
двори
,
—
прошапта
Васо
мученички
и
поплашено
погледа
према
вратима
:
не
чује
ли
га
Игуман
?
...
Прокопије
испи
још
једну
чашу
и
снажном
руком
удари
по
столу
.
—
Док
је
боловао
само
га
је
двапут
обишао
,
—
рече
,
—
а
здраву
краву
обилази
по
три
пута
на
дан
...
Преминуо
је
и
није
га
хтио
мртва
цјеливати
...
Само
у
цркву
дошао
да
га
опоје
...
ништа
више
...
—
Кад
тако
поштено
говориш
,
испит
ћу
једну
у
твоје
здравље
,
—
добаци
старац
с
перчином
,
увијек
тражећи
повода
да
може
попити
још
коју
чашицу
.
—
Живио
!
—
Живио
!
Опет
искапише
.
—
Пошто
си
платио
ову
ракијетину
,
оче
Јањићије
?
—
запита
Васо
отегнуто
и
замлацка
језиком
.
—
Кад
се
пије
,
цијена
се
не
пита
,
—
мукло
одговори
Јањићије
.
—
Ако
није
скупа
ја
бих
,
да
опростиш
,
натегао
боцом
,
—
образложи
Васо
мекше
умиљавајући
се
.
—
Чаше
мале
па
се
никад
напити
.
А
каква
ми
је
то
даћа
ако
се
чојек
не
напије
?
Прокопије
свуче
мантију
.
Гурнувши
је
под
главу
узвали
се
на
кревету
.
—
Тако
је
,
Васо
,
тако
је
!
—
одобри
живо
,
тапшући
га
по
плећу
.
—
Ни
Краљевић
Марко
није
пио
из
чаша
...
И
један
и
други
натегнуше
боцом
.
—
А
ја
ћу
вас
и
чашом
натпити
,
—
изазивачки
узвикну
Јањићије
гладећи
се
по
бради
.
—
Да
кушамо
?
—
Кушат
ћемо
!
Јеврем
,
који
је
ракију
нерадо
пио
,
извуче
се
из
ћелије
.
Изађе
на
авлију
Опази
луду
Илинку
како
обилази
око
цркве
кроз
зубе
пјевајући
.
Приближи
јој
се
.
—
Спава
ли
мали
?
—
запита
тихо
,
шапатом
,
тобоже
пазећи
да
га
не
пробуди
.
—
Спава
,
—
шапатом
одговори
и
она
.
—
Ево
.
—
Да
није
гладан
?
—
Није
...
Давала
сам
му
да
сиса
...
Ссссс
...
Тихо
!
—
А
плаче
ли
кадгођ
?
—
Не
плаче
никада
...
Тихооо
!
Јеврем
који
је
добро
знао
да
се
никада
ни
удавала
није
нити
имала
дјеце
,
запита
мекше
:
—
А
муж
гдје
ти
је
?
...
Овдје
?
Она
одмахну
руком
:
—
Далекоооо
!
—
Сто
конака
?
—
Још
!
—
А
хоће
ли
доћи
?
—
Чекам
...
Молим
Бога
...
Доћи
ће
ми
...
Онда
се
гласно
засмија
.
Затим
,
као
присјетивши
се
,
обгрли
оне
рутине
и
поче
пућкати
устима
:
—
Миче
се
,
—
шапну
тихо
.
—
Пробудио
се
...
Из
ћелије
,
ненадно
,
одјекну
пјесма
Прокопијева
:
Калуђери
путовали
,
Међу
се
су
говорили
:
„
А
гдје
ћемо
коначити
?
“
—
Ух
!
Ух
!
—
цикну
Илинка
поплашено
и
сва
се
стресе
.
—
Препаст
ће
ми
се
дијете
!
И
скакућући
побјеже
кроз
капију
.
Јеврем
застаде
мало
.
Слушаше
како
Прокопије
,
уз
веселе
покличе
дружине
,
завршује
своју
пјесму
и
како
старац
са
перчином
нестрпљиво
узвикује
по
трећи
пут
покушавајући
да
прича
о
нечему
а
нико
не
ће
да
га
слуша
.
Сваки
пут
га
прекидају
са
заједљивим
упадицама
.
—
А
,
молим
Вас
,
гдје
је
велечасни
господин
Игуман
?
—
запита
иза
леђа
ситан
,
пискутљив
глас
и
прсти
нечији
пошкакљише
Јеврема
по
мекој
мишици
.
—
Могу
ли
га
видјети
?
...
Јеврем
се
нагло
окрену
.
Пред
њим
је
стајао
непознат
,
модар
,
подбухо
господин
са
необично
црвеним
носом
и
необично
закрвављеним
очима
.
Изгледао
је
изморен
,
неиспаван
.
Непрестано
је
чупкао
подстрижени
брк
и
непрестано
лупкао
ципелом
о
земљу
.
—
А
што
ли
ће
вам
?
—
тихо
запита
Јеврем
,
премјерајући
га
погледом
.
—
Имам
да
му
испоручим
једну
поруку
од
господина
предстојника
.
Јеврем
стрекну
.
Неко
као
да
му
шапнуо
:
„
Овдје
се
можебити
и
о
теби
ради
;
овај
ће
те
чово
у
име
закона
избацити
из
манастира
“
...
Без
велика
размишљања
одмах
одлучи
да
прислушкује
разговору
овога
дошљака
са
Игуманом
...
Зато
га
повјерљиво
ухвати
за
руку
и
запита
мекше
:
—
А
познајете
ли
оца
Игумана
лично
?
—
Не
познајем
,
—
суво
одговори
господин
и
презриво
слегну
раменима
.
—
Нијесам
имао
част
...
—
Диван
чојек
!
Диван
!
...
Примит
ће
Вас
најљубазније
,
—
избаци
Јеврем
некако
одушевљено
,
а
трепавице
му
узнемирено
затрепеташе
.
—
Још
да
није
онлико
глух
...
—
Глух
?
...
Хвала
лијепо
!
...
прогунђа
господин
мрзовољно
и
шикну
кроз
нос
.
—
Глух
као
топ
,
—
допуни
Јеврем
са
неким
сажаљењем
.
—
Морате
викати
из
свега
гласа
ако
желите
да
Вас
разумије
...
Затим
отрча
и
дозва
Васу
који
се
,
полупијан
,
извуче
из
Јањићијеве
ћелије
...
—
Хајде
и
кажи
оцу
Игуману
,
да
га
тражи
некакав
господин
,
—
рече
шапатом
,
наглашујући
сваку
ријеч
.
—
Носи
му
некакву
поруку
од
предстојника
...
Само
не
заборави
напоменути
,
да
је
глух
у
оба
уха
.
Треба
Игуманово
грло
да
зазвони
ко
труба
јерихонска
,
ако
ће
да
говори
с
њиме
...
И
гурајући
Васу
пред
собом
сакри
се
у
ћелију
покојног
оца
Мелентија
.
Она
била
најближа
Игумановој
;
само
танка
преграда
дијелила
их
.
Ту
је
лијепо
могао
чути
све
што
се
говорило
код
Игумана
.
—
Добар
дан
,
велечасни
!
—
задреча
господин
као
са
телалнице
чим
га
збуњени
Васо
пропусти
у
ћелију
.
—
Слууга
пониизан
!
—
Добар
дан
,
добар
дан
,
господине
,
—
потегну
и
Игуман
из
петних
жила
и
умало
се
не
зацену
.
Чиновник
као
да
прикупи
још
мало
снаге
.
Настави
грлатије
:
—
Господин
предстојник
су
,
на
вашу
молбу
,
издали
бефел
,
да
се
сви
кметови
,
који
нијесу
уредно
плаћали
трећину
манастиру
,
имаду
збацити
са
земље
...
—
Хвала
господину
предстојнику
,
—
закукуријека
Игуман
поласкан
,
—
кад
се
тако
очински
брине
за
манастир
,
за
ову
древну
задужбину
...
—
Послао
је
са
мном
и
жандаре
да
прочитамо
бефел
,
—
отегну
господин
готово
промукнувши
,
—
и
ми
смо
га
прочитали
...
Господин
одахну
мало
,
отпочину
.
Чак
се
и
на
ходнику
могло
чути
колико
је
хукнуо
.
Па
се
опет
прибра
и
завитеза
:
—
Али
се
неки
сељаци
нијесу
хтјели
покорити
...
.
Они
су
већ
свезани
и
отјерани
у
хапс
...
—
Нека
,
нека
...
Нек
се
зна
за
ред
!
—
одушевљено
врисну
Игуман
и
затапша
рукама
...
Јеврем
брзо
испаде
из
ћелије
.
Пође
на
авлију
.
Узбуђен
,
узнемирен
прошета
испред
црквених
врата
.
Затим
се
нагло
окрену
и
пође
оцу
Јањићију
.
—
Њему
се
мора
све
испричати
!
—
избаци
убрзано
.
—
Он
мора
знати
...
Затече
све
изморене
,
готово
бесвијесне
од
пића
.
Прокопије
наузначке
пао
по
кревету
,
завалио
главу
и
мрмљајући
нешто
неразумљиво
,
блесаво
буљи
у
таваницу
.
Коса
му
се
расула
по
јастуку
,
брада
наквашена
ракијом
и
засута
дуваном
скушљала
се
,
скупила
под
вратом
,
једна
се
рука
опустила
те
удара
о
под
...
Старац
са
перчином
скупио
се
и
бришући
нос
прича
нешто
сељаку
до
себе
,
који
наслоњен
на
посрнулог
друга
спава
.
Васо
се
поново
сјетио
оца
Мелентија
и
његових
дјела
,
чучнуо
у
крају
те
плаче
,
неутјешно
плаче
.
Једини
Јањићије
што
се
још
држи
на
својој
троножници
,
горд
и
усправан
.
Цупка
малога
на
крилу
и
шкакљи
га
,
штипка
за
образе
.
Опазивши
Јеврема
показа
на
остале
и
побједоносно
намигну
:
—
Зар
их
нијесам
савладао
?
...
Будале
!
...
Они
да
натпију
старога
хајдука
!
Јеврем
му
не
одговори
.
Погледа
га
са
пуно
пријекора
и
обори
главу
...
Има
ли
смисла
,
да
му
овако
поднапиту
прича
о
свему
?
...
Зар
је
сад
у
стању
помоћи
нешто
,
учинити
?
А
неодољива
жеља
вуче
га
,
да
ипак
исприча
,
каже
...
Да
он
први
буде
који
ће
све
обавијестити
о
крупном
догађају
у
селу
...
И
Јеврем
је
био
од
оних
људи
,
који
осјећају
неку
дјетињасту
радост
,
што
први
могу
саопштити
неку
важнију
вијест
,
макар
како
мрска
и
непријатна
била
!
Одлучи
се
да
каже
.
Полако
,
околишећи
да
каже
,
како
га
не
би
одмах
распалио
.
—
А
јеси
ли
чуо
,
да
се
и
у
селу
десило
нешто
?
—
запита
мирно
,
савладавши
се
,
као
да
прича
о
каквој
најнезнатнијој
ствари
.
-—
Мало
чудо
једно
...
—
Чудо
?
...
Какво
чудо
?
—
хладно
одговори
Јањићије
,
увријеђен
што
му
није
одмах
одговорио
и
похвалио
га
.
—
Ти
вавијек
о
неким
чудима
причаш
...
—
Игуман
,
у
договору
са
предстојником
,
збацили
неколика
кмета
са
земље
.
—
Игуман
?
—
нагло
га
прекиде
Јањићије
и
накостријеши
се
.
Напе
готово
уши
да
боље
чује
.
—
Он
?
...
Јеврем
полако
,
развлачећи
и
наглашујући
сваку
ријеч
,
исприча
све
што
је
чуо
.
—
Куку
!
...
Па
то
ни
моја
кућа
није
остављена
на
миру
!
—
очајно
запомага
старац
са
перчином
и
намах
као
да
се
растријезни
.
—
Куку
,
кућо
моја
!
...
—
А
?
...
Шта
?
...
—
блесаво
запита
Прокопије
не
разумијевајући
ништа
и
не
могавши
никако
да
се
прибере
.
—
Шта
?
—
Пушку
!
...
Дајте
ми
пушку
!
—
викну
Јањићије
бијесно
и
,
спустив
малога
на
столицу
,
немирно
поче
трчкарати
по
ћелији
.
—
Нож
ми
дајте
!
...
Да
закољем
пасјег
сина
!
—
Пушчетину
!
—
повика
и
Васо
,
као
иза
сна
,
јуначећи
се
.
И
као
да
се
поче
припремати
за
нападај
промумла
:
—
Камо
пушчетина
?
—
Куку
ли
мени
,
тешко
ли
мени
!
—
запјева
старац
са
перчином
грувајући
се
у
прса
.
Покуша
да
се
дигне
и
опет
посрну
.
—
Куку
,
дјецо
моја
!
—
Ко
ми
је
сакрио
оружје
?
...
Гдје
ми
је
оружје
?
—
опет
загрми
Јањићије
,
преврћући
,
ломећи
ствари
по
путу
,
тражећи
,
завирујући
свуда
.
—
Нож
ми
барем
донесите
!
...
Нож
!
...
Пође
према
вратима
и
намах
застаде
.
Сјети
се
нечега
и
,
ухватив
се
за
чело
,
болно
отегну
:
—
А
како
ћу
ја
,
православни
Христијанин
,
дигнути
руку
на
једно
духовно
лице
,
на
Игумана
свога
?
...
Како
ћу
?
...
Ономадне
сам
га
гонио
с
ножем
,
али
оно
је
била
шала
...
Ама
сад
?
...
Погледа
на
Јеврема
тупо
,
несвијесно
.
Као
да
хтједе
запитати
за
савјет
какав
.
Као
да
је
тражио
од
њега
да
још
што
проговори
.
—
Коња
ми
!
—
рикну
бјешње
лупивши
ногом
о
под
.
—
Брзо
!
...
—
Шта
ће
коњ
?
—
запита
Јеврем
тихо
хватајући
га
за
руку
и
као
умирујући
.
—
Рашта
?
—
Иђем
да
се
потурчим
!
...
За
инад
да
се
потурчим
!
—
сурово
,
са
упорношћу
једнога
пијанице
,
окреса
Јањићије
.
—
Одмах
!
—
Како
?
—
промукло
отегну
Прокопије
и
тупо
,
пијаначки
поче
се
церекати
.
—
У
деррррвише
?
...
Хахахаха
...
—
До
данас
сам
био
Јањићије
,
—
од
данас
Мухарем
...
Седлај
ми
коња
!
—
Шта
ћеш
,
забога
?
—
узвикну
Јеврем
узнемирен
и
препријечи
му
пут
.
—
Шта
си
смислио
?
—
Кад
се
потурчим
не
ће
ми
бити
гријех
,
да
закољем
влашкога
Игумана
!
—
добаци
Јањићије
осветнички
и
одгурну
га
с
пута
.
—
Да
га
закољем
ко
јање
,
пасјег
сина
!
...
Поводећи
се
,
посрћући
пође
према
коњушници
.
Јеврем
потрча
за
њим
...
XИИ
.
Видећи
,
да
га
никако
не
може
одвратити
од
пута
Јеврем
пристаде
за
Јањићијем
...
Куда
?
...
Ни
сам
није
знао
.
Опреми
му
и
заузда
старога
дората
,
којега
је
још
уз
устанак
преотео
од
некаква
бега
,
помогну
да
узјаше
.
Додавши
му
и
дијете
,
које
Јањићије
није
хтио
оставити
,
крену
уз
њега
пјешице
,
каскајући
...
Испочетка
нису
ни
разговарали
,
ни
погледали
један
на
другога
.
Јањићије
,
чврсто
држећи
узде
и
оштром
бакрачлијом
боцкајући
коња
у
слабине
,
јахао
је
поносито
,
као
да
иде
на
Косово
.
Само
понекад
,
приближивши
се
какву
дрвету
,
које
им
препречавало
пут
,
сагињао
је
главу
и
погурен
пролазио
испод
њега
,
пазећи
да
му
која
грана
не
запне
за
хаљине
или
му
не
збаци
камилавку
с
главе
.
Јеврем
опирући
се
о
штап
што
га
нашао
у
коњушници
скакутао
је
поред
њега
,
прескакао
плотове
и
јаруге
.
Када
се
издигоше
изнад
села
,
читава
згуснута
чета
сељака
нагну
према
њима
.
Сметени
,
усплахирени
.
У
отрцаним
старим
хаљинама
,
које
као
да
су
биле
спетљане
од
самих
закрпа
,
са
замашћеним
фесовима
на
глави
,
којима
се
никако
није
могла
распознати
боја
.
Распасани
,
босонози
,
журили
су
,
хитали
,
размахујући
рукама
,
а
иза
њих
по
наквашеној
земљи
отезала
се
и
расла
читава
бразда
од
искривљених
стопа
,
са
јасним
траговима
тврдих
жуљавих
прста
и
испуцаних
пета
.
—
Помагај
!
—
залелекаше
неки
још
из
даљега
дајући
Јањићију
и
главом
и
рукама
знакове
да
стане
,
да
их
причека
.
Јањићије
се
узви
на
коњу
и
снажном
десном
руком
затегну
дизгине
.
Заустави
дората
.
—
Шта
је
?
—
запита
нестрпљиво
прије
него
су
и
приступили
,
пазећи
на
малога
и
подржавајући
да
се
не
омакне
.
—
Говорите
!
Сељаци
га
опколише
са
свих
страна
и
смирено
поскидаше
фесове
.
Гурнувши
их
у
њедра
и
под
пазуха
као
надмећући
се
,
промичући
један
мимо
другога
,
навалише
на
коња
.
Почеше
љубити
и
узенђије
и
крајеве
мантије
Јањићијеве
,
која
се
лепршала
преко
набреклих
бисага
.
—
Оставите
,
пасји
синови
!
...
Не
љубите
!
...
Нијесам
икона
!
—
брекну
он
жестоко
и
запријети
им
шаком
.
—
Шта
је
?
—
Убише
нас
!
...
Упропастише
!
—
сићано
запомага
некакав
човјечуљак
,
који
се
у
густој
гомили
оној
није
могао
људски
ни
видјети
.
—
Ископаше
нам
куће
,
оче
Јањићије
!
Уцвијелише
нас
до
срца
,
обрано
наша
!
—
Ко
вас
цвијеља
?
—
плану
Јањићије
набусито
,
издигнувши
главу
.
—
Игуман
?
—
И
Игуман
и
ђендари
,
—
промукло
одговори
неко
као
испод
земље
.
—
Хоће
да
нас
оћерају
...
Јањићије
нестрпљиво
затресе
дизгинима
...
—
И
нека
вас
гоне
,
хунцути
једни
,
—
пакосно
викну
,
—
и
нека
газе
,
кад
нијесте
имали
образа
и
поштења
,
да
платите
манастиру
,
што
је
манастирско
...
Нека
...
Ја
вас
ме
бих
гонио
,
него
бих
вам
троструком
канџијом
цијепао
кожу
на
кајише
!
...
Хунцути
!
...
Сељаци
,
одавна
свикли
на
његове
грдње
и
проклињања
,
не
саслушавши
га
до
краја
запомагаше
готово
једногласно
:
—
И
робље
нам
одведоше
...
Толико
момака
одвукоше
у
хапс
...
Располовљена
обрва
Јањићијева
изви
се
,
кроз
широке
ноздрве
као
да
удари
пара
.
—
Какви
су
то
момци
,
који
се
пуштају
да
их
воде
као
стоку
?
—
избаци
подругљиво
,
гадећи
се
.
—
Ја
за
таке
немам
смиловања
!
...
—
Сила
је
сила
,
—
опет
дочека
онај
човјечуљак
прогурав
се
напријед
,
а
разбарушена
сиједа
коса
као
руковет
неочишћене
вуне
пала
му
по
ситним
очима
и
заклонила
их
.
—
Свезаше
их
,
па
их
одведоше
...
Јањићије
бекријски
натури
камилавку
на
чело
.
Оштро
подвикну
Јеврему
:
—
Да
их
стигнемо
!
—
Кога
?
—
запита
Јеврем
отегнуто
и
приступи
му
.
—
Жандаре
...
Да
виде
пасји
синоси
како
ће
дирати
у
моје
људе
...
—
А
рекоше
нам
:
не
ће
вам
помоћи
ни
отац
Јањићије
,
—
опет
ће
неко
као
испод
земље
,
некако
дражећи
.
—
Чујеш
ли
?
—
рикну
Јањићије
дарнут
у
најосјетљивији
живац
и
снажно
забоде
бакрачлију
у
претиле
трбухе
доратове
.
—
Чујеш
ли
шта
су
рекли
?
...
За
мном
!
Јеврем
лако
ускочи
,
увати
коња
за
узду
и
силом
заустави
.
—
Не
можемо
их
стигнути
,
—
рече
одлучно
.
—
Они
су
већ
отишли
жељезницом
...
—
Штааа
?
—
љутито
шикну
Јањићије
и
намргоди
се
.
—
Отишли
су
,
—
потврдише
и
неки
сељаци
,
клањајучи
се
.
—
Стигли
су
досад
и
у
варош
...
—
Ви
ћете
остати
на
манастирској
земљи
и
нико
вас
оћерати
не
може
,
—
окреса
Јањићије
усправљајући
се
на
коњу
,
достојанствено
као
властелин
какав
.
—
Ја
ћу
се
са
Игуманом
за
све
разрачунати
.
Пошто
су
одмакли
од
сељака
погледа
на
Јеврема
.
—
За
твоју
шалу
са
ђендарима
осветише
се
они
на
сељацима
,
—
јетко
избаци
.
—
Ово
је
освета
!
...
Не
знаш
их
ти
,
поганце
једне
!
Сила
њима
треба
,
а
не
шала
...
Па
лагано
поче
пипати
по
бисагама
,
тражити
.
—
А
ракију
заборависмо
?
—
запита
јаче
.
—
Заборависмо
богме
.
—
Штета
!
...
Пројахаше
поред
читава
низа
винограда
са
жутим
,
спарушеним
лишћем
које
се
таласало
као
замућена
,
широка
ријека
...
Минуше
неколике
покошене
оранице
које
се
у
свиленој
црнини
,
прекривене
читавим
јатима
чавака
и
врана
некако
тужно
и
стидљиво
пружаху
и
као
сакриваху
за
истрцане
и
саломљене
плотове
.
Дохватише
се
шумарка
,
чије
напрашено
полегнуто
грање
,
као
под
теретом
неким
,
бјеше
се
спустило
готово
до
тала
.
—
Да
одсједнемо
мало
у
хладовини
,
—
замоли
Јеврем
дахћући
и
пође
под
дрвеће
.
—
Не
ћемо
закаснити
...
—
Да
одсједнемо
,
—
суво
одобри
и
Јањићије
.
Сјаха
са
коња
.
Спустивши
малога
,
који
је
спавао
,
на
траву
,
сједе
и
прекрсти
ноге
.
Сједе
и
Јеврем
.
У
грању
изнад
њих
,
тресајући
им
прашину
на
главу
,
залепрша
и
звизну
кос
.
Негдје
у
близини
убрзано
заклопара
дјетлић
.
—
Птице
божије
живе
и
веселе
се
и
нико
их
не
гони
,
—
отегну
Јањићије
растресајући
дуван
на
длану
.
—
А
људе
словесне
створове
,
па
гоне
и
дижу
са
земље
,
коју
обрађују
...
Ех
...
—
И
мог
су
оца
избацили
из
куће
и
са
земље
,
—
мирно
му
одговори
Јеврем
чупкајући
траву
.
—
Четири
мјесеца
,
у
пучини
зиме
,
живјели
смо
под
пећинам
...
Па
дуге
,
оштре
сламчице
поче
кидати
зубима
и
избаци
јаче
:
—
Некоме
суђено
да
једе
и
спава
,
оцу
Прокопију
суђено
да
се
заљубљује
,
а
мени
зар
суђено
,
да
ме
вазда
избацују
...
И
Игуман
ће
ме
,
чујем
,
брже
избацити
из
манастира
...
Јањићије
захвати
шмркањ
дувана
са
длана
и
поче
потпрашивати
.
Чим
би
се
опио
увијек
је
волио
да
потпрашује
.
Зар
да
искија
пиће
.
—
Избацити
?
...
Рашта
?
...
—
запита
мрко
.
—
Због
једне
цуре
.
Јањићије
,
кинувши
,
засузи
и
оштро
узвикну
:
—
За
тебе
ми
је
цура
,
пасји
сине
!
...
И
за
те
ми
је
женидба
!
...
—
Па
се
одуприје
рукама
о
кољена
и
пакосно
додаде
:
—
Нека
те
избаци
одмах
!
...
Има
и
право
!
...
И
ја
бих
те
избацио
!
...
Види
ти
момка
и
погани
једне
!
...
Хоће
цуру
!
Ја
...
—
Само
сам
је
загледао
,
—
замуца
Јеврем
збуњен
и
поче
црвенити
.
—
Ништа
нијесам
мислио
ни
зборио
о
женидби
...
Јањићије
се
здрну
.
—
А
како
ћеш
загледати
да
не
збориш
о
женидби
?
...
—
избаци
зачуђено
.
—
Рашта
се
глеђа
цура
него
ради
свадбе
?
...
Ја
...
И
Игуман
да
зна
о
томе
,
а
ја
да
не
знам
ништа
!
—
пријекорно
шикну
.
—
Мени
,
пасји
сине
,
нијеси
смио
ни
споменути
јер
знаш
да
бих
ти
зубе
избио
...
Губо
једна
!
...
—
Али
забога
како
ћу
причати
кад
са
дјевојком
нијесам
него
два
пута
говорио
?
—
поче
се
правдати
Јеврем
ватреније
и
некако
се
пркосно
испрси
према
њему
.
—
Није
још
било
ништа
озбиљно
...
—
Чим
се
двапут
говори
,
одмах
је
озбиљно
,
—
кресну
Јањићије
жешће
и
са
читавом
шаком
дувана
засу
га
по
коси
.
—
Ја
са
својом
цуром
нијесам
никад
ни
проговорио
,
а
било
је
озбиљно
...
Видио
сам
је
и
—
свидјела
ми
се
...
Ни
сазнала
никада
није
да
ми
се
свидјела
...
А
кад
је
отац
хтио
да
ми
привјенча
другу
,
оставио
сам
га
и
,
за
инад
,
отишао
у
калуђере
...
Ја
...
Тако
је
то
,
пасјевино
!
...
А
у
вас
ништа
није
озбиљно
...
Ни
кад
се
ожените
,
ни
онда
вам
није
озбиљно
,
мрцињаци
!
Умиривши
се
мало
запита
питомије
:
—
А
шта
Игуман
,
пасји
син
,
има
с
твојом
цуром
?
...
Што
се
он
мијеша
у
твоје
послове
?
...
—
Ето
тако
...
Има
...
И
Јеврем
погружено
слегну
раменима
:
—
Избацит
ће
ме
а
то
је
главно
!
...
Рашта
да
причам
за
узрок
и
да
узалуд
спомињем
дјевојку
?
Јањићије
одиже
руку
и
свечано
,
као
благосиљајући
,
отегну
:
—
Не
ће
те
избацити
док
је
на
мени
глава
!
Тако
ми
часнога
крста
,
заклат
ћу
га
пред
црквеним
прагом
ко
пијевца
...
Јеврем
се
једва
уздржа
од
смијеха
.
—
Не
смијеш
се
ти
више
часнијем
крстом
заклињати
,
—
добаци
некако
и
лукаво
и
заједљиво
.
—
Не
смијем
?
...
Рашта
?
...
—
зачуди
се
Јањићије
који
одавна
бјеше
заборавио
рашта
и
куда
је
пошао
.
—
Турци
ти
не
могу
дозволити
да
се
тако
заклињеш
кад
се
потурчиш
,
—
отегну
Јеврем
пецкајући
.
—
Они
не
вјерују
у
часни
крст
.
Јањићије
изазивачки
удари
се
у
прси
.
—
И
ја
да
не
смијем
свој
лијепи
часни
крст
споменути
?
—
запита
јаче
,
подвлачећи
сваку
ријеч
.
—
Није
дозвољено
.
—
Турци
да
ми
забране
?
—
Ни
крсну
свијећу
не
смијеш
припалити
,
ни
звоно
ти
не
смије
зазвонити
...
Јањићије
раздражен
скочи
.
Поче
се
уређивати
.
—
Коња
!
—
викну
сурово
па
и
сам
пође
према
дорату
.
—
Не
дам
ја
свога
часног
крста
за
Цариград
њихов
!
...
А
са
Игуманом
,
пасјим
сином
,
лако
ћу
свршити
!
...
Дограби
малога
и
узјаха
,
па
окрену
према
манастиру
.
XИИИ
.
—
Шта
радиш
,
несретниче
?
—
грубо
запита
зачуђени
Јањићије
,
наднесавши
се
над
Јеврема
,
који
је
хитно
,
не
застајући
,
купио
прљаво
,
неокрпљено
рубље
своје
и
некако
злобно
,
раздражено
трпао
га
у
врећу
једну
.
Шта
си
то
наумио
?
—
Мени
више
нема
станка
у
манастиру
,
—
одговори
му
Јеврем
преко
рамена
,
све
живље
настављајући
посао
и
гњевно
ударајући
по
једном
непослушном
рукаву
који
се
никако
није
дао
спртљати
те
непрестано
запињао
и
испадао
.
—
Знам
да
ме
Игуман
не
ће
ни
дана
више
трпјети
у
њему
...
Волим
сам
ићи
него
да
ме
ишћера
.
-—
Какав
Игуман
?
...
Ко
пита
Игумана
?
—
обрецну
се
Јањићије
па
нагло
прихвати
за
врећу
и
поче
је
отимати
,
газити
.
—
Ти
сједи
овдје
па
ако
смије
нека
дође
и
нека
те
избаци
.
Јеврем
јогунасто
одмахну
руком
,
одби
га
.
—
Могао
бих
се
ја
и
сам
опирати
и
бранити
,
—
окреса
полугласно
.
—
Нијесам
ни
ја
рђа
...
Али
сам
смислио
да
је
овако
,
на
лијеп
начин
,
боље
...
Јањићије
се
накашља
у
браду
,
свали
се
на
троножницу
и
склопивши
руке
међу
кољенима
,
избаци
набусито
:
—
О
лијепу
начину
не
може
бити
ни
говора
.
Сагниглаве
и
слапчине
вазда
траже
лијеп
начин
,
да
би
се
уклонили
мегдану
...
Остави
ти
све
мени
,
па
ћу
ја
одговарати
.
—
Али
ако
ја
на
силу
останем
,
подићи
ће
се
граја
и
свак
ће
почети
да
спомиње
име
оне
цуре
,
—
одговори
му
Јеврем
искрено
и
слободније
му
погледа
у
очи
.
—
Спомињат
ће
је
,
а
,
можебити
,
и
ружити
...
А
ја
не
ћу
да
нико
о
њој
ружно
говори
,
оче
Јањићије
...
Волим
оставити
манастир
,
него
надражити
свијет
да
њу
претреса
и
оговара
...
Јањићије
се
завали
уза
зид
и
засмија
се
.
Нос
му
се
рашири
,
помодри
;
широка
брада
се
заталаса
.
Ухвати
се
за
кукове
и
као
да
се
поче
пренемагати
.
—
Па
ти
је
волиш
,
пасји
сине
,
чим
тако
говориш
,
—
викну
му
подругљиво
,
дражећи
га
.
—
Није
то
онако
...
како
оно
рече
...
неозбиљно
!
...
Аферим
,
хунцуте
,
кад
си
мушко
,
кад
си
,
бива
,
осјетио
каква
је
душа
дјевојачка
!
Јеврем
опкорачи
око
напуњене
вреће
,
па
,
опипавши
,
сједе
на
њу
.
Подними
се
.
—
Не
ћу
ја
,
—
рече
,
—
да
она
због
мене
пати
.
Закуца
неко
на
врата
несигурно
,
поплашено
,
као
прикрадајући
се
.
И
прије
него
што
Јањићије
и
одговори
,
ступи
у
собу
кршно
,
стасито
момче
.
Дугачки
му
перчин
на
тјемену
био
раздијељен
на
двоје
и
премазан
чистим
маслом
;
на
образу
му
се
црвенила
зарезотина
од
бријачице
залијепљена
танким
сваљутком
паучине
.
Обучен
у
чистом
,
празничном
руху
,
са
струком
босиока
за
десним
ухом
и
пуном
боцом
ракије
у
руци
...
Иза
његових
леђа
,
као
испод
пазуха
му
,
стидљиво
је
провиривала
лијепа
,
румена
глава
женина
...
Два
свијетла
,
плава
ока
испод
бијелога
покривача
гледаху
поплашено
,
тражећи
некога
.
Јањићију
се
причини
да
замирисаше
љубичице
.
—
Здраво
да
си
,
куме
Јово
,
—
радосно
узвикну
Јеврем
па
одмах
приступи
и
пољуби
се
с
њиме
.
—
Како
си
,
кума
Смиљана
?
Обоје
уведе
у
собу
.
Понуди
да
сједну
на
креветац
,
намјестивши
најприје
јастуке
под
бедрењачу
како
их
не
би
жуљила
.
Смиљана
не
послуша
.
Опет
погледом
потражи
малога
и
,
опазивши
,
хитно
му
притрча
.
Зграби
га
,
оте
,
обгрли
.
Рашири
њедра
,
не
стидећи
се
,
и
мале
бијеле
ручице
утури
му
међу
своје
бујне
,
разбрекле
дојке
.
Проплака
.
—
Шта
је
?
...
Шта
је
?
—
брекну
Јањићије
оштро
и
притрча
јој
као
да
би
да
одгурне
,
удари
.
—
Рашта
си
ту
заслинила
?
...
Пхи
,
пасја
кћери
!
...
Не
стидиш
се
што
те
ми
гледамо
!
—
Пусти
је
,
оче
,
молим
ти
се
,
—
ушепртљи
Јово
причињујући
се
да
,
као
мушка
глава
,
не
води
рачуна
ни
о
жени
ни
о
дјетету
а
ипак
кришом
погледајући
на
њих
.
—
Женски
послови
!
...
Једва
зар
дочекала
,
да
га
слободно
може
загрлити
и
пољубити
.
Смете
се
и
замуца
.
Извади
мараму
и
као
поче
се
брисати
око
носа
.
—
А
Стари
?
—
запита
Јеврем
живље
желећи
да
му
помогне
и
извуче
га
из
неприлике
.
—
Је
ли
оздравио
?
Јово
лагано
коракну
према
Јањићију
и
пружи
му
боцу
са
ракијом
.
—
Испите
за
покој
душе
његове
,
—
шапатом
изговори
.
—
Преминуо
је
.
—
Преминуо
?
—
зачудише
се
и
Јеврем
и
Јањићије
.
—
Када
?
—
Прексиноћ
.
Јањићије
прихвати
боцу
за
грлић
,
поче
мућкати
њоме
,
али
не
натегну
.
—
То
сте
ви
дошли
да
носите
малога
?
—
запита
мукло
и
набра
обрве
.
—
Јесмо
,
оче
Јањићије
,
—
понизно
одговори
Јово
,
превлачећи
босиоком
преко
брчића
и
као
миришући
.
—
Ја
...
Јањићије
прошета
по
соби
,
кешкајући
врхом
ципеле
искушљану
парчад
хартије
што
се
ваљала
по
поду
.
Оде
до
прозора
па
се
опет
врати
.
Приступи
кревету
и
поче
загледати
као
да
тражи
нешто
...
Опет
се
врати
...
Изгледао
је
немиран
,
узбуђен
,
раздражен
.
—
Ја
,
—
окреса
кратко
сам
себи
говорећи
.
—
Тако
је
то
...
Најприје
дођете
:
„
помози
,
оче
Јањићије
,
прими
га
,
оче
Јањићије
“
...
А
кад
га
махнити
Јањићије
прими
и
кад
смисли
да
га
одгоји
за
правог
човјека
,
који
ће
се
опирати
свакој
сили
и
насиљу
,
онда
вас
ђаво
донесе
па
иштете
:
„
врати
га
,
оче
Јањићије
...
То
није
твоје
дијете
...
Наше
је
“
...
Ја
...
Смиљана
клекну
.
Ухвативши
га
за
широки
рукав
од
мантије
пољуби
побожно
,
са
страхопоштовањем
.
—
Опрости
,
оче
,
—
једва
промуца
обарајући
главу
.
—
Мајка
је
мајка
!
Јањићије
,
надувавши
образе
,
окрену
се
прозору
.
Провуче
главу
напоље
и
,
измахујући
једном
руком
иза
леђа
,
убрза
нервозно
,
нестрпљиво
:
—
Носи
,
носи
,
носи
...
Носи
одмах
...
Да
га
не
гледам
...
Носи
!
...
И
ражљућен
њеним
оклијевањем
,
загрми
јаче
:
—
Носи
!
...
Носи
!
...
Носи
!
...
Смиљана
,
држећи
малога
на
обнаженим
прсима
,
дрхћући
изговори
:
—
Опрости
му
барем
храну
што
је
код
тебе
појео
...
Благослови
га
,
оче
!
—
Носи
!
...
—
Опрости
му
...
—
Бог
нека
опрости
!
Исправљен
,
силан
као
планина
,
узе
одједном
нејако
дијете
на
длан
.
Понесе
према
икони
која
одавно
иструла
од
влаге
и
заударала
на
плијесан
.
Преклони
се
,
прекрсти
се
и
цјелива
икону
.
Прекрсти
и
дијете
и
пољуби
га
.
Осјетивши
браду
на
образу
мали
се
поче
смјешкати
,
бацакати
ногама
...
Он
га
готову
баци
матери
на
руке
.
Свали
се
на
столицу
и
спусти
главу
међу
дланове
.
Кад
и
Јово
крену
за
Смиљаном
викну
му
заповједнички
:
—
Стој
!
—
Шта
ћу
?
—
Остани
!
Рашчешља
браду
прстима
и
поче
је
трпати
у
уста
,
гристи
.
—
Ја
...
И
сад
ће
опет
Игуман
рећи
да
сам
се
покорио
...
Казат
ће
да
сам
опремио
дијете
из
страха
пред
њим
...
—
суморно
проговори
.
—
Чак
ће
и
другима
причати
...
Свакоме
...
Зовну
Јеврема
и
посади
га
себи
уз
кољено
на
под
.
—
А
рашта
се
мијеша
у
твоје
ствари
?
—
запита
спуштајући
му
руку
на
главу
.
—
Зашто
те
гони
из
манастира
?
—
Због
цуре
?
—
Па
...
хоће
да
је
уда
за
неког
свог
братића
,
—
одговори
Јеврем
уздахнувши
.
—
Ето
.
Јањићије
се
присјети
.
Исправи
се
.
—
А
како
је
име
дјевојци
?
—
Мара
.
—
Знам
је
...
Снажно
га
потегну
за
уво
и
одлучно
избаци
:
—
Е
женит
ћеш
се
,
пасји
сине
...
Игуману
за
инад
!
...
Друкчије
бити
не
може
!
Јеврем
ни
сам
не
знајући
зашто
гласно
се
засмија
и
смијући
се
спусти
му
главу
у
крило
.
Засмија
се
и
Јово
окренув
се
према
прозору
.
Јањићије
се
придиже
,
растресе
мантију
.
Брзо
изађе
пред
собу
и
дозва
Прокопија
.
—
Отворит
ћете
цркву
,
—
оштро
му
заповједи
,
—
и
причекати
ме
.
—
Нико
нек
се
не
усуди
да
оде
куда
,
да
се
одмакне
...
Јеси
ли
чуо
?
—
Чуо
сам
,
—
тихо
одговори
Прокопије
и
чудећи
се
погледа
за
њим
како
замаче
кроз
капију
.
—
Шта
ли
је
сад
наумио
?
—
запита
отегнуто
и
окренув
се
цркви
поче
се
крстити
.
—
Какво
ли
ће
опет
чудо
починити
?
Ни
Јеврем
ни
Јово
не
одговорише
.
Сад
нису
смјели
ни
погледати
један
у
другога
.
Кад
год
би
се
погледали
,
увијек
им
обојици
долазило
да
поново
прасну
у
смијех
.
И
што
се
више
савлађивали
голицало
их
све
више
...
Све
им
изгледало
као
шала
нека
,
чудна
,
необична
шала
.
И
,
као
очекујући
да
ће
се
,
свакога
часа
,
Јањићије
повратити
посрамљен
и
покуњен
,
погледали
су
чешће
на
капију
,
готови
да
се
наругају
подраже
га
.
—
Знаш
ли
куд
оде
?
—
запита
Прокопије
Васу
,
који
се
изненада
изви
испод
капије
задовољно
се
смјешкајући
.
—
Куда
?
—
Рече
ми
само
да
ћемо
се
опет
напити
,
—
избаци
Васо
зачкиљивши
.
Потегну
иза
појаса
овећи
кључ
и
прекрстивши
се
поче
отварати
цркву
.
—
Бит
ће
,
каже
,
винине
и
ракијетине
колико
нам
драго
!
Прокопије
,
протегнувши
се
,
хтједе
да
пође
.
Али
се
сјети
Јањићијеве
заповијести
.
Опет
стаде
.
Прислони
се
леђима
уз
црквени
зид
и
,
да
убије
вријеме
,
полугласно
поче
попијевати
„
Глас
Господен
на
водах
“
...
Затим
приступи
Јеврему
и
милујући
га
по
рамену
,
запита
повјерљиво
:
—
А
хоћемо
ли
ноћас
на
ријеку
да
ловимо
рибу
?
—
Бит
ће
лијепо
друштво
.
—
Хоће
ли
бити
и
Јока
?
—
запита
Јеврем
заједљиво
и
унесе
му
се
у
лице
.
—
Ја
не
ћу
без
ње
...
—
Зар
и
ти
?
—
запита
Прокопије
увријеђено
и
окрену
му
леђа
.
—
Зар
и
ти
почео
полагивати
?
Јока
је
била
крупна
,
гојазна
сељанка
,
коју
је
читаво
село
ошецовало
на
110
кила
тежине
,
жена
познатог
рибара
Митра
Галебана
.
Била
је
кроз
првих
неколико
година
нероткиња
.
А
то
је
давало
сељацима
повода
да
праве
масне
шале
на
рачун
Митров
и
да
га
непрестано
задиркују
.
Због
тога
им
била
у
кући
вјечита
свађа
и
инат
.
Она
је
неколико
пута
морала
бјежати
из
куће
и
ноћивати
по
комшилуку
;
он
је
неколико
пута
носио
завезану
главу
или
руку
.
Тек
се
осме
године
,
пошто
му
роди
прво
дијете
,
смирише
мало
.
А
када
роди
и
сина
,
приљубише
се
једно
уз
друго
.
Митар
је
носећи
рибу
поносито
пролазио
кроз
село
и
свакоме
пркосно
гледао
у
очи
;
гојазна
Јока
долазила
је
цркви
свакога
празника
и
,
као
за
инад
свијету
,
носила
обадвоје
дјеце
у
нарамку
...
Оца
Прокопија
обожавали
су
и
једно
и
друго
.
Кућа
њихова
била
му
отворена
у
дану
и
у
ноћи
.
Ту
му
се
и
рубље
крпило
и
најљепша
се
јела
приправљала
за
њега
.
Митар
га
научио
и
риболову
и
вазда
га
возао
по
ријеци
,
у
својој
лађи
.
Отуда
су
и
избиле
пошалице
да
су
Прокопије
и
Митар
ортаци
у
свему
;
у
риби
,
у
кући
,
у
жени
,
у
дјеци
...
Пакосни
свијет
није
могао
ни
гледати
како
се
два
пријатеља
воле
и
поштују
.
—
Али
признат
ћеш
да
је
не
гледаш
попријеко
?
—
опет
ће
Јеврем
пакосније
и
пристаде
за
њим
.
—
Љубите
и
враги
вашја
,
рекао
је
Христос
.
А
како
да
не
волим
пријатеље
?
Васо
очистивши
цркву
застаде
на
вратима
.
Заиска
од
Јове
цигар
духана
.
—
А
ми
нијесмо
ни
знали
до
јутрос
,
—
рече
ласкаво
,
—
да
смо
твоје
дијете
хранили
у
манастиру
.
—
Игуману
се
скинуо
големи
терет
с
врата
,
—
брзо
дочека
Прокопије
само
да
се
опрости
Јеврема
и
да
окрене
разговор
на
друго
.
—
А
баш
бих
волио
да
је
још
остало
овдје
.
—
Срећа
је
,
—
мирно
одговори
Јово
,
—
што
мој
покојни
Стари
није
могао
сазнати
ништа
...
Умро
је
а
није
сазнао
.
Сачувах
и
дијете
и
имуће
...
—
Хвала
Богу
,
брате
,
кад
га
мени
нитко
није
донио
,
—
развуче
Прокопије
и
поглади
се
по
бради
,
—
е
би
било
свакаквих
чуда
и
гласова
.
Ништа
се
ту
не
би
могло
сакрити
...
Али
оца
Јањићија
почитују
...
Свак
је
ушутио
чим
је
он
прихватио
малога
...
Свак
је
знао
да
он
то
не
чини
без
неког
големог
разлога
...
Затутња
земља
,
затресе
се
.
Негдје
као
да
зазвечаше
ланци
.
Нешто
и
као
да
загрохота
,
проломи
се
,
разори
.
Ситна
стакла
зациликташе
,
пијесак
поче
хрштати
и
као
осипати
се
...
Кроз
капију
,
бијесан
и
разигран
,
утрча
дорат
оца
Јањићија
,
са
наћуљеним
ушима
,
са
раширеним
ноздрвама
из
којих
бије
пара
и
као
снијег
расипа
се
бијела
пјена
,
са
замршеном
мокром
гривом
.
По
врату
му
се
познају
трагови
камџије
,
на
трбуху
се
црвене
греботине
од
оштре
бакрачлије
,
узде
искидане
,
бисаге
искривљене
.
На
дорату
се
усправио
крупан
и
горд
Јањићије
.
Гологлав
,
без
камилавке
.
Просједи
перчин
сав
засут
прашином
расуо
му
се
по
раменима
,
два
три
бича
спустила
му
се
и
по
челу
и
заклонила
преполовљену
обрву
.
Мантија
му
раздрљена
,
једна
ногавица
од
чакшира
подерана
.
Великим
,
црвеним
појасом
снажно
је
притегао
уза
се
дјевојку
,
која
му
јахала
за
леђима
,
на
теркији
.
Неуређена
,
рашчупана
,
у
истрзаној
хаљини
,
ухвативши
му
се
рукама
за
рамена
,
поклопивши
га
некако
,
стидљиво
је
сакривала
главу
за
широка
му
плећа
и
превијала
се
.
Јеврем
познаде
Мару
.
И
готово
цикну
од
чуда
или
од
радости
.
Рашири
руке
и
као
окамењен
застаде
према
њима
.
—
Амо
долази
,
пасјевино
!
—
оштро
подвикну
Јањићије
према
њему
,
отпасујући
и
прикупљајући
мантију
.
—
Ако
сам
ти
отео
цуру
,
не
ћу
је
,
зар
,
још
и
с
коња
скидати
?
Јеврем
,
прибравши
се
,
радосно
притрча
да
прихвати
Мару
.
Она
се
,
постиђена
и
сметена
,
отрже
.
Скочи
сама
.
Одгурну
га
кад
јој
поново
приступи
.
И
некако
уплашено
,
узвјерено
,
поче
гледати
око
себе
.
Као
да
је
жељела
побјећи
,
измакнути
некуда
.
—
Васо
!
...
Звони
!
...
—
дрекну
Јањићије
весело
и
намигну
на
Васу
.
—
Што
си
стао
?
Окрену
се
Јови
и
кресну
заповједнички
:
—
Куме
!
...
У
цркву
!
...
Па
,
ухвативши
Мару
за
руку
,
поведе
је
.
И
као
да
зарежа
на
Јеврема
:
—
За
мном
,
пасји
сине
!
Васо
погуривши
се
мало
пљуну
у
длане
и
потегну
за
конопе
.
Звона
зазвонише
.
XИВ
.
Прокопије
,
стојећи
ослоњен
на
налоњу
и
убрзано
кроз
нос
пјевајући
„
Исаије
ликуј
“
,
као
да
проплака
.
Гледао
је
срећнога
Јеврема
како
се
испод
свјежег
влажног
вијенца
од
младог
бршљанова
лишћа
блажено
смјешка
на
свакога
,
ведар
и
свијетао
као
прољетни
дан
.
Гледао
Мару
крепку
,
здраву
и
једру
како
је
постиђено
оборила
главу
и
облим
,
једрим
тијелом
привија
се
,
ослања
на
Јеврема
као
расцвјетана
ружа
на
бор
поносни
.
И
растужи
му
се
.
Приступи
Јеврему
,
узе
му
главу
међу
руке
и
вреле
,
меснате
усне
спусти
му
на
чело
.
Испрекидано
честитајући
проговори
:
—
Благо
теби
кад
ћеш
оставити
ову
проклету
пећину
,
зидине
ове
!
...
Благо
теби
кад
ћеш
се
смирити
у
својој
кући
,
на
своме
огњишту
,
и
радити
као
човјек
!
...
Благо
теби
!
...
Знат
ћеш
рашта
живиш
...
А
ми
?
...
А
ја
?
...
—
Лице
му
се
затегну
,
јаки
зуби
избише
између
неуређених
длака
.
—
Ех
проклети
отац
,
земља
му
кости
измећала
!
Јањићије
,
нестрпљиво
скидајући
одежду
са
себе
,
кушљајући
је
,
поче
се
љутити
.
—
Шта
је
?
...
Што
сте
стали
тако
ко
трупине
?
—
подвикну
подругљиво
.
—
Ти
,
пасји
сине
,
што
не
пољубиш
невјесту
?
Није
моја
него
твоја
сада
...
Сметењаци
!
И
смотан
епитрахиј
бацивши
Васи
на
главу
груну
:
—
А
камо
ти
пушка
,
поганове
?
...
Пјева
се
„
Исаије
ликуј
“
а
ти
пушку
не
опалиш
!
...
Пхи
!
...
Ко
да
ово
није
свадба
и
теферич
један
!
...
Поведе
их
у
ћелију
и
размјести
око
стола
.
Мару
,
која
се
непрестано
снебивала
,
сакривала
лице
у
бијели
прекривач
или
га
заклањала
везеним
рукавом
,
постави
крај
врата
да
стоји
и
да
двори
„
као
свака
млада
”
...
Јеврема
„
пасјег
сина
“
ногом
одгурну
чак
у
прикрајак
„
да
не
би
побјегао
“
...
Гунђајући
и
прекоравајући
понуди
свакога
ракијом
,
вином
,
пршутом
...
Извуче
однекуда
и
пушку
,
стару
,
тешку
пушку
са
извезеним
кундаком
и
загледа
је
.
Па
истрча
пред
ћелију
,
напуни
и
опали
.
Брзо
се
поврати
и
,
не
говорећи
ништа
,
баци
тамбурицу
у
крило
Прокопију
.
—
Пјевајте
,
убио
вас
Бог
!
—
готово
врисну
и
као
пијан
затетура
и
поигра
.
—
Каква
је
свадба
без
пјесме
?
Дође
и
Игуман
.
Изненађен
,
преплашен
пуцњавом
,
збијен
у
мантију
и
широке
рукаве
.
Још
прије
него
се
и
примакао
ћелији
,
некако
и
пјевајући
и
пријетећи
запита
:
—
Ко
је
пуцао
?
...
Зашто
?
...
—
Ходи
да
нам
честиташ
,
оче
Игумане
!
—
телалски
повика
Јањићије
и
са
раширеним
рукама
,
као
да
ће
га
обгрлити
,
пође
му
у
сусрет
.
—
Амо
је
весеље
па
да
се
и
ти
провеселиш
!
...
—
Весеље
?
...
Какво
весеље
?
Прекорачивши
преко
прага
,
наднесе
руку
над
очи
и
жмиркајући
погледа
по
свима
.
—
Шта
ли
је
ово
?
—
запита
зачуђено
.
—
Без
моје
дозволе
?
—
Моја
је
слава
,
оче
Игумане
!
—
окреса
Јањићије
,
показујући
унаоколо
и
пуну
боцу
ракије
поднесе
му
у
браду
.
—
Оженио
сам
оног
пасјег
сина
па
частим
свакога
...
И
тебе
да
частим
,
оче
Игумане
!
...
Сједи
!
...
—
Оженио
?
—
запита
Игуман
изнемогло
и
раменом
му
одгурну
боцу
.
—
Кога
?
...
Опази
Мару
и
најежи
се
.
Увуче
руке
у
рукаве
унакрст
,
опусти
их
готово
до
кољена
и
превијен
,
сагет
као
да
се
спремаше
да
насрне
на
њу
.
—
А
ти
?
...
Шта
ћеш
ти
овдје
?
—
оштро
је
запита
и
поче
тапкати
на
мјесту
.
—
Шта
ћеш
?
—
Па
то
је
млада
,
—
одговори
Јањићије
и
примаче
се
ближе
.
—
И
њој
да
честиташ
,
оче
Игумане
!
...
—
Шта
ћеш
овдје
?
...
Шта
ћеш
овдје
?
...
—
засикта
Игуман
осорно
.
—
Ко
ти
је
дозволио
?
...
Ко
те
довео
амо
?
...
—
Не
питај
њу
него
мене
питај
,
оче
Игумане
!
—
мирно
,
покровитељски
одговори
Јањићије
и
као
громом
одваљена
црна
стијена
исправи
се
поносно
пред
Маром
и
заклони
је
од
Игумана
.
—
Ја
сам
је
отео
и
довео
.
Игуман
узмичући
на
леђа
и
одбацујући
рукавима
као
да
се
од
некога
брани
готово
цикну
:
—
Отео
?
—
Нашао
је
пред
кућом
,
зграбио
је
и
бацио
за
се
на
коња
,
—
хладно
одговори
Јањићије
и
раширеном
шаком
удари
се
у
прса
.
-
Јакако
,
оче
Игумане
!
...
И
стари
су
нам
тако
радили
!
—
И
смио
си
?
...
Смио
?
...
—
запита
Игуман
не
вјерујући
потпуно
.
Бојао
се
да
се
и
сада
не
ради
о
каквој
превари
.
—
Знаш
ли
да
сам
јој
ја
старатељ
?
...
—
Није
она
дијете
...
Пунољетна
је
,
—
одговори
му
Јањићије
.
—
А
знаш
ли
да
је
испрошена
?
—
Ко
прије
дјевојци
,
онога
и
дјевојка
.
Игуман
у
недоумици
поче
се
освртати
и
као
тражити
гдје
да
сједне
.
Дође
до
кревета
па
застаде
.
Искриви
се
према
Јањићију
и
показујући
му
златан
крст
на
прсима
отегнуто
запита
:
—
Знаш
ли
ко
сам
ја
?
...
Знаш
ли
да
ћу
...
да
могу
...
злочестиви
сине
...
да
ћу
...
Не
знајући
шта
би
још
казао
,
осјећајући
се
немоћан
,
збуни
се
.
Од
једа
што
му
поново
ред
нарушили
,
од
бола
што
му
покварише
братићеву
свадбу
,
сузе
му
ударише
на
очи
.
Заплака
.
—
Овог
часа
напуштам
манастир
,
—
рече
испресијецано
и
поче
отресати
пешевима
мантије
као
да
се
одриче
некога
.
—
Остављам
...
Ви
управљајте
...
Ви
радите
...
Ја
не
ћу
више
!
...
Јањићије
као
да
се
сажали
,
гледајући
га
онако
сатрвена
,
поражена
,
слаба
.
Дође
му
,
да
га
као
дијете
придигне
и
узме
у
заштиту
...
Од
кога
?
...
Обори
главу
и
уздахну
.
—
Остави
,
оче
Игумане
,
—
рече
меко
,
болећиво
,
пристајући
за
њим
.
—
Што
је
било
било
...
Сједи
да
пијемо
!
—
Идем
ја
...
Идем
...
Не
ћу
више
,
—
задихано
је
говорио
Игуман
,
измичући
између
њих
,
бјежећи
из
ћелије
,
а
сузе
му
још
непрестано
цуре
и
капљу
на
широку
,
неуређену
браду
.
—
Нека
вас
ђаво
носи
!
...
Не
ћу
!
...
Идем
!
...
Јеврем
лагано
приступи
Јањићију
...
Он
је
још
стајао
на
мјесту
,
мрк
,
непомичан
,
суморан
,
са
опуштеним
рукама
и
обореном
главом
.
Дисао
је
убрзано
;
у
носу
као
да
му
шушкетало
нешто
,
пиштало
.
—
Шта
ти
је
?
—
тихо
га
запита
.
—
Ништа
,
—
мукло
одговори
Јањићије
и
окрену
се
од
њега
.
—
Поквари
ми
све
весеље
,
пасји
син
!
...
Мислио
сам
досад
да
се
,
као
и
с
Турчином
,
свем
са
неком
силом
,
са
власти
неком
...
И
мислио
сам
да
побјеђујем
и
веселио
се
...
А
он
—
плаче
!
...
Мушко
па
плаче
!
...
Кукавац
!
...
Као
да
има
неке
радости
кад
чојек
побиједи
кукавца
!
...
Затресе
главом
и
мукло
додаде
:
—
Није
друге
...
Требат
ће
тражити
нову
,
праву
силу
за
звање
...
Све
ми
се
чини
,
опет
ћу
у
гору
,
у
коју
хајдучију
...
Поцекај
мало
,
господине
!
Јела
.
Има
ли
лијека
за
оваку
болест
?
