СВЕТОЗАР
ЋОРОВИЋ
ДЈЕЛА
ДРУГА
КЊИГА
СВЈЕТЛОСТ
/
САРАЈЕВО
1953
ЈАРАНИ
Сви
га
познавали
и
сви
хвалили
.
Сијело
,
скуп
,
састанак
,
теферич
какав
није
се
могао
ни
замислити
,
а
да
се
и
Смајил-ефендија
не
позове
,
да
и
он
ту
не
буде
.
—
Ко
ће
причати
,
ако
њега
нема
?
.
.
Ко
ће
забављати
друштво
?
.
.
И
увијек
се
одазивао
молбама
,
увијек
долазио
.
Висок
,
танковијаст
,
прав
као
јаблан
,
блиједа
,
дугуљаста
лица
,
које
му
било
оивичено
кратком
,
поткресаном
брадом
,
с
крупним
,
кадифастим
,
сањивим
очима
и
дугим
танким
,
правим
носом
,
огрнут
својом
дугачком
,
црном
џубом
,
носећи
у
једној
руци
грану
шебоја
а
у
другој
чибук
,
јављао
се
,
обично
,
доцније
него
други
,
поздрављао
се
са
свима
и
одмах
пролазио
у
прочеље
,
гдје
је
нарочито
за
њега
намјештена
била
шилта
једна
,
опкољена
јастуцима
,
да
лијепо
може
сјести
и
узвалити
се
.
И
сви
су
одмах
трчали
око
њега
,
удварали
се
,
улагивали
.
Један
му
носио
духана
и
пунио
лулу
,
други
носио
жераву
и
припаљивао
,
трећи
подметао
пепеоницу
и
уређивао
јастуке
око
њега
.
—
Хоћеш
ли
нам
причати
,
ефендија
?
—
питали
су
готово
једногласно
,
оптрчавајући
око
њега
.
—
Хоћеш
ли
почињати
?
.
.
Причу
његову
свак
је
са
нестрпљењем
очекивао
.
Чак
су
и
дјеца
по
махалама
знала
да
се
у
читаву
шехеру
нико
у
томе
с
њиме
надметати
не
може
,
да
нико
не
зна
онако
»
китити
«
и
онако
»
вести
«
као
он
.
А
никада
готово
није
понављао
старе
приче
:
увијек
је
имао
нових
,
које
се
чиниле
још
љепше
,
чудније
,
занимљивије
.
Човјек
који
је
много
проживио
,
много
путовао
и
много
читао
,
—
читао
је
чак
и
новине
редовно
сваки
дан
,
и
читаве
чланке
знао
препричати
љепше
,
него
су
написани
—
имао
је
о
чему
и
да
прича
,
и
није
му
требало
да
се
враћа
на
старо
,
да
прежива
.
Чак
и
пословице
,
које
је
волио
уплетати
,
каткад
и
гдје
им
није
мјесто
,
биле
му
нове
,
необичне
.
Многи
су
их
кашње
у
разговору
понављали
и
износили
као
своје
...
Једанпут
сам
имао
прилику
да
га
слушам
читаве
једне
ноћи
.
Оно
што
ми
је
тада
испричао
,
препричаћу
сада
и
ја
,
старајући
се
да
све
изнесем
и
оцртам
отприлике
онако
како
сам
од
њега
чуо
,
готово
његовим
ријечима
.
Било
то
уз
тргање
,
у
винограду
.
Како
нам
виногради
лежали
један
поред
другога
,
наложили
смо
ватру
у
мргињу
,
украј
гомиле
једне
,
гурнули
кахвени
ибрик
уза
њу
,
па
чекајући
док
узаври
вода
,
засјели
по
трави
и
запалили
чибуке
.
Недалеко
од
нас
,
у
страни
,
сједили
су
и
лешкарили
покрај
своје
ватре
тргачи
и
тргачице
,
весели
,
раздрагани
,
обијесни
,
гуркајући
се
,
штипајући
,
рвући
.
Широк
модрикасто-златан
пламен
освјетљавао
им
половину
мрког
,
знојавог
,
сунцем
опаљеног
лица
,
док
је
друга
половина
остајала
у
сјенци
и
црнила
се
;
пуне
,
жилаве
,
снажне
мишице
добиле
им
чисто
бакарну
боју
и
како
је
одсијев
кадикада
клизио
и
преко
њих
,
заигравао
,
чудно
су
се
прелијевале
,
као
растопљени
туч
,
а
плећа
неколицине
,
окренута
према
нама
,
чинила
се
кроз
помрчину
као
да
су
потпуно
срасла
,
слијепила
се
једно
с
другим
те
је
изгледало
као
да
тамо
сједи
огроман
див
какав
са
неколико
глава
на
раменима
и
са
неколико
рука
.
Кикот
,
цика
,
граја
,
врисак
непрестано
су
допирали
отуда
до
нас
,
разлијегали
се
преко
читавих
винограда
и
замирали
негдје
доље
,
у
пољу
,
одакле
као
да
се
неко
руга
,
враћао
се
кадикада
тих
,
пригушен
одјек
.
И
цврчак
је
негдје
у
грму
цврчао
и
голи
,
растоварени
коњи
,
привезани
крај
улице
,
рзали
,
вриштали
.
А
читав
ваздух
мирисао
на
зрело
,
изгњечено
грожђе
и
на
увелу
кудељу
,
и
тежак
,
топао
мирис
ударао
у
главу
и
као
да
је
гушио
,
опијао
.
—
Чудна
топлина
—
отегну
Смајил-ефендија
лијено
,
свлачећи
џубу
и
отпасујући
појас
.
—
Слути
на
кишу
...
—
И
мени
се
чини
.
—
Хатиџине
винограде
,
бојим
се
,
неће
моћи
мирно
отргати
.
—
Хатиџине
?
Он
се
извали
поребарке
и
наслони
се
на
руку
.
—
Хатиџе
,
моје
жене
—
дочека
мирно
.
—
Има
их
и
она
доста
...
—
А
ја
сам
мислио
да
су
све
твоји
,
да
све
ти
тргаш
...
—
Башка
моји
,
башка
њезини
,
башка
свакога
сина
,
—
одговори
он
зијевајући
.
—
Свачије
нек
је
башка
и
свак
нек
научи
својим
управљати
.
Без
тога
нема
среће
у
кући
...
Вода
у
ибрику
поче
врети
.
Ја
приступих
и
досух
кахве
.
Почнем
мијешати
.
|
—
Јесте
ли
одавно
подијелили
;
—
запитам
га
узгред
.
—
Тхеее
...
И
опет
се
придиже
.
—
Има
ту
голема
прича
—
рече
.
—
И
ако
хоћеш
да
не
спавамо
...
а
мени
се
не
спава
...
причао
бих
ти
све
од
почетка
,
готово
половицу
свога
живота
...
—
Не
спава
се
ни
мени
.
И
додадох
му
кахву
.
Он
спусти
филџан
на
тле
,
опет
напуни
лулу
и
отпоче
причати
.
И
Никуд
кретао
није
,
никуд
се
мицао
без
оружја
.
У
кахву
,
у
берберницу
,
у
хућумат
ако
би
пошао
,
опасивао
је
одмах
криву
своју
димишћију
о
бедру
,
двије
ледењаче
и
јатаган
задијевао
за
појас
и
,
прихвативши
по
средини
дуги
дебели
чибук
са
ћилибарским
такумом
на
врху
,
излазио
из
авлије
,
јак
,
поносит
,
силан
као
одваљен
комад
клисуре
какве
,
а
вазда
горд
и
усправљен
као
и
сама
клисура
,
да
га
,
чинило
се
,
ни
громови
ни
муње
не
би
могли
скрхати
ни
преломити
.
Позлаћене
токе
на
прсима
,
оружје
оно
и
фишеклије
причвршћене
о
појасу
свијетлиле
се
и
блистале
према
сунцу
засјењујући
очи
,
црвена
долама
прелијевала
се
као
запјенушена
крв
,
а
турбан
око
главе
бијелио
се
као
вијенац
ђулбехарски
,
ишаран
праменовима
големе
,
свилене
ките
,
која
му
се
са
врха
феса
спуштала
све
до
плећа
и
лагано
га
куцкала
по
њима
.
Ријетко
када
да
чаршинлије
нијесу
устајале
из
својих
дућана
и
са
чудним
неким
задовољством
гледали
за
њим
.
Махала
читава
поносила
се
њиме
а
ја
,
јединац
му
,
био
сам
се
због
њега
и
сам
осилио
и
сва
комшиска
дјеца
морала
су
да
пате
и
страдају
због
тога
.
Смио
сам
и
ударити
,
и
отети
нешто
,
и
опсовати
,
а
да
се
нико
усудио
не
би
ни
оштрије
ми
одговорити
,
камо
ли
да
удари
и
да
жешће
увриједи
!
.
.
Чак
ме
матере
и
очеви
њихови
митили
и
давали
ми
смокава
,
грожђа
,
шљива
,
да
их
оставим
на
миру
,
и
молили
по
неколико
пута
да
оцу
не
причам
о
том
,
да
се
не
потужим
на
кога
.
Толико
га
се
бојали
.
А
бојали
га
се
сви
у
кући
.
Момци
,
којих
је
било
неколико
,
ако
би
се
заиграли
и
заговорили
кад
он
није
био
у
кући
,
као
да
би
премрли
од
страха
чим
би
му
кораке
зачули
или
га
опазили
издаљега
гдје
иде
.
Оставили
би
одмах
све
,
покуњили
се
,
стишали
,
и
с
рукама
на
појасу
и
обореном
главом
чекали
док
прође
поред
њих
,
не
гледајући
један
на
другога
,
не
шапнувши
ријечи
.
И
није
да
су
га
се
бојали
због
тога
што
је
псовао
,
пријетио
,
ударао
.
Јок
!
Он
нити
је
имао
обичаја
да
грди
,
галами
,
ни
јаче
де
виче
.
Они
су
само
стрепили
пред
силом
његовом
,
као
што
обично
сви
слабићи
стрепе
пред
неким
који
је
моћан
и
јак
.
Доста
је
било
да
их
само
једном
погледа
оним
орловским
погледом
,
па
да
одмах
изгубе
главу
и
да
се
смету
,
као
голубови
пред
јастребом
.
Нико
тада
не
би
могао
ни
познати
да
су
то
они
исти
момци
,
који
,
кад
би
бабо
кренуо
у
лов
,
онако
поносито
и
изазивачки
,
оружани
и
опремљени
,
јашу
иза
њега
на
бијесним
,
разиграним
парипима
,
мрко
гледајући
чаршинлије
и
хотимично
нагонећи
коње
испред
туђих
дућана
,
само
да
нанесу
штету
какву
и
оборе
робу
,
коју
су
дућанџије
изнијели
пред
ћепенке
.
Слабићи
,
немајући
силе
у
себи
,
опијали
се
тада
његовом
силом
и
,
у
пијанству
,
жељни
да
се
размећу
оним
чега
сами
немају
према
још
слабијима
,
чинили
су
штету
и
насиља
.
За
чудо
,
и
мајка
ми
као
да
га
се
доста
прибојавала
и
често
,
врло
често
,
могло
се
помислити
да
је
то
прије
слушкиња
каква
,
робиња
му
,
него
ли
жена
,
домаћица
.
Ујутру
,
прије
зоре
,
дизала
се
из
душека
,
трчала
у
кухињу
и
ложила
ватру
,
само
да
кахва
буде
скухана
прије
него
се
он
пробуди
и
да
дуго
не
чека
на
њу
.
Кад
би
се
пробудио
,
хитала
је
с
ибриком
у
руци
и
са
чистим
пешкиром
преко
рамена
,
да
му
полије
;
затим
,
припаливши
му
чибук
,
измицала
се
натрашке
и
,
скрстивши
руке
а
оборивши
очи
,
дворила
га
све
дотле
,
док
би
испио
кахву
и
почео
тражити
хаљине
и
оружје
,
да
се
обуче
и
крене
у
чаршију
.
Тако
га
дворила
и
за
ручком
и
за
вечером
,
а
да
готово
ни
ријечи
не
проговоре
једно
другом
.
Ја
се
уопште
и
не
сјећам
да
су
кадгод
дуже
разговарали
.
Ако
је
и
било
када
разговора
између
њих
,
било
је
насамо
,
одвојено
,
гдје
нико
не
слуша
,
чак
ни
ја
.
Као
да
је
била
срамота
нека
онаквоме
јунаку
дуго
разговарати
са
женом
,
макар
и
са
својом
,
и
забављати
се
женским
беспослицама
.
Срамота
од
свијета
бранила
му
је
да
се
никад
не
покаже
ни
њежнији
према
мајци
,
да
се
осмјехне
на
њу
и
нашали
мало
.
Ни
кад
је
изгледао
најведрији
није
се
смијао
нити
шалио
.
Једино
је
у
таквим
часовима
изгледао
дарежљивији
и
немилосно
расипао
дукате
око
себе
.
Читаву
шаку
дуката
давао
јој
да
намакне
што
треба
себи
у
кући
;
даривао
је
дукатима
и
момке
,
те
,
напошљетку
,
ни
ја
нијесам
остајао
без
дијела
.
Бацио
би
и
мени
дукат-два
у
крило
,
потегнувши
ме
прије
тога
за
нос
или
за
ухо
.
То
му
је
било
и
једино
миловање
.
За
друго
као
да
ни
знао
није
.
Ниједном
ме
није
узео
на
крило
,
ни
поцупкао
на
кољену
,
ни
обгрлио
,
ни
протепао
ми
што
.
Ако
бих
кадгод
посрнуо
,
обрезао
се
или
опржио
,
није
се
сажалио
на
ме
,
нити
ме
почео
тјешити
.
Шта
више
,
као
да
се
и
веселио
томе
.
Једанпут
,
кад
је
једно
сељаче
,
које
сигурно
није
знало
за
његову
моћ
ни
силу
,
разбило
ми
главу
и
кад
сам
окрвављен
дошао
да
му
се
потужим
,
само
је
слегнуо
раменима
и
мирно
ми
одговорио
:
—
Па
шта
ће
него
ти
разбит
’
главу
,
кад
ти
нијеси
њему
разбио
прије
?
.
.
Аферим
!
.
.
Чо’јек
ће
бити
кад
тако
зна
да
удара
и
да
се
брани
,
а
не
трчи
баби
да
му
се
тужи
...
Ко
сам
у
себе
поуздања
нема
,
ничија
га
заштита
подићи
не
може
...
Отада
му
се
више
нијесам
смио
ни
пожалити
никад
,
ни
причати
му
што
.
Склањао
сам
се
испред
њега
као
испред
туђина
каква
и
тек
кад
сам
знао
да
ће
почети
с
дијељењем
дуката
,
јављао
сам
се
и
,
непрестано
се
склањајући
за
мајку
и
вирећи
јој
иза
димија
,
очекивао
свој
дио
.
Па
ни
на
састанцима
каквим
бабо
није
говорио
много
,
иако
га
често
призивали
,
тражили
и
долазили
му
.
Покаткада
напунила
би
их
се
читава
соба
.
Засједну
по
меким
,
рутавим
миндерлуцима
,
прекрштених
нога
,
огрнути
тешким
,
лисичином
постављеним
ћурцима
,
окићени
оружјем
,
па
само
пуше
и
разговарају
.
Густ
,
загушљив
дим
извијао
се
по
соби
,
ширио
се
и
,
као
облак
какав
,
обавијао
их
и
заклањао
им
лица
;
само
понекад
,
када
би
се
под
големим
оџаком
,
у
врху
собе
,
мало
појаче
распламтјела
ватра
,
одсијевали
им
окићени
балчаци
ножева
и
срмом
оковане
главе
малих
пушака
.
И
док
су
сви
,
једва
кроз
дим
назирући
један
другога
,
говорили
и
бенетали
о
свачему
,
бабо
је
сједио
у
врху
,
на
својој
шилти
,
и
,
пуштајући
димове
низа
своју
дугу
,
црну
браду
,
мирно
их
слушао
и
уријетко
лаким
климањем
главе
одобравао
нешто
или
не
одобравао
.
Још
рјеђе
су
га
могли
навући
да
се
и
сам
уплете
у
разговор
,
да
и
он
рекне
своју
.
А
кад
би
га
заиста
навукли
и
изазвали
да
нешто
каже
,
обично
је
креснуо
укратко
,
оштро
и
одсјечно
,
и
то
једним
чудним
начином
,
који
као
да
није
трпио
приговора
.
Зато
би
одмах
након
такве
његове
упадице
обично
и
настала
бескрајна
једна
почивка
,
испуњена
усиљеним
кашљањем
и
подмуклим
шапатом
и
сваки
који
се
налазио
у
соби
као
да
се
није
најугодније
осјећао
.
Многи
су
и
нехотице
чешће
,
испод
ока
,
погледали
на
врата
,
као
да
би
жељели
да
што
прије
измакну
одатле
,
да
побјегну
.
И
,
право
да
речем
,
изледало
је
као
да
је
он
и
проговорио
само
због
тога
:
да
их
све
доведе
у
забуну
,
да
их
утуче
и
тако
им
опет
покаже
,
е
је
и
у
говору
моћнији
,
јачи
,
силнији
од
свију
.
С
кметовима
је
био
друкчији
.
Кад
би
нам
они
дошли
у
авлију
,
до
шездесет
их
на
броју
,
растоварили
уморне
коње
и
поредали
по
калдрми
вреће
препуњене
житом
,
кртолом
,
луком
и
купусом
,
сандуке
с
јајима
,
канте
с
медом
и
мјехове
с
маслом
,
сиром
и
кајмаком
,
и
,
пустивши
још
петеро
шестеро
јањади
да
се
заиграју
по
авлији
,
кад
би
посједали
по
трави
,
он
сам
сједао
је
међу
њих
,
прекрстио
ноге
и
понудио
им
духанкесу
да
запале
.
Сам
је
точио
кахву
и
нудио
.
И
,
мјерећи
погледом
читаве
им
товаре
,
питао
их
о
кући
,
о
дјеци
,
о
стоци
,
о
свему
.
За
те
људе
са
испуцаним
,
жуљавим
рукама
и
мрким
,
суморним
лицем
,
који
су
непрестано
стресали
бухе
са
себе
и
заударали
на
зној
,
он
је
једино
имао
мекших
и
топлијих
ријечи
;
једино
међу
њима
изгледао
је
некако
блажи
,
питомији
.
—
Људима
које
је
Алах
осудио
да
буду
несретни
,
укажеш
ли
мало
љубави
(
не
жаљења
,
јер
то
чини
још
јаднијим
)
пружио
си
утјеху
и
огријао
им
душу
,
—
говорио
је
кашње
и
говорио
сасвим
искрено
,
непритворно
.
Кметови
су
,
због
тога
,
били
и
слободнији
пред
њим
,
ведрији
,
веселији
и
након
ручка
који
је
увијек
био
богат
и
обилат
,
били
су
готово
разуздани
.
Почели
би
на
глас
и
попијевати
и
гудити
уз
гусле
.
А
тад
их
он
почне
обасипати
поклонима
.
Не
заборави
ни
жене
,
ни
дјецу
,
ни
чобанице
;
свакоме
пошаље
понешто
:
или
фес
,
или
округу
,
или
зубун
,
ђердан
,
тозлуке
.
Свакоме
шаље
и
поздрав
или
савјет
какав
.
И
,
пошто
га
већ
сви
кметови
ижљубе
у
руку
и
с
коњима
заједно
крену
из
авлије
,
он
једнако
пристаје
за
њима
и
једнако
,
не
престајући
,
набраја
и
поздраве
и
савјете
.
ИИ
Како
отац
или
није
хтио
или
није
имао
када
да
води
много
бриге
о
мени
,
био
сам
препуштен
самоме
себи
и
радио
сам
све
шта
сам
хтио
и
како
сам
хтио
.
Осим
што
сам
као
од
невоље
одлазио
каткада
у
мектеб
и
тамо
по
два
по
три
сахата
учио
читати
и
писати
,
ни
за
што
друго
нијесам
имао
да
се
бринем
.
Непрестано
сам
се
скитао
по
сокацима
и
махалама
,
играо
се
с
дјецом
,
свађао
,
тукао
.
Матере
се
нијесам
бојао
много
.
Њезине
пријетње
и
заклетве
ништа
помагале
нијесу
,
нити
ме
могле
натјерати
да
се
смирим
и
да
,
као
слушче
какво
,
помажем
јој
у
ситнијим
,
домаћим
пословима
.
Шта
више
,
она
као
да
се
бојала
мене
и
никад
ме
није
смјела
јаче
ударити
или
казнити
жешће
.
Пустити
некоме
да
ти
сазна
тајну
која
је
за
чување
,
значи
упола
се
предати
његовој
власти
,
оковати
се
драговољно
.
А
ја
сам
знао
не
једну
,
него
неколико
мајкиних
тајни
.
Зато
,
вјечито
страхујући
да
их
случајно
не
бих
одао
баби
,
и
тепала
ми
и
митила
ме
,
мазила
.
Кад
би
бабо
по
обичају
кренуо
кадикада
,
са
момцима
и
са
јаранима
неким
,
према
Црној
Гори
,
да
се
тамо
окреше
са
хајдуцима
и
пљачкашима
„
како
не
би
заборавио
владати
с
оружјем
«
,
мајка
као
да
би
наново
оживила
,
препородила
се
,
преобразила
.
У
кући
би
тада
настало
читаво
једно
весеље
,
џумбус
...
Комшинице
,
јаранице
,
тетке
,
стрине
,
и
из
наше
и
из
других
махала
,
доврвиле
би
јатомице
првог
дана
по
одласку
његову
,
засјеле
и
по
собама
и
по
авлији
и
,
разбацивши
фереџе
око
себе
,
а
папуче
оставивши
дјеци
да
се
играју
њима
,
отпочеле
са
својим
теферичима
.
Неколике
слушкиње
,
које
је
мајка
најмила
из
махале
задихане
и
зајапурене
,
увијајући
се
,
ломећи
,
гицајући
,
трчале
су
из
собе
у
собу
носећи
боце
и
чаше
са
медовином
,
велике
чиније
с
духаном
,
ибрик
и
филџане
са
кахвом
,
тепсије
са
питама
и
слаткишима
разним
.
У
кухињи
,
око
које
се
разливао
и
ширио
по
читавој
авлији
силан
мирис
печења
,
ишле
су
ознојене
,
узбуђене
,
са
неуређеном
косом
и
обнаженим
мишицама
низ
које
се
циједила
вода
,
довикивале
једна
другу
,
препирале
се
,
свађале
.
Три
Циганке
,
веселе
,
бијесне
,
разуздане
,
са
дахирама
и
чампарима
,
играле
су
испред
раздраганих
кадуна
,
наклањале
се
према
њима
,
савијале
,
угибале
,
пјевајући
,
подврискујући
и
намамљујући
туђе
момке
да
застају
пред
вратима
и
провирују
кроз
кључаницу
.
Чинило
се
као
да
читава
кућа
вришти
,
пјева
,
бјесни
од
весеља
што
се
опростила
бабина
дахилука
.
Наравно
,
чим
би
стигао
хабер
да
се
бабо
враћа
,
мајка
би
се
одмах
почела
устезати
,
повлачити
.
Почела
би
најприје
отпуштати
слушкиње
,
једну
по
једну
,
и
одбијати
од
куће
све
зване
и
незване
гошће
.
Тада
је
приступала
и
мени
,
улагивала
се
,
миловала
ме
,
љубила
и
давала
новаца
,
само
да
не
причам
о
свему
ономе
што
сам
гледао
и
слушао
и
да
њему
ништа
о
том
не
напомињем
.
А
кад
би
се
бабо
,
суморан
,
мрк
,
опаљен
пушчаним
димом
,
са
поломљеним
токама
и
траговима
крви
на
везеној
долами
,
вратио
с
пута
,
кад
би
пред
вратима
зазвонило
момачко
оружје
и
зарзали
у
пјену
обучени
парипи
,
мајка
се
опет
претварала
у
ону
стару
,
смјерну
робињу
и
,
не
смијући
да
му
у
сусрет
изиђе
,
чекала
га
у
соби
са
прекрштеним
рукама
и
обореном
главом
.
Погледала
би
па
истом
онда
,
кад
би
је
,
—
не
поздрављајући
,
—
позвао
да
му
хамам
уреди
и
изнесе
ново
одијело
.
Како
сам
,
нешто
од
бабе
,
а
нешто
од
мајке
,
увијек
добивао
новаца
,
био
сам
најбогатији
међу
јаранима
и
сви
ми
завидили
на
томе
.
Било
их
,
који
ми
се
почели
и
улагивати
и
потварати
друге
,
само
да
бих
им
купио
шећерлема
,
локума
,
бајама
и
да
бих
и
њима
коју
пару
дао
.
По
срећи
,
у
мени
је
било
и
сувише
бабине
крви
,
које
ми
је
сметала
да
дуго
останем
у
друштву
таквих
јарана
.
Укратко
сам
прекинуо
с
њима
.
Једино
се
побоље
опријатељих
са
оним
сељачетом
,
са
Јовицом
,
који
ми
некад
бијаше
разбио
главу
.
Био
је
,
додуше
,
још
једнако
својеглав
,
јогунаст
и
напрасит
,
али
је
био
и
поштен
,
вјеран
,
поуздан
.
Након
оне
похвале
бабине
да
ће
»
бит
човјек
«
,
—
која
је
за
ме
значила
много
,
—
ја
сам
му
први
приступио
и
отада
више
није
било
кавге
међу
нама
.
Шта
више
и
уортачили
смо
се
и
отпочели
са
трговином
неком
.
И
није
то
била
шала
каква
ни
обична
игра
,
него
баш
права
трговина
,
која
нам
обојици
ћара
доносила
.
Он
је
први
напоменуо
и
почео
ме
наговарати
да
му
дам
новаца
,
па
ће
он
отпочети
са
пазаривањем
и
бринути
се
о
свему
,
а
добит
да
дијелимо
на
пола
,
као
што
то
и
други
ортаци
раде
.
Кроз
неколико
дана
он
је
већ
носио
кроз
чаршију
,
у
зембиљу
једном
:
и
лула
,
и
кресива
,
и
игала
,
напрстака
,
вретена
и
,
дречећи
колико
га
је
грло
служило
,
—
а
био
је
грлат
као
пудар
,
—
застајао
пред
свачијим
вратима
и
звао
укућане
да
купе
,
да
пазаре
.
Ја
сам
опет
ишао
готово
узастопце
за
њим
,
као
надзиравајући
читав
посао
,
и
ако
би
се
гдје
појавила
каква
тврдоглавија
муштерија
притрчавао
му
у
помоћ
и
хвалио
робу
што
сам
знао
боље
,
не
зазирући
чак
ни
од
уобичајених
трговачких
лажи
и
заклетава
.
Наравно
,
наша
је
трговина
одмах
привукла
на
се
пажњу
и
остале
дјеце
.
Кроз
кратко
вријеме
поче
се
око
нас
окупљати
читава
гомила
,
као
око
пехливана
или
Цигана
с
међедом
.
Поче
и
дречати
,
грајати
,
кудити
нам
робу
.
Читав
џумбус
заметну
се
у
чаршији
ради
тога
и
замало
што
се
не
претвори
у
кавгу
.
Јово
,
намамљујући
једног
муштерију
,
баш
почео
хвалити
луле
и
ја
му
као
,
почео
припомагати
,
кад
дјеца
око
нас
подигоше
галаму
и
задречаше
,
како
су
све
слабе
,
напукле
,
како
су
украдене
чак
.
Неко
се
одострага
још
усуди
да
у
оној
гунгули
и
гурне
Јову
у
леђа
и
да
му
преврне
зембиљ
.
И
када
,
уз
грохотан
смијех
пакосника
,
попада
сва
роба
и
разасу
се
по
чаршији
,
Јован
поблиједи
и
стиснутих
шака
полети
у
гомилу
.
Поче
тући
немилосно
,
крвнички
,
по
свакоме
.
Наста
вриска
,
помагњава
,
кукњава
,
наста
комешање
,
рвање
.
—
Шта
вам
је
,
несретници
?
—
заграјаше
неколике
чаршинлије
,
мијешајући
се
међу
нас
и
развађајући
.
—
Шта
ћете
?
.
.
Дође
и
заптија
.
Похвата
тројицу-четворицу
и
поведе
нас
пред
бимбашу
,
на
суђење
.
И
све
олако
прође
.
Повалише
нас
,
једнога
за
другим
,
преко
некакве
ониске
клупе
,
затегоше
нам
димије
и
ударише
по
неколико
папрених
дегенека
.
И
пустише
нас
и
робу
нам
повратише
.
Само
бимбаша
за
се
задржа
једну
лулу
,
као
,
бива
,
да
му
то
буде
награда
за
онакву
пресуду
.
До
три
дана
након
тога
појави
се
у
чаршији
и
у
махалама
још
читава
друзина
нових
трговаца
.
Добила
дјеца
ћеф
за
пазаривањем
,
па
напунила
зембиље
свакаквим
стварима
и
почела
продавати
:
које
дијете
имало
нешто
новаца
уложило
их
све
у
робу
,
а
неко
је
,
богме
,
грабило
и
ствари
из
куће
и
продавало
их
,
само
да
и
оно
дође
до
пара
и
да
протргује
.
И
како
је
свако
,
по
примјеру
Јованову
,
из
свега
грла
хвалило
своју
робу
и
дозивало
муштерије
,
диже
се
,
у
нека
доба
,
кроз
све
махале
једне
голема
граја
,
каква
се
одавно
чула
ни
запамтила
није
.
Читав
се
шехер
узнемири
.
Дућанџије
,
које
су
,
иза
подне
,
—
пошто
су
пошкропили
чаршију
испред
дућана
да
буде
хладније
,
——
прилегли
на
ћепенцима
да
заспу
мало
,
покривши
се
великим
јаглуком
по
глави
;
бегови
и
аге
,
који
су
се
напола
голи
одмарали
у
својим
одајама
,
пробуђени
,
неиспавани
,
љутити
,
скакали
су
и
викали
,
псовали
,
грдили
што
су
могли
жешће
.
На
више
мјеста
могло
се
видјети
како
,
из
кућа
и
из
дућана
неких
,
немилосно
лете
и
папуче
,
и
нануле
,
аршини
,
калупи
сафуна
,
потковице
и
гађају
гдје
стигну
каквога
грлатијега
трговца
,
који
босоног
,
изувши
постуле
и
носећи
их
у
једној
руци
а
другом
придржавајући
зембиљ
,
струже
низ
чаршију
,
не
обзирући
се
на
коју
страну
.
Напошљетку
,
кренуше
се
неколико
њих
пред
бимбашу
.
—
Аман
,
—
повикаше
узбуђено
—
шта
се
ово
ради
,
у
царскоме
здрављу
,
и
какав
је
ово
зулум
настао
?
И
закукаше
како
им
је
живот
омрзнуо
због
оних
објешењака
,
те
попријетише
да
ће
сви
селити
из
ове
земље
,
ако
овако
остане
.
Ради
тога
заптије
почеше
на
све
стране
гонити
свакога
кога
су
опазили
са
зембиљем
,
па
продавао
робу
или
не
продавао
.
Почеше
тјерати
дјецу
макар
чију
,
гонити
их
,
тући
.
Чаршинлије
сада
нијесу
ништа
друго
ни
радиле
,
него
сједећи
на
ћепенцима
прекрштених
нога
,
са
необичном
насладом
сехириле
,
како
на
једној
страни
трче
дјеца
,
а
на
другој
заптије
и
како
,
проклињући
једни
друге
,
гађају
се
камењем
и
сваког
часа
посрћу
,
изгубивши
често
или
фес
или
постулу
или
појас
.
У
читавој
тој
гунгули
мој
је
Јован
био
најприсебнији
.
Он
нити
је
хтио
противити
се
заптијама
,
ни
бјежати
,
ни
узмицати
.
Не
.
Само
се
за
дан-два
склонио
у
кућу
и
лагано
размишљао
о
читавој
ствари
.
А
трећега
дана
дошао
је
мени
и
узевши
ме
за
руку
,
повео
за
собом
у
закутак
један
.
—
Дај
ти
,
болан
,
—
рече
—
да
купимо
бимбашиници
једне
папуче
,
па
ће
све
добро
бити
.
Тако
и
старији
раде
,
па
што
не
би
и
ми
?
.
.
Одмах
се
споразумјесмо
.
У
рукама
лијепе
жене
муж
је
најчешће
ситна
играчка
,
а
пошто
смо
знали
да
је
бимбашиница
чувена
љепотица
одмах
смо
били
и
сигурни
да
ће
нас
она
извући
из
ове
незгоде
.
Истога
дана
,
пред
вече
,
Јован
је
однио
папуче
и
изјадао
се
.
Пољубио
јој
и
руку
и
неколико
пута
поклонио
се
до
земље
.
А
већ
сјутрадан
стигао
је
заптија
с
поруком
да
је
само
њему
,
Јовану
,
дозвољено
продавати
робу
из
зембиља
и
да
му
од
сада
у
томе
нико
сметати
неће
.
Од
тога
дана
трговина
је
почела
брзо
напредовати
.
Зарада
је
расла
све
више
и
више
и
у
неко
доба
толико
смо
се
били
осилили
да
смо
чак
почели
говорити
и
о
свом
дућану
,
о
правом
дућану
.
ИИИ
Најближи
нам
,
први
комшија
,
—
чију
кућу
растављао
од
наше
само
један
танак
,
висок
,
увијек
обијељен
зид
,
—
био
је
Сулага
,
мирни
,
добри
Сулага
,
који
једини
у
оно
доба
никаква
оружја
на
себи
носио
није
и
кога
су
у
читавом
шехеру
сви
и
називали
женскоњом
.
Омален
,
ситан
,
мршав
,
са
главом
мало
већом
од
»
стиснуте
шаке
«
како
му
подругљиво
говораху
,
са
ријетком
брадом
која
му
се
састојала
управо
из
три
дијела
и
за
коју
се
никако
не
би
могло
рећи
да
је
израсла
на
лицу
,
него
је
неко
наказно
и
накриво
прилијепио
за
образе
,
ишао
је
улицом
лагано
,
гегајући
се
и
увијек
понешто
носећи
у
руци
:
или
ђугум
да
донесе
воде
са
чесме
,
или
ћупицу
какву
,
завежљај
,
торбу
,
плетару
.
Каткада
је
излазио
носећи
дијете
у
нарамку
и
тада
обично
подругивале
му
се
потајно
све
чаршинлије
,
тврдећи
узгред
како
код
куће
мора
и
пелене
прати
,
и
хљеб
кухати
,
и
мотати
памук
на
цијеви
.
И
макар
што
је
од
рођења
још
био
необично
богат
,
богатији
него
четворица
других
заједно
,
ипак
су
га
готово
сви
избјегавали
и
склањали
се
од
њега
.
Стид
,
зар
,
било
људе
да
се
друже
са
човјеком
који
још
ни
једнога
Влаха
посјекао
није
,
ни
на
чију
кућу
ударио
,
никога
напао
,
изгрдио
.
Шта
више
,
знајући
како
он
не
воли
препирати
се
ни
парничити
,
како
му
тешко
и
изаћи
на
суд
а
камо
ли
тамо
правдати
се
,
многи
су
се
старали
да
му
напакосте
,
да
га
оробе
.
Прихватали
су
помало
од
његових
њива
,
ограда
,
винограда
,
желећи
да
му
освоје
,
отму
управо
,
теретећи
га
како
су
,
токорсе
,
његови
стари
то
приграбили
од
њихових
старих
и
како
је
то
он
дужан
повратити
.
Једанпут
је
,
чак
,
неки
Хасан
Арнаут
хтио
и
на
башту
му
покрај
куће
да
удари
и
да
је
приграби
.
Дошао
лијепо
усред
бијела
дана
пред
башчу
,
раскорачио
се
и
почео
ножем
сасијецати
ограду
,
ломити
је
.
—
Моје
је
ово
—
вели
сурово
и
преврће
закрвављеним
очима
.
—
Ја
сам
ратов’о
и
крв
пролијев’о
,
зарадио
сам
и
бољу
башчу
.
Сулага
,
јадник
,
полумртав
од
страха
,
само
је
муцао
нешто
,
шаптао
и
измицао
се
на
леђа
.
—
Моје
—
поново
каже
Арнаутин
,
измахујући
ножем
и
пријетећи
Сулаги
.
—
Ко
ми
стане
на
пут
,
тога
ће
и
нестати
.
Док
се
однекуда
појави
и
бабо
,
онако
мрк
,
суморан
.
Не
говорећи
ништа
и
не
питајући
приступи
Арнаутину
,
који
је
једнако
пријетио
ножем
,
снажно
га
ухвати
за
руку
и
продрмуса
њиме
.
—
Ето
!
И
,
опаливши
му
два
широка
шамара
,
гурну
га
ногом
у
леђа
и
нареди
момцима
да
га
избаце
напоље
.
Од
тога
се
дана
Сулага
приљуби
уз
бабу
.
Никаква
га
сила
,
чинило
се
,
не
би
више
могла
од
њега
отргнути
.
И
није
да
је
пристајао
за
њим
као
јаран
,
пријатељ
,
него
готово
као
слуга
,
измећар
неки
.
Ако
је
бабо
напунио
лулу
,
он
је
одмах
трчао
да
нађе
ватре
и
да
поднесе
нек
припали
;
ако
је
требало
што
у
чаршији
купити
,
погодити
,
наћи
за
нас
,
Сулага
је
ишао
,
узимао
,
доносио
.
Дешавало
се
те
нам
накупује
за
кућу
и
ствари
,
хаљина
,
свега
,
па
нити
иште
новаца
нити
што
спомиње
о
њима
све
дотле
док
се
бабо
сам
не
досјети
и
не
исплати
му
.
И
кад
наплаћује
а
он
некако
окреће
главу
,
стиди
се
,
снебива
,
као
да
ради
нешто
што
се
не
приличи
,
и
новце
,
не
бројећи
,
трпа
у
џеп
,
у
њедра
,
за
појас
,
гдје
стигне
,
само
да
их
што
прије
уклони
испред
очију
,
да
их
сакрије
.
Ради
бабе
Сулага
је
и
мене
волио
много
.
Никад
не
би
прошао
а
да
ме
не
омилује
и
не
штипне
за
образ
.
Кад
би
нам
дошао
џепови
му
увијек
били
пуни
ораха
и
љешника
а
иза
појаса
увијек
се
румениле
по
двије
по
три
наранче
.
Чим
би
сјео
почео
би
све
истресати
и
сасипати
ми
у
крило
.
Новаца
ми
није
могао
давати
,
јер
није
бабо
дозвољавао
.
И
то
га
увијек
љутило
.
Кад
год
би
извађени
дукат
морао
поново
да
поврати
у
кесу
гунђао
је
и
кришом
,
да
га
не
би
опазио
,
као
пријетећи
климао
главом
према
баби
.
Једнога
дана
,
поклањајући
ми
некакве
лопте
,
као
у
шали
напомену
како
ће
ми
поклонити
и
кћер
Хатиџу
,
која
ће
»
сигурно
бити
најпрва
љепотица
у
шехеру
«
.
—
Па
хоћеш
ли
је
?
—
запита
,
смјешкајући
се
добродушно
.
—
Је
ли
ти
драга
?
.
.
—
Хоћу
—
весело
му
одговорих
,
играјући
се
лоптама
и
као
очекујући
што
ће
ми
још
поклонити
.
—
Све
хоћу
.
А
бабо
,
отпустивши
дим
,
превуче
руком
преко
браде
и
пружи
руку
Сулаги
.
—
Нек
је
сретно
—
рече
отежући
.
—
Ријеч
је
ријеч
и
лажи
бити
не
смије
...
Обојица
се
загрлише
и
пољубише
.
—
Сад
,
ето
,
имаш
своју
ђевојку
—
откреса
бабо
,
куцнувши
ме
чибуком
по
глави
.
—
О
другој
ни
помислит
’
не
смијеш
ни
сад
,
ни
кад
наусница
нагари
...
Тада
ме
некако
обузе
чудан
стид
,
изненада
.
Сметох
се
,
збуних
,
запетљах
.
Бржебоље
истрчим
између
њих
,
завучем
се
чак
у
подрум
и
тамо
се
сакријем
за
некакве
сандуке
.
Три
сахата
остао
сам
сакривен
за
сандуцима
.
Тако
се
,
ето
,
једни
ситна
шала
претворила
у
праву
правцату
збиљу
.
Адет
онда
такав
био
да
јарани
,
—
желећи
очувати
јаранство
,
—
заруче
,
чак
и
вјенчају
дјецу
,
макар
и
млада
и
луда
била
.
То
се
и
са
мном
десило
.
И
већ
сјутрадан
о
томе
се
причало
по
читаву
комшилуку
и
све
,
дјеца
,
колико
их
било
,
почела
ме
пецкати
и
дражити
.
Нијесам
готово
нигдје
могао
крочити
од
њихових
шала
,
питања
,
подругачица
.
Чак
ме
два-три
пута
на
плач
нагонили
и
кад
плач
није
помогао
,
почео
сам
се
бранити
камењем
.
У
љутини
,
оној
и
јуришао
сам
на
неке
,
ударао
,
док
напошљетку
,
и
сам
окрвављен
и
изгребан
,
нијесам
бјежао
кући
.
Ништа
тада
нијесам
толико
желио
колико
да
се
дочепам
своје
мале
вјеренице
ми
да
се
на
њој
осветим
.
Чупао
бих
је
за
косе
,
обарао
,
газио
,
искидао
је
на
комаде
.
Мучио
бих
и
њу
и
Сулагу
и
никакви
јауци
ни
помагања
не
би
ме
могли
умилостивити
.
—
Убићу
је
!
—
пријетио
сам
плачући
и
ваљајући
се
по
трави
.
—
Убићу
!
.
.
—
Богата
је
и
донијеће
ти
пара
—
тјешио
ме
Јован
,
који
је
једини
озбиљно
узимао
у
заштиту
и
хвалио
.
—
Богата
је
,
а
то
ваља
...
Замисли
само
колики
ће
дућан
бити
кад
она
распе
паре
!
.
.
ИВ
Једнога
јутра
,
управо
у
свануће
,
пробудила
ме
необична
хука
и
граја
у
авлији
нашој
.
Као
поплашен
скочио
сам
одмах
из
душека
,
одбацио
јорган
са
себе
и
онако
необучен
и
неуређен
потрчао
према
собним
вратима
.
Мајка
,
која
је
стајала
пред
собом
и
брижљиво
чистила
некакве
хаљине
,
препријечи
ми
пут
и
хтједе
ме
зауставити
,
али
се
брзо
отргнем
од
ње
,
измакнем
се
,
и
не
пазећи
на
гомиле
бисага
,
кабаница
и
конопа
по
путу
,
спустих
се
низ
басамаке
.
Дотрчавши
на
авлију
зауставих
се
од
чуда
.
Макар
што
сам
био
навикнут
да
готово
сваког
дана
у
нашој
кући
гледам
свакојаке
скупове
,
и
мале
и
велике
,
ипак
сам
се
изненадио
кад
сам
опазио
једну
гомилу
људи
каква
се
у
најсвечаније
дане
ријетко
и
пред
џамијом
виђа
.
И
нијесу
то
били
само
наши
људи
,
из
наше
махале
и
из
нашег
комшилука
.
Не
.
Били
су
ту
још
и
многи
други
које
прије
никад
ни
видио
нијесам
и
који
су
се
у
нашој
кући
некако
слободније
и
рахатније
осјећали
него
најбољи
наши
знанци
и
ахбаби
.
Оружани
су
били
сви
.
Румене
се
мерџани
и
блиста
се
срма
на
тешким
пушкама
и
ножевима
а
одсијев
им
игра
уз
напукнуте
зидове
и
клизи
по
мркој
,
трулој
маховини
:
преливају
се
и
шарени
,
седефом
извезени
кундаци
дугих
,
тананих
шешана
;
звекећу
криве
димишћије
ударајући
о
неравну
калдрму
,
а
у
препуним
фишеклијама
као
да
клопара
нешто
,
штекће
,
игра
.
И
коњи
им
опремљени
,
уређени
потпуно
.
Везене
ките
,
искићене
лажним
бисером
,
ударају
их
по
челу
и
по
очима
;
о
врату
објешени
талисмани
свијетле
сем
бљескају
испод
оплетених
и
зеленим
тракама
окићених
грива
;
низ
седла
висе
бисаге
и
кесе
чибуклије
,
а
из
теркије
,
покрај
кабанице
,
провирују
кахвени
ибрици
и
златасти
зарфови
од
филџана
.
Између
свију
издвојила
се
бабина
бедевија
:
витка
,
танка
,
поносита
.
И
окићена
је
,
и
љепша
и
гиздавија
од
свију
осталих
,
—
бијели
се
као
да
је
од
свиле
изаткана
,
—
па
нестрпљиво
,
савијајући
главу
и
стрижући
шиљастим
ушима
,
фрче
,
рже
и
копа
земљу
ногом
,
а
испод
румених
ноздрва
,
из
којих
бије
пара
,
расипље
се
лака
,
бјеличаста
пјена
,
пада
по
трави
,
по
калдрми
,
по
широким
јој
прсима
и
јаким
,
гуштерастим
бутима
.
Арнаутин
онај
,
таламбасџија
,
не
смије
ни
да
јој
се
примакне
.
Ударајући
у
стари
,
напукнути
таламбас
,
који
му
висио
о
појасу
,
обилази
унаоколо
,
купи
бакшише
што
му
их
остали
небрижљиво
бацају
,
а
непрестано
се
осврће
и
гледа
:
је
ли
довољно
удаљен
од
бедевије
и
може
ли
га
случајно
и
ту
копитом
дохватити
.
И
док
је
он
тако
зазирао
,
дотле
су
други
,
подијељени
у
групе
,
пушећи
и
играјући
се
оружјем
,
галамили
,
грајали
,
те
се
чак
и
дјеца
из
махале
почела
окупљати
око
врата
и
провиривати
иза
каната
,
мислећи
зар
да
је
теферич
некакав
или
да
се
нечувена
чуда
догађају
.
Граја
,
хајка
и
галама
није
се
стишавала
све
док
се
није
бабо
појавио
.
А
чим
он
изађе
из
собе
све
замукну
,
смири
се
,
застаде
.
Видећи
га
онако
силна
,
јака
и
поносита
,
са
големим
зеленим
барјаком
у
руци
,
чији
се
златан
полумјесец
при
врху
бљештао
,
руменио
и
горио
,
а
тешке
,
дебеле
ките
ударале
и
расипале
се
по
калдрми
,
—
сви
као
да
задржаше
дах
и
мучке
се
поклонише
,
као
што
се
слаби
и
немоћни
робови
клањају
господару
.
Он
их
готово
и
не
погледа
.
Само
забоде
барјак
у
земљу
,
исправи
се
и
,
ништа
не
говорећи
,
једним
лаким
измахом
руке
даде
знак
слугама
,
—
који
су
смирени
и
потурени
пристајали
за
њим
,
—
да
донесу
јање
.
Затим
се
,
онако
горд
,
усправљен
и
нијем
,
одвоји
од
свију
,
оде
у
страну
и
на
трави
,
на
зелењу
,
мирно
отклања
дову
.
Па
се
опет
поврати
барјаку
и
клекнувши
на
десно
кољено
узе
јање
преко
крила
.
Закла
га
.
Млаз
топле
црвене
крви
шикну
,
попрска
све
унаоколо
и
пјенушећи
поче
се
пушити
на
трави
,
а
златне
ките
од
барјака
,
орошене
са
неколико
капи
,
почеше
се
прелијевати
као
да
се
међу
њима
каранфили
расцваше
.
—
Приступајте
!
—
мукло
,
заповједнички
осијече
бабо
,
па
окваси
руке
у
крви
и
,
раширене
,
одиже
их
према
небу
.
И
сви
приступише
и
оквасише
руке
.
—
Јесте
ли
хазур
?
—
Јесмо
.
Узевши
барјак
поново
,
он
приступи
бедевији
и
баци
јој
се
на
рамена
.
Појахаше
и
остали
.
И
разиграше
се
бијесни
парипи
и
сјајно
оружје
зазвекета
.
Читава
авлија
као
да
затутња
,
затресе
се
.
Излетише
кроз
капију
.
Након
топа
,
кроз
читав
сахат
један
,
чинило
ми
се
као
да
ништа
друго
и
не
чујем
него
само
тутањ
онај
,
страшан
,
потмуо
,
необичан
тутањ
.
Истога
дана
дође
нам
Сулага
.
Хтио
,
зар
,
да
види
:
је
ли
све
намирено
,
уређено
,
има
ли
у
кући
свега
...
Али
није
био
ни
онако
насмијан
ни
ведар
као
обично
;
са
мном
се
није
ни
шалио
ни
омиловао
ме
.
Кад
је
изашла
мајка
,
—
која
се
пред
њим
није
сакривала
као
пред
другима
,
—
чинило
се
као
да
се
збунио
,
омео
се
и
почео
црвенити
.
Чак
се
и
окрену
и
као
да
хтједе
изаћи
,
оставити
нас
.
Па
се
опет
савлада
,
приповрну
се
и
лагано
,
тихо
,
шапатом
поче
причати
нешто
,
непрестано
чупкајући
браду
и
поправљајући
појас
,
чије
му
ресе
падале
по
бедри
.
Чуо
сам
само
како
је
споменуо
некаква
харамбашу
,
Стојана
некаква
,
неке
рањенике
,
бој
,
окршај
,
кијамет
...
поменуо
је
затим
и
бабу
,
сан
некакав
,
и
на
крају
надодао
како
се
боји
...
боји
...
На
све
то
мајка
није
одговарала
.
Само
га
је
пажљиво
слушала
ломећи
прсте
,
отирући
руке
о
бошчу
,
—
иако
јој
биле
чисте
,
—
и
покаткада
према
њему
узвијала
главом
,
као
чудила
се
.
—
Хоћеш
ли
кахву
?
—
запита
га
мирно
,
пошто
је
свршио
читав
говор
и
почео
се
обазирати
,
бирајући
зар
гдје
би
да
сједне
.
А
то
га
још
више
збуни
.
Зачуђено
и
као
увријеђено
погледа
је
,
па
се
окрену
и
готово
побјеже
из
авлије
.
Мајка
се
само
осмјехну
.
Лагано
оде
и
затвори
врата
за
њим
,
па
пјевуцкајући
узе
наргилу
и
,
сједнувши
и
пребацивши
ногу
преко
ноге
,
поче
одбијати
димове
.
Прексјутри
дан
,
око
подне
,
завришта
бедевија
пред
вратима
и
копитама
поче
ударати
,
тући
о
праг
,
тресући
канатима
као
да
ће
их
иставити
.
Мајка
,
око
које
се
бијаше
окупило
неколико
ханум
да
се
часте
и
да
тефериче
,
изненађена
скочи
и
,
поплашено
узвикнувши
он
,
одбаци
од
себе
и
чинију
с
алвом
и
неколико
гурабија
што
их
држала
у
крилу
.
Остале
жене
са
пригушеним
вриском
потрчаше
,
журно
почеше
тражити
фереџе
и
сакривати
се
по
собама
.
Једини
ја
као
да
сам
био
нешто
присебнији
.
Не
бојећи
се
ничега
одмах
сам
потрчао
према
вратима
да
отворим
,
и
тек
што
сам
отшкринуо
канат
,
а
бедевија
,
узвијерена
,
усплахирена
,
утрчи
у
авлију
.
Стрижући
ушима
и
као
зазирући
од
нечега
,
поче
фрктати
,
рзати
и
бјежати
унаоколо
.
Била
је
гола
,
празна
,
без
узде
,
без
седла
и
теркије
,
са
мрком
,
прљавом
,
окрвављеном
гривом
која
се
слијепила
и
прионула
јој
уз
широки
,
крупним
мрљама
ишарани
врат
,
са
големом
раном
на
облим
сапима
,
која
се
већ
почела
корити
и
црнити
:
само
једна
танка
,
румена
трака
што
још
избија
из
ње
и
лагано
се
повлачи
по
јакој
бијелој
бедри
све
до
кољена
.
Опазивши
бедевију
,
мајка
,
која
је
била
потрчала
за
мном
,
врисну
из
гласа
и
зањихавши
се
посрну
,
паде
.
Почеше
врискати
и
жене
,
пошто
истрчаше
из
соба
,
узрујаше
се
,
заграјаше
и
склепташе
се
око
ње
.
Све
се
помете
,
изгуби
,
узбуни
.
Писка
и
помагњава
поче
се
разлијетати
по
читавој
махали
.
Док
опет
ето
Сулаге
.
Није
ишао
него
каскао
сиромах
,
жут
,
блијед
,
модар
,
—
онога
часа
учинило
ми
се
да
је
неколико
боје
промијенио
,
—
са
широко
отвореним
устима
и
необично
разрогаченим
очима
.
Само
што
муца
нешто
,
цичи
и
размахује
рукама
,
а
ни
једна
ријеч
,
ни
једно
слово
не
може
му
се
разабрати
,
ни
један
знак
разумјети
.
На
мајку
,
на
жене
,
на
ме
не
хтједе
ни
погледати
.
Потрча
право
бедевији
,
ухвати
је
за
гриву
и
,
једнако
онако
муцајући
и
цичећи
,
поче
је
теглити
,
чупати
,
ударати
по
врату
.
А
тада
као
да
и
мени
свану
пред
очима
.
Познадох
да
се
догодило
нешто
страшно
,
најстрашније
и
,
потрчавши
Сулаги
и
приљубивши
се
уз
њега
,
почнем
и
сам
јаукати
и
запомагати
из
свега
гласа
...
Пред
вече
почеше
пристизати
и
понеки
од
момака
који
бијаху
отишли
са
бабом
.
Сви
ослабили
,
изнемогли
,
малаксали
,
са
повезаним
главама
,
у
крпе
умотаним
рукама
и
ребрима
,
без
коња
,
готово
и
без
оружја
и
без
хаљина
.
Кроз
дроњке
оне
што
су
још
висили
на
њима
провидило
се
голо
,
изгребано
тијело
;
из
рањавих
,
напола
обувених
нога
непрестано
текла
,
цурила
густа
крв
,
а
зној
им
цурком
текао
с
лица
,
—
које
као
да
се
и
сад
прелијевало
страхом
,
—
слијевао
се
на
окрхано
,
поломљено
оружје
што
им
још
остало
.
Изгледали
су
као
гомила
јадних
,
одбачених
просјака
који
су
свратили
да
ту
умру
,
издахну
,
а
нипошто
као
ратници
какви
који
су
ишли
да
гоне
хајдуке
.
—
Ах
!
—
узвикну
Сулага
угледавши
их
,
и
пљесну
рукама
.
—
Ах
!
.
.
И
одмах
као
да
се
прибра
,
освијести
.
Остави
брзо
и
бедевију
и
мене
,
узе
ђугуме
што
су
у
једноме
низу
стајали
испод
басамака
и
оде
,
отрча
управо
на
воду
.
—
Ево
—
узвикну
након
краће
почивке
,
носећи
воду
и
указујући
на
чисте
пешкире
које
бијаше
пребацио
преко
рамена
.
—
Сад
ћу
ја
...
Сад
...
Па
пође
од
једнога
момка
до
другога
и
,
спустивши
се
на
кољена
,
поче
их
напајати
,
испирати
им
ране
,
утирати
.
—
Сад
ћу
...
Слуге
му
донесоше
и
кахве
,
духана
,
хљеба
и
он
понуди
свакога
и
сам
сједе
међу
њих
.
И
замоли
их
да
причају
о
свему
,
да
све
кажу
.
Узбуђен
човјек
,
под
првим
утисцима
,
никад
не
може
све
јасно
и
лијепо
испричати
...
Ни
момци
то
нијесу
могли
.
Дуго
су
гледали
један
на
другога
,
као
погађајући
се
:
који
ће
отпочети
.
Напошљетку
најмлађи
од
њих
,
који
је
некако
изгледао
и
најприсебнији
,
поче
причати
и
казивати
нешто
.
Али
и
он
се
збуни
,
смете
,
замуца
.
Из
читава
му
причања
није
се
могло
јасно
разабрати
:
шта
је
све
било
и
како
је
било
.
Сазнали
смо
само
толико
,
да
је
нашу
чету
,
која
је
пошла
била
да
уништи
читаву
дружину
чувеног
харамбаше
Стојана
,
у
зору
дочекао
Стојан
из
засједе
и
да
је
настао
жесток
окршај
.
—
Три
хајдука
су
,
—
рече
—
ударила
на
бега
и
сва
тројица
изгубила
главу
.
Најпошље
га
Стојанова
пушка
погодила
у
прса
и
раставила
са
бедевијом
.
—
А
тад
?
—
запита
Сулага
и
,
онако
прекрштених
нога
,
попридиже
се
.
—
Тада
?
.
.
—
Кад
је
бег
погинуо
,
читава
наша
чета
изгубила
је
главу
—
одговори
момак
тихо
.
—
Све
клону
,
ослаби
...
Неки
почеше
бјежати
бацајући
оружје
,
а
неки
се
и
сакрише
...
И
ето
:
.
.
таки
и
остадоше
у
животу
и
...
ево
нас
овђе
...
Сулага
уздахну
,
одмахну
руком
и
оде
.
—
Не
свиђе
му
се
прича
—
рече
оно
момче
,
намигнувши
.
—
Женскоња
—
дочека
други
.
—
Шути
!
.
.
Ни
ти
нијеси
бољи
—
опет
ће
оно
момче
,
пецкајући
.
—
Нијеси
смио
ни
пушке
опалити
,
него
одмах
бјеж’о
...
—
Лажеш
!
.
.
Ти
си
први
стругно
...
И
,
увјеривши
се
потпуно
да
су
изван
опасности
,
тутунећи
и
срчући
кахву
почеше
се
препирати
,
шалити
,
смијати
...
В
За
неколико
дана
након
погибије
бабине
у
кући
нам
је
био
нечувен
неред
.
Од
јутра
до
мрака
непрестано
нам
долазиле
жене
,
познате
и
непознате
,
из
комшилука
и
удаљених
махала
,
посебице
или
у
групама
,
и
ишле
мајки
,
наметале
јој
се
,
токорсе
да
је
тјеше
и
разговоре
.
Неке
су
доводиле
и
дјецу
са
собом
,
бојећи
се
зар
да
их
саме
оставе
код
куће
,
и
читава
широка
авлија
препуњавала
се
дјецом
која
су
скакала
,
врискала
,
трчала
по
њој
и
играла
се
клиса
,
лопте
,
сакриваче
.
И
све
је
некако
више
сличило
весељу
каквом
нето
оплакивању
погинулога
.
Осим
мајке
,
која
је
више
лежала
него
сједила
у
ћошку
једном
,
међу
јастуцима
,
и
ћутала
,
све
су
жене
галамиле
,
викале
,
неке
се
и
смијале
.
Чибуци
ни
сад
нијесу
били
заборављени
;
дим
се
и
сада
колутао
по
соби
,
а
кахва
се
непрестано
точила
и
непрестано
испијала
.
И
слуге
и
слушкиње
,
—
не
бојећи
се
више
никога
и
не
зазирући
ни
од
чега
,
—
частили
су
се
међусобно
,
пили
,
свађали
се
.
По
њиховим
собама
као
да
је
потоцима
текла
медовина
,
ракија
,
газиле
се
хурме
,
локуми
,
гурабије
,
котурале
се
наранче
и
лимунови
.
Тек
кад
се
мајка
поче
помало
опорављати
,
поче
се
и
хука
стишавати
.
Жене
,
једна
по
једна
,
изостајаху
покаткад
,
почеше
се
јављати
све
рјеђе
и
рјеђе
.
Остадоше
још
само
неколико
комшиница
,
којима
као
да
не
бијаше
најпријатније
растати
се
са
пуним
чинијама
и
са
духаном
.
Али
и
оне
,
видећи
да
се
у
чашћавању
почело
штедити
,
кашње
се
навраћаху
тек
уријетко
и
остајаху
само
по
час
по
два
.
Једино
момци
што
су
још
хтјели
да
настављају
своје
гозбовање
и
да
се
опијају
.
Били
донијели
однекуда
и
читаво
буре
ракије
,
поставили
га
насред
собе
да
може
точити
колико
који
хоће
,
унаоколо
га
окитили
травом
и
зеленилом
и
са
читавим
гранама
трешања
,
којима
су
,
узгред
,
мезетили
.
Чак
и
слушкиње
били
домамили
себи
,
помијешали
се
с
њима
.
Натјерали
их
и
да
се
пропију
и
у
пићу
да
расплећу
косе
,
бацају
хаљине
са
себе
и
полунаге
да
се
ваљају
и
премећу
по
ћилимима
и
серџадама
,
док
су
они
,
наслоњени
уз
зидове
,
одбијајући
димове
и
пијуцкајући
,
пожудно
их
гледали
и
добацивали
им
масне
,
неслане
шале
.
Мајка
,
уморена
и
ослабљена
,
испочетка
није
ни
могла
ништа
забрањивати
,
нити
им
забрањивала
.
Кашње
,
кад
су
жене
престале
долазити
,
кад
је
остала
осамљена
,
готово
као
да
је
и
сама
жељела
да
јој
неко
говори
у
кући
,
да
граје
,
ларма
.
И
зато
је
најчешће
ишла
у
собу
одакле
је
најбоље
могла
чути
њихове
разговоре
.
Легла
би
на
шилту
,
сјела
,
или
се
наслонила
на
пенџер
и
поднимљена
,
замишљена
,
тужна
слушала
их
.
Ако
су
макар
за
час
престајали
са
грајом
или
почели
шапутати
,
немирно
је
устајала
,
ходала
по
соби
и
чупала
,
кидала
све
што
јој
се
у
руци
налазило
.
И
као
да
се
плашила
нечега
,
много
се
плашила
.
Лежећи
или
сједећи
често
би
се
стрекнула
,
пренула
се
и
узвијерено
почела
ослухивати
,
пазити
.
Затим
је
поново
устајала
,
дизала
се
и
гледала
напоље
,
освртала
се
,
завиривала
свуда
.
Једанпут
сам
,
из
радозналости
,
прислушкивао
кад
се
жалила
једној
слушкињи
,
како
је
он
,
бабо
,
још
и
сад
мучи
и
прогони
,
како
ни
сад
неће
да
је
остави
на
миру
.
Не
може
—
вели
—
још
никако
ни
смислити
,
е
је
он
мртав
и
да
више
никад
доће
неће
.
Јок
!
.
.
И
сада
,
сваки
дан
,
по
неколико
пута
као
да
зачује
:
и
коњски
топот
,
и
звеку
оружја
,
и
глас
његов
,
оштри
,
дубоки
,
мушки
глас
како
грми
испред
врата
.
Због
тога
и
претрне
,
премре
.
Због
тога
се
и
ноћи
плаши
толико
.
Кад
се
ноћ
спусти
,
—
каже
—
читава
кућа
кад
потоне
у
мрак
,
у
помрчину
,
и
кад
све
поспе
онда
настану
праве
муке
за
њу
...
Чини
јој
се
,
као
да
је
одасвуда
гледају
његове
очи
,
стријељају
је
,
пеку
...
Чује
му
и
ход
,
осјећа
и
дах
његов
.
И
узалуд
се
опире
,
брани
,
отима
;
узалуд
се
окреће
и
увија
по
душецима
.
Нико
га
отјерати
не
може
.
Ту
је
он
,
ту
непрестано
,
једнако
моћан
и
силан
,
једнако
влада
над
њом
.
Наскоро
сам
се
увјерио
да
је
говорила
истину
.
Не
знам
ради
чега
отпусти
она
након
неколико
дана
ту
исту
слушкињу
,
која
је
и
спавала
с
њом
,
а
мој
душек
премјести
у
своју
собу
и
прострије
управо
покрај
свог
душека
.
И
већ
прве
ноћи
криво
ми
било
што
је
то
учинила
.
Готово
ми
није
дала
ни
ока
склопити
.
Чим
смо
легли
,
одмах
ме
почела
заговарати
,
запиткивати
и
причати
нешто
.
Познао
сам
одмах
да
се
упињала
да
ме
што
више
задржи
будна
и
да
ми
причањем
сан
разбије
.
Лакше
јој
било
кад
макар
с
киме
говори
,
кад
прича
макар
о
чему
.
Ништа
помогло
није
ни
кад
сам
престао
одговарати
и
склопио
очи
,
претварајући
се
да
спавам
.
Она
је
и
даље
говорила
,
питала
,
гласно
размишљала
о
нечему
.
Тек
пошто
се
заморила
толиким
причањем
застаде
мало
,
поћута
и
преврну
се
на
бок
.
Покушаваше
зар
да
и
сама
заспи
.
Узалуд
.
Преврну
се
још
једном
,
збаци
јорган
са
себе
и
један
јастук
одбаци
испод
главе
.
Опет
поћута
мало
.
—
Ух
!
.
.
Изненада
скочи
,
приступи
вратима
и
ослухну
.
Затим
,
бржебоље
,
стаде
покрај
пенџера
,
отвори
га
и
провири
напоље
.
—
Ништа
нема
—
рече
гласно
и
поново
се
врати
душеку
.
И
као
да
размишљаше
више
њега
:
хоће
ли
опет
лећи
или
неће
.
Па
га
повуче
према
вратима
,
на
друго
мјесто
.
Промијени
јорган
и
јастуке
,
растресе
их
.
Леже
.
—
Смајиле
,
Смајиле
,
спаваш
ли
?
—
запита
ме
уплашено
након
дуже
почивке
.
—
Јеси
ли
будан
?
—
Јесам
.
—
Рашта
си
се
пробудио
?
—
Због
тебе
.
—
А
ништа
друго
не
чујеш
?
—
Ништа
.
—
Не
чујеш
како
звечи
нешто
,
звони
?
—
Јок
!
Бојећи
се
зар
да
опет
не
заспим
брзо
настави
разговор
о
другом
.
Поче
ме
питати
и
за
Јована
,
за
дућан
и
обећа
нам
дати
новаца
да
накупујемо
робе
.
И
много
поче
обећавати
.
Обећањима
ме
и
замамила
вјешто
и
тек
пред
зору
пустила
ме
да
заспим
,
да
се
одморим
иза
толиког
разговора
.
ВИ
Хусо
,
један
од
најкршнијих
момака
наших
,
посвађа
се
једнога
јутра
са
свима
осталима
,
ради
љепушкасте
Ајкуне
,
Циганчице
,
слушкиње
нам
.
Гледајући
је
онако
плаху
,
једру
,
кршну
,
како
у
танкој
кошуљи
и
димијама
,
без
јечерме
,
иде
,
ломи
се
,
крши
и
свакога
у
соби
нуди
ракијом
и
слаткишима
смијући
се
и
намигујући
,
распали
се
,
разбјесни
,
и
ухвативши
је
око
паса
силом
је
притегну
себи
у
крило
и
цикну
:
—
Да
се
од
мене
ниси
макла
,
бре
!
.
.
Само
ћеш
мене
да
служиш
,
само
мене
у
очи
да
гледаш
,
само
мени
да
се
смијеш
...
Никоме
више
!
Момци
,
загријани
и
поднапити
,
одмах
се
узбунише
,
заграјаше
:
—
Јок
!
.
.
Није
твоја
!
.
.
Наша
је
!
.
.
—
Моја
...
—
Наша
!
И
склепташе
се
око
њега
,
навалише
.
И
,
док
се
Ајкуна
трзала
,
цичала
,
отимала
,
покушаше
да
је
уграбе
,
отргну
од
њега
.
—
Није
твоја
!
—
Моја
!
.
.
Хусо
,
стегнувши
Ајкуну
,
поново
подвикну
,
шкргутну
зубима
и
извуче
нож
из
корица
.
—
Ко
каже
да
није
моја
?
—
запита
,
измахнувши
ножем
.
—
Ко
?
.
.
Сви
прихватише
за
ножеве
и
навалише
опет
.
—
Наша
!
.
.
И
ко
зна
шта
би
било
да
се
тога
часа
мајка
не
указа
на
вратима
.
Зачувши
,
зар
,
необичнију
грају
,
хитно
је
стрчала
низ
басамаке
,
полетила
према
соби
и
онако
задихана
и
уплашена
застала
на
прагу
.
—
Оставите
оружје
!
—
викну
брзо
,
опруживши
руке
према
њима
и
као
молећи
.
—
Одмах
!
.
.
Момци
застадоше
и
погледате
је
зачуђено
.
Ненаучени
да
слушају
и
женске
заповијести
,
макар
и
домаћичине
биле
,
не
оставише
оружја
нити
устукнуше
.
Само
се
згледнуше
међусобно
,
као
да
се
питају
:
хоће
ли
је
послушати
или
неће
?
—
А
шта
ћеш
ти
овђе
?
—
изненада
се
окоси
Хусо
,
не
мичући
се
и
не
пуштајући
Ајкуне
,
која
је
,
застиђена
,
заклањала
лице
рукавом
и
трзала
се
јаче
.
—
Што
си
дошла
?
.
.
—
Ко
је
кавгу
започео
?
—
запита
мајка
као
осоколивши
се
и
подиже
главу
.
—
Ти
?
.
.
—
Ја
сам
започео
...
Ја
...
—
одговори
Хусо
поносито
.
—
За
људе
је
кавга
...
Жене
нек
се
не
петљају
у
то
...
—
Она
је
овђе
ханума
!
.
.
Њезина
је
кућа
!
—
заграјаше
остали
момци
за
инад
њему
,
опколивши
мајку
,
као
да
би
да
је
бране
.
—
Она
овђе
заповиједа
...
Мајка
се
окрену
и
погледа
унаоколо
.
Изгледало
је
као
да
ни
сама
није
вјеровала
да
је
кућа
заиста
њезина
и
да
је
она
једини
господар
у
њој
.
Као
да
није
вјеровала
,
е
сад
збиља
може
заповиједати
и
овим
људима
,
који
су
,
додуше
живјели
у
овој
кући
,
али
којима
још
никад
ништа
заповједила
није
.
И
погледа
их
опет
и
—
подиже
руку
.
—
Оборите
га
!
—
рече
одлучно
,
заповједнички
,
желећи
,
зар
,
одмах
да
се
увјери
:
хоће
ли
је
послушати
.
—
Оборите
!
.
.
Момци
бацише
ножеве
и
онако
,
голим
шакама
,
навалише
на
Хусу
.
Наста
једно
рвање
,
комешање
,
ломљава
,
Ајкуна
цикну
и
отскочи
у
страну
,
неко
јаукну
,
неко
поче
псовати
.
Савладаше
га
,
свезаше
.
—
Шибајте
!
—
Њега
?
—
Шибајте
!
.
.
Неко
дохвати
три-четири
шибе
и
добаци
им
.
Они
не
прихватише
.
—
Шибајте
!
—
Не
...
Немојте
!
——
застења
Хусо
,
покушавајући
да
се
дигне
.
—
Нисам
лупеж
...
Јунаке
кољу
,
а
не
шибају
...
—
Удрите
!
Неки
,
затежући
,
мрштећи
се
,
приступише
.
—
Слушајте
,
поганови
!
.
.
Оштар
,
суров
узвик
као
да
поплаши
момке
,
забуни
их
.
Брзо
узеше
шибе
и
измахнуше
.
Хусо
прикупи
сву
снагу
,
врисну
и
хтједе
да
скочи
,
да
се
отме
.
И
,
онако
везан
,
спућен
,
саплете
се
и
опет
посрну
.
Сав
модар
у
лицу
,
надут
,
страшан
,
с
исколаченим
,
помућеним
очима
и
пјеном
око
уста
,
поново
врисну
,
прекиде
коноп
један
и
размахну
рукама
,
пријетећи
,
грдећи
.
Уби
,
курво
,
а
не
брукај
ме
!
.
.
—
јаукну
,
увијајући
се
под
ударцима
.
Па
снажно
удари
главом
о
под
,
а
крв
му
потече
из
носа
и
разли
се
по
ћилиму
и
по
антерији
.
—
Уби
!
.
.
Закољи
!
.
.
Курво
!
.
.
—
Избаци
га
из
куће
!
—
отсијече
мајка
кратко
,
па
се
окрену
и
изађе
из
собе
.
Случај
овај
као
да
јој
нову
снагу
даде
,
као
да
је
подиже
,
препороди
.
Видећи
како
смије
ударити
,
избацити
кога
хоће
,
а
да
јој
нико
ништа
не
приговори
,
видећи
како
је
сви
слушају
и
гледају
некако
друкчије
,
мекше
,
питомије
,
сада
тек
као
да
осјети
како
нико
моћнији
од
ње
нема
у
кући
,
како
је
она
највиша
сила
,
власт
,
господар
над
свима
.
И
нагло
се
поче
мијењати
.
Мјесто
да
сједи
у
соби
као
прије
,
да
тугује
и
размишља
,
поче
ходати
,
мотати
се
по
читавој
кући
,
завиривати
свуда
,
надгледати
,
пазити
.
Поче
и
заповиједати
оштрије
,
и
грдити
,
и
пријетити
.
И
што
су
више
стрепили
пред
њом
,
клањали
јој
се
,
улагивали
,
постајала
је
све
жешћа
,
све
осорнија
.
Чак
и
на
ме
поче
друкчије
гледати
.
Забрани
ми
скитање
по
махалама
,
трговање
,
дружење
са
јаранима
.
И
узалуд
сам
се
отимао
,
бранио
...
Сад
се
није
више
бојала
да
ћу
неком
јачем
испричати
њезине
тајне
и
као
да
се
хтјела
осветити
на
мени
за
све
што
је
патила
.
Старала
се
да
ме
заузда
,
стегне
,
пригњечи
што
може
јаче
.
Па
као
да
јој
и
то
мало
било
.
Незадовољна
,
зар
,
што
само
у
кући
,
пред
нама
,
може
показивати
како
је
слободна
,
независна
и
моћна
сада
,
хтјела
је
и
желила
да
то
и
другима
,
изван
куће
,
покаже
да
се
и
пред
њима
,
пред
читавим
свијетом
,
похвали
.
Ради
тога
удари
у
чудне
работе
неке
,
у
праве
махнитлуке
.
Брзи
и
изненадни
прелаз
из
највећега
ропства
у
потпуну
слободу
свакога
залуди
помало
;
одузме
му
памет
.
Па
и
њој
.
Она
мирна
,
тиха
,
повучена
жена
,
која
се
толико
бојала
свакога
,
непрестано
пазила
на
оно
»
шта
ће
свијет
рећи
«
,
нагло
,
непромишљено
,
прекиде
са
свима
обзирима
,
заборави
на
све
,
све
погази
,
одби
,
одбаци
.
Кад
је
већ
видјела
да
јој
нико
ништа
не
може
забранити
,
хтјела
је
и
да
ради
све
што
год
јој
на
ум
пане
.
И
хтјела
да
се
покаже
као
јунак
неки
,
делија
,
мушкобана
.
У
дну
авлије
,
готово
одмах
поред
зида
,
намјести
као
страшило
неко
,
човјека
некаква
,
слична
Црногорцу
,
са
големим
,
дебелим
турбаном
око
главе
,
с
очима
од
кромпира
и
носом
од
патлиџана
,
у
чоханим
чакширама
,
огрнута
доламом
.
Набивши
га
на
колац
и
тутнувши
му
чибук
међу
рукаве
,
поче
га
гађати
из
пушке
,
стријељати
.
Читав
комшилук
мислио
је
првих
дана
као
да
је
у
кући
шенлук
.
Многе
комшије
,
зачуђене
и
узнемирене
,
почеше
дотрчавати
и
питати
нас
шта
се
десило
.
Сулага
је
,
како
ми
рече
,
помислио
одмах
на
лопове
,
хајдуке
,
разбојнике
и
готово
хтио
запомагати
,
звати
у
индат
...
Пошто
јој
додија
пуцњава
купила
је
и
тамбуру
и
поче
ударати
уза
њу
.
Сједне
насред
авлије
,
пребаци
ногу
преко
ноге
и
,
забацивши
косе
а
узевши
тамбуру
на
крило
,
запјева
:
„
Бег
Али-бег
на
кули
сјеђаше
,
Вјерну
љубу
на
крилу
држаше
”
...
И
,
као
да
није
знала
других
пјесама
ни
других
кајда
каквих
,
вјечито
је
пјевала
само
ту
једну
.
Пјевала
непрестано
,
неуморно
,
да
јој
се
чак
и
ругати
почели
и
из
спрдње
назвали
пјесму
»
удовичином
пјесмом
«
...
—
Распалила
се
удовица
,
па
пјева
—
довикивали
јој
.
—
Своју
пјесму
пјева
!
.
.
Ни
мене
нијесу
остављали
на
миру
,
нити
ме
штедјели
.
Кад
бих
прошао
чаршијом
,
са
јараном
којим
,
беспослене
дућанџије
увијек
ме
призивале
себи
и
увијек
питале
:
колико
ракије
попије
мајка
на
дан
и
колико
ми
тамбура
разбије
о
главу
док
пјесму
допјева
...
Колико
ли
сам
суза
пролио
због
тих
подругачица
!
.
.
И
колико
сам
камења
набацао
у
дућане
подругивача
,
кроз
плач
их
проклињући
и
псујући
немилосно
!
.
.
Стид
ме
и
сад
да
причам
о
томе
!
.
.
Нешто
из
радозналости
,
а
може
бити
и
због
чега
другога
,
почеше
се
око
наше
куће
све
то
чешће
окупљати
и
момци
и
удовци
из
читава
шехера
...
Почеше
увече
редовно
долазити
,
један
за
другим
,
обилазити
око
куће
и
са
необичном
грајом
и
хуком
гурати
се
,
тјескати
,
око
авлиских
врата
и
око
баштенских
плотова
.
Момци
,
што
нам
још
остали
у
кући
,
непрестано
им
износили
понуде
:
духан
,
кахву
,
ракију
,
непрестано
послуживали
,
частили
.
—
Нудите
!
.
.
Свакоме
нудите
!
.
.
—
довикивала
им
мајка
,
која
је
,
огрнута
лахким
,
провидним
чаршафом
,
весела
,
разуздана
,
као
на
крилима
прелијетала
са
једног
мјеста
на
друго
,
од
једне
групе
другој
,
јављала
се
свима
,
шалила
се
,
смијала
,
цичала
,
увијек
тапшући
рукама
и
поцупкујући
на
пети
.
Изгледала
је
више
као
какво
младо
,
безбрижно
,
ђаволасто
дјевојче
,
него
као
удата
жена
,
која
још
има
толиког
сина
.
И
бојећи
се
,
зар
,
да
је
когод
не
прекори
тиме
,
да
је
не
пецне
,
вјечито
ме
гурала
у
прикрајак
,
гонила
од
себе
,
затварала
у
собу
,
озбиљно
пријетећи
да
ће
ми
»
ноге
пребити
«
,
ако
се
усудим
помолити
,
појавити
пред
њезиним
јаранима
.
Отада
се
између
нас
двоје
отпочела
као
нека
борба
,
инат
неки
;
отада
управо
и
почиње
моје
право
житије
,
како
се
то
рекне
,
о
коме
једино
и
вриједи
да
се
нешто
прича
.
ВИИ
Да
нам
не
би
имуће
пропадало
и
забаталило
се
,
мајка
по
препоруци
некакве
стрине
,
тетке
ли
,
узе
једног
субашу
,
Зулфагу
некога
,
намјести
му
и
уреди
у
кући
собу
једну
,
у
којој
ће
становати
.
Био
то
висок
,
коштуњав
човјек
,
са
необично
дугом
шијом
,
на
којој
се
,
слична
змијској
,
издизала
мала
,
ситна
глава
,
са
очима
које
се
једва
видјеле
испод
големих
,
плавих
обрва
,
са
танким
,
нагриженим
брковима
и
великим
,
дебелим
уснама
,
које
се
,
на
крајевима
,
непрестано
трзале
и
непрестано
развлачиле
на
смијех
.
Кад
је
дошао
,
изгледао
је
некако
сметен
,
збуњен
,
стидан
.
Потрчао
је
да
пољуби
мајку
,
чак
и
мене
,
у
руку
,
и
заплео
се
,
спотакао
,
да
сам
у
два
маха
помислио
,
е
ће
намах
посрнути
и
носом
ударити
о
земљу
.
Ни
гледати
није
могао
човјека
отворено
,
—
вјечито
је
пиљио
негдје
у
висину
,
изнад
себе
,
—
и
на
какав
дужи
говор
као
да
није
смио
ни
помислити
.
Десет
ријечи
није
могао
изговорити
,
а
да
не
замуца
и
не
застане
.
И
кашње
,
кад
се
мало
одомаћио
у
кући
,
кад
је
све
упознао
,
остао
је
такав
.
Са
слугама
и
слушкињама
ни
дружио
се
није
.
Бјежао
је
од
њих
,
сакривао
се
,
склањао
,
ради
чега
му
се
сви
и
подсмијевали
и
пецкали
га
.
Једино
је
нешто
више
пристајао
за
мајком
,
пазио
на
њу
и
старао
се
да
јој
што
боље
угоди
.
Свако
јутро
,
прије
зоре
,
босоног
је
ишао
на
Неретву
,
доносио
воде
и
спуштао
пред
врата
њезине
собе
,
одмах
поред
прага
;
кахву
јој
сам
пекао
и
износио
,
сам
чистио
наргилу
и
пунио
је
духаном
.
Сам
је
брао
и
руже
и
китио
шилту
на
којој
ће
сједити
,
куповао
шећерлеме
и
нудио
јој
,
клањајући
се
дубоко
и
,
са
особитим
страхопоштовањем
,
измичући
се
на
леђа
.
У
њезину
присуству
миловао
је
и
мене
и
,
као
малом
дјетету
,
давао
ми
пушке
од
зовине
што
их
сваки
дан
правио
;
каткада
ме
узимао
и
на
леђа
и
почео
потркивати
по
соби
ржући
као
парип
и
одбацујући
ногама
.
За
кратко
вријеме
толико
смо
се
навикли
на
њега
да
мајка
управо
није
могла
ни
ручати
ни
вечерати
ако
њега
није
било
да
двори
,
да
послужи
.
Зато
,
ако
је
каткада
и
морао
отићи
на
село
,
наређивала
му
је
да
се
што
прије
врати
.
Више
од
три
дана
нигдје
није
смио
остати
.
Са
села
се
враћао
увијек
некако
суморан
,
забринут
,
тужан
.
Джепови
му
вазда
били
препуни
некаквих
хартија
,
тефтера
и
писама
и
,
кад
год
би
мајка
изашла
у
авлију
,
сједао
је
у
прикрајак
један
и
тамо
почео
срачунавати
нешто
,
писати
.
Затим
,
пошто
би
она
приступила
,
показивао
јој
некаква
слова
,
бројеве
,
—
иако
није
знала
ни
читати
ни
писати
,
—
и
замишљено
вртио
главом
...
И
одмах
би
се
снуждила
и
она
,
оборила
главу
и
живо
почела
тући
папучама
о
калдрму
.
Кашње
сам
сазнао
како
је
он
нашао
сва
наша
добра
у
нереду
,
остављена
,
запуштена
,
готово
сасвим
пропала
.
Бабу
је
необично
хвалио
и
ковао
у
звијезде
,
жалећи
што
није
био
толико
и
домаћин
колико
и
јунак
и
што
није
боље
пазио
на
кметове
и
остале
радине
.
Сви
као
да
му
били
невјерни
и
сви
га
поткрадали
.
—
Без
мудре
главе
и
без
много
новаца
...
мучно
је
...
не
спасава
се
ова
кућа
од
пропасти
—
тврдио
је
немилосно
,
савијајући
хартије
и
гурећи
се
—
Још
само
мало
...
ето
...
корак
један
па
...
па
се
може
преврнути
...
Мајка
,
која
никад
није
била
рачунџија
нити
је
познавала
право
стање
наше
,
изненадила
се
кад
је
све
то
чула
,
уплашила
се
.
Жена
,
која
је
вазда
живјела
у
малу
и
богатству
,
научена
да
свега
има
колико
хоће
и
више
него
колико
хоће
,
задрхтала
је
при
помисли
да
би
могла
једнога
дана
,
огољена
,
остављена
,
без
игдје
ичега
остати
на
сокаку
.
—
Како
ли
би
ме
тад
душманке
гледале
и
како
ли
би
се
светиле
!
.
.
—
говорила
је
узбуђено
,
чупкајући
ресе
на
бошчи
и
све
јаче
лупкајући
папучама
.
—
Како
ли
би
се
смијале
,
подругивале
!
.
.
Тада
јој
се
и
чинило
да
од
Зулфаге
нико
на
свијету
паметнији
нема
.
Тада
јој
изгледао
и
крупњи
,
и
јачи
,
и
већи
од
свакога
.
У
њему
као
да
је
гледала
избавитеља
неког
,
добротвора
,
у
њему
,
готово
,
гледала
све
...
И
нареди
да
сви
укућани
пазе
на
њега
,
да
га
слушају
.
Нико
више
ни
помислити
није
смио
да
му
се
наруга
,
подсмјехне
или
окоси
,
макар
и
испотаје
,
кришом
,
а
камо
ли
јавно
,
отворено
.
Сада
су
,
—чим
би
он
прошао
——
сви
се
понизно
уклањали
с
пута
,
измицали
се
и
поздрављали
га
.
Ако
би
иза
подне
пошао
у
своју
собу
и
затворио
се
»
да
премишља
«
,
нико
није
смио
дахнути
у
кући
,
нико
ријечи
проговорити
.
Свак
ко
је
морао
каквим
послом
да
прође
авлијом
,
да
донесе
што
,
ишао
је
на
прстима
лагано
,
тихо
,
старајући
се
да
ни
трава
не
зашушти
,
ни
шљунак
не
захршти
под
ногама
.
Ни
ја
нијесам
смио
потрчати
авлијом
ни
заиграти
се
.
Чим
би
ме
угледала
како
се
врзам
и
како
правим
шанчеве
,
мајка
би
одмах
дотрчала
,
дирнула
ме
за
рукав
и
ударајући
,
шамарајући
,
гонила
ме
из
куће
на
сокак
,
у
махалу
.
Узалуд
сам
се
противио
,
копрцао
,
отимао
.
Ништа
није
помагало
.
Ако
је
не
бих
хтио
послушати
,
наређивала
је
слугама
да
ме
узму
у
нарамак
и
на
силу
избаце
пред
врата
.
Тада
сам
бјежао
Сулаги
,
у
авлију
му
.
Хатиџу
,
вјереницу
,
затицао
сам
обично
гдје
сједи
на
софи
са
цвијећем
,
међу
шебојима
,
и
токорсе
прешива
некакве
хаљине
,
крпе
.
Опазивши
ме
,
остављала
је
посао
,
трчала
и
пружала
ми
руке
,
тражећи
да
јој
изручим
на
изврнуте
длане
шећерлема
,
хурма
,
љешника
.
—
Шта
си
донио
?
.
.
Шта
?
.
.
Камо
?
.
.
—
питала
је
потскакујући
и
облијетајући
око
мене
.
—
Дај
!
.
.
И
пјевала
ми
,
причала
,
забављала
се
са
мном
,
све
док
не
би
Шерифа
ханума
,
мати
јој
,
изашла
из
собе
и
понудила
нам
пексимита
са
пекмезом
,
да
узмемо
и
»
да
заварамо
глад
«
...
Кад
би
,
напошљетку
,
међу
нас
дошао
и
Сулага
,
узимао
ме
за
руку
и
изводио
у
страну
.
Питао
ме
и
распитивао
о
свачему
.
Питао
и
за
мајку
,
за
здравље
јој
,
за
слуге
и
слушкиње
.
Нарочито
је
тражио
да
му
што
више
причам
о
Зулфаги
.
Интересовало
га
све
шта
он
ради
и
како
говори
и
како
рачуна
...
И
,
док
сам
говорио
,
непрестано
се
мргодио
,
непрестано
ломио
прсте
и
прекидао
ме
узвицима
:
—
Хајинин
!
.
.
Хајдук
!
.
.
Право
да
речем
чудио
сам
се
таквим
упадицама
.
3а
хајдуке
сам
знао
да
су
опаки
људи
,
—
они
су
ми
и
бабу
убили
,
—
али
да
би
и
Зулфага
могао
постати
хајдук
,
никако
нијесам
могао
вјеровати
.
И
може
ли
он
бити
хајдук
,
кад
није
ни
снажан
,
ни
мрк
,
ни
крвавих
очију
!
.
.
Може
ли
бити
хајдук
без
големих
бркова
кроз
које
се
провиде
токе
на
прсима
и
без
оружја
за
појасом
!
.
.
Па
су
хајдуци
и
кавгаџије
,
зулумћари
,
отмичари
,
а
Зулфага
је
миран
,
стидан
,
сметен
.
Он
и
не
зна
друго
него
служити
мајки
и
превртати
хартије
.
—
Зашто
га
ружиш
тако
—
неколико
пута
питао
сам
Сулагу
,
прекидајући
причање
.
—
Рашта
?
.
.
—
Јер
му
не
вјерујем
—
одговарао
је
ватрено
,
поново
ломећи
прсте
.
—
Не
вјерујем
,
брате
...
Чудим
се
само
како
се
увукао
у
вашу
кућу
и
ко
вам
га
натовари
...
Па
би
ме
обгрлио
и
почео
миловати
:
—
Штета
...
Штета
,
Смајиле
...
А
то
ми
не
слути
на
добро
...
ВИИИ
Мало
помало
и
мајка
као
да
отпоче
»
штедити
«
.
Поче
отпуштати
слуге
и
слушкиње
.
Најприје
отјера
Османа
,
старог
,
изнемоглог
Османа
,
који
је
и
осиједио
служећи
и
који
више
ни
ићи
није
могао
без
штапа
,
често
и
без
штаке
.
Док
је
био
бабо
у
животу
Осман
као
да
није
ни
знао
ни
за
кога
у
кући
осим
за
њега
и
другоме
се
ни
покоравао
није
.
Он
му
тимарио
бедевију
,
он
чистио
пушке
,
сабље
,
ножеве
,
пунио
фишеке
и
припремао
кремење
.
То
му
управо
био
и
једини
посао
и
за
живу
главу
није
хтио
прихваћати
за
друго
.
Човјек
,
који
је
читав
вијек
провео
носећи
оружје
и
радећи
око
њега
,
мислио
је
да
би
му
мања
и
грехота
и
срамота
била
кад
би
се
случајно
и
превјерио
,
него
кад
би
се
спустио
дотле
да
ради
и
женске
и
рајинске
послове
и
да
се
њима
забавља
.
Због
тога
се
често
свађао
и
с
мајком
и
љутио
се
ако
би
га
позвала
када
да
јој
помогне
у
послу
,
да
донесе
воде
,
дрва
,
масла
.
—
Нећу
ја
—
говорио
је
набусито
,
мрштећи
се
—
радити
уз
жене
,
макар
ме
на
комаде
сасјекли
...
Јок
,
ханума
!
.
.
Ни
пошље
смрти
бабине
није
се
промијенио
.
Само
је
из
собе
препртљао
у
коњушницу
,
бедевији
,
и
намјестио
ту
као
креветац
неки
,
да
може
поред
ње
и
ноћивати
,
спавати
.
И
оно
оружје
што
је
преостало
пренио
је
тамо
.
Свакога
јутра
,
рано
,
прије
гранисунца
,
износио
га
на
праг
,
приносио
својим
жутим
,
упалим
очима
и
шкиљио
у
њега
,
загледао
,
тврдим
,
жуљавим
прстима
пипао
оштрице
,
трљао
га
,
уређивао
,
чистио
.
Једнако
је
и
фишеке
пунио
и
припремао
кремење
,
надносећи
суху
,
космату
руку
над
густе
,
сиједе
обрве
,
непрестано
извирујући
и
као
очекујући
бабу
да
се
поново
врати
,
те
да
поново
крене
на
хајдуке
.
—
Еј
,
рођо
,
јеси
ли
се
пута
зажелила
?
—
питао
је
каткада
бедевију
,
хватајући
је
испод
врата
и
приносећи
румене
ноздрве
њезине
смјежураним
,
обвехлим
,
необријаним
образима
својим
.
—
Јеси
ли
се
одморила
,
рођо
?
.
.
Знаш
ли
како
смо
ишли
једном
,
па
се
ти
уморила
,
па
...
Слуге
га
често
прекидале
у
таквом
разговору
,
смијале
му
се
.
Зато
му
и
било
криво
на
њих
,
зато
их
и
прекоравао
.
—
Не
знате
ви
,
поганови
,
како
је
мени
—
гунђао
је
измичући
и
као
стидећи
се
.
—
Не
знате
ви
...
јер
...
јер
сте
женскоње
...
И
као
што
ништа
трпио
није
што
је
било
ново
у
кући
,
што
се
након
бабе
измјењивало
,
тако
није
трпио
ни
Зулфаге
.
Мрско
му
било
и
гледати
у
њега
,
мрско
било
посматрати
како
двори
мајку
,
како
иде
за
њом
,
удвара
се
,
улагује
.
Ни
говорити
није
хтио
с
њим
,
ни
поздрављати
се
.
При
сваком
сусрету
окретао
је
главу
у
страну
отпљувао
и
отресао
руком
као
да
се
гади
од
нечега
.
Зулфага
је
,
хтио
не
хтио
,
морао
бјежати
испред
њега
,
измицати
се
,
сакривати
.
Али
као
да
није
могао
дуго
издржати
тако
.
Стид
га
,
зар
,
било
од
осталих
слуга
и
слушкиња
,
који
су
све
гледали
и
наслађивали
се
псовком
Османовом
,
стид
га
и
од
мене
,
од
свега
свијета
.
Зато
оде
пред
мајку
,
испружи
шију
,
понизно
се
наклањајући
и
љубећи
јој
скуте
,
и
тихо
прошапта
:
—
Ето
...
Па
јој
спусти
на
кољено
све
тефтере
и
све
хартије
и
,
измичући
се
на
леђа
,
крену
из
собе
.
—
Шта
је
овог
—
запита
мајка
брзо
и
,
збацивши
све
оно
да
кољена
,
устаде
и
пође
за
њим
.
—
Шта
ће
ово
?
—
Ништа
...
Тако
...
—
одговори
он
мирно
,
прекрстивши
руке
на
прсима
и
пресамитивши
се
.
—
Не
могу
ја
више
овђе
.
Мајка
га
као
од
милоште
ухвати
за
ухо
и
,
онако
пресамићена
,
опет
увуче
у
собу
.
—
Не
можеш
...
Рашта
?
—
запита
зачуђено
.
—
Шта
ти
фали
?
—
Осман
ме
’
сује
,
—
промуца
Зулфага
отегнуто
и
поче
комешати
раменима
.
—
Остарио
чо’јек
,
па
не
може
да
ме
гледа
...
А
он
одавно
у
овој
кући
...
добар
је
...
поштен
...
вјеран
...
—
Стар
је
—
рече
и
мајка
покуњено
и
обори
главу
.
—
Кад
сам
дошла
у
ову
кућу
затекла
сам
га
...
Зулфаги
се
засија
лице
од
радости
.
Опружи
обје
руке
и
поче
их
трљати
као
да
се
умива
.
—
Ето
видиш
—
отсијече
јаче
—
он
овђе
више
треба
...
Ако
и
не
ради
ништа
...
ако
...
ако
и
једе
хљеб
џаба
,
он
је
...
он
је
опет
као
антика
нека
,
коју
треба
чувати
...
И
добра
је
срца
...
Бољи
је
од
мене
па
...
па
је
свакако
правије
да
ја
иђем
а
он
да
остане
...
—
Да
иђеш
?
—
запрепасти
се
мајка
гледајући
га
.
—
Ти
?
—
Није
друге
...
Мајка
се
распели
,
наљути
.
Приступи
му
нагло
и
ошину
га
по
образу
.
—
Јок
!
.
.
Слушаћеш
ме
,
крмче
никакав
!
—
викну
раздражено
.
—
Ти
остајеш
,
а
Осман
нек
иђе
...
Он
ми
не
треба
...
Па
сама
позва
Османа
,
премјери
га
од
главе
до
пета
,
и
брзо
,
не
размишљајући
,
откреса
:
—
У
овој
ти
кући
нема
више
мјеста
...
Пртљај
...
—
Лијепо
је
то
—
рече
Осман
мирно
опирући
се
на
штап
и
кушајући
да
се
исправи
.
—
Јунак
ме
у
ову
кућу
довео
,
њега
сам
и
служио
...
Кад
њега
нема
,
жене
служити
нећу
...
Лијепо
је
то
...
Мајка
отвори
чекмеџу
и
извади
кесу
с
новцима
.
—
И
да
ти
платим
,
—
отсијече
оштро
,
играјући
се
кесом
——
све
што
сам
дужна
...
Колико
?
.
.
—
Тебе
нијесам
служио
и
немаш
ми
шта
плаћати
—
кратко
,
поносито
одговори
Осман
.
—
А
рахметли
бег
одужио
се
и
мени
и
свакоме
својим
јунаштвом
и
срцем
својим
...
Па
све
јаче
стискајући
свој
штап
сувом
косматом
руком
,
која
се
испод
бијелог
рукава
кошуљина
необично
црнила
и
необично
дрхтала
,
измакну
се
од
врата
и
ту
застаде
...
—
Само
—
рече
промукло
—
пустићеш
ме
да
и
данас
очистим
оружје
и
истимарим
бедевију
...
Ето
то
...
—
Јок
!
—
откреса
мајка
и
љутито
баци
кесу
у
чекмеџу
.
—-
То
нећу
пустити
...
—
Немој
ни
мислити
да
сам
те
молио
—
сурово
дочека
Осман
,
а
оштра
,
дубока
црта
једна
у
повијама
као
да
потпуно
утону
,
изгуби
се
међу
набраним
,
густим
обрвама
,
испод
којих
се
стаклиле
мутне
,
влажне
очи
и
некако
пријекорно
звјерале
,
шкиљиле
према
свима
нама
.
—
Ја
жену
не
молим
...
Ја
сам
само
питао
,
па
...
Не
довршивши
окрену
се
и
пође
из
собе
.
Старао
се
и
упињао
да
изгледа
што
поноснији
и
што
јуначнији
и
,
објема
рукама
обухватајући
штап
,
на
силу
хтио
да
мушки
коракне
,
да
затресе
кућом
.
Али
чим
је
прешао
преко
прага
,
нога
му
поклецну
и
он
посрну
,
паде
.
—
Ништа
је
—
прогунђа
стискајући
зубе
и
жваћући
чађаве
бркове
који
му
пали
по
устима
.
—
Запело
ми
нешто
за
ногу
па
пао
...
Ништа
је
ово
...
За
Османом
одоше
још
неколико
њих
,
одбјегоше
.
Напошљетку
читава
кућа
остаде
само
на
једном
слузи
,
на
Хамиду
неком
,
кога
Зулфага
однекуд
доведе
,
и
на
једној
слушкињи
,
за
коју
и
мајка
рече
да
је
боља
и
поштенија
од
свију
других
.
И
јарани
мајкини
почеше
се
све
рјеђе
и
рјеђе
купити
око
баште
,
све
их
мање
и
мање
долазило
.
У
оно
доба
кад
су
се
обично
окупљали
и
састајали
,
Зулфага
је
излазио
пред
мајку
,
износио
некакве
тужбе
,
рачуне
и
сенете
,
старајући
се
и
упињући
да
је
задржи
у
соби
баш
у
том
часу
кад
је
највише
жељела
да
изађе
и
да
се
разговори
с
њима
.
Понекад
је
изгледало
као
да
је
између
њих
двоје
настала
нека
потајна
,
подмукла
борба
,
у
којој
је
Зулфага
непрестано
наваљивао
и
нападао
,
а
мајка
непрестано
кушала
да
се
са
свом
снагом
одупре
,
одбрани
,
отме
.
—
Шта
ће
ми
то
,
крвниче
?
Шта
ће
ми
сад
?
——
питала
је
љутито
,
газећи
по
рачунима
и
кушљајући
их
,
гњечећи
.
—
Хоћеш
ли
ме
уморити
са
твојим
кукањем
,
хоћеш
ли
убити
?
.
.
Па
би
,
некако
и
нехотице
,
застала
пред
огледалом
и
почела
поправљати
косу
,
хаљине
,
намјештати
се
.
—
Нећу
ја
вазда
тих
брига
и
кијамета
—
викала
је
затим
јаче
,
полазећи
према
вратима
,
увијајући
се
.
—
Ја
хоћу
и
живота
,
весеља
,
шале
...
Тога
хоћу
...
Тога
...
—
Ех
,
а
преша
је
ово
—
муцао
је
Зулфага
,
једнако
стојећи
пред
њом
онако
тих
,
покоран
,
скрушен
,
са
уснама
вјечито
развученим
на
смијех
.
—
Ово
се
не
смије
затезати
...
—
Мичи
се
!
.
.
И
,
приступивши
му
,
почне
га
тући
,
шамарати
.
—
—
Крвниче
!
.
.
—
Кућа
пропада
...
а
ово
је
преша
...
—
Шути
...
—
И
свијет
зна
да
пропадамо
и
прича
о
том
...
Мајка
застане
.
—
Ко
прича
?
—
пита
узбуђено
.
—
Ко
?
—
Агинице
некакве
говоре
:
како
ништа
немаш
,
како
ћеш
у
њих
просити
...
—
Мучи
!
.
.
И
опет
почне
да
бије
,
да
шамара
.
—
Зар
о
мени
да
тако
говоре
?
.
.
Зар
смију
о
мени
тако
говорити
?
.
.
Тада
је
остајала
у
соби
пустивши
јаране
да
осамљени
зијевају
од
досаде
и
да
се
разилазе
куд
који
хоће
.
Ни
питала
за
њих
није
,
ни
наређивала
да
се
часте
.
Опет
је
мислила
о
рачунима
...
Кроз
неколико
мјесеци
као
да
није
више
било
ни
пријатеља
ни
душмана
да
се
,
по
дану
или
по
ноћи
,
врзају
око
наше
куће
.
Једино
стари
Осман
,
онако
слаб
и
немоћан
,
што
се
прикрадао
покаткада
и
заклоњен
,
сакривен
чучао
покрај
врата
,
чекајући
ме
да
изађем
из
куће
и
кренем
у
чаршију
.
—
Ђе
си
,
одмјено
јуначка
?
—
питао
је
сагињући
се
готово
до
земље
и
љубећи
ме
у
скут
.
—
Нијеси
,
зар
,
заборавио
на
ме
?
Тада
би
замолио
да
му
коњушницу
отворим
и
да
га
кришом
проведем
тамо
.
—
Само
да
видим
рођу
—
вели
тужно
.
—
Само
мало
...
Поклецајући
и
опирући
се
о
тешки
,
дебели
штап
,
прекорачио
би
преко
прага
,
застао
крај
каната
,
опустио
руке
низа
се
и
некако
изморен
малаксало
цикнуо
:
—
Рођо
!
.
.
И
чим
би
се
окренула
према
њему
,
весело
зарзала
и
почела
тући
копитом
о
земљу
,
трчао
јој
као
сулуд
,
тапшао
је
по
врату
и
сапима
,
прстима
рашчешљавао
дугу
,
свилену
гриву
и
тепајући
и
ласкајући
миловао
је
дуго
...
дуго
...
дуго
...
ИX
Свак
је
,
након
смрти
бабине
,
причао
и
говорио
како
је
он
оставио
много
готовине
иза
себе
.
Неки
су
поуздано
тврдили
да
је
преко
стотину
ћемера
самих
дуката
било
.
За
чудо
,
та
се
готовина
,
—
ако
је
доиста
толико
било
,
—
некако
и
сувише
брзо
потрошила
.
Готово
да
је
Зулфага
имао
право
кад
је
говорио
мајки
:
»
Готова
пара
у
руци
,
најнесигурније
имуће
,
одлети
док
се
окренеш
«
.
Зато
је
и
препоручивао
највише
да
се
остала
добра
уреде
и
некретнине
да
се
подигну
;
зато
је
увијек
и
тражио
да
се
сва
готовина
у
то
уложи
.
У
чаршији
порушио
је
читав
низ
старијих
,
тијесних
дућана
,
са
мрким
нагњилим
ћепенцима
и
големим
стрехама
изнад
њих
,
по
којима
одавно
израсли
и
прилип
и
маховина
,
желећи
да
ту
подигне
нове
,
велике
куће
и
магазе
,
које
ће
лијепо
уредити
и
издавати
под
скупу
кирију
.
А
што
је
више
зидао
,
новаца
је
код
мајке
бивало
све
мање
и
мање
.
Напошљетку
се
и
задњи
ћемер
испразнио
и
задњи
се
дукат
потрошио
.
—
Шта
ћемо
сад
?
—
запита
мајка
забринуто
,
кад
је
и
опет
дошао
да
иште
новаца
,
а
тек
половица
грађевина
једва
ако
је
била
доготовљена
—
Како
ћемо
?
—
Ти
си
домаћица
...
ти
наређујеш
,
а
ја
ћу
слушати
—
понизно
одговори
Зулфага
,
клањајући
се
и
нарочито
наглашавајући
оне
задње
ријечи
ја
ћу
слушати
.
—
Ти
како
знаш
...
—
А
шта
ја
знам
?
—
окоси
се
мајка
оштро
,
грицкајући
танки
свилени
јаглук
и
немирно
клепећући
папучом
о
тле
.
—
Шта
ћу
ја
?
.
.
—
Ти
знаш
све
—
упорно
дочека
Зулфага
и
развуче
лице
на
смијех
.
—
Твоја
је
памет
голема
...
А
...
а
ти
и
заповиједаш
...
Мајка
,
нестрпљива
,
поче
размјештати
неке
ствари
но
соби
,
које
као
да
јој
на
путу
биле
.
Поче
затим
и
као
рачунати
нешто
и
размишљати
.
—
А
шта
би
ти
смислио
?
—
запита
га
изненада
и
унесе
му
се
у
лице
.
—
Знаш
ли
и
ти
што
?
.
.
—
Их
!
.
.
Како
ћу
ја
?
.
.
—
ускликну
он
задивљено
и
некако
поплашено
поче
се
измицати
натраг
.
—
Кад
твоја
памет
не
може
...
Их
!
.
.
Како
ћу
ја
?
.
.
—
Доста
!
—
готово
цикну
мајка
и
пљесну
дланом
о
длан
.
—
Не
увијај
ми
ништа
...
Говори
!
.
.
—
Па
...
па
...
па
.
.
удри
ме
,
молим
те
—
замуца
Зулфага
и
поднесе
јој
главу
да
га
удари
.
—
Удри
...
а
немој
да
ја
смишљам
и
да
се
мијешам
у
твоје
ствари
...
Ти
...
ти
си
све
наређивала
...
Нареди
и
сад
.
—
Говори
!
...
Он
дубоко
уздану
и
сневесели
се
.
—
Како
ћу
?
—
запита
готово
плачући
.
—
Да
је
моје
ја
...
ја
бих
продао
неколико
кметовских
кућа
...
Непоштени
су
,
краду
,
варају
...
Да
је
то
моје
,
ја
бих
продао
...
—
Одмах
?
.
.
—
Ама
,
каква
је
моја
памет
?
.
.
Каква
?
.
.
—
отегну
он
некако
очајно
,
гледајући
према
небу
.
—
Ти
ћеш
опет
боље
смислити
.
Мајки
као
да
се
свали
камен
са
срца
.
Одмах
се
разведри
.
—
А
пуно
краду
?
—
запита
брзо
.
—
Пуно
.
—
Па
какве
штете
кад
их
продамо
?
.
.
Ја
бих
их
давно
продала
...
Зулфага
отегну
шијом
и
чудновато
узви
главом
,
као
да
би
да
боље
чује
.
—
Зар
и
ти
смислила
тако
?
—
запита
тихо
.
—
Давно
...
—
И
ти
заповиједаш
да
продам
?
—
Заповиједам
да
продаш
све
кметове
што
краду
,
макар
их
било
педесет
...
—
Баш
твоја
воља
?
—
Моја
.
Зулфага
готово
паде
на
кољена
,
дотаче
се
мајчина
скута
и
пољуби
га
.
Затим
,
онако
преклоњен
,
измичући
се
на
леђа
,
изиђе
из
собе
некако
нечујно
,
ишчезну
.
Тога
истога
дана
,
негдје
иза
подне
,
дође
нам
Сулага
.
Био
је
некако
снужден
,
забринут
,
невесео
и
,
макар
што
сам
стајао
баш
поред
собних
врата
,
прошао
је
поред
мене
и
очешао
се
лактом
о
моју
антерију
,
не
опазивши
ме
нити
се
по
обичају
јавивши
.
Пошао
је
одмах
право
мајки
која
је
сједила
у
врху
собе
на
својој
шилти
,
и
,
разасувши
по
димијама
неколике
прегршти
мохуна
,
чистила
их
,
тријебила
.
Погледавши
једно
у
друго
не
проговорише
ни
ријечи
;
само
се
поздравише
лаким
климањем
главе
.
Сулага
затим
стењући
сједе
испод
пенџера
и
леђима
се
прислони
уз
јастук
један
,
док
мајка
и
надаље
чишћаше
мохуне
не
дижући
главе
нити
се
осврћући
на
њега
.
—
А
ти
баш
хоћеш
да
продаш
кметове
,
ханума
?
—
запита
испрекидано
,
премећући
велике
жуте
бројанице
међу
прстима
.
—
Говоре
тако
.
—
Тако
и
јес
’
—
потврди
мајка
мирно
,
не
мичући
се
.
—
Не
лажу
.
—
А
рашта
?
——
отегну
Сулага
као
у
чуду
,
гледајући
је
пажљиво
.
—
Шта
ти
учинише
?
—
Краду
ме
.
—
Они
?
.
.
—
Ја
то
знам
најбоље
и
нико
не
треба
да
ми
их
хвали
.
Сулага
осјети
сву
оштрину
овог
одговора
и
умукну
.
Поново
поче
на
силу
кашљати
и
протезати
се
.
Затим
,
опазивши
мене
,
даде
ми
знак
руком
да
му
приступим
.
Обгрли
ме
.
Па
се
опет
окрену
мајки
и
указа
јој
на
ме
.
—
А
шта
ће
овом
остати
,
ако
и
добра
пролете
као
и
готовина
.
—
запита
јаче
.
—
Продате
ли
кметове
и
земље
,
шта
ће
с
њиме
бити
?
—
Отац
се
о
њему
мање
бринуо
него
што
се
ја
бринем
—
дочека
мајка
брзо
и
одбаци
мохуне
с
крила
.
—
Да
је
он
ствари
боље
уредио
,
не
би
се
ништа
продавало
.
—
Он
није
уредио
?
.
.
Он
?
.
.
—
кликну
Сулага
и
тресну
бројаницама
о
ћилим
.
—
Бег
?
.
.
—
То
опет
ја
најбоље
знам
.
Нико
мом
ђетету
не
може
бити
бољи
пријатељ
од
мене
,
—
дочека
мајка
сурово
,
па
се
придиже
и
отрже
ме
од
Сулаге
.
—
Нисам
ја
трошаџија
,
па
да
бацам
паре
узалуд
и
да
расипам
...
—
А
Зулфага
?
—
поче
Сулага
живље
,
придижући
се
.
—
Мислиш
ли
да
...
—
Зулфага
ради
како
ја
наредим
—
прекиде
га
мајка
и
,
поносито
му
окренувши
леђа
,
пође
из
собе
.
—
Он
ништа
не
ради
без
мене
.
И
мирни
,
добри
Сулага
оста
сам
самцит
,
понижен
и
посрамљен
.
Само
сам
,
одлазећи
,
чуо
како
усиљеније
кашље
и
нешто
гунђа
,
гунђа
...
.
Наравно
да
је
Зулфага
за
све
ово
сазнао
кроз
непун
сахат
и
плачући
и
пренемажући
се
поче
љубити
мајки
и
руке
и
врхове
од
папуча
.
Захваљивао
јој
по
двадесет
пута
на
»
поштеној
«
одбрани
и
грухајући
се
у
прса
напомињао
како
пакосни
свијет
никако
неће
да
призна
колико
памети
и
мозга
има
она
у
глави
и
колико
је
боља
и
разумнија
него
сви
домаћини
шехерски
.
—
Из
зависти
што
је
добро
пошло
они
ово
раде
—
говорио
је
јецајући
.
—
И
мени
товаре
на
леђа
да
те
ја
наговарам
...
Моја
махнита
глава
да
твоју
наговара
!
.
.
Их
!
.
.
А
тад
се
окрену
мени
,
загрли
ме
и
поче
љубити
.
—
Добро
и
ваљано
момче
моје
,
—
рече
некако
меко
,
сажаљевајући
—
срце
ти
је
исто
као
и
у
мајке
...
Још
би
ти
и
памет
била
као
и
мајкина
,
само
ако
те
не
покваре
хунцути
и
ниткови
некакви
и
ако
ти
је
не
помуте
...
—
Какви
хунцути
?
——
запита
мајка
кроз
зубе
и
погледа
га
попријеко
.
—
Ко
ће
га
покварити
?
.
.
—
Па
...
па
млад
је
...
и
не
зна
мислити
својом
главом
...
—
замуца
он
и
остави
ме
.
—
Па
...
па
.
.
видила
си
каквих
имамо
пријатеља
,
па
...
па
ће
му
свашта
набацати
у
главу
...
А
дијете
добро
,
честито
...
Мајка
застаде
мало
,
поћута
.
—
...
И
казаће
како
му
је
мајка
расула
благо
и
...
и
како
сам
ја
томе
крив
...
И
златно
,
послушно
дијете
ружно
ће
мислити
о
мени
...
Мајка
ми
приступи
и
поче
миловати
.
—
Отсада
више
не
смијеш
ићи
у
Сулаге
—
рече
отсјечно
.
—
Нипошто
!
.
.
—
Не
кажем
ја
за
Сулагу
...
Сулага
је
миран
чо’јек
—
брзо
упаде
Зулфага
,
превијајући
се
и
отежући
шијом
.
—
Он
није
лош
...
—
Он
не
смије
више
ићи
у
Сулаге
—
нагласи
мајка
јаче
и
пресијече
руком
по
ваздуху
,
као
да
тиме
прекида
сваки
даљи
разговор
.
—
Што
ја
рекнем
не
пориче
се
.
Зулфага
изви
главом
и
чудновато
преврну
својим
ситним
очима
.
—
Ти
си
домаћин
,
па
чини
како
знаш
—
рече
,
па
,
и
не
погледавши
више
на
ме
,
изиђе
из
собе
.
X
Пошто
је
продао
неколико
кметова
и
новце
предао
мајки
,
Зулфага
за
дуго
времена
није
јој
додијавао
иштући
ни
јадикујући
.
Претварао
се
као
да
је
све
ствари
потпуно
уредио
и
као
да
је
све
одлучно
пошло
на
боље
.
Изгледао
је
некако
и
задовољнији
,
веселији
.
Почео
се
љепше
и
облачити
,
чешће
се
купати
,
умивати
,
као
да
прије
није
ни
имао
времена
да
се
и
таквим
беспослицама
забавља
.
Свако
јутро
убрао
би
по
киту
цвијећа
,
задјенуо
под
широки
,
ћошкасти
фес
,
који
му
падао
по
ушима
,
па
,
запаливши
чибук
,
почео
звиждукати
или
,
стиснутих
очију
,
некако
попијевати
кроз
нос
,
шуњкетати
.
А
то
као
да
и
мајку
осоколи
,
као
да
је
разгали
мало
.
Готово
преко
ноћи
и
она
поста
ведрија
,
лакша
,
чилија
.
Оних
големих
,
дебелих
,
модрих
прстенова
испод
очију
као
да
сасвим
нестаде
;
руменило
јој
се
опет
поче
разлијевати
по
лицу
.
Сад
се
мање
затварала
и
у
собу
и
чешће
излазила
на
башчу
,
међу
цвијеће
.
Својом
руком
залијевала
је
јорговане
,
пресађивала
албабере
и
невене
,
окопавала
руже
и
лехандере
.
И
као
да
се
није
знала
уморити
у
послу
томе
,
као
да
јој
није
требало
почивке
.
Зној
је
облијева
по
лицу
,
по
врату
,
по
мишицама
,
мокра
коса
лијепи
се
по
челу
и
по
образима
,
док
она
ради
,
непрестано
ради
и
пјева
,
а
плаха
пјесма
разлијеже
јој
се
,
одјекује
,
звони
кроз
башчу
,
пробија
се
кроз
гране
шандуда
и
смокава
и
тамо
негдје
далеко
,
далеко
у
плавој
,
свијетлој
висини
тоне
,
растапа
се
и
изумире
.
Тек
покаткада
,
уријетко
,
освојила
би
је
опет
чудна
нека
сјета
,
дерт
неки
.
Али
то
није
била
више
брига
за
послове
,
страховање
од
немаштине
,
него
друго
,
друго
нешто
...
ни
сам
не
знам
како
бих
назвао
.
По
свему
се
могло
познати
да
је
то
мучи
,
силовито
мучи
,
кида
,
распиње
.
Чим
би
ујутру
устала
и
изашла
на
авлију
,
лакше
обучена
,
у
кошуљи
која
јој
се
припијала
уз
тијело
и
танким
свиленим
димијама
које
се
мало
опустиле
низ
кукове
,
са
распуштеном
косом
што
јој
падала
по
голим
прсима
и
по
обнаженим
мишицама
,
чудно
се
протезала
,
ломила
,
увијала
.
На
ме
,
макар
што
сам
је
дочекивао
на
авлији
смјешкајући
се
,
ни
погледала
не
би
,
ни
осврнула
се
.
Онако
ломна
и
замишљена
силазила
је
одмах
у
дно
авлије
на
траву
,
и
,
не
тражећи
шилте
ни
јастука
,
ту
се
сасула
,
пала
,
легла
поребарке
.
И
не
осврћући
се
никуда
,
не
пазећи
гледа
ли
је
ко
и
чуди
ли
се
,
поново
се
почела
протезати
,
превијати
,
кршити
,
састављајући
руке
високо
изнад
главе
и
ломећи
прсте
,
а
танка
кошуља
све
се
више
затеже
,
припија
уз
тијело
и
димије
на
куковима
тресу
се
,
дршћу
,
дршћу
...
Једанпут
сам
опазио
како
је
оштрим
ноктима
загребла
по
мишици
и
пустила
крв
;
затим
,
опазивши
како
цури
,
почела
гребати
као
помамна
.
Лице
јој
готово
помодрило
,
запалило
се
,
искривило
,
жиле
на
врату
набрекле
,
сви
мишићи
на
образима
играли
,
трзали
се
.
—
Ух
!
—
умало
што
нисам
вриснуо
од
страха
,
запомагао
.
И
побјегао
бих
,
сакрио
се
,
уклонио
,
само
да
Зулфага
није
био
у
близини
.
Само
њему
за
инат
задржао
сам
се
,
остао
.
Човјек
овај
као
да
је
уживао
у
мукама
мајкиним
.
Док
се
она
ломила
,
кидала
и
гребала
,
он
је
,
прикривен
,
непрестано
посматрао
и
,
увијајући
бркове
и
набијајући
фес
до
обрва
,
смјешкао
се
,
чудно
се
смјешкао
,
а
ситне
,
мале
очи
свијетлиле
му
се
као
свијетњаци
.
И
баш
због
тога
што
сам
му
и
одвише
сметао
,
—
а
познао
сам
да
му
сметам
по
томе
,
што
ми
нудио
и
новаца
да
одем
из
авлије
,
—
хтио
сам
мучити
га
,
кињити
,
пркосити
му
свуда
,
на
сваком
кораку
.
И
ништа
ми
није
било
милије
,
него
када
би
се
ушљед
моје
неподмитљивости
почео
љутити
и
стискати
зубе
.
Напошљетку
би
и
одмахнуо
рукама
и
поново
се
погладивши
по
брковима
кретао
право
мајки
.
Опазивши
га
,
она
се
одмах
придизала
,
исправљала
се
.
Једним
замахом
руке
саставила
би
и
кошуљу
на
прсима
и
спустила
рукаве
низ
мишице
.
И
обоје
се
неко
вријеме
гледали
нијемо
,
ћутећи
.
Затим
би
се
почео
наклањати
и
шаптати
нешто
,
брзо
шаптати
,
отегнувши
шију
унапријед
и
узвијајући
главом
...
Она
није
одговарала
...
Само
га
гледала
својим
лијепим
,
крупним
очима
,
гледала
нетремице
и
немирно
се
вртила
,
превртала
на
мјесту
.
Напошљетку
као
да
би
се
пренула
,
освијестила
мало
,
па
баци
ногу
преко
ноге
и
гласно
,
да
сам
и
ја
могао
чути
,
узвикне
:
—
Зови
Хајнију
!
.
.
Он
није
слушао
.
Шаптао
је
и
даље
неуморно
,
шаптао
живо
,
испрекидано
,
примичући
се
,
нагињући
се
све
више
.
—
Хајнију
зовни
!
—
узвикне
мајка
жешће
и
баци
му
папучу
у
лице
.
И
одмах
би
се
скупио
некако
,
покуњио
се
и
пошао
.
Мајка
је
гледала
за
њим
мрштећи
се
и
постајући
све
немирнија
.
Неколико
пута
чинило
ми
се
као
да
ће
га
зауставити
,
зовнути
.
Па
се
ипак
савлађивала
и
поново
лијегала
на
траву
.
Узваљена
,
запаливши
наргилу
,
—
што
јој
слушкиња
увијек
доносила
,
—
дочекивала
је
Хајнију
,
Циганку
,
која
је
са
своје
двије
поћерке
,
двије
чупаве
,
мале
,
црнпурасте
дјевојчице
,
носећи
дахире
у
руци
и
позвецкујући
њима
весело
улазиле
и
,
некако
поцупкујући
и
скакућући
,
претрчавала
преко
авлије
и
брзо
се
окренувши
на
пети
заустављала
се
пред
мајком
.
—
Пјевај
ми
,
Хајнија
!
.
.
Пјевај
,
душо
медена
!
—
викне
мајка
заносно
,
и
удари
се
по
кољену
.
—
На
штеди
грла
,
не
било
га
;
не
жали
срца
,
усахло
ти
!
.
.
Пјевај
!
.
.
И
хитре
Циганке
,
вавијек
орне
и
распаљене
,
ударе
у
дахире
,
уздигну
се
на
прсте
им
,
затресавши
бујним
коврџастим
чупима
и
измахнувши
голим
пуначким
рукама
изнад
главе
,
пусте
глас
и
почну
се
окретати
,
вртити
,
заигравати
.
И
разаспу
им
се
свилене
косе
по
плећима
,
и
почну
пуцати
затегнуте
јечерме
на
прсима
,
и
димије
се
опусте
и
почну
заплетати
око
нога
,
док
оне
,
кршне
,
плахе
,
једре
,
са
ужагреним
очима
,
зажареним
образима
и
набреклим
,
полунагим
дојкама
које
се
пробиле
испод
кошуља
,
извијају
се
,
ковитлају
,
трзају
,
а
дивља
,
силна
,
страсна
пјесма
све
то
јаче
одлијеже
авлијом
,
опијајући
,
дражећи
,
распаљујући
...
Мајка
као
да
и
сама
подивља
,
као
да
се
разбјесни
.
Издигнувши
се
на
кољена
и
гледајући
широким
,
врелим
,
готово
безумним
погледом
унаоколо
,
почне
све
око
себе
кидати
,
чупати
,
разбијати
.
Кида
и
кошуљу
,
и
димије
,
и
месо
на
себи
као
да
кида
;
чупа
и
гњечи
траву
,
гризе
,
жваће
;
и
баце
папучу
једну
,
другу
...
Напошљетку
удара
и
наргилом
о
зид
,
разбија
је
и
вриснувши
извије
се
,
скочи
и
,
ширећи
руке
и
пуцкајући
прстима
,
и
сама
као
да
почне
поигравати
,
цупкати
.
Тешко
Зулфаги
ако
би
се
након
тога
појавио
у
авлији
.
Чим
би
га
опазила
,
одмах
му
и
трчала
у
сусрет
и
снажно
га
гурнувши
у
прса
обарала
на
калдрму
и
почела
газити
,
тући
,
немилосрдно
тући
.
Ударала
га
и
рукама
,
и
ногама
,
и
раскиданим
цријевом
од
наргиле
;
ударала
по
лицу
,
по
леђима
,
по
прсима
,
свуда
.
И
кад
би
се
подигао
и
почео
бјежати
,
трчала
је
за
њим
,
гонила
га
,
тјерала
,
гађајући
га
у
леђа
камењем
,
дрвима
,
стакладима
.
Тек
кад
би
се
,
рашчерупан
,
раздрљен
и
испрљан
дочепао
собе
и
сакрио
се
,
закључао
у
њу
,
остављала
га
је
,
враћала
се
и
,
уморена
и
малаксала
,
опет
падала
по
трави
,
ваљала
се
.
У
неко
доба
чинило
се
као
да
је
мајка
жељела
да
се
сасвим
отресе
Зулфаге
,
да
га
се
потпуно
ослободи
.
Опет
као
да
се
међу
њима
почела
водити
борба
,
подмукла
,
прикривена
,
али
силна
и
очајна
борба
,
којој
као
да
се
није
могло
лако
сагледати
краја
.
Мајку
је
—
видјело
се
—
љутило
и
узрујавало
Зулфагино
пристајање
за
њом
,
ухођење
његово
,
пажња
онолика
.
Макар
га
и
гонила
,
и
грдила
,
и
ружила
,
он
је
пристајао
непрестано
,
вјечито
онако
смирен
,
скрушен
и
насмијан
и
вјечито
чист
,
уређен
и
нагиздан
,
са
китом
цвијећа
испод
феса
.
Неколико
пута
слала
га
и
на
села
,
токорсе
да
јој
посвршава
неке
послове
,
те
да
га
тако
барем
за
неколико
дана
отјера
од
себе
,
да
га
одстрани
.
Па
ни
то
није
помогло
.
Зулфага
је
,
као
за
инат
,
све
послове
свршавао
много
раније
него
је
она
мислила
и
враћа
се
обично
кроз
дан
,
кроз
два
,
носећи
узгред
и
некаквих
пешкеша
и
понуда
разних
.
Једанпут
само
задржао
се
пуних
осам
дана
.
Али
,
за
чудо
,
мајка
се
и
због
тога
узнемирила
.
Већ
шести
дан
након
његова
одласка
постала
је
некако
сметена
,
збуњена
,
усплахирена
.
Момци
су
долазили
и
питали
:
какве
ће
наредбе
да
изда
за
винограде
неке
,
шта
ће
да
им
каже
,
а
она
је
само
муцала
,
петљала
нешто
и
гунђала
,
нагло
се
окрећући
и
бјежећи
,
сакривајући
се
од
њих
.
Наравно
,
одмах
иза
тога
морао
је
Хамид
трчати
Зулфаги
са
најозбиљнијом
поруком
:
нека
оставља
све
послове
и
нека
дође
,
врати
се
што
прије
.
—
Оставио
си
ми
све
послове
неуређене
,
а
толико
си
остао
на
селу
—
почела
га
грдити
чим
се
повратио
и
изишао
пред
њу
.
—
Све
си
оставио
,
да
ме
намучиш
,
душманине
,
као
да
не
знаш
да
те
могу
к’о
пса
избацити
из
куће
одмах
,
овог
часа
...
Зулфага
по
обичају
нити
се
противио
,
нити
се
бранио
.
—
Јесам
крив
...
јесам
—
муцао
је
полугласно
,
гледајући
изнад
себе
и
чупкајући
чакшире
на
бедри
.
—
Нехотице
било
па
...
па
нијесам
уредио
...
И
зарадио
сам
да
...
да
ме
избациш
...
сад
...
одмах
.
Пошљедње
ријечи
и
нагласио
је
чак
и
погуривши
се
као
да
је
очекивао
кад
ће
му
показати
врата
и
отјерати
га
.
То
мајку
још
више
распали
,
наљути
.
Цичећи
и
пјенушећи
од
бијеса
поче
жестоко
,
силовито
ударати
по
њему
и
руком
и
папучом
,
поче
му
дерати
и
антерију
и
кошуљу
.
А
он
,
измичући
се
натрашке
и
лагано
се
бранећи
,
само
је
отезао
шијом
и
све
се
чудније
смјешкао
гледајући
је
.
Тако
,
—
причају
,
—
и
змија
гледа
у
преплашену
тицу
,
која
узалуд
облијеће
,
отима
се
и
лепрша
,
док
напошљетку
,
омађијана
и
малаксала
потпуно
,
не
клоне
и
не
спусти
се
пред
њу
.
Има
тренутака
када
човјек
по
нагону
неком
,
—
макар
и
не
имао
јачих
разлога
за
то
,
—
ипак
осјети
е
му
са
неке
стране
пријети
опасност
,
те
се
унапријед
,
често
и
преко
воље
,
прибира
и
спрема
на
одбрану
.
И
ја
,
што
сам
којим
даном
постајао
старији
,
све
сам
више
зазирао
од
Зулфаге
и
све
ми
се
чинило
да
он
у
читавој
кући
никога
толико
не
мрзи
колико
мене
.
Ништа
му
помагало
није
ни
што
ми
се
каткад
улагивао
,
што
ме
хтио
замамљивати
и
поклонима
.
Осјећајући
да
му
сметам
,
много
да
му
сметам
,
дражио
сам
га
свуда
,
изазивао
,
ругао
му
се
.
Њему
за
инат
,
—
чинило
ми
се
,
—
могао
бих
учинити
све
што
никад
и
никоме
за
љубав
учинио
не
бих
.
Њему
за
инат
ишао
сам
у
чаршију
,
међу
чаршинлије
,
причао
свакакве
приче
и
лагао
;
за
инат
тукао
сам
Хамида
,
љубимца
његова
;
за
инат
улазио
у
његову
собу
и
са
запаљеном
цигаром
пржио
му
хаљине
и
правио
рупе
на
њима
.
И
у
Сулаге
сам
најчешће
ишао
њему
за
инат
.
Сваки
дан
готово
ишао
сам
тамо
и
на
авлији
,
на
ширини
,
играо
се
са
Хатиџом
,
правио
јој
свирале
,
штрцаљке
,
пушке
од
зовине
и
причао
приче
.
Каткада
нам
је
приступала
и
Шерифа-ханума
,
сједала
поред
нас
те
и
она
причала
.
И
највише
нам
причала
о
некаквим
маћехама
,
о
женама
које
су
обично
биле
шејтанског
поријекла
,
те
мучиле
пасторчад
своју
и
гониле
их
.
Причајући
непрестано
је
гледала
у
ме
и
непрестано
ме
миловала
по
коси
и
по
образима
.
Сулага
,
враћајући
се
из
чаршије
,
затицао
нас
тако
у
групи
.
И
одмах
је
смијешећи
се
приступао
мени
,
одвајао
ме
од
„
женског
друштва
“
и
звао
да
сједнем
пред
собу
његову
њему
уз
кољено
.
И
,
рачунајући
зар
да
сам
већ
„
поприличан
момак
“
,
дозрио
чак
и
за
озбиљнији
разговор
,
нудио
ми
је
духанску
кутију
,
—
коју
сам
прије
ријетко
у
руке
узимао
,
—
и
на
силу
ме
гонио
да
запалим
,
задиманим
пред
њим
.
Тада
би
по
обичају
и
опет
почео
питати
,
распитивати
о
свему
.
Питао
о
новим
пословима
и
грађевинама
нашим
,
о
продаји
кметова
и
о
новцима
.
И
макар
што
су
ми
одговори
били
нејасни
,
сметени
,
непоуздани
,
пажљиво
је
слушао
све
и
гладећи
браду
и
ушмркујући
размишљао
о
њима
.
Примјећивао
није
ништа
.
Нарочито
Зулфагу
није
хтио
спомињати
.
Ако
бих
га
ја
каткада
и
споменуо
,
само
је
узвијао
носом
,
набирао
обрве
и
одмахивао
руком
.
И
одмах
је
прекидао
разговор
,
одмах
се
дизао
и
одлазио
у
собу
.
Неколико
пута
био
сам
ишибан
због
ових
посјета
.
Мајка
,
која
већ
бијаше
научена
да
је
свак
слијепо
слуша
и
да
јој
се
покорава
,
никако
није
могла
подносити
да
се
ја
одмећем
и
отимам
испод
њезине
снаге
и
надзора
њезина
.
Кад
год
бих
се
враћао
из
куће
Сулагине
,
кад
бих
изишао
из
врата
његових
,
увијек
сам
опазио
Зулфагу
како
стоји
недалеко
,
на
сокаку
,
и
вреба
ме
,
пази
.
—
А
шта
си
радио
тамо
?
—
питао
је
тихо
и
као
забринуто
,
хватајући
ме
за
руку
и
привлачећи
себи
.
—
Шта
си
ишао
?
.
.
Знаш
ли
,
јадниче
,
да
ће
се
мајка
љутити
?
.
.
Затим
је
,
—
не
обзирући
се
на
то
што
сам
се
трзао
,
отимао
,
пљувао
му
на
лице
и
на
хаљине
,
мирно
ме
водио
кући
и
гурајући
пред
мајку
почео
уздисати
:
—
Ето
...
опет
је
био
у
Сулаге
...
Ја
сам
га
управо
и
измамио
из
авлије
и
...
и
сачувао
га
да
га
опет
не
наговоре
...
—
Опет
био
!
—
цикне
мајка
раздражено
и
сијевне
очима
.
—
Опет
,
зар
!
—
Само
га
немој
ударати
ни
кажњавати
—
брзо
дочекује
Зулфага
и
као
стане
преда
ме
да
ме
одбрани
.
—
Млад
је
још
...
Не
зна
...
На
жалост
,
мајка
се
није
дала
умолити
.
Немилосно
,
готово
крвнички
хватате
ме
за
прса
,
обарала
ме
и
,
вадећи
испод
басамака
дугачку
шибу
једну
,
—
која
је
и
била
устргнута
и
ту
се
вјечито
чувала
само
због
мене
,
—
почела
ме
шибати
по
рукама
,
плећима
,
бедрама
,
по
глави
.
Узалуд
сам
врискао
,
помагао
,
отимао
се
.
Тек
пошто
би
се
уморила
шибајући
,
пошто
је
обје
руке
забољеле
,
пуштала
ме
и
затварала
у
собу
,
не
допуштајући
више
никако
ни
да
излазим
,
ни
да
вечерам
чак
.
Након
таквих
догађаја
и
Зулфага
и
мајка
дуго
су
разговарали
,
препирали
се
о
нечему
.
Мајка
је
била
узрујана
,
узбуђена
,
бранила
се
и
много
је
размахивала
рукама
као
доказујући
нешто
;
Зулфага
је
напротив
био
необично
миран
и
,
како
ми
се
причињавало
,
говорио
је
одлучно
и
потпуно
убједљиво
.
За
чудо
,
обоје
њих
гледали
су
врло
често
на
моју
собу
и
указивали
на
њу
.
По
томе
сам
одмах
могао
и
познати
да
су
све
говорили
само
о
мени
,
да
се
управо
о
мојој
кожи
и
радило
.
И
стрепио
сам
непрестано
и
,
—
након
таквих
разговора
,
—
увијек
страховао
да
ће
ме
позвати
преда
се
и
да
ће
судити
жешће
и
суровије
нето
су
икад
прије
судили
...
Опет
сам
се
бојао
батина
,
шиба
,
удараца
...
Па
ипак
——
остављали
ме
на
миру
.
Мајка
је
,
шта
више
,
иза
тога
постајала
и
некако
мекша
,
њежнија
,
блажа
.
И
,
желећи
зар
да
заглади
што
ме
онолико
тукла
и
мучила
,
нудила
ме
слаткишима
,
тепала
ми
,
миловала
...
Каткада
,
на
велико
моје
чудо
,
и
пригрлила
би
ме
страсно
,
силовито
,
махнито
и
почела
стезати
,
привијати
уза
се
,
као
да
ме
брани
,
отима
од
некога
...
Једне
вечери
,
пошто
је
обдарила
и
отпустила
Хајнију
и
истукла
Зулфагу
,
није
по
обичају
ни
отишла
у
своју
собу
нити
се
тамо
затворила
.
Не
!
.
.
Остала
је
онако
лежећи
на
трави
,
остала
преко
читаве
ноћи
,
управо
до
зоре
.
Па
и
Зулфага
остао
с
њоме
...
И
ко
зна
колико
су
се
разговарали
и
шта
су
све
разговарали
!
.
.
Знам
само
да
је
у
свануће
,
кад
сам
се
дигао
из
душека
и
хтио
се
умивати
,
уљегла
ми
у
собу
,
блиједа
,
слаба
и
изнемогла
и
,
заставши
крај
врата
,
тихо
,
изморено
,
запитала
ме
:
—
А
зар
си
будан
?
.
.
Па
и
не
сачекавши
одговора
,
узела
је
пешкир
,
—
који
је
висио
крај
огледала
,
—
да
ме
сама
опере
.
Отирући
и
обгрлила
ме
и
некако
збуњено
,
сметено
промуцала
:
—
Спремај
се
...
Ићеш
у
Сарајево
...
—
Ја
?
.
.
—
Да
учиш
...
Наслонивши
ми
главу
на
раме
,
ударила
је
у
плач
.
Ништа
више
није
знала
проговорити
,
ни
објаснити
ми
.
XИ
Чим
смо
приспјели
у
Сарајево
,
ознојени
,
уморни
,
прашњави
,
са
лицем
препланулим
од
сунца
и
са
закрвављеним
очима
од
несанице
,
Зулфага
,
не
пустивши
ни
да
се
уредим
ни
да
прашину
стресем
,
узе
ме
чврсто
за
руку
и
нагло
поведе
кроз
уске
,
тијесне
сокаке
према
узбрдици
једној
.
Морали
смо
се
пењати
уз
излињале
,
изроване
и
поломљене
камене
басамке
,
обрасле
погдјегдје
,
при
крајевима
,
оштром
,
већ
сасушеном
травом
,
која
нас
боцкала
кроз
чарапе
и
запињала
за
ноге
,
те
смо
се
често
као
пијанице
какве
поводили
и
посртали
.
Тек
након
дугога
лутања
заустависмо
се
,
напошљетку
,
пред
старим
,
сниским
,
испуцаним
вратима
једним
,
под
чијом
накривљеном
стрехом
легли
се
врапци
и
голубови
,
и
Зулфага
,
као
са
страхом
неким
,
приступи
им
и
лагано
,
тихо
,
пажљиво
,
закуца
зарђалом
алком
на
њима
.
Нико
се
не
одазва
.
Зулфага
застаде
мало
,
осврну
се
и
као
бојећи
се
да
не
побјегнем
,
опет
ме
узе
за
руку
и
привуче
себи
.
И
опет
закуца
.
Тада
настаде
чудан
клепет
неки
и
комешање
унутра
,
у
авлији
.
Закакоташе
неколике
кокоши
и
заклепеташе
крилима
,
неко
као
да
поврисну
,
залупа
некаква
канта
,
заклопараше
нечије
нануле
,
зациликта
реза
на
канату
и
—
врата
се
отворише
.
И
голем
,
стасит
човјек
,
са
бијелом
,
танком
капицом
на
глави
,
са
раздрљеном
кошуљом
на
прсима
и
са
гаћама
чије
ногавице
нијесу
допирале
ни
до
чланака
,
босоног
,
застаде
на
прагу
и
мрким
погледом
једним
премјери
и
мене
и
Зулфагу
.
Затим
завуче
прсте
у
густу
,
неуређену
риђу
браду
која
му
прекривала
широке
космате
прси
све
до
појаса
,
рашчешља
је
и
некако
мукло
,
отегнуто
запита
:
—
Шта
ћете
?
.
.
Зулфага
ми
трзну
руком
,
гурну
ме
мало
унапријед
и
некако
заповједнички
откреса
:
—
У
руку
хоџу
,
чапкуне
!
.
.
Брже
!
.
.
Па
приступи
хоџи
и
умиљавајући
се
спусти
му
руку
на
раме
.
—
А
то
је
оно
дијете
,
—
рече
—
о
коме
сам
ти
писао
...
Знаш
...
И
намигнувши
,
чудноват
некакав
знак
даде
му
руком
.
—
Хм
...
Па
баш
и
није
дијете
,
—
отегну
хоџа
,
токорсе
зачуђено
,
одмах
се
уклањајући
с
прага
и
пуштајући
нас
да
уђемо
у
авлију
.
—
То
ли
је
?
—
запита
јаче
,
пристајући
за
нама
.
—
Е
лијепо
,
лијепо
...
Затим
ме
опет
премјери
погледом
,
ухвати
ме
големом
својом
шаком
иза
врата
и
подиже
од
земље
.
—
Тежак
је
—
рече
мргодно
.
—
Пуно
ће
јести
.
—
Неће
—
брзо
дочека
Зулфага
и
поново
му
даде
некакав
знак
.
—
Он
увијек
мало
једе
...
—
Хм
...
—
Душе
ми
...
По
читав
дан
једва
ако
неколико
залогаја
изједе
...
Хоџа
се
ухвати
за
браду
и
заврати
је
.
Половицу
лица
поклопи
њоме
.
—
Па
лијепо
...
лијепо
...
—
прогунђа
.
—
Кушаћемо
...
Зулфага
се
лукаво
осмјехну
,
одиже
се
на
прсте
и
поче
шаптати
нешто
.
И
хоџа
поче
шаптати
.
И
опремивши
ме
у
собу
,
обојица
се
измакоше
до
насред
авлије
,
унесоше
се
један
другом
у
лице
и
,
непрестано
се
наклањајући
и
размахујући
рукама
,
почеше
се
објашњавати
,
погађати
.
У
соби
сам
затекао
и
хоџиницу
и
кћер
јој
Хајкуну
.
Обје
су
под
читавим
пљуском
свјетлости
која
је
навирала
у
собу
сједиле
покрај
великог
,
отвореног
пенџера
,
уз
чије
се
демире
пропињала
дивља
лоза
,
и
,
окренуте
једна
према
другој
,
упредале
су
свилу
,
која
се
као
прецвао
бехар
расипала
по
широким
,
гуравим
витловима
.
Опазивши
ме
,
спустише
танка
ишарана
вретена
у
крило
,
погледаше
једна
у
другу
,
па
повирише
и
на
авлију
.
Затим
се
хоџиница
,
опирући
се
рукама
о
кољена
,
с
муком
попридиже
,
приступи
ми
и
не
говорећи
ништа
поче
ме
пипати
иза
врата
,
кушајући
да
ме
одигне
од
тала
,
исто
онако
као
што
ме
и
хоџа
одигнуо
.
Зовну
прстом
Хајкуну
да
и
она
опипа
.
И
,
макар
што
ми
није
било
до
смијеха
,
једва
сам
се
уздржао
да
се
грохотом
не
засмијем
,
стојећи
тако
међу
њима
,
као
јање
изведено
на
пазар
,
кога
пипају
и
загледају
са
сваке
стране
,
рачунајући
:
хоће
ли
бити
дебело
и
колико
ће
ока
бити
у
њему
.
И
обје
као
да
бијаху
задовољне
.
Осмјехнуше
се
,
штипнуше
ме
мало
за
образе
и
опет
ништа
не
говорећи
сједоше
.
Танка
,
зашиљена
вретена
опет
зазврјаше
и
заиграше
под
малим
,
ружичастим
прстима
њиховим
,
а
витлови
са
бехаром
својим
почеше
се
окретати
и
повијати
као
раширена
крила
лабудова
над
језером
каквим
.
Задуго
се
ништа
друго
ни
чуло
није
осим
чуднога
зврјања
тога
,
које
је
необично
сличило
непрекидном
зујању
читавог
једног
роја
муха
,
негдје
прикривеног
.
Тек
након
читава
сахата
у
собу
уљезе
хоџа
.
Вукао
је
за
собом
,
грдећи
и
проклињући
,
дерана
једног
мојих
година
,
који
се
силовито
трзао
,
викао
и
врискао
непрестано
,
покушавајући
да
оца
угризе
за
руку
и
да
бјежи
некуда
.
Дошавши
насред
собе
хоџа
га
одгурну
и
деран
посрну
,
паде
управо
покрај
Хајкунине
шилте
и
главом
удари
о
бедру
Хајкунину
.
За
чудо
,
ни
хоџиница
ни
Хајкуна
не
помакоше
се
нити
погледаше
.
Одмах
се
могло
познати
да
је
то
био
један
обичан
догађај
у
њиховој
кући
и
да
се
нико
због
тога
не
мора
ни
бунити
нити
изненађивати
.
Па
ипак
хоџа
се
окрену
мени
,
да
ми
све
то
,
макар
и
укратко
,
протумачи
:
—
Ето
,
то
ми
је
Хасан
,
једини
син
,
—
рече
—
и
ако
и
ти
будеш
као
и
он
,
обојица
ћете
свршити
на
вјешалима
...
Мало
му
је
што
ми
чини
штету
по
кући
и
авлији
,
него
,
бива
,
отишао
и
у
махалу
,
на
сокак
,
па
тамо
начинио
шанац
и
камењем
рашћерао
све
махаљане
...
—
Па
кад
ме
неће
да
слушају
—
упаде
Хасан
сурово
и
гурну
главом
у
Хајкунин
витао
који
се
умало
не
преврну
.
—
Кад
су
непокорни
!
.
.
—
А
што
ће
ти
ђевојке
,
несретни
сине
?
—
откреса
хоџа
и
гурну
га
ногом
у
слабину
.
—
Што
ће
ти
оне
?
.
.
—
Па
се
опет
окрену
мени
и
поче
тумачити
.
—
Мало
му
је
што
је
зулума
починио
,
него
ухватио
двије
ђевојчице
из
комшилука
,
метнуо
их
на
крило
,
па
...
па
...
па
...
И
хоџа
затресе
главом
,
стидећи
се
зар
да
све
договори
.
—
Па
то
и
Осман
Салих-агин
ради
—
опет
дочека
Хасан
упорније
,
изврнувши
се
на
леђа
и
одижући
једну
ногу
у
висину
.
—
И
он
ради
...
—
Осман
је
велики
момак
,
а
ти
...
ти
си
као
и
дијете
—
отсијече
хоџа
кратко
,
па
се
измакну
мало
и
чучну
у
крај
.
—
Ти
то
не
смијеш
...
Хасан
се
лагано
подиже
и
приступи
собним
вратима
.
—
Смијем
—
викну
пркосно
,
изазивајући
.
—
Смијем
ја
!
.
.
—
Не
смијеш
!
.
.
—
Смијем
...
И
хоћу
!
.
.
Па
се
брзо
окрену
и
истрча
из
собе
.
—
Ето
—
избаци
хоџа
и
показа
за
њим
.
—
Ето
!
.
.
Казао
сам
:
свршиће
на
вјешалима
...
Тврдоглав
је
...
И
одједном
чучећи
прихвати
за
чибук
и
напуни
лулу
.
Запали
.
—
А
може
бити
и
кршан
чојек
—
додаде
тише
.
—
Не
покорава
се
свакоме
,
мисли
својом
главом
...
А
то
ваља
...
—
А
то
ваља
!
—
потврди
и
Хајкуна
и
подиже
главу
.
XИИ
Рано
,
прије
свијех
укућана
,
будио
се
хоџа
и
излазио
у
авлију
.
Онако
голем
,
стасит
,
кршан
,
увијек
лахко
обучен
,
стао
би
,
исправио
се
украј
невелике
чатрње
у
дну
авлије
,
големом
,
привезаном
за
дугачки
коноп
кантом
захитио
воде
и
почео
се
умивати
.
Ту
покрај
чатрње
,
на
високој
,
допојасној
трави
отклањао
би
и
дову
.
У
кући
,
у
соби
,
у
џамији
никад
није
хтио
клањати
ни
молити
се
,
јер
—
како
је
говорио
—
зидови
они
,
мрки
кровови
и
гиздава
кубета
сметали
му
,
заклањали
,
да
види
Алаха
у
свој
његовој
сили
и
слави
,
сметали
да
види
небо
и
сунце
,
и
модре
планине
,
баште
са
бехаром
и
зеленилом
њиховим
,
да
слуша
шум
Миљацке
,
пјевање
тица
,
шапат
траве
и
цвијећа
.
—
Ко
хоће
да
види
Алаха
,
нека
излази
између
зидова
—
говорио
је
увијек
.
—
Он
је
сам
себи
подигао
џамију
у
којој
да
се
молимо
...
И
морам
признати
,
још
никад
у
животу
нијесам
видио
човјека
да
се
моли
усрдније
.
Клечећи
на
трави
,
утонувши
у
њу
,
и
раширивши
руке
према
небу
,
готово
ништа
говорио
није
,
ништа
желио
,
ништа
исказао
.
Само
му
се
преко
лица
,
које
је
било
ведро
и
свијетло
као
прољетње
јутро
,
разлијевао
мек
,
благ
осмијех
,
рашчешљана
брада
повијала
му
се
преко
прсију
као
прамен
дима
,
а
топао
,
широк
поглед
блудио
је
некуд
далеко
,
далеко
,
преко
сусједних
кровова
са
накривљеним
димњацима
и
руковијетима
кумрина
грожђа
на
шљемену
,
и
као
да
је
обухватао
собом
све
пространство
оно
,
сву
„
џамију
Божју
“
...
И
одмах
након
молитве
прихватио
би
за
рад
.
Загрнуо
би
широке
рукаве
кошуљине
до
изнад
лаката
,
пребацио
тешку
мотику
преко
рамена
и
необувен
,
босоног
,
полазио
у
башту
међу
поврће
,
и
тамо
копао
,
тријебио
,
пребирао
.
Туп
,
потмуо
звекет
мотике
,
у
одмјереним
размацима
,
одјекивао
је
кроз
читаву
махалу
и
ударао
,
разбијао
се
о
комшиске
пенџере
.
Многе
комшије
и
љутиле
се
,
псовале
што
их
будио
иза
сна
и
готово
на
силу
нагонио
да
се
и
сами
дижу
и
прихватају
за
рад
.
А
што
се
они
више
љутили
,
хоџа
је
постајао
све
ваљанији
и
све
брже
и
јаче
ударао
мотиком
.
На
псовке
и
примједбе
разне
није
одговарао
много
,
нити
се
обзирао
на
њих
;
ако
би
случајно
и
избацио
коју
ријеч
,
избацио
би
с
подсмијехом
,
подругљиво
,
пецкајући
.
Зато
га
и
мрзили
многи
и
туђили
се
од
њега
.
Мени
се
барем
чинило
да
не
само
у
махали
,
него
у
читавом
шехеру
хоџа
није
имао
правог
пријатеља
.
И
он
као
да
га
ни
тражио
није
.
Ни
за
ким
трчао
није
,
ни
за
ким
пристајао
;
чак
и
кад
му
је
неко
требао
,
није
му
знао
ласкати
ни
улагивати
се
.
Још
и
сада
се
о
њему
приповиједа
прича
како
се
чудновато
препоручивао
агама
и
беговима
око
цареве
џамије
,
којима
био
додијао
стари
хоџа
—
поткрадао
им
џамију
,
—
па
хтјели
да
нађу
и
изаберу
новога
.
Лијепо
послали
људи
сахију
по
њега
и
поручили
:
како
би
жељели
да
им
он
буде
у
џамији
и
да
им
он
учи
дјецу
.
Дубоке
је
књиге
,
——
рекоше
—
проучио
и
зна
све
јазије
и
законе
у
прсте
,
па
би
хтјели
да
им
то
и
дјеца
науче
.
И
дошао
је
међу
њих
и
засјео
пред
џамијом
.
Око
њега
,
по
сниским
малим
софама
поредали
се
угледни
најстарији
људи
,
ихтијари
сами
,
са
дугим
сиједим
брадама
и
големим
турбанима
око
главе
,
прекрстили
ноге
,
запалили
чибуке
и
кроз
сумаглицу
од
дима
духанскога
гледају
га
као
чудо
какво
.
—
Ви
би
хтјели
да
будем
ваш
хоџа
и
да
вам
учим
ђецу
?
—
мирно
их
запита
он
и
погледа
их
редом
.
—
То
ли
хоћете
?
.
.
—
Сви
хоћемо
—
одговорише
му
једногласно
,
без
размишљања
.
—
Млад
си
,
добар
си
,
бегенишемо
те
...
—
Ама
моја
наука
није
као
досадашња
—
опет
ће
он
јаче
,
грицкајући
браду
.
—
Ја
не
знам
хоће
ли
вам
се
свиђати
.
—
Ми
и
тражимо
новог
хоџу
,
са
поштеном
науком
—
брзо
одговорише
неки
,
старајући
се
да
пред
паметним
човјеком
и
они
изгледају
што
паметнији
.
—
Нова
и
дубока
нам
наука
треба
...
—
Е
лијепо
—
рече
хоџа
и
попридиже
се
.
—
Ја
ћу
баш
учити
како
ја
знам
...
Па
подухвати
џубу
и
,
пребацивши
је
преко
руке
,
исправи
се
:
—
Досад
су
вам
вазда
,
од
ђетињства
,
говорили
:
добри
сте
,
честити
сте
,
паметни
сте
,
мирни
сте
,
слушате
оца
и
матер
,
не
убијате
,
не
пљачкате
и
...
нико
од
вас
ни
бољи
,
ни
паметнији
,
ни
поштенији
нема
,
—
кресну
.
—
Ви
сте
,
бива
,
један
народ
и
нико
од
вас
нема
ни
јачи
,
ни
старији
;
свак
треба
да
слуша
што
ви
рекнете
,
што
народ
рекне
...
А
што
је
,
бива
,
Алах
наредио
,
те
сте
почели
пропадати
,
те
вам
све
иђе
наопако
,
томе
...
томе
,
опет
,
ви
нијесте
криви
,
народ
није
крив
,
него
је
крива
судбина
,
и
свак
други
,
и
читав
свијет
је
крив
...
—
Хм
...
А
како
ћеш
ти
говорити
?
—
прекиде
га
један
дедо
из
прикрајка
и
чудно
се
накашља
.
—
Каква
је
твоја
школа
?
.
.
—
Ја
ћу
говорити
—
одговори
хоџа
поносито
—
да
од
вас
,
од
нас
свијех
,
нико
ни
грђи
,
ни
поганији
,
ни
нераднији
,
ни
махнитији
нема
и
да
свако
зло
које
нас
снађе
избија
из
нас
и
ни
откуда
више
.
Нема
зла
које
само
никне
;
заметак
му
је
баш
у
ономе
који
кука
да
му
је
зло
.
Какав
ми
је
то
несретни
народ
који
се
сам
с
муком
диже
,
с
муком
се
миче
,
и
вазда
чека
да
му
други
помогне
,
да
га
заложи
залогајем
или
да
му
из
неба
печени
голубови
полете
у
уста
!
.
.
Какав
ми
је
,
бива
,
народ
који
јауче
за
добром
,
за
славом
некаквом
,
за
слободом
,
а
сам
пјан
,
дремован
,
дембеласт
,
легао
насред
пута
и
препријечио
им
улазак
у
кућу
!
.
.
И
још
има
образа
да
виче
како
је
гладан
и
како
га
неста
!
.
.
И
нико
не
смије
да
рекне
истину
,
да
му
све
каже
,
откреше
!
.
.
Аге
,
трговци
,
бегови
,
хоџе
,
све
кука
и
помаже
,
кука
са
фукаром
заједно
,
а
узгред
јој
отима
и
оно
што
има
,
пазарује
с
њоме
!
.
.
Сви
сте
ви
,
сви
смо
,
хајдуци
,
пљачкаши
,
разбојници
.
И
ако
нам
се
ђеца
не
опамете
,
и
они
ће
бити
исти
,
а
ако
били
оваки
,
нека
их
свијех
ђаво
носи
!
.
.
Чудна
граја
и
гунгула
настаде
након
говора
хоџина
.
Сви
старци
,
ихтијари
,
као
момци
какви
,
брзо
се
подигоше
са
својих
мјеста
,
сврнуше
луле
са
чибука
и
потрчаше
према
њему
.
И
постуле
,
камење
,
духан-кесе
,
гране
некакве
осуше
се
на
њега
,
оборише
му
турбан
с
главе
и
раскидаше
џубу
на
плећима
.
—
Душманин
је
то
и
динсуз
—
викали
су
помамно
пријетећи
и
трчећи
за
њим
.
—
Муртат
и
одметник
!
.
.
—
Међер
је
стари
хоџа
опет
бољи
—
дочека
неко
одострага
и
указа
на
старог
хоџу
,
који
је
,
смирени
покуњен
,
сједио
на
тлима
,
покрај
врата
џамиских
и
токорсе
читао
нешто
.
—
Ако
је
и
крао
,
опет
није
ружио
овако
и
...
и
барем
је
пријатељ
народски
...
Онаки
нам
треба
!
.
.
Њега
су
и
послушали
.
Отада
се
хоџа
никада
више
јављао
није
у
каквом
скупу
људи
,
на
здоговору
каквом
.
Нити
га
звали
,
нити
је
одлазио
.
Знао
је
само
за
своју
кућу
и
своје
послове
.
Ако
је
све
посвршавао
,
ишао
је
у
челињак
и
тамо
се
забављао
.
Чучнувши
поред
кошница
завиривао
је
у
њих
,
метао
шећера
и
полугласно
тепао
,
док
су
му
око
главе
облијетале
челе
,
спуштале
му
се
на
капу
,
на
браду
,
на
рамена
и
непрестаним
једноличним
зујањем
као
да
су
одговарале
,
отпијевале
на
тепање
његово
.
Одмарао
се
само
увече
.
Сједне
на
траву
,
прекрсти
ноге
,
запали
чибук
и
одмара
се
.
—
Хајде
да
читамо
—
рекне
покаткада
и
подвикне
на
Хасана
да
донесе
књигу
.
—
Да
вам
причам
шта
има
у
књигама
.
И
читао
нам
је
,
причао
,
тумачио
по
сахат
,
по
два
.
И
нико
,
чини
ми
се
,
није
знао
онако
причати
и
онако
тумачити
.
Кад
мене
неко
похвали
да
лијепо
причам
,
увијек
се
сјетим
хоџе
и
увијек
уздахнем
:
—
Ех
,
да
сте
њега
чули
!
.
.
Ех
,
да
сте
њега
чули
!
XИИИ
Како
смо
обично
истом
пред
вече
морали
узимати
књиге
у
руке
и
учити
,
и
ја
и
Хасан
били
смо
потпуно
слободни
и
могли
смо
радити
шта
год
смо
хтјели
.
Хасан
је
био
плах
,
силовит
,
необуздан
дјечко
,
који
као
да
ни
ода
шта
зазирао
није
и
никога
се
бојао
,
чак
ни
оца
.
Ја
сам
се
чудом
чудио
како
се
он
често
упорно
бранио
,
опирао
и
као
пркосио
оцу
,
а
да
се
хоџа
на
то
никада
жешће
наљутио
није
,
никада
се
јаче
распалио
.
Макар
што
је
каткада
сасвим
озбиљно
прорицао
е
ће
„
свршити
на
вјешалима
“
и
називао
га
„
угурсузом
“
и
„
несретником
“
,
макар
што
га
је
понекад
и
гурнуо
,
ударио
,
—
као
онда
кад
сам
им
истом
дошао
у
кућу
,
—
ипак
никада
као
да
ни
покушао
није
да
га
потпуно
укроти
,
стегне
и
покори
.
Шта
више
,
често
се
од
срца
и
весело
насмијао
баш
онда
кад
би
му
причали
за
разне
Хасанове
испаде
,
—
које
би
сваки
други
отац
најжешће
казнио
,
—
и
поносито
,
задовољно
узвикнуо
је
:
„
Аферим
!
То
је
бабино
дијете
!
.
.
Таки
ће
ваљати
!
.
“
По
свему
се
,
дакле
,
могло
познати
да
је
управо
он
сам
подгајао
Хасана
тако
:
васпитавао
га
да
се
од
дјетињства
научи
борити
,
опирати
,
пробијати
кроз
живот
,
гурајући
свакога
с
пута
,
не
уступајући
никоме
и
не
покоравајући
се
никада
.
Наравно
,
комшије
су
га
и
због
тога
грдиле
.
Сви
су
отворено
говорили
како
он
у
свом
дому
„
гоји
разбојника
“
,
који
ће
,
чим
потпуно
оснажи
,
„
чаршије
затварати
“
и
од
кога
ће
стрепити
половина
шехера
.
Зато
је
сваки
и
затварао
врата
чим
би
Хасана
издаље
угледао
,
а
својој
дјеци
забрањиво
да
га
ни
погледати
не
смију
,
камо
ли
да
се
с
њим
састану
и
проговоре
.
Али
Хасан
,
као
и
отац
му
,
ни
тражио
није
никога
од
њих
,
ни
пристајао
за
њима
.
Најволио
је
бити
сам
.
Ако
му
је
понекад
случајно
и
затребао
какав
друг
,
звао
је
мене
.
Извуче
однекуда
голем
и
тежак
нож
са
сломљеном
дршком
и
окрханим
канијама
,
стару
,
зарђалу
пушку
некакву
и
три
улупљене
фишеклије
,
окити
се
и
наоружа
потпуно
,
па
обојица
кренемо
и
упутимо
се
кроз
махале
и
сокаке
„
у
лов
,
у
планину
“
.
Ловили
,
наравно
,
нијесмо
ништа
.
Само
се
верали
по
Требевићу
,
пуцали
,
шенлучили
и
попијевали
,
плашећи
унаоколо
тице
које
су
излијетале
из
шипражја
и
с
веселим
цвркутом
извијале
се
изнад
нас
и
пливале
у
сунцу
,
у
свјетлости
.
И
нигдје
да
застанемо
,
да
се
одморимо
мало
.
Хасан
као
да
се
никако
није
ни
могао
уморити
;
што
је
више
ишао
,
као
да
је
постајао
све
то
лакши
,
бржи
и
окретнији
.
На
ме
се
готово
ни
освртао
није
.
Само
кад
би
видио
да
сам
и
сувише
заостао
,
задихао
се
,
да
поклецујем
од
глади
и
умора
,
погледао
би
ме
попријеко
,
подругљиво
узвио
носом
и
одлучно
,
заповједнички
подвикнуо
:
—
Напријед
!
За
чудо
,
тај
поклич
његов
као
да
ми
је
давао
нове
снаге
,
као
да
би
ме
намах
осоколио
.
Одмах
би
почео
и
живље
корачати
и
прикаскивати
за
њим
,
кочоперећи
се
,
јуначећи
и
на
силу
се
смијући
,
шалећи
.
Тек
када
би
,
након
дугога
лутања
,
он
сам
предложио
да
се
вратимо
кући
и
окренуо
низа
страну
,
усуђивао
сам
се
да
му
споменем
и
о
глади
и
о
умору
.
И
увијек
сам
се
покајао
ради
тога
.
—
Пхи
,
какав
си
ми
то
момак
!
—
добацивао
је
презриво
,
окрећући
ми
леђа
,
а
,
ни
сам
не
знам
рашта
,
тај
узгредни
прекор
био
ми
је
увијек
тежи
него
да
ме
ударио
,
ошамарио
,
истукао
.
Па
,
не
проговоривши
више
ријечи
,
још
брже
кренуо
би
напријед
,
—
готово
потрчао
,
—
и
дочепавши
се
сокака
,
снажно
почео
лупати
алкама
на
туђа
врата
,
почео
подврискивати
и
камењем
ударати
у
ниске
,
мале
демирли-пенџере
,
зазивајући
по
имену
укућане
и
избацујући
неслане
шале
о
домаћинима
.
Неколике
дјевојчице
које
је
сретао
путем
изненада
је
заустављао
,
обгрлио
их
и
привио
на
прса
и
док
су
се
оне
отимале
,
ударале
га
и
гребле
по
лицу
вриштећи
и
подцикујући
,
штипао
је
сваку
за
образе
и
љубио
по
неколико
пута
.
И
као
побједник
какав
,
накрививши
фес
над
око
,
а
пребацивши
обје
руке
преко
пушке
која
му
лежала
на
раменима
,
поносито
је
ишао
даље
.
Дошавши
кући
обојица
смо
трчали
у
собу
,
тражили
хоџиницу
и
,
расипљући
набрану
траву
и
цвијеће
по
ћилиму
,
искали
ручак
.
Хоџиница
,
која
је
непрестано
била
у
послу
и
непрестано
радила
нешто
,
не
питајући
нас
,
не
гледајући
чак
и
не
говорећи
ништа
,
вадила
је
из
сандука
једног
и
хљеба
и
сира
и
пршута
и
,
премјеравајући
све
да
длану
,
дијелила
нам
,
давала
.
Хајкуна
је
,
кашње
,
додавала
још
и
сухих
смокава
,
и
ораха
,
и
љешника
.
Она
је
,
некако
,
увијек
била
љубазнија
према
нама
,
нарочито
према
Хасану
,
и
често
као
да
је
од
себе
,
од
својих
уста
штедила
,
само
да
нама
што
више
и
што
љепших
понуда
изнијети
може
.
Хасан
јој
није
дужан
остајао
.
Ако
је
требало
да
оде
у
чаршију
,
да
јој
што
нађе
,
донесе
,
купи
,
ишао
је
одмах
,
не
мргодећи
се
и
не
гунђајући
никад
.
Тамо
јој
носио
и
некакве
поклоне
што
их
слала
ко
зна
коме
,
и
у
замјену
доносио
читаве
ките
цвијећа
,
кутије
,
огледала
.
Он
ју
је
кашње
пратио
и
по
ноћи
кад
је
излазила
од
куће
,
и
остајао
с
њоме
негдје
чак
до
поноћи
.
Ни
хоџа
ни
хоџиница
нијесу
знали
да
икако
излазе
из
куће
ни
куда
излазе
,
нити
им
ко
о
томе
причао
.
Па
ни
ја
не
бих
знао
нити
бих
могао
сазнати
,
да
једне
ноћи
,
—
када
се
чинило
да
су
сви
поспали
и
када
сам
случајно
изишао
на
авлију
—
не
угледах
их
обоје
заједно
,
баш
код
чатрње
.
Ни
сам
не
знам
како
сам
се
онда
могао
уздржати
да
не
вриснем
и
не
јаукнем
од
страха
.
Готово
уза
саму
чатрњу
,
уз
ивицу
јој
,
исправила
се
Хајкуна
,
али
не
она
бујна
,
једра
и
плаха
Хајкуна
коју
сам
навикнуо
гледати
како
се
непрестано
игра
с
вретеном
и
наднесена
над
ђерђеф
ниже
пјесму
за
пјесмом
,
него
омалено
,
ситно
дјевојче
у
мушком
одијелу
,
са
свиленим
траболозом
око
главе
,
са
златним
копараном
на
прсима
и
широким
,
тешким
појасом
,
о
коме
је
висила
шарена
дуванкеса
,
спуштала
се
низ
бедру
и
куцкала
је
по
везеним
чакширама
,
чији
је
тур
падао
готово
до
тала
.
Огрнута
је
била
лаком
,
црвеном
кабаницом
,
испод
које
је
провиривао
чибук
с
лулом
и
мрка
цијев
дугачке
шишане
...
Недалеко
од
ње
стајао
је
Хасан
са
пребаченим
рукама
преко
пушке
која
му
лежала
на
раменима
и
са
познатим
својим
ножем
,
чији
преломљени
држак
чудно
му
стршио
иза
појаса
.
Опазивши
ме
и
они
као
да
се
уплашише
и
узвикнуше
.
Хајкуна
чак
и
устукну
мало
и
сакри
му
се
за
леђа
.
А
он
нагло
прихвати
за
пушку
и
исправи
се
.
—
Стој
!
Упознавши
ме
боље
,
као
да
се
застиди
и
збуни
.
—
Што
си
виђео
,
нека
си
виђео
,
ама
о
овоме
не
причај
ником
—
рече
брзо
,
старајући
се
да
се
прибере
и
уозбиљи
,
—
Испричаш
ли
икоме
,
ово
ће
ти
судити
!
.
.
И
поносито
показа
на
нож
.
Отада
никад
више
нијесам
смио
сам
на
авлију
изићи
,
али
сам
из
радозналости
често
провиривао
кроз
пенџер
и
гледао
их
како
одлазе
.
Нијесам
се
усуђивао
ни
да
им
напоменем
о
томе
а
камо
ли
још
и
да
причам
коме
и
да
их
одам
.
Ни
они
мени
ништа
спомињали
нијесу
,
ни
питали
ме
.
Хасан
,
као
да
ништа
ни
било
није
,
опет
ме
позивао
да
с
њиме
идем
у
„
лов
“
и
врљао
са
мном
по
Требевићу
,
а
Хајкуна
нас
и
даље
нудила
смоквама
,
орасима
,
љешницима
...
XИВ
Мало
помало
и
ја
се
некако
одомаћих
у
хоџиној
кући
.
Готово
сасвим
почех
заборављати
на
своје
.
Додуше
и
они
мене
као
да
су
били
заборавили
:
тек
каткада
,
уријетко
,
ако
би
стигао
какав
хабер
из
Мостара
,
од
мајке
,
и
по
која
оштрија
порука
од
Зулфаге
:
да
слушам
хоџу
и
да
будем
ваљан
...
Сулага
ме
се
још
најчешће
сјећао
.
Два
или
три
пута
написао
ми
је
писмо
,
приложивши
уза
свако
по
неколико
гроша
џепашлука
,
а
неколико
пута
слао
ми
и
слаткиша
и
других
понуда
,
које
сам
увијек
дијелио
са
Хасаном
.
Хасан
је
ради
тога
и
сам
заволио
Сулагу
и
одушевљено
га
хвалио
,
макар
што
га
никад
очима
видио
није
...
Хвалио
га
чак
и
пред
Хајкуном
и
пред
хоџиницом
.
Међу
нама
се
управо
највише
говорило
о
Сулаги
и
сви
га
спомињали
.
И
,
ни
сам
не
знам
рашта
,
али
након
сваког
разговора
о
њему
ја
сам
био
некако
веселији
.
Лакше
ми
било
на
души
и
слађе
сам
спавао
.
У
зиму
,
када
су
ноћи
постајале
дуже
,
и
разговарали
смо
више
.
Док
је
напољу
цичао
,
вриштао
и
фијукао
вјетар
снијегом
засипљући
широки
велики
пенџер
и
замрзнуто
стакласто
грање
дивље
лове
између
демира
,
ми
смо
мирно
сједили
у
соби
и
слушали
како
пуцкара
,
тутњи
и
хукти
ватра
,
чији
је
пламен
кроз
отворена
врата
зализивао
уз
мале
,
глатке
,
зелене
лончиће
на
пећи
,
а
одсијев
му
заигравао
и
клизио
по
шарама
дебелог
ћилима
,
ускачући
покаткад
чак
до
Хајкуниних
димија
и
треперећи
на
њима
.
У
врху
собе
,
на
својој
шилти
,
—
коју
су
у
зиму
обично
превлачили
новом
чохом
,
—
сједио
је
хоџа
,
натмурен
и
замишљен
,
држећи
у
једној
руци
чибук
а
у
другој
књигу
са
излињалим
корицама
и
разасутим
листовима
који
одавно
почели
испадати
.
Недалеко
од
њега
,
на
ћенару
једном
,
гурила
се
и
хоџиница
,
премјерала
без
и
шила
кошуље
,
не
дижући
главе
и
не
осврћући
се
никуд
.
Само
понекад
,
кад
би
смрдљива
лојаница
почела
да
плави
и
да
шкиљи
,
узимала
је
мумаказе
,
усекњивала
свијећу
и
опет
настављала
посао
живље
и
хитрије
него
прије
,
желећи
зар
да
накнади
оно
времена
што
га
мало
прије
изгубила
.
Хајкуна
,
покрај
ње
,
сјецкала
је
на
малој
дашчици
дуван
за
оца
и
нешто
шапутала
,
Хасан
је
оштрио
нож
и
поправљао
пушку
,
а
ја
,
наслонивши
се
на
њега
,
припремао
фишеке
и
набијао
их
,
засипајући
се
покаткад
сухим
трешњама
што
сам
их
од
Хајкуне
добио
.
Неко
вријеме
сви
смо
сједили
тако
не
мичући
се
и
не
говорећи
.
И
тад
се
само
чуло
како
хоџа
,
који
готово
никад
није
дисао
на
уста
,
шишти
кроз
нос
,
како
хукти
и
букти
ватра
у
пећи
,
иза
које
у
старој
мусандери
клопара
и
чепрка
миш
некакав
,
док
напољу
фијуче
и
цијуче
вјетар
засипљући
снијегом
у
пенџере
и
у
стакласто
замрзнуто
грање
дивље
лозе
што
се
пропињало
уз
демире
.
Тек
кад
би
које
од
нас
од
досаде
почело
зијевати
и
протезати
се
,
хоџа
као
да
би
се
пренуо
мало
,
тргнуо
се
,
па
,
одгурнувши
књигу
с
крила
и
кашљуцнувши
у
шаку
,
почео
причати
.
—
Ишли
—
каже
—
цар
и
велики
везир
преобучени
по
народу
,
па
узгред
натрапали
на
некаква
сељака
,
који
је
покрај
своје
њиве
под
дрветом
једним
лежао
и
пландовао
,
док
су
му
све
комшије
унаоколо
радиле
и
уређивале
земљу
за
садњу
духана
.
„
Шта
радиш
,
тежаче
?
.
.
“
—
запита
цар
,
примичући
му
се
.
Он
ни
ријечи
.
„
Шта
радиш
?
.
.
“
„
Видиш
“
одговори
сељак
лијено
и
преврну
се
на
другу
страну
.
Цар
га
гурну
у
ребра
и
опет
запита
.
„
А
како
живиш
?
“
Опет
он
—
ни
ријечи
.
„
Како
живиш
?
.
.
“
„
Никако
“
одговори
сељак
љутито
.
„
Прошли
су
сретни
земани
кад
се
лијепо
живјело
“
...
Цар
дозва
пратиоце
,
који
су
преобучени
као
и
он
узастопце
пристајали
за
њим
,
те
нареди
да
сељака
свежу
и
да
му
отцијепе
двадесет
и
пет
штапа
по
табанима
.
„
Што
шибаш
човјека
,
честити
царе
?
“
запита
велики
везир
чудећи
се
.
„
Шта
је
скривио
,
ако
је
споменуо
стари
земан
?
“
...
Цар
се
наљути
,
распали
.
„
Опаки
људи
“
,
викну
,
„
који
се
излежавају
,
не
раде
и
не
мисле
,
највише
и
кукају
за
старим
земаном
и
јаучу
за
њим
.
А
то
смета
људима
који
хоће
напријед
,
који
јуначки
газе
и
пробијају
путе
...
Свак
лаже
ко
каже
да
је
сретни
земан
—
био
...
Лаже
!
.
.
Сретни
земан
иђе
и
ко
не
вјерује
у
то
,
не
треба
ни
да
живи
,
ни
ђецу
да
рађа
,
јер
шта
ће
живот
кад
се
ни
за
се
ни
за
њих
нема
чему
бољем
надати
?
“
Па
опет
приступи
сељаку
и
сам
својом
руком
отцијепи
му
још
пет
штапа
по
табанима
...
И
хоџа
би
са
заносом
почео
описивати
будући
живот
,
будуће
људе
,
будуће
народе
.
—
Неће
то
,
болан
,
—
викао
је
одушевљено
,
—
као
стока
у
чопору
газити
по
блату
и
прашини
и
ћораво
трчати
за
звонарима
,
него
ће
свак
тражити
висине
и
ићи
према
њима
својим
путем
,
мислећи
својом
главом
и
опирући
се
на
своју
снагу
...
И
на
томе
путу
никоме
се
покорити
неће
,
нити
се
уклонити
,
нити
преклонити
.
.
Никоме
!
Говорећи
,
он
није
пазио
ни
слушамо
ли
га
,
ни
разумијемо
ли
му
приче
.
Не
!
.
.
Готово
није
ни
гледао
у
нас
,
него
му
поглед
вазда
управљен
био
према
оном
низу
нових
,
калајисаних
сахана
,
пореданих
на
рафу
изнад
мусандере
,
а
широка
,
риђа
брада
,
препуна
духанскога
дима
,
као
да
је
и
сама
горјела
и
као
да
се
све
више
ширила
по
јаким
,
косматим
прсима
његовим
...
Хоџиница
је
неколико
пута
мирно
одбацивала
кошуљу
и
продријемала
мало
,
а
да
је
ни
прекорио
није
,
ни
подругнуо
се
...
Тек
пошто
би
се
уморио
и
почео
готово
шиштати
,
престајао
је
с
причањем
,
опет
одизао
чибук
и
,
пружајући
Хајкуни
да
му
напуни
лулу
и
припали
,
лагано
,
достојанствено
излазио
из
собе
,
ишао
да
спава
.
Хоџиница
,
опирући
се
рукама
о
кољена
,
одмах
се
дизала
за
њим
,
не
гледајући
нас
и
ништа
не
говорећи
.
Тада
смо
остајали
сами
:
ја
,
Хасан
и
Хајкуна
.
И
одмах
би
се
заиграли
.
Све
троје
живо
прихватимо
за
пушке
и
ножеве
и
почнемо
,
токорсе
,
нишанити
,
вјежбати
се
,
борити
.
Хасан
,
иако
млађи
од
Хајкуне
,
био
је
најбољи
мегданџија
међу
нама
и
обоје
нас
редовно
је
побјеђивао
.
Једанпут
је
чак
и
ошинуо
Хајкуну
ножем
по
руци
и
крв
јој
отворио
.
И
кад
она
застаде
и
некако
зачуђено
погледа
у
рану
,
он
се
сав
стресе
,
бржебоље
отскочи
у
страну
и
измахну
ножем
.
—
Не
бој
се
,
Хајкуна
!
.
.
Осветићу
те
—
рече
.
Па
сам
себе
удари
у
бедру
,
а
крв
шикну
и
попрска
и
ћилим
и
ћенаре
.
—
Их
!
—
цикну
Хајкуна
,
па
заборавивши
на
своју
рану
,
притрча
му
и
ухвати
га
за
руку
.
—
Шта
ти
би
?
.
.
—
Ништа
,
ништа
—
отсијече
Хасан
,
стискајући
зубе
.
—
Ситно
је
то
...
И
тјешећи
једно
друго
,
почеше
заустављати
крв
,
прати
и
превезивати
ране
.
Ако
се
нијесмо
играли
и
вјежбали
,
онда
смо
све
троје
ишли
у
„
ашиковање
“
.
Хајкуна
више
није
ни
сакривала
ништа
од
мене
,
нити
је
више
зазирала
да
изађе
преда
ме
у
мушком
одијелу
.
Лагано
,
кришом
,
опрезно
,
носећи
мали
жмирави
фењер
у
рукама
,
спуштали
смо
се
низ
стрме
,
кривудаве
сокаке
,
завиривали
свуда
и
свуда
тражили
куће
дјевојачке
.
Хајкуна
ишла
пред
нама
,
ми
за
њом
.
Под
ногама
шкрипао
нам
и
хрштао
замрзнути
снијег
,
са
полегнутих
ниских
стреха
,
окићених
дугачким
мразним
шипкама
,
капала
нам
вода
за
врат
и
милила
низ
леђа
,
изненада
понека
груда
долијетала
би
и
разбијала
нам
се
о
рамена
,
а
ми
смо
једнако
ишли
,
једнако
завиривали
и
тражили
.
И
чим
би
се
,
иза
полуотвореног
каната
каквог
,
стидљиво
и
поплашено
промолила
понека
глава
дјевојачка
,
заустављали
смо
се
одмах
,
застајали
.
Хајкуна
је
не
оклијевајући
брзо
и
весело
приступала
канату
и
чудно
уобливши
глас
упуштала
се
у
разговор
,
док
смо
нас
двојица
остајали
мало
подаље
,
у
страни
,
као
стража
нека
и
,
—
премећући
се
с
ноге
на
ногу
и
из
све
снаге
дувајући
у
прозебле
руке
да
их
загријемо
,
—
слушали
како
у
даљини
негдје
,
у
другим
сокацима
,
циличу
тамбуре
,
звече
дахире
и
пиште
зурле
,
а
измијешани
момачки
и
дјевојачки
гласови
као
да
циче
,
вриште
,
звоне
и
пјесма
се
пробија
кроз
оштру
,
студену
ноћ
,
па
као
да
се
и
она
мрзне
у
мраку
,
изнад
глава
наших
...
Хајкуна
се
дуго
разговарала
,
дуго
се
шалила
са
дјевојкама
.
Понеки
момци
,
у
групама
,
са
тамбурама
под
пазухом
и
с
фењерима
о
пушкама
,
по
два
пута
пролазили
су
поред
нас
,
ишли
,
враћали
се
,
силно
трајући
и
гурајући
један
у
другога
,
а
она
је
једнако
стајала
и
једнако
разговарала
...
Враћајући
се
кући
,
с
пуним
њедрима
цвијећа
и
слаткиша
,
сви
смо
били
весели
,
сви
задовољни
.
Хајкуна
највише
.
Грлећи
и
мене
и
Хасана
попијевала
је
,
поигравала
,
скакутала
,
натуривши
фес
на
чело
и
све
се
више
играјући
својим
чибуком
.
XВ
Једнога
дана
настаде
у
хоџиној
кући
чудна
промјена
нека
.
Ни
хоџа
,
ни
хоџиница
,
ни
Хасан
,
ни
Хајкуна
нијесу
радили
готово
ништа
;
само
су
ишли
из
собе
у
собу
,
укривали
се
од
мене
и
нешто
се
договарали
,
шапутали
.
И
сви
ме
гледали
некако
меко
,
питомо
,
сажаљевајући
.
Ако
би
прошли
поред
мене
,
свако
је
застајао
мало
да
ме
поглади
по
глави
,
да
помилује
;
ако
би
што
проговорили
,
говорили
су
благо
,
тихо
,
њежно
,
као
са
болесником
каквим
кога
нико
не
смије
наљутити
,
нико
увриједити
.
За
ручком
нудили
ме
најбољим
залогајима
и
натјеривали
да
више
једем
;
Хајкуна
готово
ни
ручати
није
хтјела
,
само
да
мени
више
остане
,
да
моја
чинија
буде
пунија
.
По
томе
сам
одмах
и
познао
да
се
морало
негдје
нешто
десити
,
нешто
необично
,
крупно
,
големо
.
А
пошто
су
баш
према
мени
били
толико
пажљиви
и
мене
толико
мазили
,
познао
сам
и
то
да
све
што
се
десило
није
се
могло
десити
никоме
другоме
,
него
само
мени
или
некоме
од
мојих
.
Зато
поред
све
њихове
љубазности
поче
ме
обузимати
нека
чудна
сјета
,
туга
нека
.
У
неколика
пута
бијаше
ми
дошло
да
се
сакријем
куда
,
да
побјегнем
од
свију
и
гласно
заплачем
.
Напошљетку
,
не
могавши
се
више
савлађивати
,
одбацим
комад
хљеба
који
ми
лежао
у
крилу
,
и
измакох
се
иза
софре
.
—
Једи
!
.
.
Што
не
једеш
?
.
.
—
проговори
хоџа
,
па
и
сам
отре
браду
махрамом
и
измаче
се
.
—
Једи
,
болан
!
.
.
—
Не
могу
—
промуцах
снуждено
.
—
Не
једе
ми
се
...
.
—
Не
једе
ти
се
?
...
Рашта
?
.
.
—
Тако
...
—
Јадниче
!
.
.
И
хоџа
се
ухвати
за
браду
и
поче
је
увијати
око
руке
.
—
Јеси
ли
ишта
чуо
о
дому
:
—
запита
затим
шапатом
и
погледа
ме
пажљивије
.
—
Јесу
ли
ти
што
причали
?
.
.
—
Ништа
!
.
.
—
Јадниче
!
.
.
Па
узе
некакву
књигу
и
поче
је
прелиставати
.
—
А
ја
сам
чуо
,
—
рече
још
тише
да
се
једва
чуло
—
е
ти
се
мати
преудала
...
—
Ах
!
.
.
Цикнувши
узвалих
се
на
Хајкунино
крило
и
бризнух
у
плач
.
Они
заћуташе
.
Пустише
да
се
исплачем
.
Хајкуна
,
милујући
ме
и
притежући
себи
и
сама
проплака
;
у
превијању
и
трзању
оном
осјетио
сам
како
ми
њезине
сузе
оквасише
косу
.
—
Преудала
се
за
Зулфагу
—
настави
хоџа
мирно
,
пошто
сам
се
поново
придигао
и
убрисао
сузе
.
—
Замамио
је
,
кажу
,
и
пошла
за
њега
...
—
Тешко
теби
!
—
уздахну
Хајкуна
и
обгрли
ме
чвршће
.
—
Знаћеш
шта
су
муке
...
Хоџа
одиже
књигу
изнад
главе
и
исправи
се
.
—
Знаће
шта
су
муке
...
ама
може
знати
и
шта
је
радост
!
—
узвикну
заносно
.
—
Без
правих
мука
нема
ни
праве
радости
!
.
.
Сад
ћемо
видјети
је
ли
мушко
и
је
ли
соко
!
.
.
Неће
више
бити
ни
једног
залогаја
џабе
;
треба
се
сад
борити
,
рвати
,
треба
га
освојити
...
А
најслађи
је
залогај
који
се
освоји
!
.
.
Чим
сам
остао
сам
у
соби
,
опет
сам
проплакао
.
Жао
ми
бијаше
мајке
.
Чинило
ми
се
као
да
је
Зулфага
премамио
,
отео
,
уграбио
,
да
је
негдје
у
даљини
убије
,
удави
,
уништи
.
И
читава
слика
стварала
ми
се
пред
очима
.
Као
да
гледам
мајку
:
како
блиједа
,
увехла
,
полуонесвијешћена
,
са
расплетеном
косом
,
разбаченим
рукама
и
са
неколико
капи
крви
на
образима
,
дрпава
,
дроњава
,
готово
гола
лежи
на
земљи
,
а
он
,
бијесан
и
раздражен
,
са
закрвављеним
очима
и
пјеном
на
уснама
,
гази
по
њој
,
гази
и
игра
,
скаче
и
удара
,
гњечи
као
тијесто
,
желећи
да
је
сатре
,
самеље
,
измрви
.
Хајкуна
и
Хасан
,
који
,
преобучени
,
опет
дођоше
у
собу
,
затекли
су
ме
уплакана
.
Обоје
се
склепташе
око
мене
,
опколише
ме
.
—
Шта
слиниш
,
женскоњо
?
.
.
Шта
је
?
.
.
—
запита
Хасан
презриво
и
поче
ме
гуркати
ногом
.
—
Је
ли
то
мушки
?
.
.
То
?
.
.
—
Устани
—
рече
и
Хајкуна
меко
,
па
се
саже
и
узе
ме
за
руку
.
—
Устани
и
хајде
с
нама
...
Ево
смо
дошли
по
те
...
Хајде
...
—
Не
могу
...
—
Не
може
...
Жали
што
му
се
удала
мајка
,
па
неће
да
га
подоји
—
опет
се
поче
ругати
Хасан
,
окрећући
се
према
Хајкуни
,
—
Пхи
!
.
.
Хајкуна
га
и
не
погледа
.
—
Ако
си
ти
дертли
и
ја
сам
—
откреса
и
силом
ме
поче
дизати
.
—
Ни
мени
није
лакше
...
И
мени
...
и
мени
су
отели
,
уграбили
и
срце
и
душу
...
Хајде
...
—
Куда
?
—
Виђећеш
!
.
.
Чудо
ћеш
виђети
вечерас
!
.
.
Па
ми
пружи
хоџину
пушку
и
удари
ме
по
рамену
.
—
Буди
ми
јунак
!
—
рече
.
—
Ни
од
шта
се
немој
препадати
...
А
дерт
?
Нека
га
ђаво
носи
!
.
.
—
Напријед
!
—
узвикну
и
Хасан
који
је
опазио
како
оклијевам
и
затежем
.
—
Хајде
!
.
.
—
Ама
...
—
Напријед
!
Чим
прихвати
за
нож
,
видио
сам
да
се
не
шали
.
И
,
ни
сам
не
знам
како
,
у
оном
часу
заборавих
и
на
мајку
и
на
Зулфагу
.
Бесвјесно
скочих
и
кренух
за
Хајкуном
.
Пођосмо
.
Али
ове
ноћи
нијесмо
,
по
обичају
,
застајали
пред
свачијим
вратима
,
нити
онако
тражили
дјевојке
,
макар
што
су
,
као
и
прије
,
прекривене
танким
чаршафима
,
непрестано
извиривале
иза
каната
и
саме
се
наметале
,
машући
нам
везеним
јаглуцима
и
лаким
,
шареним
шамијама
.
Хајкуна
није
хтјела
ни
погледати
на
њих
,
ни
осмјехнути
им
се
.
Журно
,
хитно
корачала
је
,
газила
даље
,
носећи
лаку
шишану
преко
рамена
и
под
пазухом
дугачки
хоџин
чибук
,
с
којега
је
била
сврнута
лула
и
велики
ћилибарски
такум
којим
се
хоџа
толико
поносио
.
—
Јесте
ли
посустали
?
—
запитала
би
уријетко
,
покаткада
,
којега
од
нас
двојице
,
не
успоравајући
хода
и
не
осврћући
се
.
—
Нијесмо
.
—
Аферим
!
.
.
Кад
се
спустисмо
готово
до
Миљацке
чији
се
потмуо
шум
разлијевао
кроз
ноћ
све
јаче
и
јаче
те
се
чинило
као
да
негдје
у
даљини
хуји
вјетар
и
милује
лишће
какве
непролазне
шуме
,
Хајкуна
поче
застајкивати
,
пазити
,
ослухивати
.
И
држећи
се
старих
,
напуклих
зидова
,
—
идући
поребарке
поред
њих
,
—
лагано
се
поче
прикрадати
,
примицати
кући
једној
,
чији
гиздави
ћошкови
,
са
раскошно
ишараним
пенџерима
,
наднесени
над
голема
на
ћемер
озидана
врата
,
осјенчаваху
сав
искривљени
уски
и
тијесни
сокак
и
заклањаху
собом
читав
низ
омањих
скромнијих
кућа
,
погурених
и
шћућурених
једна
уз
другу
,
при
дну
сокака
.
—
Нико
нема
—
прошапта
узбуђено
,
па
застаде
мало
и
спустивши
пушку
на
земљу
чучну
испод
зида
.
Ја
и
Хасан
посједасмо
на
земљу
.
—
Никог
нема
—
понови
и
опет
и
преметну
чибук
преко
крила
.
—
А
ми
ћемо
чекати
док
дођу
—
отповрну
Хасан
прекрстивши
ноге
.
—
Не
хити
нам
се
...
Хајкуна
се
поче
освртати
.
—
Бојим
се
да
нас
не
опазе
—
прошапта
.
—
Па
шта
је
?
.
.
Нека
опазе
...
—
Не
...
не
смију
нас
сад
виђети
...
Не
...
Кораци
нечији
изненада
одјекнуше
кроз
ноћ
и
одоздо
,
између
кућица
оних
,
као
да
се
поче
примицати
,
прикрадати
неко
.
Момче
некакво
,
високо
,
танковијасто
,
са
тешким
траболозом
око
главе
,
са
читавим
снопом
ножева
за
појасом
,
са
позлаћеним
токама
на
прсима
које
су
необично
одсијевале
и
прелијевале
се
према
свјетлости
фењера
што
га
носило
у
руци
,
помоли
се
отуда
,
изађе
безбрижно
звиждућући
и
полугласно
пјевуцкајући
.
Дошавши
до
испод
ћошка
успори
ход
,
застаде
пред
ћемерли-вратима
,
лагано
,
као
размишљајући
,
одиже
ногу
на
праг
и
тихо
закуца
алком
...
Причека
мало
...
Нико
се
не
одазва
.
Након
другога
куцаја
освијетли
се
један
пенџер
на
ћошку
и
нечија
глава
као
да
провири
напоље
.
Наскоро
иза
тога
и
канат
се
на
вратима
нагло
отвори
и
један
крај
димија
нечијих
,
нешто
слично
прамену
магле
,
поче
се
повијати
,
лепршати
иза
њега
.
—
Аман
!
—
застења
Хајкуна
и
стегну
Хасана
за
руку
.
—
Ено
!
.
.
Момче
се
примаче
канату
и
ухвативши
се
за
алку
поче
се
љуљати
и
говорити
нешто
.
Проговори
затим
и
ситан
женски
глас
,
зазвони
као
сантур
,
и
јасан
,
обијесан
смијех
разли
се
кроз
читав
сокак
и
као
да
се
прели
и
преко
кућа
,
преко
зидова
,
чак
у
комшилук
...
Момче
испусти
алку
,
узвикну
нешто
и
пљесну
дланом
о
длан
.
Па
брзо
пружи
руке
до
иза
каната
као
да
би
да
ухвати
,
да
затрли
кога
.
.
—
Аман
!
.
.
Хајкуна
живо
скочи
,
исправи
се
.
Опрезно
,
као
мачка
кад
се
прикрада
,
приступи
вратима
,
раскорачи
се
изазивачки
и
,
не
вриснувши
нити
подвикнувши
,
из
све
снаге
поче
чибуком
ударати
,
млатити
по
момчету
ономе
.
Поче
ударати
и
по
глави
,
по
леђима
,
по
ребрима
,
по
раменима
.
Дјевојче
оно
,
преплашено
,
цикну
и
устукну
мало
,
сакри
се
за
канат
,
док
момче
,
изненађено
ударцима
,
као
да
потпуно
изгуби
главу
,
па
нити
покуша
да
се
брани
,
нити
да
бјежи
.
Само
одиже
руке
у
висину
да
тако
отклони
ударце
од
главе
и
покушаваше
да
се
осврне
.
Али
је
Хајкуна
ударала
непрестано
,
брзо
и
живо
ударала
,
да
му
се
није
дала
ни
осврнути
.
Напошљетку
момче
као
да
се
прибра
мало
,
освијести
се
,
па
нагло
отскочи
,
размахну
рукама
и
прихвати
за
нож
.
Брзо
се
и
окрену
и
као
да
хтједе
јуришати
на
противника
.
И
—
намах
застаде
.
Упознавши
Хајкуну
стресе
се
,
задрхта
,
и
лагано
поче
узмицати
,
уступати
,
старајући
се
само
да
јој
уграби
чибук
и
да
јој
га
отме
.
—
Зар
тако
,
курвићу
?
.
.
Зар
тако
,
момче
?
—
тек
сада
проговори
Хајкуна
и
испрси
се
према
њему
,
спремајући
се
да
још
жешће
навали
.
—
Мислиш
ли
се
играти
ђевојкама
као
јабукама
,
па
једну
бацати
а
другу
узимати
...
То
ли
хоћеш
?
.
.
—
Немој
,
—
отегну
он
молећи
и
опет
се
измакну
.
—
Остави
,
Хајкуна
!
.
.
—
Је
ли
ти
то
поштење
,
болан
?
.
.
Је
ли
то
јунаштво
?
.
.
—
Остави
...
Шала
је
...
Хајкуна
му
опет
приступи
,
узвикну
нешто
и
замахну
чибуком
који
удари
о
зид
и
преби
се
на
двије
половине
.
Момче
,
користећи
се
тиме
,
нагло
јој
прилети
и
зграби
је
за
руку
.
—
Остави
...
Шала
је
...
—
рече
опет
,
кушајући
да
је
привуче
себи
и
мало
подаље
одвуче
од
врата
.
—
Немој
...
—
А
је
ли
шала
била
кад
си
мени
долазио
!
—
запита
Хајкуна
отимајући
се
и
ударајући
га
лактима
.
—
Је
ли
шала
била
што
си
говорио
и
што
си
обећавао
?
—
Престани
!
.
.
Доста
је
!
.
.
—
Није
доста
,
рђо
лажива
...
—
Ја
нисам
лаг’о
—
рече
момче
и
обори
главу
.
Хајкуна
се
оте
,
изви
се
и
брзо
прихвати
за
шишану
,
која
је
лежала
на
земљи
.
—
Лагао
си
,
лопове
и
разбојниче
,
јер
...
јер
си
пошље
заборавио
на
ме
и
престао
ми
долазити
,
—
рече
распаљено
.
—
Другијем
си
прешао
и
друге
тражио
...
—
Ја
...
—
Шути
!
.
.
Не
лажи
опет
!
.
.
—
пресијече
Хајкуна
оштро
и
одиже
шишану
.
—
За
толики
вакат
нит
’
си
ми
долазио
,
нит
сам
имала
каква
хабера
од
тебе
...
Заборавио
и
мене
,
и
заклетве
,
па
си
мислио
да
ћу
и
ја
заборавити
...
Мислио
си
да
ја
свој
понос
јефтино
дајем
,
копиљане
!
—
Хајкуна
...
Нијесмо
сами
...
—
опет
ће
момче
мекше
,
испод
ока
погледајући
на
канат
и
на
дјевојче
оно
,
које
као
окамењено
стало
,
па
само
блене
у
њих
...
—
Хајкуна
!
.
.
—
Нек
свак
дође
и
нек
свак
слуша
—
кресну
Хајкуна
одлучно
,
па
и
сама
погледа
на
канат
и
опљуну
према
њему
.
—
Није
ми
било
стало
до
свијета
ни
онда
,
кад
сам
кроз
четири
мјесеца
ишла
од
врата
до
врата
...
ево
,
у
овом
одијелу
...
И
тражила
те
,
ловила
...
Питала
и
распитивала
:
коме
долазиш
и
којој
си
ђевојци
прешао
?
.
.
Ашиковала
сам
са
ђевојкама
да
ми
кажу
и
...
казале
су
ми
...
И
ево
...
уфатила
сам
те
,
копиљане
,
стигла
те
...
Сад
више
нећеш
лагати
...
Па
се
измакну
и
опет
подиже
шишану
,
напери
је
.
—
Казуј
:
држиш
ли
још
ријеч
да
сам
ти
најдража
?
.
.
Говори
!
.
.
—
Хајкуна
!
—
Збори
,
држиш
ли
ријеч
?
Момче
се
удари
по
ножу
и
као
да
опет
хтједе
да
га
извуче
,
да
се
брани
...
—
Говори
!
—
викну
Хајкуна
јаче
и
спусти
прст
на
обарач
.
Момче
поче
муцати
нешто
,
гунђати
.
У
исти
час
и
ја
и
Хасан
одигосмо
пушке
и
примакосмо
се
.
—
Збори
:
држиш
ли
ријеч
?
.
.
—
Држим
.
—
прошапта
момче
да
се
једва
чуло
и
некако
поплашено
,
блесасто
,
поче
нас
гледати
све
троје
.
—
Шта
ћете
са
мном
?
.
.
Хајкуна
отпочину
.
Држећи
запету
пушку
стајала
је
према
њему
усправљена
,
горда
и
поносита
,
презриво
се
осмјехујући
и
необично
уживајући
у
његовој
забуни
,
муци
.
—
Казао
си
и
да
ћеш
ме
испросити
—
настави
након
дуже
почивке
,
некако
пакосно
,
као
дражећи
га
.
—
Казао
си
да
ће
свадба
бити
.
—
Хајкуна
!
.
.
Моли
Бога
што
си
женско
...
А
доста
је
...
—
Хоће
ли
бити
свадба
?
...
Момче
,
прибравши
се
потпуно
,
брзо
измахну
руком
,
снажно
раздера
златом
везену
антерију
на
прсима
и
примаче
се
:
—
Е
удри
,
ђевојко
,
—
викну
помамно
,
—
и
напи
се
крви
,
ако
си
жедна
,
колико
хоћеш
...
Ти
знаш
да
на
те
дигнути
руке
нећу
,
па
си
се
осилила
,
побјеснила
си
...
Сад
удри
ти
!
.
.
Не
био
мушко
,
ако
ти
се
уклонио
!
.
.
—
Хахахаха
!
—
засмија
се
Хајкуна
усиљено
,
спуштајући
шишану
и
окрећући
се
нама
.
—
Јесте
ли
га
чули
?
...
Хахахаха
!
.
.
Јесте
ли
га
чули
?
.
.
Па
приступи
вратима
и
пружи
руку
дјевојчету
,
које
као
да
се
још
ни
сад
није
могло
прибрати
ни
освијестити
...
—
Ено
ти
момка
,
—
рече
пригушено
—
па
га
држи
...
Није
он
мене
оставио
,
него
ево
,
на
твоје
очи
,
казао
ми
да
сам
му
најдража
,
и
ја
сам
оставила
њега
!
.
.
Ево
ти
га
!
.
.
—
Пхи
!
—
узвикну
дјевојче
,
умотавајући
се
у
чаршаф
,
па
се
нагло
измаче
и
затвори
врата
.
Хајкуна
пребаци
пушку
преко
рамена
и
позва
нас
да
пођемо
за
њом
.
XВИ
Иако
смо
наше
ноћне
шетње
сакривали
од
хоџе
,
иако
нико
ни
споменуо
није
о
њима
,
ипак
сви
опазисмо
како
је
у
пошљедње
доба
постао
некако
обазривији
,
пажљивији
и
како
чешће
обилази
врата
и
притврђује
их
.
Сваке
вечери
,
након
јације
,
одлазио
би
њима
,
наметао
резу
и
подупирао
их
још
дирецима
,
сандуцима
,
камењем
.
И
на
демире
пенџерске
пазио
је
.
По
неколико
пута
опипавао
их
и
кушао
могу
ли
се
преломити
.
Чак
и
по
ноћи
,
пошто
би
се
сви
разишли
по
собама
,
силазио
је
на
авлију
,
с
пушком
у
руци
,
обилазио
све
буџаке
,
привиривао
свуда
.
И
ми
сви
мишљасмо
да
нас
је
неко
одао
,
потказао
хоџи
.
Хасан
је
сумњао
у
ме
и
почео
ми
пријетити
;
ја
сам
опет
сумњао
у
њега
.
И
ко
зна
,
може
бит
’
би
се
међу
нама
изродила
и
голема
свађа
,
да
сам
хоџа
једнога
јутра
не
поче
да
нам
све
објашњава
захтијевајући
и
од
нас
да
боље
чувамо
кућу
и
да
никуд
не
мичемо
и
не
излазимо
без
оружја
.
—
Кад
роб
подигне
главу
и
врисне
за
слободом
,
нико
од
њега
силнији
није
—
рече
мирио
,
поправљајући
пушку
и
огледајући
је
.
—
А
у
нас
се
почели
будити
робови
и
биће
бруке
и
много
јада
с
њима
...
—
Какви
робови
?
—
уплете
се
Хасан
и
сједе
поред
њега
,
уз
кољено
му
.
—
Зар
их
има
?
.
.
Хоџа
се
причини
као
да
га
није
чуо
.
—
Ето
,
прича
се
,
—
настави
лакше
—
да
се
сад
сиротиња
сељачка
,
коју
су
оголили
,
дигла
у
хајдуке
...
Горе
и
планине
препуне
су
чета
њиховијех
...
Ударају
,
нападају
,
бију
,
пале
,
крве
се
...
Људи
,
за
које
нико
није
имао
срца
ни
милости
,
немају
срца
ни
милости
ни
према
коме
...
Крв
људска
пјени
се
сад
на
сваком
камену
,
мјесто
росе
разлијева
се
по
трави
...
Чудни
земани
настају
и
чудна
се
несрећа
спрема
.
—
Па
зар
ће
нам
и
на
куће
ударати
?
—
запита
Хасан
живо
и
нехотице
погледа
кроз
пенџер
.
—
Зар
и
овђе
?
.
.
—
Наши
су
њима
ударали
и
на
живот
,
и
на
образ
,
и
на
имуће
,
па
рашта
да
они
поштеде
наше
куће
?
—
отегну
хоџа
забринуто
.
—
Наши
су
били
домаћини
,
господари
у
земљи
,
па
им
мало
било
госпоства
,
него
још
ударили
и
у
силеџиство
над
њима
...
А
силеџиска
владавина
добра
не
доноси
,
јер
подгаја
осветнике
...
И
ето
...
створила
их
је
...
Дигли
су
се
...
—
Па
дочекаћемо
их
,
—
кресну
Хасан
поносито
и
удари
се
у
прса
.
—
Да
видимо
ко
ће
побиједити
!
.
.
Хоџа
презриво
одмахну
руком
.
—
Алах
зна
чија
ће
побједа
бити
,
—
рече
—
а
мени
се
чини
да
је
уз
онога
ко
се
дигне
против
зулума
и
неправде
...
Није
ли
данас
,
сјутра
ће
бити
уз
њега
...
Млад
си
ти
још
,
па
не
знаш
...
А
,
ето
,
хајдуци
напредују
...
Чете
њихове
спустиле
су
се
ономадне
у
Сарајевско
Поље
...
Ко
може
рећи
да
се
неће
спустити
и
усред
Сарајева
?
.
.
Ко
?
.
.
—
Врата
треба
још
боље
затворити
—
додаде
хоџиница
тихо
,
одбацивши
кошуљу
с
крила
.
—
Канати
су
слаби
...
Остарили
...
—
Нек
је
хвала
Алаху
кад
ти
проговори
,
а
макар
врата
и
ђаво
однио
!
—
дочека
хоџа
и
осмјехну
се
.
—
Не
бојте
се
!
.
.
Чуваћу
их
ја
!
—
избаци
Хасан
оштро
,
са
пуно
самопоуздања
.
—
Ноћиваћу
код
њих
одсада
...
Ако
су
и
хајдуци
,
људи
су
...
Нијесу
змајеви
...
По
чаршији
се
тих
дана
ни
о
чему
говорило
није
,
колико
о
хајдуцима
.
Свак
је
о
њима
говорио
,
свак
распитивао
за
њих
.
И
све
некако
тихо
,
прикривено
,
са
страхом
неким
,
као
да
хајдуци
већ
и
по
чаршији
ходају
и
свете
се
сваком
ко
гласније
о
њима
ружну
ријеч
проговори
,
ко
их
по
злу
помене
.
Комшије
су
,
пажљиво
се
осврћући
на
све
стране
и
често
застајкујући
,
прелазиле
један
у
другога
на
дућан
,
сакривале
се
за
робу
и
чучнувши
један
према
другом
сашаптавали
се
,
договарали
.
Непрестано
је
питао
један
другог
за
нове
гласове
,
хабере
,
питао
је
ли
било
каквих
нових
напада
хајдучких
и
није
ли
когод
и
опет
погинуо
,
заглавио
,
настрадао
.
Ако
су
негдје
хајдуци
дочекали
кога
,
о
томе
се
причале
читаве
приче
.
Многи
као
да
нијесу
ништа
друго
ни
радили
,
него
ишли
од
махале
до
махале
,
па
причали
и
препричавали
.
Неки
су
опет
,
у
жељи
да
што
ново
изнесу
,
измишљали
праве
бајке
о
хајдуцима
.
Говорили
су
како
има
чета
и
у
самом
Сарајеву
,
како
су
сакривене
по
хановима
,
по
гробљима
,
по
црквама
и
само
чекају
згоду
када
ће
ударити
и
читав
шехер
попалити
с
једнога
краја
на
други
.
И
таквим
се
причама
много
вјеровало
.
Има
времена
кад
и
најпаметнији
људи
вјерују
у
најлуђе
приче
.
Зато
су
куповали
оружје
и
они
који
га
никад
имали
нијесу
и
припремали
се
за
обрану
.
Трговци
су
продавали
робу
под
оружјем
,
оружане
занатлије
радиле
о
занатима
,
оружане
кахвеџије
пекле
кахву
.
Све
као
да
је
било
у
чудној
грозници
некој
,
све
се
комешало
,
врело
.
Све
се
и
прибијало
једно
уз
друго
,
приљубљивало
се
,
токорсе
да
се
осоколи
,
а
све
стрепило
,
плашило
се
.
За
неколико
дана
Хасан
је
непрестано
одлазио
у
чаршију
и
непрестано
распитивао
о
свему
.
Одлазио
је
рано
,
готово
у
зору
,
и
враћао
се
тек
око
подне
.
Дошавши
кући
одмах
би
почео
оштрити
ножеве
и
пунио
фишеке
.
И
распричао
би
се
тада
,
необично
се
распричао
.
О
хајдуцима
,
о
јунаштвима
њиховим
говорио
је
по
два
сахата
,
причао
и
о
животу
њихову
,
о
царевању
у
гори
са
заносом
,
са
одушевљењем
.
—
Помисли
,
болан
,
све
од
њих
стрепи
!
—
говорио
је
,
сијевајући
очима
и
руменећи
.
—
Све
дршће
пред
њима
...
И
нико
им
ништа
не
смије
...
Живе
како
хоће
,
раде
шта
хоће
,
убијају
кога
хоће
!
.
.
Не
зна
им
се
за
кућу
,
не
зна
за
кућиште
;
кућа
им
све
горе
и
планине
,
а
коначиште
свако
мјесто
ђе
се
затеку
...
Љепота
једна
!
И
што
је
чешће
одлазио
у
чаршију
,
што
више
распитивао
о
хајдуцима
,
био
је
све
луђи
,
све
чуднији
.
Није
хтио
више
ни
спавати
у
кући
,
у
соби
својој
,
него
одлазио
у
башту
и
спавао
под
смоквама
,
на
трави
.
Ни
ручавати
није
хтио
за
софром
,
с
осталом
чељађу
,
него
носио
у
торби
,
о
рамену
,
овећи
комад
хљеба
и
неколике
главице
лука
,
па
ручавао
негдје
осамљен
,
сакривен
од
сваког
.
—
Какав
је
,
још
ће
чију
кућу
запалити
—
говорио
је
хоџа
забринуто
,
гледајући
за
њим
.
—
Хоће
,
вјере
ми
.
—
Он
нешто
чудно
смишља
—
додавала
је
Хајкуна
,
која
је
пазила
на
њ
и
пратила
га
.
—
Биће
кијамета
с
њим
!
.
.
И
погодила
је
.
Није
прошло
ни
пуних
двадесет
дана
откако
се
почео
припремати
,
кад
једне
ноћи
изненада
уљезе
у
моју
собу
и
раскорачивши
се
више
душека
силом
ме
подиже
.
—
Хајдемо
—
рече
одсјечно
,
бацајући
ми
пред
ноге
некакав
нож
,
двије
пушчетине
и
торбу
.
—
Дижи
се
!
—
Куда
?
—
запитам
га
у
чуду
,
трљајући
очи
и
протежући
се
.
—
Ђе
?
.
.
—
Хајде
...
У
хајдуке
...
Изговорио
је
тако
мирно
као
да
зове
на
ручак
.
Ја
занијемих
.
Само
га
зијевајући
погледах
онако
мрка
,
одлучна
,
наоружана
и
опремљена
,
а
нити
могу
да
се
приберем
,
нити
да
проговорим
.
Погледах
и
—
опет
легох
,
окренух
се
на
други
бок
да
поново
заспим
.
—
Дижи
се
!
—
викну
он
осорније
и
гурну
ме
пушком
.
—
Треба
ми
друг
,
а
нећу
другог
тражити
кад
си
ти
овђе
...
Хајде
!
.
.
—
Међу
влашке
хајдуке
?
—
Јок
...
Нећемо
с
њима
...
Ми
ћемо
сами
...
Сами
да
царујемо
у
гори
...
—
Нећу
—
окосих
се
љутито
,
спремајући
се
да
га
ударим
јастуком
.
—
Нећу
ја
!
.
.
Хасан
се
распали
.
—
Кад
би
ми
отац
забрањивао
полазак
,
ја
бих
му
запалио
кућу
,
—
рече
—
а
кад
би
ти
хтио
остати
овђе
,
заклао
бих
те
к’о
јање
.
И
опет
ме
удари
кундаком
.
—
Дижи
се
!
—
Остави
ме
!
—
Дижи
се
!
.
.
Па
ме
ухвати
за
руке
,
издиже
и
,
силом
ми
упртивши
пушке
и
торбу
,
нагло
повуче
за
собом
.
XВИИ
Осванули
смо
у
шуми
,
у
планини
.
Задихани
,
заморени
,
готово
изнемогли
од
дугог
хода
и
несанице
,
лагано
смо
се
вукли
кроз
грмље
и
шипражје
,
отхукујући
непрестано
и
мрко
погледајући
један
на
другога
,
готови
сваки
час
да
се
заспемо
грдњама
,
пријекорима
,
псовком
...
Хасан
се
још
и
држао
некако
и
,
кад
сам
себе
на
силу
соколећи
,
усиљавао
се
да
брже
крене
,
поскочи
,
док
сам
ја
почео
посртати
и
тетурати
као
пијаница
,
с
муком
се
опирући
на
пушку
,
коју
сам
једва
држао
у
руци
,
и
редовно
застајући
на
сваком
десетом
кораку
.
Напошљетку
,
кад
ми
већ
додија
толико
узалудно
тумарање
,
љутито
одбацих
пушку
у
страну
,
скљоках
се
под
једну
букву
,
у
траву
,
и
,
наслонивши
се
леђима
о
тврдо
,
дебело
стабло
,
почех
јечати
као
болесник
какав
.
Хасан
,
осврнувши
се
,
у
први
мах
као
да
се
наљути
и
измахну
руком
дајући
ми
знак
да
се
дижем
;
затим
погледавши
боље
,
брзо
ми
приступи
,
спусти
се
на
траву
и
ухвативши
ме
за
руку
мукло
запита
:
—
Шта
ти
је
?
—
Видиш
...
не
могу
даље
,
—
одговорим
промукло
,
испрекидано
,
дашћући
.
—
Не
могу
...
—
Уморио
се
,
а
?
—
Изнемогао
сам
...
Он
сједе
,
прекрсти
ноге
,
извади
духанкесу
и
замотавши
цигар
запали
.
—
Ништа
је
то
—
рече
развлачећи
.
—
Проћи
ће
...
—
Ама
ја
нећу
даље
...
Не
могу
—
дочекам
раздражено
,
бацајући
и
остало
оружје
и
раскопчавајући
антерију
на
прсима
ради
лакшег
дисања
.
—
Ни
корака
даље
...
—
Чим
се
одмориш
,
ти
ћеш
поћи
—
отсијече
он
упорно
,
покупи
оружје
и
спусти
га
поред
себе
.
—
Опет
ћемо
путовати
.
Затим
збаци
обућу
с
нога
и
погледа
у
прсте
,
—
Их
!
—
рече
зачуђено
,
чешкајући
се
по
глави
.
—
Баш
се
раскрвавили
...
Бржебоље
се
изујем
и
ја
и
одбацим
обућу
.
И
престрашено
узвикнух
опазивши
како
ми
сви
прсти
набрекли
,
расцвали
се
,
испуцали
,
а
скорена
крв
,
црнећи
се
између
њих
,
слијепила
их
и
готово
изравнила
један
с
другим
.
И
тек
тада
осјетих
чудноват
бол
у
читавом
тијелу
.
Сви
гуштерови
,
нарочито
у
бедрама
и
листовима
,
почеше
ми
играти
,
трзати
се
некако
,
грчити
,
и
при
сваком
њиховом
трзају
као
да
ме
неко
боцкао
безбројним
иглицама
,
трњем
.
Тада
,
више
од
страха
гледајући
крв
него
од
болова
,
малаксах
потпуно
.
У
глави
као
да
ми
поче
зујати
,
звонити
,
тутњити
,
пред
очима
поче
да
се
мрачи
,
да
се
колута
нешто
,
игра
.
Немоћан
и
да
сједим
више
,
преврнух
се
на
траву
и
жалосно
јекнувши
склопих
очи
,
очекујући
кад
ћу
издахнути
.
У
томе
сам
и
заспао
...
—
Устани
!
.
.
Устани
!
.
.
—
чух
,
у
неко
доба
,
како
ме
зове
Хасан
,
псујући
и
звекећући
ми
оружјем
око
главе
.
—
Разбуди
се
!
.
.
—
Шта
?
—
запитам
га
буновно
,
промукло
,
не
отварајући
очију
.
—
Куда
?
—
Хајде
...
Доста
си
лежао
...
И
из
тиквице
сасувши
мало
воде
на
длан
,
пошкропи
се
по
лицу
.
—
Хајде
!
.
.
Зијевајући
и
протежући
се
једва
се
подигнем
и
сједнем
у
траву
.
Сваки
жглоб
,
сваки
драм
меса
болио
ме
.
Било
ми
је
као
да
ме
неко
читав
дан
ударао
са
врећом
препуном
пијеска
,
те
ми
сва
ребра
и
све
кости
поломио
.
И
ништа
не
бих
волио
тада
,
него
опет
преврнути
се
и
опет
заспати
...
Али
зар
сам
смио
и
помислити
да
то
покушам
?
.
.
Хасан
,
наоружан
и
опремљен
,
стајао
је
изнад
мене
,
мргодан
као
џелат
и
по
изгледу
му
одмах
сам
могао
познати
да
би
ми
било
узалудно
свако
опирање
и
затезање
.
Не
проговоривши
више
ријечи
,
опет
ломећи
се
,
зијевајући
и
придржавајући
се
за
стабло
буквино
,
устанем
и
прихватим
за
оружје
.
Кренусмо
опет
.
Ни
пута
,
ни
стазе
не
зна
ниједан
.
Онако
,
насумце
,
лутали
смо
обојица
и
ишли
напријед
,
само
напријед
.
Испочетка
сам
се
једва
опирао
на
ноге
,
шантуцао
сам
,
тетурао
;
кашње
,
пошто
се
загријах
мало
,
ишао
сам
лакше
и
болови
у
жглобовима
као
да
су
почели
јењавати
.
Али
,
за
чудо
,
неки
необичан
страх
поче
ме
све
више
и
више
обузимати
,
освајати
ме
.
Страх
од
шуме
,
од
зеленила
,
од
дрвећа
онога
које
нам
се
склопило
изнад
главе
и
заклонило
нам
небо
и
сунце
Божје
,
и
које
својим
мрким
,
дугачким
гранама
,
као
да
нас
непрестано
граби
,
лови
,
хвата
за
хаљине
,
запиње
и
задржава
нас
.
Страх
ме
и
од
оног
муклог
,
тупог
,
непрестаног
шуштања
,
цичања
,
звиждања
некаква
,
што
толико
сличи
цвиљењу
,
уздисању
,
јауку
нечијем
,
и
као
да
злокоби
,
пријети
,
претсказује
нешто
.
Страх
ме
од
Хасана
који
не
пазећи
на
ме
корача
напријед
,
а
цијев
пушчана
високо
му
стрши
изнад
главе
.
Страх
ме
,
готово
,
и
од
самога
себе
,
од
корака
својих
,
који
мукло
одјекују
те
ми
се
непрестано
причињава
као
да
неко
пристаје
за
мном
,
као
да
ме
узастопце
прати
.
О
свему
томе
нијесам
смио
ништа
ни
споменути
Хасану
.
Знао
сам
да
би
одмах
почео
ругати
се
и
грдити
.
А
ипак
...
ипак
чинило
ми
се
и
смио
бих
се
опкладити
,
да
се
и
он
,
—
макар
колико
се
јуначио
и
претварао
,
—
плашио
исто
као
и
ја
,
да
је
и
њему
мучно
било
као
и
мени
.
То
се
већ
могло
познати
и
по
држању
његову
.
Непрестано
се
освртао
и
на
десну
и
на
лијеву
страну
,
ослухивао
и
,
токорсе
,
као
тражио
,
загледао
нешто
.
Затим
је
почео
и
попијевати
и
—
одмах
сам
познао
да
му
пјевање
није
ишло
од
срца
,
да
је
усиљено
.
Тиме
је
само
хтио
макар
и
унеколико
да
одагна
страх
а
уједно
и
да
се
преда
мном
похвали
како
није
малаксао
,
клонуо
,
како
је
још
оран
и
расположен
.
Ипак
читаву
пјесму
није
до
краја
допјевао
.
Изненада
је
прекиде
,
застаде
,
скиде
пушку
с
рамена
и
напунивши
је
опали
.
Врисну
пушка
и
пуцањ
одјекну
кроз
читаву
планину
,
а
неколика
листа
букова
,
погођени
куршумом
,
залепршаше
и
падоше
му
по
плећима
.
Он
напуни
поново
и
поново
опали
...
Затим
извади
нож
,
огледа
га
и
њиме
поче
размахивати
око
себе
:
поче
засијецати
у
стабла
,
сјећи
гране
,
лишће
,
траву
.
И
смијешан
ми
постаде
.
Има
часова
када
,
макар
душу
притискивали
најтежи
терети
,
ускипи
нешто
у
теби
што
те
нагони
на
смијех
и
,
—
отимао
се
не
отимао
,
—
не
можеш
му
одољети
.
И
покрај
све
муке
своје
,
ја
праснух
у
смијех
,
у
силан
,
гласан
смијех
,
који
тресе
и
зацењује
.
Застадох
на
мјесту
и
почех
се
превијати
од
смијеха
.
—
Шта
је
?
.
.
Што
се
кесиш
?
—
окоси
се
он
опоро
,
једва
дочекавши
што
му
се
пружила
прилика
да
проговори
,
посвађа
се
,
извиче
.
—
Јесам
ли
ја
међед
јали
пехливан
па
да
ми
се
смијеш
?
.
.
Шта
ти
је
?
—
брекну
бјешње
,
гледајући
како
се
превијам
и
све
се
силније
и
силније
тресем
.
—
Јеси
ли
махнит
?
.
.
Шта
је
?
.
.
И
из
све
снаге
баци
према
мени
нож
који
,
фијучући
,
пролети
ми
готово
поред
ушију
и
оштрим
врхом
зари
се
у
траву
.
Страх
од
ножа
одмах
ме
растријезни
,
натјера
ме
да
се
приберем
.
И
сва
крв
као
да
ми
изненада
јурну
у
образе
и
страшан
бијес
обузе
ме
.
—
Теби
се
смијем
,
—
дочеках
оштро
,
стискајући
шаке
и
пријетећи
,
—
теби
,
будало
,
јер
си
ме
повео
ни
сам
не
знаш
куда
и
јер
не
знамо
шта
радимо
ни
ја
ни
ти
...
Теби
,
зевзече
!
.
.
—
Охо
!
.
.
—
отегну
он
,
изненађен
мојом
суровошћу
,
па
једну
ногу
опружи
напријед
и
погледа
ме
изазивачки
.
—
Таки
ли
си
?
.
.
—
Зевзече
!
—
Издајниче
!
——
отегну
Хасан
плазећи
ми
језик
.
—
Хоћеш
да
ме
оставиш
,
изневјериш
,
па
си
хотимично
започео
свађу
.
—
И
оставићу
,
чим
си
таки
—
планух
ја
жешће
,
пљујући
и
на
њега
и
на
нож
његов
.
—
За
ситницу
,
па
нож
бацаш
према
мени
!
Мамлазе
!
.
.
Ако
мислиш
да
се
бојим
твог
оружја
,
стани
да
се
огледамо
,
да
дијелимо
мегдан
,
а
не
тако
...
мучки
...
Хасан
баци
оружје
,
баци
капу
и
торбу
.
—
Аферим
!
.
.
Аферим
,
кад
си
таки
!
—
узвикну
весело
,
па
притрча
и
обгрли
ме
.
—
Аферим
!
.
.
Нисам
ни
знао
да
имаш
тако
срце
и
...
и
да
се
тако
знаш
бранити
...
Тапшући
ме
по
рамену
настави
ватреније
:
—
То
...
то
ваља
!
.
.
Сад
барем
знам
да
имам
друга
за
невоље
!
.
.
Окрену
се
и
пође
,
а
ја
као
слијепац
за
њим
.
Поново
кренусмо
напријед
,
само
напријед
.
XВИИИ
Заноћили
смо
покрај
чобана
,
планинштара
,
пред
старом
,
ниском
колибом
њиховом
,
која
се
,
трошна
и
окрхана
,
згурила
у
малој
,
неравној
удолини
једној
,
подупрта
ода
свих
страна
дебелим
сохама
и
тојагама
,
те
је
издаље
изгледала
као
стара
,
немоћна
просјакиња
каква
,
у
чађавом
,
дроњавом
и
подераном
одијелу
,
са
безброј
штака
под
пазусима
и
безброј
штапова
у
рукама
.
Кад
смо
,
након
дугога
лутања
,
опазили
ватру
,
како
пред
колибом
пламти
,
заиграва
и
лиже
готово
до
под
саму
трулу
и
искривљену
стреху
,
било
нам
је
као
да
смо
пронашли
нови
свијет
неки
,
дворе
вилинске
,
о
којима
нам
се
у
дјетињству
тако
много
причало
.
Обојица
смо
готово
вриснули
од
радости
и
,
упирући
прстом
тамо
према
ватри
а
не
говорећи
ништа
,
гледали
смо
један
у
другога
,
задивљено
,
узбуђено
,
и
весело
,
као
што
се
гледају
добри
стари
пријатељи
када
се
након
дугог
растанка
изненада
нађу
и
састану
.
Тек
након
дуже
почивке
први
се
Хасан
смири
мало
и
полугласно
запита
:
—
Ко
ли
је
тамо
?
.
.
И
то
отегнуто
,
тихо
питање
намах
ме
растријезни
и
сву
ми
радост
помути
.
—
Ко
ли
је
тамо
?
—
запитах
и
сам
себе
,
пажљивије
гледајући
према
ватри
и
старајући
се
да
кроз
плавичасти
сумрак
распознам
сјенке
оне
што
су
се
гуриле
око
ватре
,
мицале
се
,
угибале
,
кретале
.
И
опет
ме
обузе
чудан
страх
неки
и
некако
нехотице
приљубих
се
уз
Хасана
,
јаче
стежући
пушку
и
бесвјесно
се
пипајући
око
паса
гдје
су
ми
били
фишеци
.
—
Ако
су
хајдуци
?
.
.
—
покушах
кроз
зубе
да
изговорим
и
одмах
занијемих
,
замријех
,
пажљиво
се
обзирући
није
ли
ме
ко
чуо
или
опазио
...
И
сам
Хасан
као
да
се
препаде
од
тих
ријечи
,
па
ме
снажно
гурну
и
руком
ми
зачепи
уста
...
Загледа
се
и
сам
према
ватри
,
са
жељом
да
упозна
кога
...
Узалуд
!
.
.
Па
извади
нож
,
опипа
му
оштрицу
,
и
,
као
заклањајући
се
за
ме
,
некако
поребарке
крену
напријед
.
—
Хајдемо
—
рече
шапатом
.
—
Мичимо
се
!
.
.
—
Зар
међу
хајдуке
?
—
Ко
зна
?
.
.
Не
знам
...
Хајдемо
!
.
.
Неко
вријеме
стајали
смо
и
кошкали
се
међусобно
:
час
је
он
мене
гуркао
напријед
,
час
сам
ја
гуркао
њега
.
Читав
разговор
између
нас
водио
се
полако
,
шапатом
,
и
у
гуркању
старали
смо
се
обојица
да
не
изазовемо
никаква
јачег
шума
:
ни
гранчицом
каквом
да
не
затресемо
,
ни
лишћем
јаче
да
не
зашуштимо
.
И
непрестано
смо
се
обзирали
и
на
десну
и
на
лијеву
страну
.
Једнако
нам
се
причињавало
као
да
неко
пази
на
нас
,
слуша
;
као
да
хајдуци
ту
негдје
у
засједи
чекају
нас
одавно
и
чувају
да
им
не
умакнемо
.
По
срећи
,
изненада
се
однекуда
растолегну
ћурликање
двојница
.
Застадосмо
,
послушасмо
и
опет
ускликнусмо
од
радости
.
Одиста
двојнице
!
.
.
Ћурликање
је
долазило
баш
одонуда
,
од
ватре
,
од
колибе
оне
.
Никако
,
дакле
,
нијесу
могли
бити
хајдуци
,
—
нико
нам
барем
није
причао
да
хајдуци
ћурликају
уз
двојнице
,
—
него
чобани
какви
,
планинштари
,
дрвосјече
.
—
Их
!
.
.
И
ти
се
уплашио
!
—
прекори
ме
Хасан
подругљиво
,
гледајући
ме
преко
рамена
.
—
Баш
си
јунак
!
.
.
—
Плашио
си
се
и
ти
!
.
.
—
Лажеш
!
—
Лажеш
ти
!
Хасан
узе
пушку
по
сриједи
и
поче
ударати
по
њој
.
—
Е
да
видимо
,
момче
,
да
окушамо
сад
ко
је
јунак
бољи
!
—
викну
,
кочоперећи
се
.
—
Ево
нам
сад
згоде
,
ево
људи
,
па
да
ударимо
и
да
плијенимо
што
се
плијенити
може
...
Ако
смо
чекали
и
дочекали
смо
...
Хајде
!
.
.
—
Шта
?
—
Припреми
пушку
!
.
.
Уреди
се
за
нападај
!
—
Зар
...
—-
Пст
...
да
не
чује
когод
...
И
мучке
,
прикрадајући
се
,
приближивали
смо
се
ватри
.
Не
знам
управо
шта
,
али
ме
нешто
силно
гонило
,
гурало
напријед
и
да
сам
могао
,
прелетио
бих
тамо
,
само
да
час
прије
засједнем
покрај
оног
пламена
,
да
се
одморим
под
стрехом
оном
,
макар
то
била
стреха
и
једне
колибе
,
старе
,
трошне
и
окрхане
.
И
много
сам
се
љутио
на
Хасана
,
који
је
непрестано
застајао
и
непрестано
загледао
у
пушку
.
Можебити
да
би
се
због
тога
и
поново
посвађао
с
њиме
,
поџавељао
се
,
да
у
неко
доба
не
зачух
разуздан
,
здрав
смијех
нечији
,
—
који
је
оштро
звонио
и
пресијецао
помрчину
,
—
и
снажне
,
мушке
гласове
,
који
,
помијешани
,
као
да
се
надвикиваху
и
надметаху
међусобно
,
а
мукли
,
пригушени
одјеци
као
да
им
се
одазивали
однекуд
из
даљине
,
с
мрких
,
суморних
висова
планинскијех
.
—
Хасане
!
.
.
Чујеш
ли
?
.
.
Људи
су
оно
!
—
узвикнем
из
свега
гласа
и
,
одгурнувши
Хасана
с
пута
,
живо
поскочим
поред
њега
.
—
Ено
их
!
.
.
—
Стој
!
.
.
Спремај
се
!
.
.
Зар
никад
људе
нијеси
видио
,
живино
?
—
откреса
он
,
покушавајући
да
ме
сустигне
и
задржи
.
—
Стој
!
.
.
Јеси
ли
готов
?
.
.
—
Готов
?
.
.
На
што
?
.
.
—
На
јуриш
!
—
Бива
:
ја
једва
чекао
да
угледам
некога
,
па
одмах
и
да
се
крвим
с
њиме
!
.
.
—
Мораш
!
—
Нећу
!
И
,
одгурнувши
га
јаче
,
потрчах
према
ватри
и
,
подрхтавајући
од
узбуђења
,
узвикнух
планинштарима
:
—
Добра
ви
вече
,
људи
!
.
.
—
Добра
ти
срећа
,
Турчине
!
—
отповрнуше
неколико
њих
једногласно
,
подижући
главе
.
Почеше
се
комешати
,
размицати
се
да
нам
направе
мјесто
украј
ватре
чији
се
гребенасти
пламен
све
више
и
више
извијао
и
поигравао
освјетљујући
пуна
,
буцмаста
задовољна
лица
и
јаке
,
забрекле
прси
њихове
.
Не
узбуни
се
нити
узнемири
ниједан
,
макар
што
смо
бахнули
изненада
и
још
онако
оружани
.
Сви
су
били
некако
мирни
и
равнодушни
;
гуркали
су
и
даље
у
ватру
и
шарали
кратким
прутићима
по
пепелу
,
а
ни
загледали
нас
нијесу
боље
,
ни
премјерали
нас
.
Одмах
се
могло
познати
да
су
ти
људи
научени
да
примају
и
мало
страшније
госте
и
да
другују
с
њима
.
Хасан
због
тога
некако
постиђено
спусти
пушку
поред
себе
и
сједе
међу
њих
.
—
Јесте
ли
из
далека
,
момци
?
—
запита
старац
један
који
је
сједио
одмах
уз
ватру
и
непрестано
запретавао
земљаве
и
неочишћене
кромпире
у
пепео
.
—
Оклен
?
—
Из
Сарајева
.
—
Охо
!
.
.
То
сте
се
,
богме
,
и
уморили
.
—
Богме
и
јесмо
.
—
И
огладњели
?
—
Јесмо
.
Старац
застаде
мало
,
почеша
се
по
упалим
,
мршавим
прсима
,
—
сва
му
се
ребра
могла
избројати
,
—
па
се
окрену
двојици
момака
што
су
сједили
отрага
,
иза
леђа
му
,
и
отежући
проговори
:
—
Донесите
им
,
ђецо
,
мало
млијека
...
Оба
момка
,
без
поговора
,
дигоше
се
и
чешкајући
се
и
протежући
одоше
у
колибу
.
Брзо
се
вратише
сашаптавајући
се
и
носећи
међу
собом
пун
шкипић
млијека
и
један
поголем
хљеб
,
којим
би
,
како
ми
се
чинило
,
и
међеда
могао
умлатити
.
Све
спустише
пред
нас
.
Нећу
слагати
ако
рекнем
да
никада
у
животу
нијесам
тако
вечерао
,
нити
ми
се
икада
хљеб
учинио
слађи
.
И
ја
и
Хасан
као
да
смо
се
натјецали
ко
ће
више
појести
и
готово
смо
отимали
залогаје
један
другоме
.
За
неколико
минута
шкипић
је
био
сасвим
празан
,
а
ниједна
мрвица
хљеба
није
остала
у
трави
заборављена
.
Да
нас
није
било
стид
од
простих
чобана
,
још
би
искали
.
—
Ех
,
брате
,
лијепо
!
—
узвикну
задовољно
Хасан
измичући
се
.
—
Слатко
.
Старац
се
осмјехну
.
—
Млади
сте
,
здрави
сте
,
па
добро
једете
...
Благо
вама
!
.
.
Па
нам
пружи
духанкесу
и
отегнуто
запита
:
—
А
куд
сте
пошли
?
Хасан
се
збуни
,
порумени
.
—Па
...
ето
...
пошли
у
лов
...
—
Чак
амо
?
—
Кажу
да
овуда
има
лова
.
—
А
не
бојите
се
да
ће
и
вас
уловити
?
Ја
претрнух
,
замријех
.
—
Ко
ће
нас
уловити
?
—
Па
...
хајдуци
—
отегну
стари
и
лукаво
намигну
.
—
Зар
и
овђе
?
Стари
извади
неколико
упечених
кромпира
и
поче
их
љуштити
.
—
Планина
је
кућа
њихова
—
рече
.
—
Има
их
свуда
.
—
А
ми
нијесмо
срели
ниједнога
.
—
Ако
сте
их
жељни
,
можете
их
и
овђе
срести
,
——
отповрну
стари
,
залажући
се
кромпиром
и
жваћући
.
—
Кад
огладне
,
наврате
и
амо
...
—
И
разговарају
с
тобом
?
.
.
—-
Разговарају
.
—
И
не
пријете
ти
?
.
.
—
Рашта
би
пријетили
?
.
.
Шта
им
ми
радимо
?
.
.
—
запита
стари
и
погледа
ме
својим
жутим
,
помућеним
очима
које
му
испод
плиткога
чворугавог
чела
дубоко
утонуле
у
главу
.
—
Планинштарима
нико
не
пријети
...
Хајдуци
ударају
на
силеџије
,
зулумћаре
...
Хасан
се
приближи
староме
да
га
боље
чује
,
сједе
поред
њега
и
ослони
му
се
лактом
о
кољено
.
—
Јунаци
су
они
...
Не
жале
гинути
...
—
рече
.
—
А
ко
би
жалио
да
гине
и
да
умре
?
.
.
—
брзо
одговори
стари
,
истресе
из
кесе
нешто
дувана
,
напуни
крњаву
лулу
и
запали
.
—
Рашта
да
се
жали
?
.
.
Све
на
свијету
гине
и
умире
и
све
се
поново
рађа
...
Бог
тако
наредио
...
—
Ама
умријет
’
...
растати
се
са
овим
свијетом
мучно
је
,
—
дочека
неко
иза
леђа
,
зијевајући
.
—
Никад
више
сунца
не
виђети
...
Их
!
.
.
Стари
зажмири
мало
,
замисли
се
.
—
А
ко
то
зна
?
—
запита
отегнуто
,
као
размишљајући
.
——
Ја
мнијем
да
на
свијету
ништа
ново
нема
,
да
се
све
старо
повраћа
у
новом
руху
и
,
бива
,
у
новом
облику
...
Ко
зна
!
.
.
—
Сад
ће
ђедо
опет
ударити
у
старе
дипле
—
дочека
опет
онај
одострага
и
засмија
се
.
—
Остарио
,
изнемог’о
,
па
ти
жао
умријети
,
па
све
мислиш
да
ћеш
се
поново
родити
...
—
Мучи
!
.
.
Шта
ти
знаш
,
кењче
један
—
окоси
се
стари
увријеђен
и
попријети
чибуком
.
—
Бог
све
зна
а
ми
јок
!
.
.
Ко
зна
да
и
ја
,
можебити
,
нијесам
био
на
Косову
,
а
,
можебит
’
,
и
ти
...
Ко
зна
?
.
.
Био
сам
,
да
рекнем
,
травка
Божја
,
цвијет
,
и
сисао
крви
људске
...
И
ко
зна
шта
ћу
до
хиљаду
година
опет
бити
!
.
.
Опет
можебити
травка
,
дрво
а
...
а
можебит
’
и
јаре
,
и
говече
и
...
ко
зна
!
.
.
Па
превуче
руком
преко
дугих
,
ниско
опуштених
,
сиједих
бркова
и
снажно
гурну
у
ватру
.
—
Рашта
да
жалим
умријет
’
?
.
.
Рашта
?
.
.
—
сам
себе
запита
.
—
Ко
ће
жалити
?
.
.
—
А
ће
хајдуци
дочекују
путнике
?
—
запита
Хасан
поново
,
уносећи
му
се
у
лице
.
—
Овђе
?
.
.
—
На
друму
—
мирно
одговори
стари
.
——
Тамо
је
згодније
...
—
А
је
ли
далеко
друм
?
—
Тхе
...
Треба
два-три
сахата
каскати
до
њега
...
Хасан
ме
дрмну
за
раме
и
полугласно
прошапта
:
—
Сјутра
ћемо
на
друм
...
—
Сјутра
ће
бити
кише
—
опет
ће
онај
одострага
,
протежући
се
.
—
Мене
жица
у
раменима
...
—
И
грмљавине
ће
бити
—
додаде
стари
невесело
.
—
Мене
сврбе
леђа
...
Једно
младо
,
безбрко
момче
,
големе
главе
и
избуљених
очију
као
да
се
вјечито
чуди
нечему
,
прући
се
по
трави
потрбушке
,
одиже
ноге
у
вис
и
,
климајући
њима
,
узе
двојнице
па
поново
поче
ћурликати
.
Двојица
других
,
у
страни
,
извалише
се
на
леђа
,
подбацише
гуњеве
под
главу
и
загрљени
загледаше
се
у
звијезде
.
Из
шуме
,
из
дубине
,
почеше
се
у
одмјереним
размацима
разлијегати
тупи
,
мукли
удари
сјекире
о
дрво
,
а
одозго
са
врхова
планинскијех
зачу
се
стегнуто
,
језиво
извијање
,
лајање
,
штектање
вукова
,
што
је
много
наличило
јаукању
и
запомагању
нечијем
и
чудно
,
чудно
одзвањало
кроз
ноћ
по
читавој
удолини
.
—
Је
ли
вам
необично
,
момци
?
—
тихо
и
некако
подругљиво
запита
стари
,
окрећући
нам
се
.
—
Ви
,
ваистину
,
нијесте
изучени
на
ове
чудне
кајде
и
гласове
...
Ништа
...
Не
плашим
се
ја
ничега
—
брже
одговори
Хасан
,
комешајући
раменима
и
јежећи
са
од
студени
...
—
Није
ми
необично
...
—
А
ја
се
за
хајван
плашим
—
прошапта
стари
забринуто
,
и
попридиже
се
.
—
Вукови
чудно
завијају
а
...
не
знам
јесу
ли
момчад
на
опрезу
...
Треба
сам
да
обиђем
...
И
,
онако
мршав
,
висок
,
усукан
,
гегајући
се
и
застајући
почесто
,
замаче
у
ноћ
,
изгуби
се
.
Ми
заузесмо
његово
мјесто
,
умотасмо
се
у
ћебета
и
полијегасмо
по
трави
.
Ушишикани
веселим
пуцкарањем
ватре
и
ћурликањем
двојница
убрзо
смо
заспали
.
XИX
Прије
зоре
пробудио
ме
Хасан
и
позвао
да
кренемо
на
друм
,
да
нападамо
.
Онако
бунован
и
сметен
,
нијесам
му
знао
ни
ријечи
одговорити
.
Одмах
сам
прихватио
за
оружје
и
кренуо
за
њим
.
Нити
смо
се
јавили
планинштарима
,
ни
опростили
се
с
њима
,
поздравили
.
Хасан
као
да
је
и
подранио
баш
због
тога
да
се
може
извући
неопажен
и
непримијећен
ни
од
кога
.
Неко
вријеме
ишли
смо
обојица
тихо
,
лагано
,
не
говорећи
један
с
другим
.
Кашње
,
кад
смо
прилично
поодмакли
,
Хасан
као
да
сам
хтједе
заподјести
разговор
,
али
се
ипак
предомисли
,
па
окрену
главу
у
страну
и
полугласно
поче
попијевати
.
За
чудо
,
ја
сам
се
осјећао
некако
чилији
,
лакши
него
прије
и
корачао
сам
брже
од
Хасана
.
И
на
души
ми
било
лакше
и
свјетлије
,
—
разговор
са
живим
људима
окријепио
ме
,
оснажио
мало
,
—
и
нешто
као
да
ме
непрестано
голицало
да
и
сам
запјевам
.
И
у
обијести
оној
,
не
знајући
шта
друго
да
радим
,
почнем
као
помаман
подвикивати
и
хактати
,
уживајући
необично
што
од
тога
одјекује
читава
гора
и
планина
,
те
се
причиња
као
да
десетина
њих
у
један
исти
мах
са
неколико
страна
хакћу
и
подвикују
.
Неколико
поплашених
тица
прхнуше
из
шибља
и
цијучући
и
лепршајући
крилима
извише
се
и
одлетише
дубље
,
у
шуму
,
а
зец
један
,
опруживши
се
колико
је
дуг
и
издигнувши
уши
,
прескочи
нам
преко
пута
и
брзо
се
изгуби
у
густежу
,
у
шипражју
.
—
Ето
баксузлука
!
—
узвикну
ражљућени
Хасан
и
престријели
ме
погледом
.
—
Наћерао
си
зеца
да
искочи
и
то
ће
нам
несрећу
донијети
...
Сметењаче
!
.
.
—
Ко
се
од
зеца
плаши
,
нек
се
не
спрема
у
хајдуке
,
—
одвратих
му
подругљиво
и
за
инат
хакнух
још
три
пута
.
—
Таки
ли
си
јунак
!
.
.
—
А
ево
да
се
кладимо
да
ће
нам
данашњи
дан
бити
несретан
—
отсијече
он
мекше
и
уздахну
.
—
Све
нам
наопако
иђе
.
—
А
ми
да
се
вратимо
,
—
предложих
ја
мирно
,
застанувши
.
—
Хоћеш
ли
?
.
.
—
Ђе
?
.
.
Кући
?
.
.
—
Па
кући
...
Зажелио
сам
се
куће
...
—
А
зар
би
могао
од
срамоте
икоме
у
очи
погледати
?
—
брзо
дочека
Хасан
и
спустивши
пушку
наслони
се
на
њу
.
—
Ево
...
право
да
речем
...
и
ја
сам
се
зажелио
куће
,
ама
...
Кад
дођем
тамо
,
па
кад
ме
запитају
:
„
Ђе
си
био
?
.
.
“
зар
да
им
рекнем
„
Ниђе
“
...
И
кад
ме
запитају
:
„
Шта
си
радио
?
“
зар
да
рекнем
„
Ништа
“
...
А
,
токорсе
,
пошао
сам
да
учиним
јунаштво
,
да
се
о
мени
прича
као
о
јунаку
и
...
и
да
ме
сви
хвале
...
Их
!
.
.
Па
измахну
руком
и
окрену
се
.
—
Напријед
!
—
рече
одлучно
.
—
Нема
више
смишљања
!
.
.
Никада
нијесам
вјеровао
у
какве
бабинске
приче
ни
гатке
разне
,
али
,
право
да
речем
,
чим
смо
поново
пошли
,
мисао
о
зецу
и
његову
злоношењу
поче
ме
све
више
мучити
.
И
најпаметнији
човјек
у
неким
часовима
постане
некако
лаковјеран
,
злокобник
,
гатало
,
а
у
шуми
оној
,
у
вјечитом
полумраку
,
—
сунце
нас
тек
уријетко
,
као
ругајући
се
,
обасја
,
—
као
да
и
памет
помрча
мало
,
подивља
у
дивљини
,
па
ни
о
чем
више
није
у
стању
ни
размишљати
,
колико
о
разним
чудесима
,
и
ни
у
што
толико
вјеровати
,
колико
баш
у
оно
што
је
мутно
,
магловито
,
тајанствено
.
Шта
ће
бити
ако
је
збиља
истинита
она
напомена
да
зец
баксузлук
доноси
?
...
И
какав
ће
то
баксузлук
донијети
?
...
Хоће
ли
се
који
од
нас
разбољети
,
изнемоћи
на
путу
?
.
.
Хоћемо
ли
натргати
на
звијер
какву
:
на
вука
,
на
међеда
?
.
.
Или
,
ако
се
примакнемо
друму
,
хоће
ли
нас
опколити
хајдуци
,
па
заробити
,
убити
обојицу
?
.
.
Шта
ће
бити
?
.
.
Шта
може
бити
?
.
.
—
Баш
бих
волио
да
не
поплаших
зеца
—
најпошље
почех
на
глас
размишљати
,
пристајући
за
Хасаном
.
—
Баш
сам
могао
и
мировати
.
—
Ко
се
од
зеца
плаши
,
нек
се
не
спрема
у
хајдуке
—
добаци
Хасан
пакосно
,
не
осврћући
се
.
—
Пхи
!
.
.
—
Ја
се
не
плашим
...
—
А
што
си
га
спомињао
кад
се
не
плашиш
?
.
.
И
спуштеним
гласом
доврши
:
—
Нека
га
носи
ђаво
!
.
.
А
волио
бих
да
је
остао
спавајући
...
Примичући
се
друму
обојица
смо
постајали
све
немирнији
.
Знали
смо
да
нам
нема
још
дуго
пјешачити
па
да
га
се
дочепамо
,
за
ђаво
би
га
знао
ушљед
чега
,
опет
бисмо
вољели
да
је
мало
подаље
,
да
се
какогод
одмакне
барем
за
сахат
за
два
хода
...
Макар
што
смо
се
упутили
тамо
и
ишли
одлучно
,
без
предомишљања
,
ипак
као
да
смо
обојица
осјећали
да
нас
чудна
нека
опасност
очекује
;
зато
смо
и
жељели
да
се
та
опасност
одгоди
,
да
дође
мало
доцније
,
Хасан
се
два
три
пута
освртао
и
спремао
се
нешто
да
предложи
,
али
чим
је
заустио
одмах
је
и
престајао
.
Ја
сам
,
опет
,
знао
да
би
ми
сваки
предлог
био
узалудан
,
јер
Хасан
тада
,
као
за
инат
,
—
силећи
се
да
осоколи
и
себе
и
мене
—
упорно
би
одбио
и
још
би
жешће
навалио
да
идемо
напријед
,
само
напријед
...
—
Ено
га
!
—
напошљетку
избаци
он
када
смо
изашли
готово
до
на
крај
шуме
и
када
кроз
густеж
оној
опазисмо
како
се
испод
нешто
проријеђеног
дрвља
бјеласа
узак
искривудан
као
змија
друм
,
оивичен
са
обје
стране
густом
,
допојасном
травом
и
бујним
,
широким
бусовима
коприве
,
—
која
је
од
силне
прашине
изгледала
пепељаста
,
—
и
на
неким
мјестима
помало
поткопан
.
—
Ено
га
!
—
узвикну
и
опет
,
па
,
погледавши
ме
,
збаци
пушку
с
рамена
и
сједе
у
траву
.
—
Стигли
смо
.
—
Стигли
смо
—
мукло
понових
и
ја
.
—
Починућемо
.
Он
прекрсти
ноге
,
лактовима
се
одуприје
о
кољена
,
а
главу
спусти
међу
шаке
.
—
Што
си
се
препао
?
—
запита
.
—
Ја
?
.
.
Нијесам
...
—
А
мени
се
чини
да
јеси
.
—
Мени
се
,
опет
,
чини
да
јеси
баш
ти
,
чим
ме
питаш
...
Он
погледа
на
друм
и
усиљено
се
осмјехну
.
—
Е
није
друге
,
сад
се
натраг
не
може
—
рече
.
—
Ту
смо
и
треба
да
се
окушамо
.
Па
се
подиже
и
поче
загледати
унаоколо
,
привиривати
свуда
.
—
Мјесто
је
згодно
,
—
шапну
—
трава
је
велика
,
шипражје
густо
...
Све
као
да
је
удешено
за
засједе
...
Ја
легнух
по
трави
,
прућих
се
.
—
Ти
би
,
зар
,
да
их
дочекамо
из
засједе
?
—
Тако
се
ради
—
одговори
он
враћајући
се
.
—
Дочекаћемо
свакога
ко
наљегне
,
престрашићемо
...
—
Хм
...
Сједе
поред
мене
и
поче
чупкати
траву
:
—
Окладио
бих
се
да
ћу
данас
двије
главе
уграбити
...
—
Немој
се
кладити
—
прекидох
га
ја
.
Он
одиже
руку
у
вис
и
запуцка
прстима
.
—
Замисли
,
болан
,
како
ће
то
бити
,
—
викну
заносно
—
кад
уљезем
у
Сарајево
и
пронесем
главу
људску
на
ножу
,
па
се
крв
циједи
и
низ
нож
и
низ
руку
.
Биће
,
бре
,
галама
једна
,
кад
истрче
дућанџије
из
својих
дућана
,
изненађени
,
када
ме
виде
онако
крвава
,
а
нож
одсијева
према
сунцу
и
изнакажена
глава
клима
се
,
наклања
према
свакоме
!
.
.
Негдје
у
даљини
мукло
заклепета
звоно
.
Хасан
намах
прекиде
говор
.
Ослухну
.
Клепетање
се
понови
још
неколико
пута
и
све
јаче
,
све
јаче
...
У
неко
доба
причини
нам
се
као
да
долази
изнад
нас
,
испод
неба
,
из
грања
оног
,
те
некако
и
нехотице
подигосмо
главе
и
погледасмо
у
висину
.
—
Мора
да
иде
неко
—
једва
се
присјетих
ја
и
почех
га
теглити
за
рукав
.
—
Коњско
је
звоно
.
—
Коњско
?
.
.
И
он
се
придиже
и
ослухну
опет
.
—-
Кириџије
!
—
викну
узбуђено
,
узимајући
пушку
.
—
Путници
!
—
Путници
?
.
.
Подигосмо
се
обојица
и
стадосмо
један
према
другоме
.
Гледали
смо
се
нијемо
,
испитујући
.
—
Шта
сад
?
—
као
да
смо
у
исти
мах
хтјели
запитати
један
другога
,
а
сваки
се
устручавао
да
то
први
каже
,
изговори
.
Неколико
минута
тако
смо
се
гледали
.
—
Хајде
—
напошљетку
проговори
он
тихо
,
пригушено
,
па
забаци
пушку
на
раме
.
—
Пођимо
.
—
Куда
?
—
У
засједу
.
Мени
поклецнуше
ноге
.
—
И
баш
да
дочекамо
?
—
запитах
шиштећи
.
—
Дочекаћемо
...
Па
крену
напријед
и
спусти
се
,
клекну
за
голем
грм
један
.
—
Ти
хајде
с
друге
стране
пута
,
—
рече
заповједнички
—
и
не
пуцај
прије
мене
...
Кад
ја
опалим
,
пали
и
ти
...
И
онда
...
кад
викнем
...
јуришај
!
.
.
—
А
ако
их
буде
много
?
—
Не
питај
...
Иђи
...
И
пази
на
ме
!
.
.
Јака
,
необична
дрхтавица
поче
ме
обузимати
све
више
,
мрави
као
да
ми
почеше
милити
уз
леђа
и
,
на
сву
силу
,
ослањајући
се
о
пушку
,
пређем
преко
друма
,
на
другу
страну
.
Не
водећи
рачуна
о
томе
:
хоће
ли
Хасан
видјети
и
наругати
се
,
проберем
најзгодније
мјесто
,
уско
,
тијесно
,
полумрачно
,
обрасло
самом
љесковином
,
која
се
при
врху
склопила
и
начинила
као
мало
кубе
,
провучем
се
некако
,
сав
изгребан
и
одрпан
,
кроз
шибље
и
сакривен
од
свакога
,
грчевито
стискајући
пушку
,
извалим
се
потрбушке
,
панем
.
Почнем
ослухивати
.
—
Иду
,
иду
—
као
да
ми
неко
непрестано
шапће
на
ухо
,
чупка
за
косу
а
звоно
оно
клепеће
све
јаче
,
одјекује
кроз
читаву
планину
,
те
ми
се
покаткад
причини
као
да
негдје
неко
чудновато
лаје
,
штекће
,
подврискује
.
Језа
ме
поче
обузимати
од
тога
необичног
клепетања
,
студен
ми
се
прели
преко
леђа
као
да
ме
неко
хладном
водом
полијева
,
обје
руке
као
да
ми
се
изненада
надуше
,
а
мале
,
ситне
длаке
на
њима
нагло
почеше
расти
,
кострешити
се
...
У
томе
часу
опет
ми
онај
проклети
зец
паде
на
памет
,
а
с
њиме
и
злокобљење
Хасаново
...
Шта
ће
бити
ако
нам
се
деси
несрећа
?
...
Ако
нас
сад
опазе
,
опколе
?
.
.
И
почну
нас
овђе
,
насред
друма
царскога
,
мучити
,
гњавити
,
набијати
на
колац
?
.
.
Некако
бесвјесно
повукох
се
још
дубље
у
шибље
и
збацих
фес
с
главе
,
од
страха
да
најприје
њега
не
опазе
...
Иду
!
.
.
—
А
шта
ли
Хасан
ради
?
.
.
Како
ли
је
њему
?
.
.
—
помислих
и
кришом
почнем
провиривати
кроз
лишће
,
у
нади
да
ћу
га
видјети
,
опазити
.
И
готово
се
почех
љутити
што
ме
одгурнуо
од
себе
,
отурио
и
опремио
с
ову
страну
друма
,
да
овдје
самујем
...
Ни
читаво
по
сахата
није
прошло
откако
смо
се
раставили
,
а
мени
се
одуљило
као
да
су
два
дана
.
—
Рашта
смо
се
и
растајали
икако
?
.
.
Рашта
?
.
.
Зар
не
би
било
лакше
и
једном
и
другоме
да
смо
заједно
,
да
се
можемо
сашаптати
,
договорити
?
.
.
Па
,
ако
би
дошло
и
да
се
гине
,
лакше
је
погинути
заједно
...
А
овако
...
Иду
!
.
.
Помолише
се
.
Напријед
су
ишли
пјешице
двојица
сеиза
,
високи
,
крупни
људи
,
с
брковима
који
,
како
ми
се
у
оном
страху
чинило
,
лепршали
се
и
преко
рамена
.
Огрнути
тешким
,
дугачким
струкама
,
чије
су
ресе
готово
падале
по
тлима
,
а
испод
разгрнутих
пешева
провиривале
им
танке
пушчане
цијеви
и
сијевали
сребрни
,
криви
дршци
великих
ножева
.
За
њима
су
,
на
омањим
враним
парипима
,
јахала
тројица
млађих
трговаца
,
мостарских
трговаца
,
па
окићени
,
оружани
,
обучени
као
да
су
у
сватове
пошли
,
са
пуним
чутурама
,
које
им
,
објешене
о
кајишу
,
висиле
о
ункашу
,
са
бисагама
из
којих
им
провиривале
некакве
крпе
,
са
теркијама
на
којима
су
звекетали
кахвени
ибрици
.
Један
је
јахао
по
страни
,
накривио
главу
и
ударао
уз
тамбуру
,
а
двојица
су
загрљени
климали
се
не
коњима
и
попијевали
...
За
трговцима
се
отегла
сеисана
:
неколике
кириџије
,
са
камџијама
у
руци
,
ишли
су
поред
својих
коња
,
који
су
били
претоварени
храном
,
душецима
,
чадорима
...
Кад
загледах
боље
,
познадох
међу
њима
Јована
,
оног
истог
Јована
,
који
је
некад
са
мном
продавао
робу
по
махалама
и
хтио
отворити
дућан
,
а
који
,
ето
,
сада
безбрижно
јаше
и
удара
уз
тамбуру
.
И
било
ми
је
као
да
сам
у
томе
часу
угледао
сродника
неког
,
блиског
сродника
који
ми
најмилији
био
,
и
срце
ми
заигра
,
застрепи
,
залупа
као
да
ће
искочити
...
Дође
ми
да
се
дигнем
,
да
га
зовнем
по
имену
и
са
раширеним
рукама
да
му
потрчим
у
сусрет
.
И
придигох
се
мало
и
хтједох
се
указати
...
Док
пуче
пушка
.
Шикну
куршум
кроз
ваздух
и
као
да
ми
пролети
изнад
главе
.
Од
страха
ми
испаде
пушка
из
руке
и
сав
се
стресох
.
Трговци
се
збунише
,
пометоше
.
Јован
одбаци
тамбуру
и
нагло
прихвати
за
дизгин
,
сеизи
брже
боље
збацише
струке
,
прихватише
за
пушке
и
падоше
по
трави
,
за
бусије
.
Коњи
се
усплахирише
.
Почеше
се
пропињати
,
трзати
и
узмицати
натраг
,
фркчући
,
стрижући
ушима
,
обарајући
товаре
са
себе
.
Кириџије
као
да
изгубише
главе
и
бијесно
почеше
ударати
камџијама
,
псовати
.
И
опет
пуче
пушка
.
—
Ха
—
раздражено
подвикну
трговац
један
,
досјетивши
се
.
—
Хајдуци
!
.
.
Па
брзо
исука
нож
из
канија
,
бијесно
ошину
коња
њиме
и
потјера
право
према
мјесту
,
одакле
се
још
,
изнад
грма
,
извијао
танак
прамен
дима
.
Коњ
узви
главом
,
пропе
се
и
хтједе
да
сврне
,
да
узмакне
.
—
Ха
,
соколе
!
—
подвикну
трговац
јаче
и
опет
замахну
.
—
Ха
!
.
.
Учини
ми
се
као
да
три
буса
љесковине
уједанпут
прескочи
.
Обје
Хасанове
руке
одигоше
се
у
вис
и
—
као
зец
искочи
иза
грма
.
Поче
бјежати
.
Одбаци
и
фес
,
и
пушку
,
и
нож
,
па
потрча
као
сулуд
,
не
осврћући
се
.
Неколике
пушке
запуцаше
за
њим
,
заграјаше
свиколици
,
потјераше
га
.
Трговац
онај
поново
ошину
коња
,
удари
га
и
ножем
и
бакрачлијом
,
али
коњ
,
усплахирен
,
запјенушио
,
удари
у
страну
и
поче
одбацивати
ногама
,
одавирати
.
Хасан
замаче
сасвим
,
изгуби
се
.
Тада
ми
дође
као
несвјестица
нека
,
малаксалост
.
Сасвим
изнемогао
узвалих
се
и
клонух
на
траву
.
XX
Освијестивши
се
мало
,
зачуђено
сам
почео
гледати
и
разгледати
унаоколо
.
—
Ђе
сам
ово
?
—
питао
сам
сам
себе
,
провирујући
кроз
шибље
.
У
жељи
да
се
увјерим
јесам
ли
још
у
сну
или
сам
збиља
будан
штипао
сам
се
по
бедрама
и
уједао
се
за
руку
.
Затим
покушах
да
се
дигнем
,
да
се
исправим
.
Узалудно
!
.
.
Гласно
стењући
од
болова
,
—
нарочито
у
крстима
и
у
раменима
,
—
завалих
се
опет
,
а
у
глави
као
да
ми
се
наново
поче
мутити
и
пред
очима
наново
маглити
.
Немоћан
и
слаб
остадох
неко
вријеме
тако
,
сједећи
у
трави
,
с
рукама
у
крило
опуштеним
,
готов
да
заплачем
и
зајаучем
не
толико
од
болова
,
колико
од
страха
,
од
осјећања
своје
немоћи
,
од
срџбе
неке
на
самога
себе
.
И
дође
ми
да
викнем
у
помоћ
,
да
зовнем
макар
кога
.
Тад
се
истом
сјетих
Хасана
,
тад
опазих
да
га
нема
поред
мене
.
И
одмах
се
почех
присјећати
и
наше
засједе
и
нападаја
нашег
.
Читава
слика
намах
ми
се
створи
пред
очима
.
Као
да
и
сад
лијепо
гледам
:
и
сеизе
,
и
трговце
,
и
оног
љутитог
бркајлију
како
трчи
са
голим
ножем
,
а
Хасан
бјежи
безобзирно
,
струже
,
измиче
пред
њим
.
—
Побјегао
и
оставио
ме
самога
!
—
сину
ми
кроз
главу
и
опет
ме
обузе
она
чудна
језа
.
Сад
више
нијесам
смио
ни
покушати
да
викнем
и
да
се
јавим
коме
.
Нијесам
смио
ни
јекнути
,
ни
застењати
,
од
страха
да
ме
ко
не
чује
,
не
опази
.
Ко
зна
да
се
нијесу
они
трговци
сакрили
гдјегод
?
.
.
Ко
зна
да
и
сад
не
вребају
на
нас
,
желећи
да
ухвате
,
убију
,
закољу
,
да
се
освете
?
.
.
А
оружани
су
и
они
,
и
јунаци
су
,
и
...
Нехотице
ми
се
оте
поглед
на
изгребане
,
окрвављене
руке
.
Бржебоље
,
као
из
ватре
,
одигнем
их
с
крила
и
почнем
загледати
.
Погледам
и
на
хаљине
:
исцијепане
,
искајишане
.
Низ
бедре
ми
висе
дроњци
и
голо
месо
провирује
испод
њих
;
на
кољенима
испуцала
чоха
,
повила
се
,
а
постава
испод
ње
позеленила
од
траве
и
почела
се
разгуљивати
.
Тозлука
једног
сасвим
нестало
,
изгубио
се
,
а
од
другога
само
ми
се
о
гајтанима
држе
два-три
комадића
.
И
појас
ми
се
разгулио
,
распао
;
кошуља
раздрљена
;
од
фермена
ми
остала
само
половица
на
једном
рамену
...
—
Рашта
ли
ово
нијесам
прије
опазио
?
.
.
—
почнем
се
питати
,
стидљиво
прикривајући
ону
голотињу
на
себи
,
као
бојећи
се
да
ко
не
види
.
—
Шта
је
било
са
мном
?
.
.
Шта
је
?
.
.
Нехотице
наметну
ми
се
и
ново
питање
:
„
А
да
нисам
рањен
?
“
Не
зазирући
више
ни
од
чега
,
не
осјећајући
готово
никаквих
болова
више
,
нагло
скочих
и
почех
сам
себе
пипати
и
разгледати
.
Опипах
главу
,
рамена
,
мишице
,
бедре
,
цјеванице
...
Све
здраво
...
И
зарадовах
се
у
том
часу
и
протежући
се
извукох
се
из
љесковине
и
стадох
на
чистину
.
Погледам
на
све
стране
.
Нигдје
никога
.
—
Хвала
Богу
!
—
узвикнух
одушевљено
и
одахнувши
мало
спустим
се
поред
друма
и
почнем
замотавати
цигар
.
Право
да
кажем
,
баш
ми
је
мило
било
када
сам
након
дужег
чекања
видио
да
се
Хасан
не
враћа
и
да
се
по
свој
прилици
неће
ни
вратити
више
.
Било
ми
као
да
сам
се
ослободио
неког
големог
терета
који
ме
давио
,
притискивао
,
мучио
.
Шта
више
,
—
желећи
зар
да
сам
себе
осоколим
и
раздражим
против
њега
,
—
почео
сам
се
као
и
љутити
и
пребацивати
му
како
ми
није
био
ни
друг
ни
пријатељ
.
Чим
му
запријетила
опасност
,
оставио
ме
,
напустио
,
не
бринући
се
шта
ће
са
мном
бити
ни
како
ћу
проћи
.
Није
се
чак
ни
кашње
,
кад
је
опасност
минула
,
барем
навратио
мало
да
види
гдје
сам
,
како
сам
.
Читав
низ
оптужаба
,
све
тежу
за
тежом
,
набацивао
сам
на
њега
,
измишљао
их
,
само
да
сам
пред
собом
оправдам
одлуку
,
е
се
овакво
друговање
мора
прекинути
.
Додуше
овдје
,
у
прсима
,
као
да
ме
гризло
нешто
,
пекло
ме
.
Неко
као
да
ме
прекоравао
,
е
сам
и
сам
био
рђа
,
кукавица
,
готово
издајник
.
И
што
је
грижа
савјести
постајала
јача
,
све
сам
више
и
више
наваљивао
оптужбама
,
све
их
више
тражио
,
товарио
...
Напошљетку
,
кад
ми
већ
додијало
толико
размишљање
,
подигнем
се
и
исправим
.
—
Куда
ћу
сад
?
.
.
Растанак
са
Хасаном
значио
је
за
ме
и
—
растанак
са
Сарајевом
.
Друкчије
се
није
могло
.
И
—
кренем
право
према
Мостару
.
Сад
ми
већ
било
и
обичније
.
Идући
право
друмом
сретао
сам
непрестано
кириџије
,
путнике
,
татаре
,
слушао
их
како
се
дозивају
,
препиру
,
инате
,
гонећи
претоварене
коње
и
при
сваком
десетом
кораку
натежући
чутуре
и
наздрављајући
један
другоме
.
И
чинило
ми
се
као
да
су
ми
сви
ти
људи
ахбаби
неки
,
давнашњи
знанци
.
Са
сваким
од
њих
побратио
бих
се
,
загрлио
,
пољубио
и
упустио
у
ма
какав
разговор
.
Два-три
пута
и
притрчавао
сам
им
и
смјешећи
се
почео
их
запиткивати
о
дому
,
о
кући
...
И
сваки
пут
ме
оставише
без
одговора
.
Само
би
ме
једним
презривим
погледом
премјерили
од
главе
до
пете
,
намргодили
се
мало
и
одмахнувши
руком
настављали
пут
.
Јесу
ли
ме
држали
за
скитницу
каква
,
за
лопова
,
бескућника
?
.
.
Или
су
мислили
да
сам
луда
неки
,
који
је
побјегао
од
куће
,
отргнуо
се
и
беспосличи
по
друму
?
.
.
Ко
зна
!
По
несрећи
мојој
,
презирање
ме
пратило
читавим
путем
.
Нико
да
проговори
лијепе
ријечи
са
мном
;
нико
да
се
заустави
мало
,
да
ме
саслуша
.
Чак
ме
ни
у
ханове
не
хтједоше
примити
,
ни
кахву
ми
испећи
.
На
сваких
,
готово
,
хиљаду
корака
издизао
се
украј
друма
по
један
хан
и
као
да
ме
мамио
,
дозивао
себи
.
Његови
високи
,
чисти
,
обијељени
зидови
,
са
два
низа
малих
,
уских
пенџера
,
облијепљених
хартијом
,
и
са
големим
вратима
кроз
која
би
могли
товари
сијена
пролазити
,
његов
мрки
,
мишасти
кров
са
неколико
оџаке
на
тјемену
,
из
којих
се
увијек
извијао
танак
,
љубичаст
дим
,
причињавали
су
се
уморним
путницима
љепши
и
свјетлији
од
самих
везирских
Сараја
и
сваки
који
би
приступио
осјећао
је
некако
као
да
се
приближује
својој
кући
,
дому
своме
...
По
неколико
каравана
коња
,
голих
,
растоварених
,
са
зобницама
на
глави
,
збијали
се
око
њега
са
неколико
страна
;
између
њих
мотљале
се
,
обилазиле
кириџије
вичући
,
трајући
,
галамећи
,
а
роба
трговачка
,
у
сандуцима
и
дењковима
,
лежала
им
испод
нога
и
закрчивала
путеве
...
Све
је
врило
,
кипило
,
комешало
се
.
Свак
је
долазио
и
свак
се
веселио
,
частио
тамо
.
И
само
ја
,
једини
ја
,
морао
сам
се
враћати
испред
свакога
хана
,
постиђен
,
покуњен
,
тужан
и
само
ја
нијесам
могао
наћи
уточишта
у
њему
.
Никакав
ханџија
није
допуштао
ни
да
се
изјадам
,
ни
да
испричам
што
.
—
Нема
ти
овђе
мјеста
—
одговарао
је
сваки
и
не
саслушавши
ме
добро
.
——
Хајде
даље
!
.
.
Један
је
,
шта
више
,
и
измахнуо
био
да
ме
ошамари
и
дочекао
ме
псовком
.
Ни
сам
не
знам
како
сам
му
измакао
и
курталисао
се
.
А
глад
почела
додијавати
,
мучити
ме
.
Испочетка
нијесам
је
ни
осјећао
толико
;
стид
што
ме
људи
тако
одбијају
од
себе
био
је
јачи
од
свега
и
испочетка
све
друго
савлађивао
.
Али
што
сам
дуже
ишао
и
стида
је
почело
све
више
и
више
нестајати
,
губио
се
.
Презирање
и
суровост
људска
највиши
су
душмани
стида
;
пред
њима
се
губи
као
дим
да
своје
мјесто
уступи
дрскости
и
безобразлуку
.
И
,
као
што
ми
се
прије
чинило
да
су
ми
сви
људи
сродници
,
ахбаби
и
да
бих
се
са
сваким
грлио
и
љубио
,
тако
ми
се
пошље
сви
причињавали
лупежи
и
разбојници
и
свакоме
бих
плазио
језик
,
ругао
се
,
псовао
.
Што
сам
више
осјећао
глад
постајао
сам
све
бјешњи
,
љући
,
раздраженији
.
У
неко
доба
готово
ништа
не
бих
волио
толико
колико
да
ми
се
подсмјехне
когод
,
да
ме
изазове
,
те
да
се
насред
царскога
друма
ухватим
у
коштац
с
њиме
и
порвем
се
,
побијем
,
покрвим
.
Испод
појаса
почело
ме
превијати
нешто
,
мучити
,
стезати
.
Због
тога
ме
и
опет
малаксалост
поче
обузимати
свега
и
ноге
ми
опет
почеше
поклецавати
.
Два-три
пута
пипао
сам
се
и
по
њедрима
и
по
џеповима
,
мислећи
да
ћу
наћи
коју
мрвицу
што
ми
од
јуче
остала
.
Узалуд
.
Свраћао
сам
се
и
у
хендеке
украј
пута
и
тражио
:
нијесу
ли
кириџије
штогод
заборавиле
,
макар
комадић
хљеба
,
макар
залогај
какав
.
Ништа
.
А
цријева
као
да
врију
,
кључају
,
кркљају
у
мени
и
нешто
под
грлом
заиграло
се
,
па
стеже
,
стеже
,
дави
...
И
уста
ми
се
спекла
,
осушила
.
Пљувачке
сасвим
понестало
,
пресахнула
ми
;
само
ми
на
испуцаним
уснама
застала
капља
крви
и
почела
се
корити
.
—
Дај
!
—
шиштао
сам
задављено
неколико
пута
према
неколицини
путника
,
угушивајући
и
понос
и
срџбу
и
наклањајући
се
,
угибајући
попут
просјака
.
—
Дај
!
.
.
Нијесу
ме
ни
погледали
.
Нијесу
,
можебити
,
ни
чули
шта
сам
говорио
,
—
једва
сам
и
сам
себе
чуо
,
—
или
,
ако
су
и
чули
,
нијесу
хтјели
застајати
ни
губити
времена
због
мене
.
И
опет
сам
остајао
на
друму
сам
,
смрвљен
,
погружен
,
са
опруженом
руком
.
Безнадежно
сам
гледао
за
њима
како
измичу
и
проклињао
,
страшно
проклињао
.
Кашње
ми
дошло
да
насрнем
на
кога
,
да
убијем
,
отмем
.
Неколико
пута
и
одлучивао
сам
се
на
то
и
припремао
пушку
.
Али
шта
сам
могао
?
.
.
Ниједан
путник
ни
кириџија
није
ишао
сам
.
Сви
су
путовали
у
групама
,
сви
се
удруживали
.
И
сви
ми
се
причињавали
големи
,
стасити
,
јаки
,
а
ја
слаб
,
клонуо
,
изнемогао
.
Чим
бих
их
опазио
,
смиривао
сам
се
одмах
и
опет
према
њима
пружао
руку
и
задављено
стењао
:
—
Дај
!
.
.
Једва
у
неко
доба
један
од
путника
застаде
.
Заустави
коња
,
погледа
ме
и
кратко
запита
:
—
Шта
ћеш
?
—
Дај
!
Друго
нијесам
могао
изговорити
.
Он
се
прекрсти
,
маши
се
у
џеп
и
,
не
гледајући
,
баци
неколико
маријаша
преда
ме
,
у
прашину
.
—
Ето
.
Па
ободе
коња
и
одјури
за
друговима
.
Снужден
и
жалостан
погледах
у
оне
маријаше
...
Новци
!
.
.
Шта
ће
ми
новци
кад
треба
хљеба
?
.
.
Залогај
хљеба
од
дуката
,
је
дражи
!
.
.
Гњеван
и
раздражен
,
са
стиснутим
шакама
и
клетвом
на
устима
,
почнем
газити
по
прашини
,
по
маријашима
,
кешкати
их
ногама
,
разбацивати
.
И
што
сам
више
газио
било
ми
лакше
.
Чинило
ми
се
као
да
се
тога
часа
светим
свима
људима
,
читаву
свијету
,
чак
и
добротвору
ономе
,
који
,
хотећи
да
се
наруга
,
——
зашто
сам
мислио
да
се
баш
хтио
наругати
?
—
мјесто
хљеба
бацио
ми
новце
.
Кренувши
даље
опет
почнем
загледати
нијесу
ли
путници
,
случајно
,
изгубили
што
од
хране
...
Не
нашавши
ништа
скренем
с
пута
и
спустим
се
на
траву
да
отпочинем
.
И
,
—
не
знам
како
ми
дође
та
чудна
мисао
,
—
чупкајући
око
себе
меке
,
танане
листиће
,
нагло
их
почнем
мељавати
међу
прстима
и
трпати
у
уста
,
жвакати
.
Чудна
грчина
као
да
ми
се
разли
по
читавим
прсима
,
по
носу
,
устима
,
свуда
.
Брже
боље
испљунух
све
,
избацих
.
Испљунувши
,
опет
као
да
осјетих
пљувачку
у
устима
.
—
Јес
’
,
дина
ми
!
.
.
Пљувачка
!
.
.
То
ме
охрабри
,
осоколи
да
поново
напуним
уста
травом
,
да
пуним
и
да
гутам
,
онако
,
не
жваћући
.
Стиснуо
сам
очи
и
гутао
на
силу
,
ударајући
се
шаком
иза
врата
,
отежући
шијом
и
закашљавајући
се
...
И
,
—
макар
сад
било
и
смијешно
,
—
морам
рећи
да
сам
се
наждерао
траве
као
магаре
какво
и
одмах
се
осјетио
некако
силнији
,
јачи
.
Могао
сам
се
опет
подигнути
и
наставити
пут
.
Опет
сретнем
неколико
људи
.
Један
иде
напријед
са
старим
,
смрдљивим
диплама
,
учвршћеним
на
искрпљеној
и
напуханој
мјешини
,
задуо
у
образима
,
закрвавио
очима
и
,
сав
обливен
знојем
,
дува
из
све
снаге
.
Остали
одмах
иза
њега
,
ухватили
се
под
руке
,
па
попијевају
.
И
,
из
чудног
ината
неког
,
и
мени
се
прохтједе
да
запјевам
,
да
пустим
глас
.
И
,
изазивајући
,
хотимично
насрнувши
на
групу
њихову
,
жељан
да
је
разбијем
,
подвриснух
:
Лијепа
је
у
Алаге
љуба
,
Љепоте
јој
у
свој
Босни
нема
...
Људи
,
мислећи
зар
да
сам
пјан
,
раставише
се
и
начинише
ми
пут
.
Нико
ни
ријечи
не
рече
,
нико
не
опсова
.
А
то
ме
опет
раздражи
.
Ослоних
се
на
пушку
,
застадох
и
,
гледајући
за
њима
,
почех
грдити
,
ружити
их
из
свега
,
гласа
.
Почех
и
на
мегдан
зазивати
и
подвикивати
до
промуклости
...
Они
се
и
не
осврнуше
,
.
.
Изненада
,
зар
од
викања
оноликог
,
смучи
ми
се
,
стужи
.
Испод
појаса
снажно
ми
заврти
,
засврдла
нешто
,
одјекну
ми
кроз
све
прси
и
као
да
застаде
,
скамени
се
у
гркљану
.
Затим
као
да
се
нешто
затресе
,
уздрма
у
мени
.
Рука
ми
клону
и
пушка
испаде
из
ње
.
И
сва
она
трава
,
сва
грчина
она
наврије
ми
на
уста
,
навали
.
Нагло
почех
повраћати
.
Зној
ме
обли
по
челу
и
по
образима
,
—
док
ми
се
руке
биле
обледениле
,
—
болови
освојише
све
јачи
и
јачи
и
силна
дрхтавица
,
као
у
грозници
,
овлада
ми
читавим
тијелом
...
—
Аааах
!
.
.
Двапут
јекнух
као
рањеник
,
покушавајући
да
се
отмем
,
исправим
.
И
коракнух
неколико
пута
и
...
Све
поче
дрхтати
око
мене
,
све
поигравати
...
По
друму
,
око
нога
ми
,
као
да
се
испреплело
неколико
пушака
,
око
њих
се
разасуло
стотинама
маријаша
,
па
се
све
то
тресе
,
све
трепери
,
дрхти
,
отскакује
...
Маријаши
као
да
почеше
и
летити
,
облијетати
ми
око
очију
,
преврћући
се
,
ковитлајући
,
лепршајући
,
звекећући
...
Пролијећу
,
врте
се
,
расипљу
,
расту
...
Пушке
се
почеше
упињати
,
увијати
као
змије
и
запињати
ми
за
ноге
,
ударати
ме
по
бутима
,
теглити
земљи
...
Почех
посртати
.
XXИ
Треба
ли
да
причам
како
сам
се
пробудио
у
једном
хану
,
у
Коњицу
,
гдје
су
ме
донијели
и
оставили
некакви
путници
,
који
се
међусобно
порезали
и
платили
ханџији
унапријед
читав
мој
трошак
за
пуних
пет
дана
,
колико
су
,
отприлике
,
мислили
да
ћу
одлежати
?
.
.
Људи
се
најчешће
дигну
да
помогну
онда
кад
је
касно
помагати
;
док
човјек
не
загрца
,
не
осврћу
се
на
њега
.
По
срећи
,
њихова
помоћ
мени
је
ипак
у
згодан
час
дошла
и
на
велико
чудо
ханџијино
опоравио
сам
се
већ
трећи
дан
и
у
друштву
с
некаквим
сељацима
пошао
у
Мостар
.
Кад
сам
закуцао
на
авлиска
врата
,
—
ђаво
би
га
знао
рашта
,
а
сузе
су
ми
налетиле
на
очи
чим
сам
прихватио
за
алку
,
—
и
кад
је
мајка
отворила
канат
,
застали
смо
обоје
једно
према
другом
нијеми
,
окамењени
.
Ја
стао
на
прагу
,
ухватио
се
за
канат
,
гледам
у
њу
и
кроз
сузе
се
смијешим
,
а
она
се
извила
,
издигла
једну
руку
изнад
главе
и
мјери
ме
једним
необичним
,
и
поплашеним
и
радосним
погледом
.
Тек
кад
се
спустих
с
прага
и
приступих
јој
ближе
,
она
одиже
и
другу
руку
и
готово
врисну
:
—
Смајиле
,
што
си
блијед
тако
?
.
.
Шта
ти
је
?
.
.
Па
ме
обгрли
,
приви
ми
главу
на
прси
и
,
спустивши
ми
усне
на
чело
,
прошапута
гласом
пуним
стрепње
:
—
Јеси
ли
здрав
?
.
.
Шта
ти
је
?
.
.
Ја
проплаках
,
не
говорећи
ништа
.
Топлина
мајчиних
прсију
и
глас
њезин
,
мек
и
звонак
глас
,
измамише
ми
сузе
.
Што
сам
више
плакао
бивало
ми
је
све
лакше
и
са
сузама
као
да
су
се
на
мајчина
њедра
слијевале
све
муке
и
сви
болови
што
сам
их
имао
.
—
Шта
?
.
.
Шта
је
?
—
забринуто
запита
она
и
поче
ме
миловати
по
коси
,
по
образима
.
—
Ђе
те
боли
?
.
.
Шта
?
Како
то
?
.
.
—
Ништа
ме
не
боли
сад
...
Добро
сам
—
једва
сам
се
некако
могао
прибрати
и
одговорити
јој
.
—
Ништа
.
—
А
што
си
блијед
,
зелен
тако
?
.
.
—
Нијесам
спавао
,
мајко
...
Од
несанице
је
.
—
А
што
су
ти
руке
изгребане
,
крваве
?
—
Путем
се
изгребао
...
Пут
ружан
био
...
—
А
хаљине
?
.
.
Куку
!
.
.
Смајиле
!
.
.
И
,
изненађена
,
пљесну
рукама
и
поче
ломити
прсте
.
—
Шта
је
то
?
.
.
—
Ништа
...
Ситнице
!
.
.
—
Ти
...
ти
си
у
невољи
био
...
у
јаду
...
—
Нијесам
,
мајко
...
Она
се
удари
у
прса
и
поче
се
климати
.
—
Хаљине
ми
кажу
све
...
Куку
!
.
.
Па
ме
узе
испод
пазуха
,
повуче
ме
у
собу
и
гурну
на
шилту
...
—
И
гладан
си
био
,
можебити
,
и
...
—
Метну
прст
на
уста
и
застаде
мало
.
—
А
и
сад
си
гладан
!
—
викну
јаче
и
удари
се
по
кољену
.
—
Ја
се
запричала
,
а
ти
гладан
...
Их
!
.
.
Брже
боље
оде
и
донесе
млијека
,
сира
,
кајмака
.
Све
остави
преда
ме
на
ћилим
,
сједе
ми
уз
кољено
и
,
непрестано
гледајући
у
очи
,
спусти
ми
руку
на
раме
.
—
Једи
!
.
.
—
Не
брини
се
ти
...
Узећу
...
—
Једи
,
па
ћеш
отићи
да
се
преобучеш
—
рече
умиљавајући
се
.
—
Их
,
какав
си
!
.
.
—
Какав
?
.
.
Лијеп
!
—
нашалих
се
ја
,
давећи
се
залогајима
.
Она
заврти
главом
,
уздахну
.
—
А
да
те
он
таког
видио
!
.
.
Ех
!
.
.
Први
пут
споменула
је
њега
,
Зулфагу
.
И
одмах
,
по
тим
ријечима
,
познао
сам
да
се
боји
нешто
,
да
се
плаши
од
њега
.
—
А
баш
ћу
да
га
дочекам
овако
—
одговорим
јој
брзо
,
не
размишљајући
,
радознао
:
шта
би
Зулфага
учинио
да
ме
оваквога
види
.
—
Нећу
се
преоблачити
...
—
Нећеш
?
—
отегну
она
и
рашири
руке
.
—
Ти
?
—
Јок
!
.
.
Она
устаде
,
повири
на
врата
и
полако
,
на
прстима
,
врати
се
.
—
Нипошто
не
говори
тако
—
прошапута
покуњено
.
—
Нипошто
!
Треба
да
се
преобучеш
.
—
А
ако
нећу
?
.
.
—
Ни
мени
,
мајки
за
љубав
?
Нећеш
,
зар
?
.
.
Мени
лако
задрхта
рука
и
испустих
кашику
.
Покорно
,
као
дијете
какво
,
подигнем
се
и
пођем
према
њој
.
—
Дај
ми
преобуку
...
Кад
је
Зулфага
стигао
кући
био
сам
већ
преобучен
.
Сједио
сам
покрај
мајке
на
шилти
и
разговарао
с
њоме
.
Опазивши
ме
он
застаде
на
прагу
,
изненађен
,
погледа
и
на
ме
и
на
мајку
некако
лукаво
,
испитујући
,
па
лагано
,
тихо
,
ступи
у
собу
и
сједе
покрај
пенџера
.
—
А
што
си
га
звала
?
—
запита
полугласно
,
отегнуто
,
пажљиво
пратећи
сваки
покрет
мајчин
,
сваки
миг
.
—
Што
ти
је
то
требао
?
.
.
—
Ја
га
нијесам
звала
—
мирно
одговори
мајка
,
обмотавајући
ми
руку
око
врата
.
—
Сам
ми
је
дошао
...
—
Сам
?
.
.
Па
се
почеша
по
носу
и
као
да
размишљаше
нешто
.
—
А
како
те
хоџа
пустио
?
—
запита
јаче
,
гледајући
изнад
себе
у
пешкир
некакав
што
је
висио
на
зиду
.
—
Како
то
?
.
.
—
Ја
хоџу
нијесам
ни
питао
—
одговорим
му
безбрижно
,
наслањајући
се
на
мајку
.
—
Што
ћу
га
питати
?
.
.
Зар
сам
дијете
?
.
.
—
Охо
!
Опет
се
окрену
мајки
и
подругљиво
узви
носом
.
—
Видиш
ли
га
какав
ти
је
—
рече
пакосно
.
—
Вук
длаку
мијења
,
а
ћуди
никад
,
казали
су
стари
...
А
он
,
ето
,
ни
длаке
промијенио
није
...
Хунцут
остао
хунцут
...
—
Ја
сам
поштен
отишао
и
поштен
се
вратио
,
—
окресах
ја
немилостиво
,
стријељајући
га
погледом
,
—
а
тебе
лопова
оставио
и
...
и
нашао
разбојника
и
угурсуза
...
Зулфага
поносито
устаде
и
,
стиснутих
очију
,
раскорачи
се
насред
собе
.
—
У
мојој
кући
то
да
ми
рекнеш
?
.
.
Ти
?
.
.
—
запјева
развлачећи
.
—
Ово
је
моја
кућа
,
а
ти
си
намет
,
уљез
један
!
—
Твоје
ништа
нема
...
Све
сте
упропастили
—
отегну
он
љутито
,
а
шија
му
се
извила
готово
до
под
таваницу
.
—
Сад
је
ово
моје
и
само
моје
.
—
Лажеш
!
.
.
—
Моје
је
!
.
.
Мајка
рашири
руке
и
поплашена
,
узбуђена
,
стаде
између
нас
.
—
Шта
вам
је
,
ако
Бога
знате
?
—
викну
из
свега
гласа
,
готово
наричући
.
—
Ни
поздравили
се
нијесте
љуцки
,
а
одмах
се
почели
инатити
...
—
Видиш
...
видиш
кога
си
подгојила
,
—
отегну
Зулфага
према
њој
и
опет
као
да
поче
попијевати
.
—
Ето
ти
среће
и
одмјене
твоје
!
.
.
—
Подгојила
је
човјека
,
а
није
разбојника
—
дочеках
ја
бјешње
,
стискајући
зубе
.
Зулфага
приступи
вратима
,
отвори
их
и
наклони
ми
се
са
подсмијехом
...
—
Изађи
из
ове
куће
—
рече
полугласно
,
развлачећи
усне
и
нашкиљивши
на
једно
око
.
—
Овђе
ти
нема
мјеста
...
—
Ово
је
моја
бабовина
.
—
Излази
!
—
Нећу
.
—
Шта
вам
је
?
...
Шта
вам
је
?
.
.
—
очајно
запита
мајка
,
трчећи
час
њему
,
час
мени
и
увијајући
се
,
ломећи
пред
обојицом
.
—
Јесте
ли
људи
,
шта
ли
сте
?
.
.
—
Нећу
хунцута
у
кући
...
Нећу
!
.
.
—
запјева
Зулфага
измичући
се
.
—
Не
треба
ми
хунцут
.
—
Хунцут
си
ти
!
.
.
Мајка
опет
пође
да
нешто
проговори
,
приступи
му
,
али
је
он
немилосно
зграби
за
рукав
и
одгурну
у
страну
.
Она
посрну
на
шилту
,
скљока
се
.
—
Не
гурај
је
,
ниткове
!
—
викнух
ја
набусито
,
прихвативши
за
пушку
која
ми
стајала
баш
украј
врата
.
—
Још
ми
такав
лопов
неће
мајку
гурати
!
.
.
Опазивши
пушку
Зулфага
поблиједи
и
поплашено
се
измакну
,
заклони
се
за
канат
.
Затим
,
једнако
се
држећи
каната
,
искочи
преко
прага
,
стаде
на
авлију
и
викну
из
свега
грла
:
—
Помагајте
!
.
.
Помагајте
!
.
.
Погибох
!
.
.
Мајка
се
нагло
придиже
,
шчепа
ме
за
руку
и
брзо
изгура
из
собе
.
—
Иђи
!
—
прошапта
стењући
,
испрекидано
.
—
Бјежи
од
зла
...
Хајде
Сулаги
...
Брже
...
Сулага
,
кога
сусретох
пред
вратима
,
као
да
одмах
познаде
да
се
десило
нешто
необичније
.
Нити
питајући
нити
говорећи
што
,
узе
ме
за
руку
и
као
дијете
какво
поведе
за
собом
у
кућу
.
Хатиџи
,
која
је
стајала
на
авлији
,
кратко
нареди
да
скува
кахву
,
уљезе
у
собу
и
сједајући
на
миндерлук
указа
руком
да
сједнем
и
ја
,
одмах
поред
њега
.
За
неко
вријеме
обојица
смо
сједили
тако
,
нијеми
,
непомични
.
Ја
од
узбуђења
нијесам
знао
шта
ћу
говорити
,
а
он
опет
није
хтио
запиткивати
ништа
све
док
се
не
утишам
мало
,
док
се
не
приберем
.
Напошљетку
,
пошто
ме
добро
разгледао
,
понуди
ми
цигар
.
—
Тамо
кијамет
био
—
рече
.
—
Је
ли
?
.
.
—
Кијамет
.
—
Чуо
сам
зазивање
,
помагњаву
и
пошао
био
да
видим
шта
је
.
Чим
сам
тебе
угледао
,
досјетио
сам
се
.
Па
помијеша
прсте
у
браду
и
поче
је
чупкати
.
—
Нијесам
ни
знао
да
си
се
вратио
—
прошапта
.
—
Нијесам
имао
времена
ни
да
се
јавим
коме
—
дочекам
брзо
,
правдајући
се
.
—
Данас
допао
и
ево
одмах
кавга
...
Сулага
се
осмјехну
.
—
То
је
само
почетак
кавге
—
рече
.
—
Имаћете
је
још
...
Чујем
да
ти
је
све
уграбио
,
све
отео
...
Говори
:
како
сте
све
потрошили
,
упропастили
ви
сами
и
...
и
још
свашта
говори
.
—
Их
!
.
.
—
А
какве
су
наше
кадије
...
наши
судови
...
нећеш
му
учинити
ништа
...
Хатиџа
,
која
је
неколико
пута
долазила
до
врата
и
враћала
се
,
напошљетку
као
да
се
одважи
,
уљезе
у
собу
,
прекривена
танком
,
црвеном
шамијом
,
која
јој
половицу
лица
заклањала
,
носећи
у
једној
руци
ибрик
са
кахвом
,
а
у
другој
филџане
.
И
сад
сам
истом
могао
опазити
колико
се
разрасла
,
колико
развила
и
прољепшала
!
.
.
Бледуњаво
лице
њезино
сад
је
испод
шамије
изгледало
руменије
,
пуније
;
црне
очи
почеле
јој
горити
,
пламтити
;
стас
постао
виткији
,
облији
,
а
прси
набрекле
,
наједрале
и
јечерма
на
њима
као
да
почела
пуцати
,
попуштати
.
Погледавши
ме
осмјехну
се
и
порумени
још
више
.
Наточивши
кахву
и
понудивши
нас
брзо
се
окрену
и
изађе
,
управо
побјеже
из
собе
.
—
А
како
ти
је
било
тамо
,
на
страни
?
—
запита
Сулага
мирно
,
правећи
се
као
да
не
гледа
ни
мене
ни
Хатиџу
.
—
Лијепо
?
—
Добро
ми
било
.
—
Вазда
.
—
И
учио
си
?
.
.
—
И
учио
...
—
Па
што
си
дошао
?
Рашта
?
—
запита
јаче
.
—
Да
те
нијесу
звали
?
.
.
—
Зажелио
се
куће
—
слагах
му
и
порумених
до
ушију
.
—
Ето
...
Он
набра
обрве
,
замисли
се
.
—
Не
можеш
ти
у
оној
кући
живјети
—
рече
.
—
Ако
останеш
тамо
,
он
ће
ти
доћи
главе
,
макар
те
и
мајка
бранила
...
Он
се
сад
и
не
осврће
на
њу
нити
слуша
шта
она
говори
...
Не
можеш
тамо
...
—
Макар
...
Ја
ћу
наћи
кућу
—
одговорих
му
одлучно
.
Сулага
ме
прекиде
:
—
Нећеш
тражити
...
Ево
ти
моје
куће
...
—
Зар
овђе
да
останем
?
—
Овђе
...
И
тако
си
ти
мој
...
Као
син
...
Хатиџа
опет
уљезе
у
собу
да
узме
филџане
.
Погледасмо
се
очи
у
очи
—
засмијасмо
се
обоје
...
А
то
ме
збуни
и
не
одговорих
Сулаги
ништа
,
ни
ријечи
...
XXИИ
Сјутрадан
,
кад
сам
се
пробудио
,
опет
сам
се
састао
са
Сулагом
.
Казао
сам
му
узгред
да
његову
понуду
никако
примити
не
могу
.
Размишљао
сам
о
њој
читаву
ноћ
и
,
напошљетку
,
одлучио
да
одбијем
.
—
Зар
ја
,
покрај
света
свога
имућа
и
добра
,
макар
ми
га
Зулфага
и
не
дао
сада
,
да
се
пребијам
по
туђим
кућама
као
сирјак
какав
,
бескућник
и
беспосличар
?
—
питао
сам
сам
себе
,
преврћући
се
с
бока
на
бок
и
отхукујући
.
—
Зар
да
ми
се
са
свих
страна
и
пријатељи
и
душмани
потсмјехују
,
како
сам
се
,
за
рана
,
натоварио
на
врат
човјеку
који
ми
обећао
дати
кћер
,
како
сам
се
удомазетио
,
те
ме
као
слијепца
каква
храни
и
издржава
?
.
.
И
шта
би
се
,
тада
мислило
о
мени
?
.
.
Шта
би
мислила
и
сама
Хатиџа
,
кад
би
виђела
како
живим
од
доброте
њезина
оца
док
...
док
се
још
љуцки
ни
замиловали
нијесмо
?
.
.
Сулага
,
испочетка
,
као
да
и
сам
усвоји
моје
разлоге
и
као
да
му
се
свиђеше
.
Пошље
,
промисливши
се
мало
,
опет
се
загрија
и
опет
ме
поче
наговарати
да
останем
код
њега
...
—
Ако
се
бојиш
свијета
,
а
ти
...
ти
одмах
узми
Хатиџцу
,
макар
и
млади
били
обоје
—
рече
.
—
Узми
њу
,
узми
и
мираз
...
То
и
други
раде
.
Ја
опет
одбих
.
—
Зар
ми
није
једнако
—
питао
сам
га
,
гледајући
му
право
у
очи
,
—
или
живио
од
твоје
доброте
или
од
њезине
...
од
њезина
мираза
?
.
.
Није
ли
исто
?
.
.
—
Види
се
да
ти
крв
бабина
тече
кроз
жиле
—
одговори
Сулага
тихо
,
покуњивши
се
.
—
Тврде
си
главе
и
поносан
као
и
он
...
А
са
таком
памећу
муке
ћеш
имати
...
—
Макар
...
Живот
без
муке
и
није
прави
живот
...
Он
подиже
главу
и
грицкајући
бркове
запита
:
—
Па
шта
ти
мислиш
?
.
.
—
Радити
...
—
А
како
ћеш
радити
...
празних
рука
?
—
запита
замишљено
.
—
Како
?
.
.
—
Никакав
поштен
рад
не
може
понизити
...
А
има
послова
који
се
могу
и
празних
рука
почети
.
—
Зар
да
будеш
хамал
?
.
.
Извадивши
из
џепа
бројанице
поче
се
играти
њима
.
—
Не
може
те
ни
зајам
понизити
,
—
рече
—
ако
га
мислиш
поштено
враћати
...
И
ако
ти
треба
зајма
...
—
Ти
ћеш
ми
га
дати
?
—
Колико
хоћеш
...
—
Добро
...
Узећу
колико
ми
затреба
...
Чим
смо
се
растали
отишао
сам
одмах
да
тражим
дућан
,
магазу
какву
под
кирију
.
И
нијесам
се
много
намучио
.
Како
је
у
оно
доба
било
доста
празних
дућана
,
нашао
сам
један
у
који
сам
могао
и
натрпати
робе
колико
сам
хтио
и
да
ми
опет
,
—
за
ардијом
,
—
преостане
нешто
празна
мјеста
,
гдје
могу
намјестити
душек
и
ноћивати
.
Наравно
,
постарао
сам
се
одмах
и
да
дућан
лијепо
очистим
и
уредим
,
те
,
кад
унесем
робу
,
да
својом
чистином
одудари
,
истакне
се
између
свију
комшиских
дућана
.
Ћепенке
сам
чак
и
обијелио
и
ишарао
мало
,
а
испод
стрехе
,
која
се
још
једва
држала
,
обијелио
сам
читав
крњави
зид
,
да
је
,
готово
,
отсијевао
према
сунцу
.
Нијесам
још
потпуно
ни
био
довршио
посла
,
када
заптија
један
,
необично
угојен
и
здепаст
,
са
големим
носом
и
великим
плавим
брчинама
,
стаде
преда
ме
,
поносито
зазвеча
сабљом
и
набусито
проговори
:
—
Хајде
...
Зове
те
бимбаша
...
—
Шта
је
?
.
.
Какав
је
сад
белај
?
.
.
—
помислих
у
себи
и
,
право
да
речем
,
препадох
се
.
Мислио
сам
да
се
већ
сазнало
штогод
о
мојој
хајдучији
,
па
ме
сад
зову
и
хоће
да
испитују
.
Читавим
путем
нисам
на
друго
ни
мислио
него
шта
ћу
одговарати
и
како
ћу
се
бранити
...
Али
како
ли
се
зачудих
кад
мјесто
силом
измишљених
тужилаца
и
свједока
код
бимбаше
затекох
Зулфагу
,
мрског
,
поганог
Зулфагу
,
са
дугачком
шијом
његовом
,
са
змијском
главом
и
големим
уснама
вјечито
развученим
на
смијех
.
Он
је
сједио
управо
поред
бимбаше
,
крај
шилте
му
,
прекрстио
ноге
на
миндерлуку
,
па
одбија
димове
из
чибука
и
присркује
кахву
.
Један
заптија
,
недалеко
од
врата
,
чучнуо
поред
мангале
,
у
руци
држи
овећи
ибрик
кахвени
и
чека
да
им
приточи
,
а
одмах
поред
њега
,
на
тлима
засјео
други
,
метнуо
некакву
хартију
на
кољено
,
па
записује
нешто
,
непрестано
вадећи
из
џепа
малу
,
уску
бурмутицу
и
непрестано
потпрашујући
.
Опазивши
мене
као
да
се
збунише
мало
,
сметоше
се
.
Зулфага
окрену
главу
према
пенџеру
и
поче
отезати
шијом
као
да
гута
сув
залогај
,
а
бимбаша
отури
чибук
,
узвали
се
уз
јастуке
и
поче
се
накашљавати
.
—
А
бре
пезевенк
,
ти
ли
хоћеш
мајку
да
бијеш
?
—
брекну
сурово
пошто
ме
добро
разгледа
,
старајући
се
да
ме
напријед
преплаши
дреком
и
крвничким
погледима
.
—
Ти
ли
,
бре
,
удари
на
кућу
и
пријетиш
оружјем
?
.
.
—
Нити
сам
ја
ударио
на
мајку
,
ни
на
кућу
,
ни
пријетио
оружјем
—
дочекам
и
ја
осорно
,
упињући
се
да
изгледам
што
суровији
и
страшнији
.
—
И
рашта
да
ударам
на
своју
кућу
,
која
ми
од
бабе
остала
и
на
своју
мајку
,
која
ме
родила
?
.
.
—
Ето
,
честити
ефендија
,
—
упаде
Зулфага
брзо
и
дубоко
се
поклони
.
—
Ето
и
сада
говори
о
својој
кући
,
за
коју
и
суд
царски
рече
да
је
моја
...
—
Отео
си
је
,
ниткове
,
—
окосих
се
ја
и
пођох
према
њему
.
—
Све
си
отео
...
Зулфага
се
сакри
за
бимбашу
и
као
плачући
рече
:
—
Ето
...
тако
и
синоћ
ударио
на
ме
...
на
мајку
.
Па
се
некако
спуза
низ
миндерлук
,
готово
паде
на
кољена
и
поче
љубити
скут
бимбаши
.
—
Аман
,
ефендија
,
—
викну
очајно
—
живјети
ми
не
да
...
Убиће
ме
разбојник
.
——
Хајдук
,
бре
!
—
узвикну
и
бимбаша
,
а
вратне
жиле
набрекнуше
му
и
крв
удари
у
образе
.
Сав
помодри
.
—
Хоћеш
у
шехеру
да
убијаш
људе
,
а
?
.
.
—
Ја
људе
не
убијам
—
одговорих
му
хладно
,
забацивши
руке
на
леђа
и
гледајући
га
изазивачки
.
—
Ја
само
иштем
своје
добро
,
мал
свој
,
што
ми
га
уграбили
...
—
Уграбио
?
.
.
Уграбио
?
—
запјева
Зулфага
увријеђен
,
па
се
диже
и
климајући
се
пође
према
пенџеру
.
—
Ја
грабио
?
.
.
Бимбаша
одбаци
филџан
који
се
откотрља
чак
за
врата
,
куцну
се
по
сабљи
и
подвикну
према
мени
:
—
Оковаћу
те
,
бре
!
.
.
Мјесец
дана
у
хапс
и
окове
!
.
.
Одмах
!
.
.
Зулфага
изви
шију
и
поче
жмиркати
.
—
Тако
,
тако
,
ефендија
,
—
отегну
весело
,
трљајући
руке
.
—
Тако
му
и
треба
!
Заптија
један
уљезе
,
саже
се
и
поче
се
сашаптавати
с
бимбашом
.
Тргну
му
у
руку
некакав
замотуљак
и
овај
га
брзо
спусти
у
џеп
.
Причини
ми
се
као
да
звецнуше
дукати
.
Па
се
опет
окрену
заптији
мало
,
погледа
ме
питомије
и
одмахну
главом
:
—
Други
пут
буди
паметнији
,
—
рече
меко
,
готово
тепајући
—
а
сад
нека
ти
је
просто
...
—
Зар
?
—
цијукну
Зулфага
и
разглави
вилице
од
уха
до
уха
.
—
Први
пут
се
прашта
,
а
други
пут
се
суди
—
откреса
бимбаша
јаче
и
руком
ми
даде
знак
да
изађем
.
Пред
вратима
ме
дочека
Сулага
,
немиран
,
усплахирен
.
Тутну
заптији
нешто
у
руку
,
узе
ме
за
раме
и
повуче
за
собом
.
—
Бјежи
одовлен
—
рече
брзо
.
—
Јефтино
си
прошао
.
—
А
оклен
ти
?
.
.
—
Ништа
не
питај
—
прекиде
ме
и
лукаво
намигну
.
—
Овога
пута
све
је
било
добро
...
Дај
Боже
,
да
буде
други
пут
и
боље
.
И
не
пуштајући
ми
рамена
,
изведе
ме
на
чаршију
.
XXИИИ
До
неколико
дана
отишао
сам
кадији
.
Био
то
омален
,
широк
,
трбушаст
човјек
,
велике
,
округле
главе
која
као
да
му
прионула
за
рамена
,
са
големим
,
бијелим
турбаном
,
за
који
увијек
биле
задјенуте
дебеле
,
жутим
концем
превезане
наочари
и
двије
ситне
чачкалице
:
за
зубе
и
за
уши
.
Затекао
сам
га
гдје
лежи
на
миндерлуку
босоног
,
распасан
,
раздрљен
.
Како
се
зар
прејео
за
ручком
,
стењао
је
непрестано
,
јечао
и
дахтао
,
лијено
склапајући
очи
и
каткада
чудновато
мигајући
големим
десним
ухом
,
усиљавајући
се
тако
да
отјера
једну
муху
с
образа
,
која
је
непрестано
јуришала
не
њега
и
додијавала
му
.
Осјетивши
да
сам
уљегао
,
—
видјети
ме
није
могао
,
јер
нити
се
окренуо
према
вратима
ни
помакнуо
се
,
—
поче
стењати
још
јаче
и
,
као
болесник
какав
,
неким
меким
,
изнемоглим
гласом
избаци
:
—
Ах
...
Гони
ову
муху
.
.
Ах
...
Пошто
отјерах
муху
од
њега
,
баци
на
ме
један
уморан
,
тужан
поглед
,
па
склопи
очи
.
Причини
ми
се
као
да
ће
заспати
.
—
Ефендија
...
дошао
сам
послом
до
тебе
—
почнем
ја
викати
,
бојећи
се
да
се
озбиља
не
занесе
и
не
заспи
.
—
Ефендија
!
.
.
—
Ах
,
не
вичи
...
ах
...
не
галами
тако
,
—
зајеча
он
испрекидано
,
хватајући
се
за
прси
.
—
Ах
...
нијесам
глух
...
—
Ама
дошао
сам
послом
...
Он
не
одговори
.
—
И
преша
ми
је
...
Невоља
!
Опет
ништа
.
—
Ефендија
!
.
.
—
Ах
...
не
вичи
тако
...
ах
!
.
.
—
Невоља
је
...
Морам
викати
...
—
Ах
...
муко
моја
...
послови
...
ах
,
—
опет
зајеча
он
и
поче
уздисати
.
—
Дођи
...
други
пут
...
—
Не
могу
,
ефендија
,
више
долазити
—
откресах
ја
пакосно
и
дође
ми
да
га
гурнем
у
ребра
,
да
продрмусам
мало
.
—
Мени
није
до
чекања
...
Он
као
да
опет
заспа
.
—
Ефендија
!
—
Ах
...
имаш
ли
душу
?
.
.
—
јаукну
он
,
растворивши
уста
и
мученички
преврћући
очима
.
—
Ах
...
Остави
...
—
Али
молим
те
...
—
Ено
...
тамо
...
ах
.
.
Ибрахим
ефендија
...
Ах
...
Питај
...
тамо
...
И
залуд
сам
га
дозивао
и
мољакао
даље
,
залуд
сам
чекао
.
Не
хтједе
више
ни
отворити
очију
ни
проговорити
.
Ћутао
је
као
заливен
...
И
није
ми
преостајало
ништа
друго
него
да
идем
у
другу
собу
,
те
да
потражим
Ибрахим-ефендију
,
помоћника
кадијина
,
и
њему
да
се
притужим
.
Ибрахим
ефендија
,
витак
,
љепушкаст
младић
,
с
очима
као
од
кадифе
,
са
кратком
,
црном
,
поткресаном
брадом
,
необично
бијелим
зубима
које
је
непрестано
откривао
,
чим
ме
опази
пође
ми
у
сусрет
,
спусти
ми
руку
на
раме
и
тихо
,
развучено
протепа
:
—
Ти
долазиш
због
Зулфаге
,
је
ли
?
.
.
Ја
застадох
изненађен
.
Мора
да
сам
изгледао
необично
блесаст
у
том
часу
,
јер
се
он
снажно
уједе
за
танку
,
румену
усну
и
окренувши
се
у
страну
,
поклопи
уста
руком
,
да
заустави
смијех
.
—
Па
...
па
чим
сам
те
опазио
,
одмах
сам
и
помислио
да
због
тога
долазиш
—
настави
затим
мирније
,
сједајући
на
шилту
и
прекрстивши
ноге
.
—
Знам
да
се
ти
тужиш
на
њега
,
е
ти
је
криво
учинио
.
—
И
јес
’
ми
криво
учинио
—
пресјекох
га
ватрено
сједајући
и
без
питања
на
миндерлук
поред
њега
.
—
Отео
ми
све
моје
...
—
Вараш
се
ти
,
слатки
,
да
те
преварио
—
рече
меко
,
полугласно
.
——
Оно
је
један
добар
и
поштен
човјек
,
који
никоме
зла
не
мисли
и
који
никога
не
вара
...
—
Он
!
.
.
—
Нама
је
овђе
све
испричао
поштено
и
све
смо
му
потврдили
—
настави
Ибрахим
ефендија
тише
,
као
успављујући
ме
.
—
Све
нам
је
казао
...
—
Лупеж
!
.
.
Нешто
као
да
поче
тутњити
,
грмити
,
хрштати
близу
нас
.
Обојица
,
и
нехотице
,
застадосмо
и
почесмо
се
обазирати
.
Ибрахим
ефендија
ослухну
и
осмјехну
се
лукаво
.
„
То
кадија
хрче
“
,
прошапута
окрећући
ми
се
,
па
ме
опет
поче
миловати
по
руци
.
—
Је
ли
крив
Зулфага
—
рече
—
што
је
иза
твога
доброг
и
поштеног
оца
остало
све
запетљано
,
све
у
нереду
?
.
.
Колико
сте
саме
готовине
потрошили
,
па
опет
нијесте
готово
ништа
могли
уредити
!
.
.
—
Их
!
.
.
—
Пошље
...
пошље
ти
и
мајка
ударила
у
некакве
грађевине
...
задужила
се
,
запетљала
још
више
...
Напошљетку
и
хајдуци
дочекали
вам
на
путу
момка
,
Хамида
,
оробили
га
,
узели
му
све
новце
што
их
наплатио
за
земље
некакве
...
—
То
је
Зулфагин
момак
!
—
прекидох
га
ја
узбуђено
,
скачући
с
мјеста
.
—
Није
наш
!
.
.
Он
лаже
!
.
.
—
Он
се
заклео
да
су
га
оробили
хајдуци
,
а
кад
је
примио
на
душу
,
ми
му
вјерујемо
—
рече
Ибрахим
ефендија
мирно
,
поново
указујући
зубе
.
—
Тако
је
...
ето
...
пропало
све
...
Ја
узнемирено
почех
шетати
по
соби
,
лупати
,
ударати
.
—
Шта
је
још
лагао
Зулфага
?
—
запитам
оштрије
—
Причај
ми
!
.
.
Ибрахим
ефендија
отпочину
.
—
Није
он
ништа
лагао
—
рече
—
све
је
истину
говорио
...
Је
ли
он
крив
што
су
Хамида
оробили
?
.
.
Није
...
А
чим
је
Хамид
оробљен
,
—
у
њега
су
били
грдни
новци
,
—
ваше
се
грађевине
нијесу
више
могле
довршити
...
—
А
прогутале
нам
сву
готовину
и
све
кметове
!
.
.
Ибрахим
ефендија
слегну
раменима
.
—
Сведно
,
нијесу
се
могле
довршити
—
отсијече
.
—
А
кад
више
није
било
пара
да
их
довршите
,
онда
...
—
Онда
су
прешле
Зулфаги
?
—
Онда
их
Зулфага
,
онако
недограђене
,
купио
од
твоје
мајке
за
своје
паре
и
.
.
и
још
их
лијепо
платио
...
У
мени
поче
кипити
,
врети
.
Дође
ми
да
узмем
ону
књигу
с
тешким
дебелим
корицама
,
што
је
растворена
лежала
близу
њега
на
миндерлуку
,
и
да
га
треснем
њоме
по
глави
,
да
га
на
мјесту
убијем
.
Једва
сам
се
савладао
да
то
не
учиним
.
—
А
оклен
Зулфаги
његове
паре
—
запитам
кроз
зубе
,
усиљавајући
се
да
будем
што
мирнији
.
—
Оклен
,
кад
је
наш
слуга
?
—
Он
није
дошао
од
невоље
да
вас
служи
,
него
га
је
умолила
некаква
ти
тетка
—
прогунђа
Ибрахим
ефендија
у
браду
.
—
А
имао
је
и
пара
и
данас
их
има
...
То
је
и
Хамид
потврдио
...
—
Опет
Хамид
!
.
.
—
Све’дно
...
Ми
му
вјерујемо
...
Он
је
Зулфагу
одавно
знао
...
Опет
сједох
на
миндерлук
и
стиснувши
руке
међу
кољенима
,
као
ругајући
се
искезих
све
зубе
према
њему
.
—
А
шта
је
од
тих
новаца
,
што
их
мајки
дао
за
грађевине
?
—
запитах
жешће
.
—
Потрошила
.
—
Све
?
—
Све
...
Ја
заборавих
на
се
,
планух
.
—
Лаже
!
—
викнух
помамно
прихватајући
за
нож
.
—
Лаже
он
!
—
Она
је
сама
потврдила
да
их
је
потрошила
—
нагласи
ефендија
презриво
се
смјешкајући
.
—
Она
?
.
.
—
Све
што
је
он
говорио
потврдила
је
...
Све
!
.
.
Поред
Хамида
она
је
била
други
свједок
...
Па
ме
ухвати
за
подбрадак
и
погледа
ми
у
очи
.
—
Ако
си
пошао
да
тужиш
,
узалуд
ти
је
—
рече
.
—
И
не
можеш
само
њега
,
него
и
рођену
мајку
тужити
...
Она
је
најкривља
...
Застао
сам
као
окамењен
и
забленуто
гледао
у
ефендију
,
у
кадифасте
му
очи
и
искежене
бијеле
зубе
.
И
по
свему
сам
могао
познати
да
је
и
он
ортак
,
сарадник
Зулфагин
,
да
су
обојица
читаву
ствар
мајсторски
удесили
,
како
би
мајку
истакли
као
главног
кривца
и
тиме
ми
онемогућили
сваки
рад
против
њих
.
И
,
ни
сам
не
знам
како
,
опет
ми
рука
полети
ножу
и
нагло
га
извукох
из
корица
.
—
Шта
ћеш
то
?
—
запита
ефендија
меко
,
хватајући
ме
за
руку
.
—
Зар
си
толико
љутит
?
.
.
Па
отвори
врата
,
помилова
ме
по
руци
и
лагано
,
пажљиво
,
изгура
ме
пред
собу
.
XXИВ
Кад
сам
испричао
Сулаги
како
сам
прошао
код
Ибрахим-ефендије
,
ни
мало
се
није
зачудио
.
—
Па
то
сам
ја
и
знао
—
рече
мирно
,
грицкајући
браду
.
—
Томе
сам
се
и
надао
.
И
одмах
ми
предложи
да
засада
све
оставим
на
миру
и
да
ништа
не
предузимам
до
бољих
,
згоднијих
времена
.
А
је
ли
вјеровао
да
ће
та
времена
у
истину
наскоро
настати
?
.
.
О
томе
нити
сам
га
питао
,
нити
је
што
напоменуо
.
—
Пљуни
у
длане
па
ради
—
само
ми
рече
при
поласку
и
крене
низ
чаршију
.
—
Ако
се
икад
мислиш
осветити
коме
,
освети
му
се
радом
својим
,
претеци
га
...
Остао
сам
пред
дућаном
замишљен
и
забринут
,
не
осврћући
се
ни
на
пролазнике
који
ме
поздрављали
,
ни
на
комшије
који
ми
се
јављали
и
зазивали
ме
на
какву
.
С
рукама
у
џеповима
ходао
сам
по
старој
,
изрованој
калдрми
,
гонио
мачке
које
се
купиле
око
сирових
кожа
што
их
комшије
избацили
пред
своје
дућане
,
бацао
се
камењем
на
врапце
,
који
се
окупљали
под
стреху
и
,
чешкајући
се
кљунићима
,
џавељали
,
цврчали
.
И
псовао
сам
,
грдио
ни
сам
не
знам
кога
,
на
силу
тражећи
кавге
и
ината
,
жељен
да
се
макар
с
киме
ухватим
у
коштац
и
да
гушим
,
давим
,
бијем
све
око
себе
...
Тек
пошто
су
ме
ноге
почеле
бољети
од
дугога
ходања
,
уљегао
сам
у
дућан
,
сјео
покрај
ћепенка
,
на
сандуче
једно
,
и
онако
,
ради
обичаја
,
почео
на
глас
хвалити
робу
и
зазивати
муштерије
.
По
срећи
,
зазивање
ми
није
било
узалудно
.
Неколике
муштерије
,
сељаци
некакви
,
свратише
се
,
уљегоше
у
дућан
,
и
држећи
руке
на
леђима
почеше
разгледати
робу
,
погађати
се
.
И
макар
што
сам
,
—
непрестано
мислећи
о
својим
недаћама
,
—
још
једнако
био
узрујан
и
спреман
на
инат
,
ипак
,
у
погађању
оном
,
у
цјепкању
,
загријах
се
мало
,
распалих
се
.
Хвалећи
робу
све
више
и
више
почех
и
шале
просипати
и
пецкати
их
...
Пазарисмо
.
Чим
муштерије
одоше
,
сјео
сам
на
сандук
и
почео
пребројавати
новце
.
И
,
за
чудо
,
оно
звецкање
њихово
,
циликтање
,
као
да
потпуно
растјера
све
мутне
мисли
и
све
дертове
.
Разбацивши
их
по
длану
,
поредавши
гроше
једног
поред
другога
,
гледао
сам
их
дуго
како
се
свијетле
и
одсијевају
према
сунцу
,
гледао
их
,
—
макар
ми
се
и
наругао
овом
,
—
са
чудном
љубављу
неком
,
готово
као
што
мајка
гледа
одојче
своје
.
Није
шала
:
све
сам
то
сам
стекао
,
сам
зарадио
!
.
.
Сам
!
.
.
Ни
украо
,
ни
отео
,
него
зарадио
,
лијепо
зарадио
,
својом
вјештином
и
мајсторлуком
својим
!
И
дође
ми
да
издигнем
руку
изнад
главе
,
да
викнем
и
сазовем
све
комшије
и
пријатеље
и
да
покажем
своју
зараду
,
похвалим
се
.
Дође
ми
и
да
запјевам
,
да
подвриснем
мало
.
—
Ама
је
роба
!
.
.
Ево
робе
!
.
.
—
почнем
викати
лудо
,
помамно
,
зацењујући
се
,
те
се
многи
пролазнини
почеше
освртати
и
гледати
ме
зачуђено
.
—
Робе
!
.
.
Робе
!
.
.
Нова
!
.
.
Отада
се
потпуно
предадох
послу
и
раду
свакаквоме
.
Ни
од
чега
се
стидио
нијесам
,
ни
пред
чим
се
снебивао
.
Радио
сам
од
јутра
до
мрака
,
радио
без
одмора
,
непрестано
.
Ишао
сам
по
селима
,
по
уским
,
прашњавим
,
изрованим
друмовима
њиховим
;
ноћивао
у
тијесним
,
смрдљивим
колибама
,
гдје
се
,
у
једној
половини
,
која
чак
није
ни
преграђена
,
спраћала
говеда
,
а
у
другој
спавала
чељад
;
сједио
крај
ниских
,
крњавих
огњишта
на
којима
увијек
горјела
ватра
и
зализавала
готово
до
самог
натрулог
,
сламнатог
крова
кућњега
;
пунио
се
буха
,
испијао
кахву
која
је
заударала
на
чађ
,
и
погађао
се
,
цјењкао
,
куповао
стоку
,
сир
,
вуну
,
коже
,
масло
,
мед
,
воштину
.
По
десет
,
по
петнаест
товара
,
на
изгладњелим
мршавим
коњима
и
по
неколика
крда
стоке
,
крупне
и
ситне
,
од
чије
рике
,
буке
и
блеке
одјекивала
брда
и
планине
,
гониле
су
моје
кириџије
и
моји
момци
,
и
читавим
путем
пјевало
се
,
шенлучило
,
пуцало
из
пушака
.
Сељаци
су
кашње
у
мене
куповали
жито
,
брашно
,
пиринач
,
меку
робу
и
све
новце
,
што
сам
им
дао
,
поново
ми
враћали
.
Ишао
сам
затим
и
међу
аскере
,
војнике
,
под
сиве
,
искрпљене
чадоре
,
препуњене
сламом
на
којој
су
лежали
,
дружио
се
с
њима
,
јео
пилава
из
старих
,
великих
казана
бакрених
,
продавао
им
некакве
ситнице
и
мијењао
с
њима
за
барут
,
за
фишеке
,
за
брашно
.
Неколико
Циганака
,
млађих
,
кршнијих
,
окретнијих
,
нашао
сам
,
те
су
ми
,
у
тешким
,
големим
бошчама
разносиле
робу
по
махалама
,
међу
жене
;
неколико
торбара
опремио
сам
чак
до
црногорске
границе
,
нагонећи
их
да
свраћају
и
по
касабама
и
продају
касабалијама
.
Нијесам
се
ни
облачио
,
ни
гиздао
као
други
.
Са
запрегнутом
бошчом
,
опрашен
,
замаштен
,
прљав
,
често
сам
више
наличио
каквоме
хамалу
него
беговском
сину
,
кољеновићу
.
Макар
ми
се
и
ругали
,
макар
се
и
подсмјехивали
,
ја
сам
беговство
своје
био
објесио
о
клин
и
готово
сасвим
заборавио
на
њега
.
А
подругачица
,
шала
,
подсмијеха
,
чак
и
псовака
на
мој
рачун
,
било
је
премного
и
што
год
сам
боље
радио
,
оне
се
све
више
и
више
расипале
.
Уколико
човјек
више
вриједи
,
утолико
су
и
нападаји
на
њега
јачи
;
ситни
нападаји
осипљу
се
само
на
ситне
људе
.
Старији
,
угледнији
,
познатији
трговци
у
чаршији
,
што
су
по
десет
,
по
двадесет
и
по
тридесет
година
трговали
непрестано
сједећи
и
лешкарећи
у
дућану
,
што
су
са
чибуком
или
цигаром
у
зубима
стењући
и
гунђајући
прихватили
за
аршин
и
терезије
,
премјеравали
робу
с
кољена
,
што
никад
нијесу
могли
пазарити
а
да
жестоко
не
изгрде
муштерију
и
не
напсују
се
и
они
њега
и
он
њих
,
изненадили
су
се
кад
су
видјели
како
ја
непрестано
трчкарам
по
дућану
и
око
дућана
,
како
се
увијам
,
улагујем
,
нудим
,
цијеним
.
Одмах
су
почели
и
да
вичу
,
протествују
.
Назваше
ме
лацманом
,
Швабом
,
Чифутом
,
који
иза
ручка
ни
сахат
неће
да
отспава
,
ни
са
комшијом
да
попије
по
неколике
кахве
,
и
који
хоће
читав
ред
чаршиски
наопако
да
преврне
и
да
све
муштерије
поквари
.
Муштеријама
су
,
опет
,
казивали
како
су
ми
криве
мјере
,
како
ми
ни
оке
ни
аршини
нијесу
у
реду
и
како
сам
само
за
то
и
ишао
„
у
свијет
“
да
се
научим
лоповлуцима
,
пехливанлуцима
и
мајсторијама
туђинским
.
Дрека
ова
као
да
никоме
толико
годила
није
колико
Зулфаги
.
Свако
јутро
пролазио
ми
он
испред
дућана
,
ишао
међу
комшије
,
састајао
се
с
њима
,
сашаптавао
.
По
неколико
ибрика
кахве
наручивао
је
и
чашћавао
свакога
;
Хамида
као
да
је
само
зато
и
водио
уза
се
да
наручује
кахву
и
да
точи
.
Чак
је
свраћао
и
муштерије
,
који
се
враћали
из
дућана
ми
,
те
и
њих
чашћавао
.
Два-три
пута
видио
сам
како
је
испружио
шију
,
змијску
главу
принио
уху
муштеријину
,
па
нешто
шапће
,
прича
,
говори
.
Видио
сам
и
како
указује
на
трговце
и
као
да
их
призива
за
свједоке
.
Наравно
,
ни
јавио
му
се
нијесам
,
ни
довикнуо
му
што
.
Необично
задовољство
осјећао
сам
већ
у
томе
што
сам
видио
да
се
љути
,
да
му
је
криво
што
напредујем
.
А
најбољи
знак
да
оно
што
радиш
добро
радиш
,
тај
је
,
ако
видиш
душмане
како
се
љуте
и
кидају
.
Мајка
је
опет
плакала
непрестано
кад
су
јој
причали
о
мени
.
Кришом
,
да
не
види
Зулфага
,
свраћала
је
Циганке
што
су
ми
разносиле
робу
,
дозивала
их
,
куповала
свега
и
што
јој
требало
и
што
није
требало
,
и
увијек
распитивала
о
мени
.
Питала
:
и
како
живим
,
и
како
радим
,
и
гдје
спавам
,
и
гдје
једем
...
И
увијек
их
молила
да
ме
поздраве
,
да
ми
понесу
понуда
каквих
:
пите
,
пексимита
,
уштипака
,
или
пешкеш
који
:
махраму
,
јаглук
,
кошуљу
...
Неколико
пута
хтио
сам
отићи
да
је
видим
и
да
проговорим
с
њоме
,
али
,
као
за
инат
,
никад
је
нијесам
могао
затећи
код
куће
.
Управо
,
—
како
су
ми
кашње
причали
,
—
она
је
вазда
била
код
куће
,
никуд
готово
није
ни
излазила
,
али
су
слуге
,
по
наговору
њезину
,
морале
сваки
пут
да
одговоре
е
је
нема
,
да
је
отишла
некуд
.
Бојала
се
,
зар
,
сирота
,
да
је
не
издају
и
не
поткажу
Зулфаги
,
бојала
се
новог
каква
кијамета
,
па
ме
зато
и
одбијала
.
Али
опет
кад
сам
понекада
ишао
Сулагиној
кући
и
пролазио
сокаком
,
она
као
да
је
пазила
на
ме
,
као
да
ме
чекала
на
вратима
,
за
канатом
сакривена
.
Мени
се
барем
,
пролазећи
туда
,
увијек
причињавало
као
да
осјећам
њезин
широки
,
топао
поглед
на
себи
,
причињавало
ми
се
увијек
и
као
да
чујем
шапат
неки
и
пригушено
грцање
,
јецање
.
Сваки
пут
нешто
као
да
би
ме
зауставило
,
задржало
ту
,
нешто
као
да
ме
гонило
да
потрчим
вратима
,
да
гурнем
у
канат
,
отворим
га
.
—
Хоћу
ли
?
—
питао
сам
сам
себе
руменећи
и
плашљиво
звјерајући
унаоколо
.
И
опет
сам
пролазио
даље
,
бјежао
управо
,
а
читав
сокак
иза
леђа
ми
као
да
поново
почне
јецати
,
тихо
,
пригушено
јецати
...
Једне
вечери
дочекала
ме
пред
Сулагиним
вратима
.
Баш
кад
сам
застао
на
прагу
и
прихватио
за
мандал
,
да
гурнем
и
отворим
,
изненада
,
умотана
у
фереџу
,
изађе
преда
ме
,
ухвати
ме
за
руку
и
снажно
повуче
.
—
Чекај
—
прошапта
некако
њежно
,
молећи
,
па
разгрну
фереџу
и
погледа
ме
својим
лијепим
,
крупним
очима
.
—
Чекај
,
да
те
мајка
види
...
Па
се
пропе
на
прсте
и
пољуби
ме
у
образ
.
—
Слатки
мој
!
.
.
Шећеру
мој
!
.
.
И
плашљиво
се
осврнувши
опет
пребаци
фереџу
преко
главе
,
умота
се
и
готово
каскајући
оде
према
кући
...
XXВ
Иако
сам
у
Сулаге
ишао
доста
често
,
—
по
једном
и
по
два
пута
у
неђељи
,
—
ипак
се
са
Хатиџом
нијесам
много
састајао
.
Стид
је
,
зар
,
било
да
отац
и
мати
виде
како
пристаје
за
мном
и
како
се
разговара
,
страх
да
се
не
нашале
с
њом
,
да
је
не
пецну
.
Зато
се
вазда
и
уклањала
,
измицала
,
сакривала
.
Само
кад
они
не
би
били
код
куће
,
—
кад
би
отишли
куда
,
—
излазила
је
преда
ме
,
јављале
се
,
слободна
,
ведра
и
весела
,
вјечито
се
играјући
својим
малим
,
мирисавим
јаглуком
и
забацујући
до
на
врх
главе
крајеве
црвене
шамије
,
који
јој
падали
по
образима
и
сакривали
половицу
лица
.
И
,
наклонивши
главу
прама
десном
рамену
и
грицкајући
мале
,
ружичасте
нокте
,
питала
ме
о
свему
,
шалила
се
.
Није
у
нас
било
ни
стискања
руке
,
ни
грљења
.
Није
било
ни
врућих
пољубаца
,
ни
натегнутих
уздисаја
,
ни
превртања
очима
.
Никад
је
нијесам
запитао
:
јесам
ли
јој
драг
;
никад
се
нијесам
заклињао
,
ни
тражио
да
се
заклиње
.
Сви
наши
разговори
били
су
обични
,
врло
обични
.
Ако
сам
јој
причао
о
радњи
,
о
дућану
,
о
мачку
који
ми
улови
по
четири
миша
на
дан
,
о
разрачунавању
са
Зулфагом
,
слушала
ме
пажљиво
,
као
да
сам
китио
најзаноснију
љубавну
изјаву
.
Ја
сам
,
опет
,
њу
слушао
кад
ми
говорила
о
комшилуку
и
комшиницама
,
о
махнитој
Фати
и
паметној
Злати
,
о
чеврама
што
су
везене
чистим
златом
и
о
чеврама
што
су
препуњене
свилом
,
о
димијама
од
свиле
дукатлије
и
о
димијама
од
свиле
бешлуклије
,
о
састанцима
и
теферичима
дјевојачким
.
Чак
и
при
растанку
причали
смо
о
томе
,
само
о
томе
и
,
за
чудо
,
никада
нам
се
,
ни
једном
ни
другоме
,
то
додијало
не
би
.
Сахати
су
нам
и
у
таквоме
разговору
били
краћи
од
минута
.
Петком
,
кад
су
се
у
кући
кухала
каква
љепша
јела
,
слала
ми
увијек
понешто
.
Око
ручка
,
испред
подне
,
јавио
би
се
тада
обично
у
чаршији
или
хамал
какав
или
Циганка
понека
,
носећи
у
малим
,
калајисаним
тасима
и
пилава
,
и
червиша
,
и
долме
,
и
јапрака
.
Све
ми
то
остављали
на
дућан
и
одлазили
мирно
,
не
говорећи
ни
ријечи
и
не
гледајући
ме
чак
.
Знали
су
добро
да
ћу
се
и
сам
досјетити
од
кога
је
.
И
чим
бих
ручао
,
одмах
су
долазили
да
однесу
празне
суде
,
опет
онако
тихи
и
онако
мучаљиви
.
Залуд
бих
покушавао
да
их
задржим
и
увучем
у
разговор
,
залуд
бих
их
митио
,
улагивао
се
.
Одлазили
су
не
слушајући
и
не
осврћући
се
више
...
Једанпут
ми
само
послала
и
цвијећа
.
Киту
једну
ружа
,
шебоја
и
рузмарина
обмотала
златом
и
црвеном
свилом
и
послала
ми
у
јаглуку
,
поручивши
узгред
да
јој
увече
дођем
под
пенџер
,
на
разговор
.
Необично
сам
се
зачудио
таквој
поруци
...
Шта
је
хтјела
са
цвијећем
,
шта
са
јаглуком
,
свилом
и
златом
оним
?
.
.
Је
ли
жељела
да
и
ми
,
као
и
остали
момци
и
дјевојке
,
отпочнемо
са
таквим
пешкешима
и
са
састанцима
у
ноћи
,
по
мјесечини
,
кад
руже
цвату
и
јоргован
мирише
?
Је
ли
видјела
од
других
,
па
зажељела
да
и
сама
окуша
?
.
.
Или
је
имала
да
ми
каже
нешто
чудно
,
ново
,
лијепо
,
нешто
што
се
не
казује
по
дану
,
под
врелим
,
топлим
сунцем
,
кад
се
крв
у
жилама
распали
и
кад
се
отворено
гледа
очи
у
очи
једно
другоме
,
него
у
полутами
,
помрчини
,
у
сјенци
старих
бршљаном
обраслих
зидова
,
кад
се
чудна
тишина
,
нека
разлије
унаоколо
и
кад
се
само
шапатом
смије
говорити
?
.
.
—
Шта
би
то
било
што
би
сад
имала
казати
,
а
прије
није
могла
?
.
.
Шта
је
то
?
.
.
Напошљетку
сам
читаву
киту
бацио
у
ћошак
један
у
дућану
,
гдје
је
одмах
дочекао
дебели
,
угојени
мачак
и
почео
се
играти
њоме
.
И
нијесам
отишао
на
састанак
.
—
Што
си
ме
звала
?
—
питао
сам
је
сјутрадан
,
кад
смо
се
нашли
и
остали
осамљени
обоје
.
—
Рашта
?
.
.
Она
се
насмија
,
ошину
ме
јаглуком
по
лицу
и
,
објешењачки
додирнувши
својим
носом
у
мој
,
поче
ме
шкакљати
по
лицу
својом
бујном
,
коврџавом
косом
.
—
Што
сам
те
звала
?
—
отегну
.
—
Не
знаш
?
—
Не
знам
.
—
Их
!
.
.
Па
пљесну
рукама
и
зажмири
мало
.
—
Бојиш
се
ти
ноћи
!
—
узвикну
пакосно
.
—
Мрака
се
бојиш
...
—
А
ти
се
бојиш
дана
...
Она
накриви
главу
и
поче
грицкати
нокте
.
—
А
ја
те
чекала
на
пенџеру
—
рече
некако
тужно
,
снуждено
.
—
Наслонила
се
на
демире
,
међу
цвијеће
,
и
чекала
.
—
Зар
?
.
.
—
И
...
и
хтјела
само
да
те
гледам
и
да
ти
пјевам
...
Дошло
ми
тако
...
да
запјевам
...
ама
не
сама
,
не
себи
,
него
...
као
што
бумбул
пјева
другоме
...
теби
,
ето
,
баш
теби
!
.
.
Аман
,
каква
је
ноћ
била
!
.
.
И
није
више
о
томе
хтјела
говорити
.
А
у
наредни
петак
није
ми
послала
ручка
.
XXВИ
Мало
помало
и
хајдуци
се
у
земљи
сасвим
осилише
.
Чете
њихове
попунише
се
,
нарастоше
,
и
са
својим
навалама
учесташе
необично
.
Сељаци
из
свију
села
,
—
којима
додијали
зулуми
и
намети
разни
,
—
остављали
су
домове
,
неки
их
и
палили
,
и
придруживали
им
се
.
У
многим
кућама
и
не
остаде
готово
мушке
главе
;
остали
су
само
старци
и
нејака
дјеца
,
који
се
нијесу
могли
пушком
ни
заметнути
.
Одмах
се
могло
познати
да
то
не
слути
на
добро
и
да
ће
се
наскоро
читава
земља
дигнути
на
устанак
.
Чак
ни
царска
војска
није
могла
остати
на
миру
и
њезине
силе
као
да
се
више
нико
бојао
није
.
Неколико
табора
,
који
су
пратили
тајин
у
Никшић
,
дочекани
су
и
разбијени
;
једва
по
десетак
људи
што
живе
изнесоше
главе
.
Гласови
који
су
сваког
дана
стизали
били
су
све
црњи
и
што
су
гласници
били
новији
биле
су
им
и
вијести
страшније
.
Рањеници
,
—
које
су
доносили
у
колима
,
на
носилима
,
на
коњима
,
—
изнемогли
,
сатрвени
,
јадни
,
најбоље
су
потврђивали
те
гласове
.
Ради
тога
у
читаву
шехеру
наста
чудно
комешање
неко
.
Ако
који
рањеник
није
био
смртно
рањен
,
ако
је
имало
био
при
свијести
,
сви
су
одмах
,
—
носећи
у
малим
,
шареним
тасима
или
у
танким
,
везеним
чеврмама
,
понуда
—
одлазили
да
га
обиђу
,
виде
,
да
питају
и
распитају
о
свему
.
Ко
није
могао
тамо
приступити
,
тражио
је
и
питао
бербере
,
који
су
са
запрегнутим
бошчама
и
засуканим
рукавима
непрестано
чистили
,
истирали
,
прали
бритве
,
клијешта
и
приправљали
мехлеме
,
јер
су
сви
највише
и
замјењивали
хећиме
и
готово
једини
радили
око
рањеника
.
Пред
вече
,
раније
,
сви
су
затварали
дућане
,
праштали
се
и
грлили
с
комшијама
,
као
да
се
више
никад
видјети
неће
,
и
тужни
,
замишљени
,
забринути
одлазили
кућама
.
Иза
акшама
,
пред
џамијама
,
састајали
се
опет
,
окупљали
у
мале
,
ријетке
гомиле
и
полугласно
шаптали
,
договарали
се
.
Нијесу
ли
могли
да
се
договоре
,
ишли
су
једни
другима
кући
,
на
сијело
.
И
нико
није
смио
сам
да
пође
.
Окупила
би
се
по
двојица
,
по
четворица
или
више
њих
,
потпуно
опремљени
и
оружани
,
с
напуњеним
пушкама
,
и
,
пропустивши
напријед
момка
,
који
је
носио
дугачки
,
мушемели
фењер
,
лагано
,
оборених
глава
ишли
за
њим
,
не
стружући
постулама
,
не
говорећи
,
не
јављајући
се
ником
.
На
сијелима
су
били
пажљиви
,
обазриви
.
Врата
су
обично
закључавали
и
подупирали
мертецима
,
да
их
не
би
какав
непозвани
гост
изненадио
;
прозоре
и
пушкарнице
на
зидовима
зачепљали
су
јастуцима
и
крпама
,
да
се
на
пољу
не
би
чуо
разговор
или
препирање
.
Затим
,
уносећи
се
један
другом
у
лице
и
говорећи
више
знаковима
него
ријечима
,
загледали
су
оружје
,
окретали
га
,
чистили
.
Ако
је
случајно
гдјегод
на
тавану
,
у
прашини
,
била
каква
стара
пушчетина
,
нож
,
па
макар
и
косијер
,
—
и
њих
су
извлачили
,
и
њих
чистили
,
поправљали
.
Узгред
су
пунили
и
фишеке
и
гурали
их
у
фишеклије
,
које
им
биле
привезане
о
појасу
;
ако
су
фишеклије
биле
препуне
,
гурали
су
фишеке
у
њедра
,
у
џепове
,
за
силахе
,
у
големе
духанкесе
,
које
им
висиле
низ
бедре
.
Непрестано
као
да
се
спремали
за
бој
,
непрестано
уређивали
и
—
непрестано
одуговлачили
,
отезали
с
поласком
.
Не
смијући
,
зар
,
да
се
одмах
окрешу
са
усташима
многи
су
отпочели
своје
јунаштво
кушати
у
чаршији
.
Људе
који
су
ишли
кућама
а
који
им
се
нијесу
свиђали
,
дочекивали
су
насред
пута
,
хватали
за
прса
и
шамарајући
питали
имају
ли
каквих
веза
са
усташима
...
Трговцима
,
бакалима
,
занатлијама
одлазили
су
у
дућане
и
измахујући
им
ножевима
изнад
глава
,
узимали
,
односили
робу
.
Нападали
су
каткада
и
на
кућна
врата
тражили
цуре
,
дозивали
их
...
Дешавало
се
,
па
су
и
чаршију
затварали
.
Крену
неколико
њих
,
обијесни
,
љутити
,
раздражени
,
с
исуканим
сабљама
и
напуњеним
пушкама
,
застану
на
сред
чаршије
и
само
једном
подвикну
:
—
Затварајте
!
И
сва
се
чаршија
затварала
одмах
,
опустјела
за
неколико
минута
,
а
преплашени
трговци
ми
дућанџије
гологлави
,
босонози
,
неуређени
,
потуривши
се
грабили
су
тихо
кроз
сокаке
и
без
обзира
трчали
,
ишли
,
бјежали
кућама
.
Чак
су
и
мене
натјерали
да
затворим
и
да
се
сакривам
.
Зулфага
ми
неколико
пута
пролазио
испред
дућана
весео
,
насмијан
,
задовољан
,
а
око
њега
,
са
двије
стране
,
ишла
двојица
момака
,
пијаних
,
разузданих
,
полудивљих
,
који
су
попијевајући
и
вриштећи
играли
се
оружјем
и
насред
чаршије
пуцали
,
шенлучили
.
Сваки
пут
када
би
наљегао
погледао
би
ме
испод
ока
,
лукаво
намигнуо
и
накашљао
се
.
И
то
као
да
је
био
знак
пратиоцима
да
постану
још
бјешњи
,
још
дивљији
и
још
разузданији
...
Пред
вече
су
ми
дошли
обојица
.
Застали
пред
дућаном
,
наперили
пушке
и
климајући
се
и
заплећући
језиком
одмах
загаламили
:
—
Затварај
!
—
Нећу
—
одговорим
им
опоро
,
држећи
руке
у
џеповима
и
раскорачивши
се
на
ћепенку
.
—
Јок
...
—
Затварај
!
.
.
Авдо
,
комшија
ми
,
који
је
нешто
размјерао
у
свом
дућану
,
баци
и
терезије
и
оке
,
усплахирено
утрча
и
умијеша
се
међу
нас
.
—
Оставите
се
кавге
,
људи
!
—
викну
промукло
,
а
руке
које
је
раширио
дршћу
му
.
——
Оставите
беспослице
!
.
.
—
Нека
затвара
!
—
опет
заграјаше
обојица
и
почеше
псовати
.
—
Нека
затвара
!
.
.
—
Нећу
!
Авдо
,
бојећи
се
несреће
,
ступи
ми
на
дућан
,
повуче
ме
са
ћепенка
и
сам
поче
затварати
.
—
Бјежи
куд
било
—
шапну
,
а
смео
се
па
не
зна
за
који
ће
ћепенак
прије
прихватити
.
—
Иди
!
—
Нећу
.
И
потегнувши
малу
пушку
иза
појаса
почнем
се
кочоперити
,
пријетити
...
—
Удрите
,
ако
смијете
!
.
.
Авдо
се
нагло
окрену
,
уграби
ми
пушку
из
руке
и
одбаци
је
.
—
Бјежи
!
.
.
Видиш
да
су
наговорени
!
.
.
Бјежи
!
—
шапну
опет
.
Ни
сам
не
знам
шта
ми
би
у
томе
часу
.
Не
одговорих
му
ништа
,
не
рекох
ријечи
.
Као
да
ме
гурну
неко
,
брзо
,
без
размишљања
,
скочих
са
ћепенка
и
потрчах
према
оближњем
сокаку
.
Силан
пуцањ
одјекну
ми
иза
леђа
и
нешто
зазвижда
кроз
ваздух
,
изнад
главе
ми
.
Ноге
ми
задрхташе
,
стресох
се
,
и
неко
као
да
ме
прикова
на
мјесту
.
Пуцањ
,
још
јачи
и
још
силнији
,
понови
се
и
куршум
ми
мину
покрај
уха
.
И
,
од
страха
,
од
чега
ли
,
посрнух
у
хендек
некакав
,
падох
ничице
.
Диже
се
чудна
граја
и
неко
зазва
у
помоћ
.
Замало
,
па
се
око
мене
окупи
читава
гомила
и
Авдо
,
стењући
и
отхукујући
,
поче
да
прича
нешто
,
да
објашњава
.
Неколико
рука
,
уз
необичну
дреку
,
прихвати
ме
тада
,
одиже
од
земље
.
Неко
ме
зали
и
водом
по
лицу
и
од
студени
оне
стресох
се
и
нагло
подигох
главу
.
—
Нема
крви
!
.
.
Није
рањен
!
.
.
—
викну
неко
загледајући
.
—
Здрав
је
...
—
Здрав
—
потврдише
још
неки
.
Авдо
ме
подухвати
испод
пазуха
,
подуприје
ме
читавим
тијелом
својим
,
и
поведе
мало
.
—
Можеш
ли
ићи
?
—
причини
ми
се
као
да
запита
.
—
Шта
питаш
?
—
отегнух
полугласно
.
—
Можеш
ли
ићи
?
—
Чини
ми
се
да
могу
.
—
Окушај
!
.
.
Он
ме
пусти
и
измакну
се
.
Пођох
посрћући
и
поводећи
се
.
Ноге
су
ми
још
једнако
дрхтале
,
а
у
бедрима
ми
сијевало
и
болило
ме
.
—
Хоћеш
ли
Сулаги
?
—
запита
Авдо
меко
,
опет
пристајући
за
мном
.
—
Нећеш
?
—
Хоћу
.
—
Добро
...
Пратићу
те
...
Па
,
разгледавши
унаоколо
,
опет
се
врну
према
дућану
,
одиже
моју
пушку
са
земље
и
,
дунувши
у
грлић
,
пође
,
држећи
је
у
рупи
,
увијек
спреман
да
опали
.
—
Можеш
ли
?
—
опет
запита
пошто
смо
прилично
одмакли
.
—
Могу
.
—
Нико
бољи
од
Алаха
!
.
.
Кад
смо
се
приближили
Сулагиним
вратима
истрча
нам
неко
у
фереџи
у
сусрет
и
поче
ме
дрмусати
.
—
Смајиле
,
болан
!
.
.
Јеси
ли
жив
?
.
.
Познадох
Хатиџу
.
Фереџа
на
раменима
тресла
јој
се
и
нимало
се
не
обзирући
на
зачуђеног
Авду
збуњено
се
окретала
око
мене
и
пипала
ме
по
прсима
,
по
раменима
.
—
А
сад
...
рекоше
...
да
си
погинуо
...
—
прошапта
узбуђено
.
—
Не
бој
се
...
Ево
ме
...
И
поздравивши
се
с
Авдагом
уљегнем
за
њом
у
кућу
.
XXВИИ
Знанци
и
пријатељи
каткада
грђе
додију
и
постану
несноснији
него
најљући
душмани
.
Сваки
дан
,
након
кијамета
оног
,
долазило
ми
у
дућан
по
неколико
њих
,
засједали
по
сандуцима
и
по
врећама
с
кахвом
,
прислонивши
дуге
пушке
уз
рафове
а
сабље
пребацивши
преко
крила
,
и
додијавали
са
својим
питањима
.
Распитивали
се
и
о
нападају
и
о
Авдаги
и
причали
о
нападачима
.
Неки
се
правили
и
као
да
их
познају
,
иако
их
,
—
увјерен
сам
—
нијесу
познавали
.
Називали
их
пијаницама
,
лоповима
,
разбојницима
,
који
имају
више
убистава
на
души
него
на
глави
длака
.
Други
су
опет
тврдили
како
то
нико
други
није
био
него
усташи
,
који
се
преобукли
у
турске
хаљине
и
стали
у
шехер
да
штогод
упљачкају
.
Наравно
,
сви
су
савјетовали
да
се
притужим
бимбаши
.
Сви
као
да
су
били
тврдо
увјерени
да
ће
их
он
,
онако
бистар
и
проницав
,
некако
пронаћи
и
ухватити
,
да
ће
им
први
ући
у
траг
.
Једини
Сулага
сумњиво
је
вртио
главом
и
одмахивао
руком
.
—
Шта
је
било
било
,
—
зборио
је
тихо
,
преврћући
бројанице
.
—
Хвала
Богу
,
кад
није
прошло
горе
...
Тиме
као
да
је
пресијецао
сваки
даљи
говор
.
—
Тхее
...
Тако
је
—
гунђали
су
неки
,
незадовољни
што
их
нећу
послушати
.
—
Тааако
...
И
сви
се
одмах
дизали
и
одлазили
,
не
зборећи
више
,
нити
се
поздрављајући
.
Једнога
јутра
,
пошто
се
сви
разишли
и
пошто
сам
остао
сам
са
Сулагом
,
изненада
ми
ступи
не
дућан
човјек
некакав
.
Умотан
је
био
у
голему
,
црну
струку
,
чији
се
крајеви
вукли
по
тлима
;
опута
на
опанцима
попуцала
му
и
влачила
се
по
земљи
,
заплетала
се
за
ноге
,
гајтани
на
прашњавим
тозлуцима
распали
се
,
попустили
,
те
се
испод
њих
провидили
и
стопе
и
закрпљене
ивице
од
чарапа
.
—
Познајеш
ли
ме
?
—
подвикну
струка
некако
весело
,
па
заигра
насред
дућана
и
нагло
се
рашири
преда
мном
.
—
Јеси
ли
ме
заборавио
?
—
Хасане
!
.
.
Готово
одгурнувши
Сулагу
с
пута
брзо
притрчим
Хасану
и
пољубим
се
с
њиме
.
—
Шта
је
?
.
.
Како
си
ми
?
.
.
—
Добро
сам
—
одговори
он
једнако
поигравајући
.
—
И
здрава
.
.
—
Да
нијесам
здрав
,
не
бих
ти
могао
донијети
товар
поздрава
—
откреса
весело
.
—
А
Хајкуна
ти
читав
товар
послала
...
—
Хајкуна
?
.
.
Како
опет
?
.
.
Хасан
се
окрену
у
страну
и
отпрсну
.
—
Не
питај
...
Обрукала
се
—
рече
.
—
Обрукала
?
.
.
—
Удала
се
за
онога
...
за
онога
што
га
измлатила
...
—
Их
!
.
.
Хасан
слегну
раменима
.
—
Шта
ћеш
...
Женска
памет
—
рече
сажаљевајући
.
—
Кад
јој
се
опет
вратио
...
и
вратио
се
убрзо
зар
због
чибукања
...
обузео
је
стари
севдах
и
...
покорила
му
се
...
—
Тако
суђено
—
прошапта
Сулага
и
поглади
се
по
бради
.
—
Воља
Божја
...
—
Жао
ми
само
што
га
још
једном
није
добро
измлатила
...
Да
га
научи
памети
...
Узех
га
око
појаса
и
посадих
на
сандуче
једно
,
одмах
поред
Сулаге
...
Гледао
сам
га
непрестано
,
смјешкајући
се
,
—
ни
сам
не
знам
рашта
,
а
опет
ми
дошло
да
се
смијем
,
—
и
...
и
све
као
да
нијесам
вјеровао
да
је
то
баш
он
,
Хасан
,
преда
мном
...
—
Јеси
ли
изненада
кренуо
на
пут
?
—
запитам
након
краће
почивке
,
тек
колико
да
не
шутимо
.
—
Кад
?
.
.
—
Па
није
изненада
...
На
овај
пут
спремам
се
одавно
—
одговори
безбрижно
,
отирући
лице
јаглуком
.
Па
подиже
главу
и
лукаво
намигну
.
—
И
ти
знаш
о
том
—
рече
.
——
И
кушали
смо
заједно
...
Брзо
га
ударих
по
кољену
и
викнух
из
света
гласа
:
—
На
моју
душу
,
опет
пошао
у
хајдуке
!
.
.
—
Пошао
на
усташе
—
поправи
ме
он
и
потврди
главом
.
—
Осилили
се
,
па
их
треба
скрхати
...
Ко
год
се
осили
,
треба
га
мало
поткресати
,
као
што
се
гранато
дрво
поткресује
...
А
фукара
кад
се
осили
најгрђа
је
и
најћоравија
...
Њезина
тиранија
надмашује
све
друге
...
А
имаш
ли
дружине
?
—
запита
Сулага
шапатом
,
играјући
се
бројаницама
.
—
Колико
?
—
Ја
сам
чуо
да
се
одавле
,
из
Мостара
,
спрема
читава
војска
,
која
ће
гонити
усташе
—
одговори
Хасан
мирно
и
пребаци
ногу
преко
ноге
.
—
Тој
ћу
се
војсци
придружити
и
ја
...
Сулага
поклопи
очи
десном
руком
и
пригушено
се
засмија
.
—
Та
војска
још
неће
кренути
—
рече
.
—
Хеће
?
.
.
—
Па
...
и
усташи
су
оружани
,
—
дочека
Сулага
пакосно
,
—
и
не
шале
се
...
А
кад
не
би
били
оружани
,
наши
би
се
одавно
дигли
да
их
тоне
...
Па
показа
на
тројицу-четворицу
младића
,
који
,
нагиздани
и
оружани
,
носећи
пуне
боце
ракије
у
рукама
,
прођоше
чаршијом
.
—
Ено
их
,
—
рече
,
—
и
оружаних
и
опремљених
...
По
дану
,
по
ноћи
увијек
су
на
ногама
...
У
берберницама
и
кахвама
и
не
говоре
ни
о
чему
колико
о
боју
...
А
кад
се
премного
говори
о
једном
послу
,
то
,
бива
,
значи
,
да
се
нема
смјелости
да
му
се
приступи
...
—
То
,
богме
,
не
ваља
—
рече
Хасан
снуждено
,
уједајући
се
за
усне
.
—
Док
се
ми
смислимо
,
усташи
ће
ојачати
.
—
И
јуче
су
разбили
наше
чете
—
напомену
Сулага
.
—
И
јуче
?
—
Ноћас
су
довезли
рањенике
.
Сад
их
почели
доводити
по
ноћи
,
да
се
свијет
не
плаши
...
—
Брука
!
—
Срамота
!
Хасан
одгурну
пушку
ногом
и
погледа
ме
.
—
Имаш
ли
што
да
се
једе
?
—
запита
живо
.
—
Гладан
сам
...
—
Има
,
има
,
брате
!
.
.
Их
,
што
не
кажеш
одмах
?
.
.
Сад
ће
бити
—
почех
ја
шепртљати
,
збуњено
се
осврћући
...
Сулага
одиже
руку
и
даде
ми
знак
да
застанем
,
да
се
смирим
.
—
Данас
ћете
у
мене
на
ручак
—
проговори
меко
.
—
Кад
не
можеш
јарана
дочекати
у
својој
кући
,
ено
ти
моје
...
—
Мени
је
свеједно
гдје
хоћете
...
Само
дајте
да
се
једе
...
Гладан
сам
—
отегну
Хасан
зијевајући
и
протежући
се
устаде
.
—
Па
хајде
...
Хајдемо
...
Сулага
се
диже
и
онако
ситан
,
погурен
,
пође
пред
нама
,
—
ми
пођосмо
за
њим
.
Хасан
се
опет
умота
у
струку
,
сакри
и
главу
и
оружје
,
те
му
се
само
видјели
лабави
,
прашњави
тозлуци
са
распанутим
гајтанима
и
широки
расквашени
опанци
са
испуцаним
опутама
.
Читавим
путем
није
проговорио
ријечи
:
само
је
мумољио
,
пјевуцао
нешто
.
—
Ево
нас
—
рече
напошљетку
Сулага
кад
стигосмо
до
куће
,
једном
руком
држећи
канат
и
пуштајући
нас
да
уђемо
у
авлију
.
—
Ако
си
огладнио
,
сад
ћеш
се
поткријепити
—
рече
Хасану
,
пријатељски
га
куцкајући
по
рамену
...
Изненада
,
из
собе
једне
,
истрча
Хатиџа
,
весела
,
зајапурена
,
са
неуређеном
косом
која
јој
се
расипала
по
челу
и
са
обнаженим
рукама
до
лаката
,
које
су
биле
засуте
брашном
.
Опазивши
међу
нама
страно
,
непознато
момче
,
полугласно
цикну
,
одиже
руку
и
сакри
лице
рукавом
,
па
се
нагло
окрену
на
пети
и
побјеже
у
собу
.
Димије
су
јој
у
лету
необично
шуштале
и
заплетале
се
око
нога
,
црвена
шамија
лепршала
јој
око
главе
,
треперила
,
а
дугачке
плетенице
шибале
је
по
куковима
и
расплетале
се
,
расипале
...
—
Ко
је
то
?
—
шапатом
запита
Хасан
и
брзо
ми
приступи
.
—
Чија
је
?
.
.
—
Па
...
болан
...
то
ми
је
вјереница
—
одговорим
му
поносито
.
—
Тооо
?
.
.
И
удари
се
руком
по
кољену
.
—
За
онаку
се
љепоту
и
глава
даје
!
.
.
—
Сад
ће
ручак
...
Одмах
...
—
благо
проговори
Сулага
,
који
се
био
одвојио
од
нас
и
отишао
у
кухињу
да
види
хануму
.
—
Брже
ће
...
—
Јади
га
знали
...
а
,
глад
ми
,
ево
,
прође
...
—
шапну
Хасан
растегнуто
и
збаци
струку
са
себе
.
—
Их
!
Сретан
ли
си
!
—
викну
јаче
,
стискајући
ме
за
мишицу
.
Сулага
дохвати
велики
бакрени
ибрик
,
пребаци
пешкир
преко
рамена
и
понудивши
да
умијемо
руке
прије
ручка
,
сам
поче
полијевати
...
XXВИИИ
Хасан
се
првих
дана
настани
у
моме
дућану
,
одомаћи
се
потпуно
.
Донесе
све
ствари
што
их
имао
,
—
а
није
их
ни
имао
много
,
——
и
размјести
их
онако
како
се
њему
свиђало
,
не
водећи
рачуна
о
томе
:
хоће
ли
мени
бити
на
сметњи
или
неће
...
Хаљине
некакве
разбаци
по
сандуцима
и
по
роби
,
заклони
ми
робу
њима
,
оружје
објеси
о
рафове
,
ћепенке
и
изнад
врата
ардијских
,
фишеке
разбаца
по
шилти
и
по
чекмеџи
с
новцима
,
те
ми
је
у
неко
доба
дућан
више
наличио
на
пушкарницу
какву
него
ли
на
бакалницу
,
трговину
...
Чак
је
доводио
и
некакве
Арнауте
,
дивљаке
некакве
,
полуголе
и
одрпане
,
и
—
не
питајући
ме
,
—
сједио
с
њима
,
сашаптавао
се
и
пунио
фишеке
.
Ако
се
који
од
муштерија
јавио
да
што
пазари
,
нити
се
мицао
нити
баталио
свога
посла
.
Шта
више
,
као
да
му
било
криво
што
ја
икако
и
пазарујем
код
је
он
ту
.
Вазда
ме
премјеравао
мрким
погледом
кад
бих
случајно
,
мјерећи
штогод
,
морао
се
очешати
од
њега
или
га
нехотице
гурнути
.
—
Пхи
,
погане
радње
!
—
говорио
је
неколико
пута
,
мрштећи
се
и
отпљуцкујући
у
страну
.
—
Трговац
!
.
.
Гуликожа
!
.
.
Улагивало
!
.
.
Пхи
!
.
.
По
срећи
,
његово
договарање
трајало
је
само
по
два
по
три
сахата
.
Жељан
да
пита
и
распитује
о
усташима
,
—
а
то
у
дућану
није
могао
,
јер
није
имао
с
киме
,
—
одлазио
је
у
чаршију
,
у
кахве
и
бербернице
и
тамо
остајао
,
задржавао
се
све
до
пред
вече
.
У
чаршији
га
сви
лијепо
примали
и
сви
га
хвалили
.
Почеле
се
,
шта
више
,
за
кратко
вријеме
читаве
приче
причати
о
њему
.
Онако
јуначки
,
дрзак
,
насртљив
,
у
дане
кад
се
само
о
јунаштвима
причало
а
правих
јунака
није
било
,
изгледао
је
као
нови
Ђерзелез
Алија
,
као
једини
човјек
који
би
био
у
стању
ударити
на
све
усташе
и
покорити
их
,
поломити
,
уништити
за
неколико
дана
.
Казивали
су
и
како
је
нишанџија
мимо
све
нишанџије
на
свијету
,
како
може
да
убије
тицу
у
лету
,
да
кроз
прстен
јабуку
простријели
,
име
своје
да
за-пише
куршумима
на
зиду
,
на
дрвету
.
Причали
су
и
како
ножем
сијече
челичне
демире
,
рукама
ломи
та-лијере
,
дукате
,
шаком
пробија
столове
,
бурад
,
терђахе
.
Кад
се
код
џамије
бацали
камена
с
рамена
пребацио
је
свима
момцима
.
При
скакању
нико
му
није
могао
ни
близу
доскочити
.
И
,
што
је
најчудније
,
није
ни
скакао
као
други
момци
онако
,
на
голоме
пољу
!
Не
!
Он
је
забадао
ножеве
у
земљу
окренувши
им
врхове
према
небу
и
затрчавши
се
прескакао
их
,
прелијетао
их
,
прелијетао
управо
.
Због
тога
сви
су
га
и
гледали
с
дивљењем
,
сви
га
вољели
.
У
његову
присуству
и
страшивице
се
осјећале
некако
јаче
,
храбрије
,
те
се
и
они
заклињали
по
неколико
пута
да
ће
га
пратити
у
бој
,
да
ће
у
ватру
и
у
воду
за
њим
.
Чак
и
дјевојке
почеле
говорити
о
њему
,
узносити
га
.
Кад
би
увече
пролазио
махалама
нагиздан
,
обучен
,
пребацивши
,
по
обичају
,
руке
преко
пушке
која
му
лежала
на
раменима
,
трчале
су
на
пенџере
,
откривале
се
и
ударале
га
у
прса
китама
цвијећа
,
чеврмама
,
наранчама
.
—
Кршан
ли
је
!
—
Златан
ли
је
!
—
Јунак
ли
је
!
—
подвикивале
су
гласно
,
желећи
да
их
чује
и
да
се
барем
осмјехне
на
њих
.
Сама
Хатиџа
,
једне
вечери
,
узевши
ме
за
руку
и
као
шалећи
се
избаци
како
ми
је
јаран
кршан
и
како
кршнијега
у
хиљаде
нема
.
—
Свиђа
ти
се
?
—
запитах
намигнувши
,
хватајући
је
за
меки
,
обли
подвољак
.
—
Баш
?
.
.
—
Свиђа
...
И
баби
се
свиђа
—
одговори
некако
заносно
.
—
Ех
?
.
.
Она
накриви
главу
и
поче
растезати
јаглук
у
рукама
.
—
И
како
гледа
!
—
рече
меко
,
готово
тепајући
.
—
Охо
!
.
.
—
И
како
иде
,
како
збори
!
.
.
Право
мушко
!
.
.
И
,
спустивши
ми
руку
на
раме
,
прошапта
:
—
Баш
ми
је
драго
што
је
твој
јаран
!
.
.
Онакога
јарана
нико
више
нема
!
.
.
XXИX
Не
знам
како
се
и
Зулфага
познао
са
Хасаном
и
гдје
се
познао
.
Неколико
пута
сам
их
видио
како
заједно
пролазе
чаршијом
,
у
живом
разговору
,
и
,
како
је
изгледало
,
имали
су
један
другоме
нешто
много
да
кажу
,
много
да
испричају
.
Зулфага
је
свакако
имао
много
више
да
прича
и
,
док
је
Хасан
испред
мог
дућана
пролазио
оборене
главе
,
као
постиђен
,
Зулфага
је
,
наклањајући
му
се
према
уху
,
непрестано
шаптао
о
нечему
,
смјешкајући
се
по
обичају
,
улагујући
се
,
умиљавајући
.
Неки
су
ми
говорили
како
се
и
у
кахви
састају
много
и
како
га
Зулфага
увијек
части
,
позива
,
нуди
.
Кахва
се
пролијева
—
кажу
,
духан
се
просипа
,
дукати
се
бацају
као
марјаши
...
Ко
год
хоће
да
пије
,
Зулфага
плаћа
...
Шта
год
Хасан
зажели
,
Зулфага
доноси
...
Испочетка
нити
сам
што
питао
Хасана
,
нити
му
говорио
о
томе
.
Тек
када
он
сам
,
говорећи
о
својим
новим
пријатељима
,
хотимично
са
пуно
похвала
спомену
и
Зулфагу
,
прекидох
га
у
говору
и
запитах
подругљиво
.
—
А
познајеш
ли
га
боље
?
.
.
—
Познајем
—
одговори
он
и
погледа
у
страну
.
—
Честит
човјек
!
.
.
—
Честит
?
.
.
Хасан
,
гунђајући
и
мргодећи
се
,
извади
нож
и
прстом
му
поче
опипавати
оштрицу
.
—
На
знам
шта
је
све
било
између
вас
,
—
рече
полугласно
—
али
он
је
и
благ
и
добар
човјек
...
Крви
би
испод
грла
дао
...
Чудим
се
како
се
о
њему
може
и
мислити
рђаво
.
—
Охо
!
.
.
—
Ја
говорим
како
мислим
.
Изненада
ме
обузе
нека
чудна
љутња
.
Криво
ми
што
он
,
Хасан
,
јаран
ми
и
пријатељ
,
на
један
чудан
,
готово
изазивачки
начин
,
брани
мог
најљућег
душманина
,
што
више
вјерује
њему
,
кога
је
јуче
познао
,
него
мени
,
с
киме
је
толико
друговао
.
Криво
ми
и
што
окреће
главу
од
мене
,
што
ми
у
очи
не
смије
отворено
да
погледа
,
што
није
онако
дрзак
и
онако
необазрив
као
и
обично
.
—
Ко
непоштено
брани
и
сам
нешто
непоштено
има
у
себи
—
откресах
и
осорно
и
пакосно
,
као
што
најчешће
и
одговара
човјек
кога
неко
или
неће
или
не
може
да
разумије
.
—
То
је
мој
одговор
!
.
.
—
Зар
?
—
запита
он
мирно
,
отегнуто
.
—
Ко
је
год
са
Зулфагом
,
грђи
је
од
њега
!
.
.
Хасан
поврати
нож
у
корице
и
подиже
се
.
—
Доста
!
—
отсијече
кратко
,
не
узбуђујући
се
и
не
повисујући
гласа
.
—
Да
нијеси
више
ријечи
проговорио
!
.
.
Његова
хладноћа
раздражи
ме
,
распали
још
више
.
—
Један
исти
човјек
не
може
бити
и
мој
и
Зулфагин
пријатељ
—
дочеках
пјенушећи
од
бијеса
и
тапкајући
у
мјесту
.
—
Са
једним
треба
прекинути
.
Хасан
поћута
мало
,
замисли
се
.
Па
се
лагано
окрену
и
не
говорећи
ништа
поче
купити
своје
ствари
.
—
Не
бој
се
...
Нећу
ти
више
додијавати
—
рече
полушапатом
,
пошто
је
све
покупио
и
упрти
на
се
.
—
Збогом
!
.
.
Чим
је
отишао
и
измакао
ми
испред
очију
,
зажалих
за
њим
.
Почех
сам
себе
прекоравати
што
сам
био
онако
напрасит
и
онако
груб
према
њему
...
Зашто
?
Је
ли
он
крив
што
му
се
Зулфага
наметнуо
у
друштво
,
што
га
је
пратио
вазда
и
частио
?
.
.
И
је
ли
крив
што
је
о
њему
мислио
као
о
поштену
човјеку
?
.
.
Зар
га
је
познавао
боље
?
.
.
И
зар
није
било
и
других
,
паметнијих
људи
,
који
су
о
Зулфаги
такођер
лијепо
мислили
и
које
је
он
својим
претварањем
и
удварањем
знао
задобити
за
се
,
заварати
?
.
.
—
Ружно
сам
учинио
...
Ружно
—
почнем
сам
себи
пребацивати
,
ходајући
испред
дућана
и
непрестано
гледајући
у
сокаке
куд
је
Хасан
замакао
.
И
дође
ми
да
потрчим
за
њим
,
да
га
сустигнем
и
опет
вратим
,
улагујући
се
и
молећи
да
опрости
...
Ипак
се
не
помакох
с
мјеста
.
—
Доћи
ће
он
и
сам
—
као
да
ми
шапну
неко
,
те
се
опет
смирих
и
прихватих
за
посао
...
Кад
сам
,
пред
вече
,
пошао
Сулаги
да
му
све
опричам
,
мајка
,
узбуђена
и
поплашена
,
истрче
иза
каната
и
силом
ме
заустави
.
—
Шта
си
учинио
,
за
Бога
?
Шта
си
учинио
?
—
запита
шапћући
,
а
све
ме
јаче
стиска
за
руку
и
трза
њоме
.
—
Како
си
могао
оно
учинити
?
.
.
—
Шта
сам
учинио
?
—
одговорим
јој
набусито
,
покушавајући
да
се
отргнем
.
—
Ништа
!
.
.
—
Пустио
си
Хасана
...
—
Их
!
.
.
И
ја
се
грохотом
засмијах
...
—
Немој
...
немој
се
смијати
—
дочека
она
живо
и
заврти
главом
.
—
Њега
је
Зулфага
примио
...
И
сад
је
у
нашој
кући
...
—
Па
?
.
.
Мајка
се
огрну
фереџом
и
поче
се
обазирати
на
све
стране
.
—
Зулфага
ће
ти
се
осветити
,
—
прошапта
пригушено
,
—
и
...
и
раставиће
те
са
Сулагом
...
—
Мене
?
.
.
Она
ми
бржебоље
даде
знак
да
не
вичем
толико
.
—
Хасан
се
с
тобом
и
свадио
,
—
шапну
и
опет
погледа
наоколо
—
јер
...
јер
је
севдисао
Хатиџу
...
и
видила
сам
како
јој
иде
на
врата
,
на
разговор
...
—
Хатиџи
?
Читав
пошљедњи
разговор
са
Хатиџом
паде
ми
на
памет
и
—
одмах
као
да
ми
се
сасуши
грло
,
као
да
ме
неко
поче
давити
.
—
Зулфага
је
то
видио
и
зато
се
здружио
с
њим
—
настави
мајка
немилосно
.
—
Он
му
вазда
и
прича
,
о
њој
и
вазда
је
хвали
...
Ништа
даље
нисам
чуо
.
Отргнуо
сам
се
од
мајке
,
отео
се
,
окренуо
и
тркимице
пошао
према
Сулагиним
вратима
.
XXX
Иако
није
било
него
само
неколико
корачаји
до
Сулагине
куће
,
мени
се
чинило
као
да
трчим
пун
сахат
један
.
Примицао
сам
се
вратима
,
гледам
у
њих
,
у
велике
широкоглаве
клинце
којима
су
ишарана
и
у
нове
калајисане
алке
које
се
блистале
и
засјењивале
очи
и
...
и
све
ми
се
чинило
као
да
и
они
трче
,
као
да
бјеже
,
измичу
испред
мене
.
И
,
—
макар
то
сада
било
и
смијешно
,
—
морао
сам
поскочити
,
ђипнути
неколико
пута
и
нагло
прихватити
за
алку
једну
,
само
да
зауставим
ту
кућу
,
која
је
бјежала
,
да
је
ухватим
,
стегнем
.
Хатиџа
,
која
је
,
обучена
мимо
обично
,
нагиздана
,
—
сад
сам
се
тек
досјетио
да
се
она
у
новије
доба
све
више
и
више
гиздала
и
китила
,
—
сједила
на
авлији
,
на
трави
и
низала
мерџане
које
бијаше
разасула
по
крилу
,
по
новим
,
свиленим
димијама
,
кад
ме
опази
некако
поплашено
устукну
натраг
и
одиже
руке
.
—
Шта
ти
је
?
...
Да
нијеси
болестан
?
...
——
запита
зачуђено
,
а
низ
мерџана
,
опружен
низ
малу
пуначку
руку
готово
до
лакта
,
прелијевао
се
према
сунцу
као
танак
кривудаст
млаз
крви
,
која
непрестано
цури
,
пуже
,
гамиже
,
тече
.
—
Шта
је
по
Богу
?
—
Боље
би
било
да
сам
болестан
,
—
одговорим
јој
некако
пакосно
,
осорно
,
примичући
се
са
чудном
,
лудом
жељом
да
јој
све
те
мерџане
проспем
,
да
их
изгазим
,
смрвим
и
сатрем
.
—
Да
сам
болестан
,
лакше
би
ми
било
...
Она
прегризе
конац
и
настави
да
ниже
другу
половицу
.
—
Шта
?
.
.
Да
се
опет
није
што
десило
?
—
запита
као
узгред
не
дижући
главе
.
—
Ти
знаш
...
—
Ја
?
—
запита
она
тихо
и
порумени
.
Руменило
њезино
још
ме
више
наљути
.
Изгледала
ми
тога
часа
као
преступница
каква
,
дрска
,
безобзирна
преступница
,
којој
се
на
све
стране
прича
о
гријеху
,
а
ипак
се
прави
невјешта
и
неће
да
га
призна
.
Отргох
јој
конац
из
руке
и
бацих
га
у
страну
.
—
Ти
...
ти
све
знаш
—
рекох
још
пакосније
,
жешће
,
изазивачки
.
—
Знаш
а
кријеш
,
прикриваш
...
—
Ама
шта
ти
је
?
—
запита
она
дурљиво
и
напући
усне
.
——
Какав
си
то
данас
?
.
.
—
Ја
сам
онакав
какав
сам
и
био
,
—
дочекам
кезећи
зубе
и
готово
режећи
—
а
ти
...
а
ти
си
кучка
једна
!
.
.
.
Она
,
по
обичају
,
накриви
главу
и
,
држећи
мали
прст
на
устима
,
меко
,
наивно
запита
:
—
Шта
сам
ти
учинила
?
.
.
—
Не
знаш
?
—
отегнух
подругљиво
,
накривљујући
главу
као
и
она
.
—
Ти
ништа
не
знаш
?
.
.
—
Не
знам
...
Токорсе
нехотице
стадох
на
оне
мерџане
што
сам
их
одбацио
и
почех
газити
.
Необичну
насладу
неку
осјећао
сам
у
томе
да
их
мрвим
,
уништим
,
и
нешто
као
да
ме
поче
голицати
на
смијех
...
—
А
рашта
се
састајеш
са
Хасаном
?
—
запитам
након
дуже
почивке
,
гледајући
јој
у
лијепи
,
мало
погнути
врат
,
који
као
да
је
био
бјељи
од
филдиша
.
Зачудо
,
учини
ми
се
као
да
сада
први
пут
гледам
у
тај
врат
и
његова
бјелина
и
пуноћа
изненада
освоји
ме
,
замами
.
Обузе
ме
жеља
и
да
се
спустим
покрај
ње
,
да
пољубим
,
угризем
,
уштинем
.
Она
не
одговори
.
—
Шта
је
?
.
.
Што
шутиш
?
.
.
—
запитах
мекше
,
а
и
нехотице
се
сагињем
,
надносим
над
њу
.
—
Одговори
ми
.
—
А
зар
га
нијеси
ти
довео
?
—
застиђено
прошапта
она
уздижући
обрве
.
—
Зар
није
твој
јаран
?
.
.
—
Ако
је
јаран
,
не
ашикује
се
с
њиме
...
И
загледах
се
у
обрве
и
учини
ми
се
да
тако
танке
,
свилене
,
високо
повијене
обрве
нико
на
свијету
нема
.
—
Ја
нијесам
ашиковала
—
одговори
она
мирно
и
погледа
ми
право
у
очи
...
Ах
,
очи
оне
!
.
.
Збуних
се
,
спетљах
,
замуцах
...
—
Само
сам
разговарала
с
њиме
—
додаде
затим
шапћући
.
—
Само
разговарала
?
.
.
Она
устаде
и
тресну
димијама
.
Сви
конци
попадаше
по
трави
.
—
А
зар
је
зазор
разговарати
са
твојим
јараном
?
—
заштита
лукаво
.
—
Он
ми
није
јаран
...
Она
збаци
шамију
с
главе
и
коврџаста
коса
расу
јој
се
по
раменима
.
—
И
зато
се
наљутио
—
отегну
некако
ђаволасто
,
дражећи
ме
.
—
Зато
?
.
.
Узнемирен
,
сметен
,
омађијан
,
опет
почнем
муцати
:
—
Нећу
да
...
да
долази
више
...
јер
...
јер
...
—
Јер
?
...
И
унесе
ми
се
у
лице
,
а
чупи
ме
почеше
шкакљати
по
образима
.
—
Јер
?
—
отегну
изазивачки
.
—
Биће
бруке
...
кавге
...
—
И
због
мене
би
,
зар
,
могло
бити
кијамета
?
.
.
Због
мене
?
.
.
И
она
се
изви
,
искриви
,
и
удари
у
грохотан
,
обијестан
смијех
.
—
Због
мене
зар
?
.
.
Због
мене
?
.
.
—
Убићу
!
.
.
Удавићу
!
.
.
—
рикнух
ја
помамно
,
зацењујући
се
,
раздражен
њезиним
смијехом
.
—
Убићу
свакога
!
.
.
—
Хахахаха
!
.
.
Зар
сам
ти
толико
драга
?
.
.
Хахахаха
!
.
.
То
нијесам
ни
знала
...
Хахахаха
!
.
.
И
измахујући
шамијом
,
ошину
ме
по
образима
и
поче
жмиркати
.
—
Ја
сам
мислила
да
ти
...
да
ти
...
ништа
због
мене
не
би
учинио
...
Мислила
сам
...
Их
...
Кавгаџијо
један
!
.
.
—
Ђаволе
!
.
.
Све
срџба
и
сва
љутња
као
да
намах
минуше
.
Дође
ми
да
се
и
сам
засмијем
и
да
се
увијам
,
онако
да
се
увијам
као
и
она
...
—
Не
знаш
колико
ми
је
драго
што
си
ми
то
казао
——
узвикну
наслањајући
ми
се
на
раме
и
умиљавајући
се
.
—
Не
знаш
ти
...
Их
!
.
.
Због
мене
,
болан
,
направио
би
чуда
!
.
.
—
Обећај
ми
да
више
нећеш
с
њиме
говорити
—
замолих
је
,
хватајући
је
за
подвољак
.
—
Реци
ми
!
.
.
Она
се
замисли
.
—
А
и
вечерас
ће
доћи
,
—
прошапта
.
—
И
вечерас
?
—
Синоћ
је
казао
да
ће
доћи
.
—
И
ти
ћеш
га
одбити
?
.
.
Гледајући
ме
некако
постиђено
,
мазећи
се
,
обгрли
ме
око
врата
и
привуче
себи
.
—
Нећеш
се
љутити
на
ме
,
ако
ти
нешто
кажем
?
—
отегну
.
—
Шта
?
.
.
.
—
Обећај
ми
да
се
нећеш
љутити
.
—
Лијепо
...
Нећу
се
љутити
...
—
Па
...
па
...
Изгледаше
као
да
се
борила
сама
са
собом
,
као
да
се
необично
мучила
да
изрекне
.
—
Па
...
ти
си
ми
драг
...
не
знам
ти
рећи
колико
си
драг
—
изговори
брзо
,
испрекидано
,
стискајући
очи
и
све
више
приљубљујући
се
уза
ме
.
—
Ономадне
...
кад
сам
чула
да
си
погинуо
...
вриснула
сам
и
не
гледајући
шта
ће
свијет
рећи
,
па
ето
!
—
нагло
прекиде
и
одгурну
ме
.
—
Треба
ли
баш
рећи
колико
си
драг
?
.
.
—
Треба
...
Све
ми
треба
...
—
узвикнух
весела
у
жељи
да
непрестано
онако
говори
,
читав
дан
да
говори
.
—
Казуј
!
.
.
Причај
!
.
.
Све
,
све
,
све
!
.
.
Она
поче
грицкати
нокте
,
мучити
се
.
—
Па
...
па
...
кад
си
ми
драг
,
узми
ме
!
.
.
—
узвикну
готово
плачући
.
—
Што
отежеш
са
свадбом
?
.
.
Узми
ме
!
.
.
Сјутра
,
прексјутра
,
одмах
!
.
.
—
Одмах
?
.
.
—
Узми
!
.
.
Води
ме
!
.
.
—
узвикну
јаче
и
поче
чупати
шамију
,
кидати
је
,
комадати
.
—
Ја
сам
твоја
...
Ничија
више
...
Води
ме
!
.
.
Па
се
опет
приви
уза
ме
,
усиљавајући
се
да
се
кроз
сузе
осмјехне
.
—
Води
ме
,
јер
...
јер
...
—
Јер
?
.
.
Сакри
ми
главу
за
леђа
и
брзо
изговори
:
—
Јер
...
јер
и
он
долази
...
и
...
ко
зна
шта
може
бити
...
Ја
занијемих
,
скамених
се
.
—
Води
ме
!
—
опет
убрза
склапајући
руке
,
увијајући
се
,
молећи
.
—
Ти
си
мој
...
Ти
...
Ако
желиш
добра
и
себи
и
мени
,
води
ме
!
.
.
XXXИ
Нијесам
могао
отезати
ни
размишљати
више
.
Страх
да
не
изгубим
Хатиџу
,
да
ми
је
не
преотму
,
премаме
,
уграбе
,
надјачао
је
све
остале
разлоге
.
Макар
што
ми
још
није
било
до
женидбе
,
што
нијесам
прије
ни
мислио
нити
се
љуцки
припремио
за
њу
,
одлучио
сам
да
се
одмах
вјенчамо
.
Ни
сватова
нијесам
сазивао
,
ни
шенлучио
,
ни
теферичио
.
И
кућу
сам
у
брзини
узео
под
кирију
,
не
бирајући
и
не
разгледајући
је
.
Хатиџа
чим
јој
преко
прага
прешла
,
грохотом
се
засмијала
.
Ни
ћилима
,
ни
серџаде
,
ни
шилтице
какве
није
било
у
собама
и
празне
,
голе
,
без
намјештаја
,
зијале
су
оне
и
црниле
се
некако
,
као
након
навале
хајдука
,
као
након
пожара
.
Из
зидова
им
,
из
подова
,
из
таваница
силно
заударало
на
стареж
,
на
плијесан
;
око
разлупаних
пенџера
испреплела
се
паучина
и
повијала
се
попут
дима
:
по
канатима
се
нахватала
прашина
с
прста
дебела
.
—
Зар
ме
овако
дочекујеш
?
—
запита
Хатиџа
одбацујући
фереџу
и
осврћући
се
.
—-
Зар
ти
је
ово
кућа
за
миловање
?
Их
!
.
.
Па
,
смијући
се
,
ухвати
ме
за
рамена
,
изгура
пред
врата
и
затвори
канат
.
—
Не
излази
ми
сад
на
очи
—
рече
тресући
главом
и
пријетећи
прстом
.
—
Сад
ћу
имати
посла
...
—
Их
,
баш
сам
луд
што
сам
је
довео
,
а
ништа
купио
нијесам
—
почех
прекоравати
самога
себе
,
силазећи
у
чаршију
и
чешкајући
се
иза
врата
.
—
Оженио
се
,
а
не
купио
ништа
!
.
.
И
срџба
нека
поче
ме
обузимати
,
чудна
,
пакосна
срџба
,
каква
обично
избија
у
човјеку
који
је
учинио
неку
погрешку
,
па
га
почели
прекоравати
,
смијати
му
се
ради
ње
.
И
као
што
се
он
најчешће
љути
баш
на
онога
који
му
се
смијао
,
тако
се
и
ја
почех
љутити
на
Хатиџу
.
—
Рашта
се
онако
засмијала
?
.
.
Рашта
ме
почела
пецати
?
—
питао
сам
се
,
газећи
по
оштром
шљунку
који
ми
хрштао
под
ногама
и
пипајући
се
по
џеповима
у
којима
су
звецкале
паре
.
——
Је
ли
,
бива
,
хтјела
да
покаже
како
се
надала
пуној
,
богатој
кући
,
па
се
преварила
?
.
.
Или
је
хтјела
да
се
подругне
мом
„
сиромаштву
“
и
да
каже
како
је
она
,
богата
агинска
кћи
,
научена
на
љепше
живовање
?
Је
ли
хтјела
одмах
,
на
првом
кораку
,
истаћи
своје
богатство
и
показати
колико
сам
ситан
према
њој
?
.
.
Шта
је
хтјела
она
?
.
.
Шта
је
хтјела
?
.
.
И
све
више
љутећи
се
,
бјеснећи
управо
,
наумих
да
се
вратим
и
да
јој
одмах
скрешем
,
очитам
све
.
Макар
био
и
први
дан
,
дође
ми
да
се
свадим
,
поинатим
с
њоме
.
Поинатио
бих
се
чак
и
са
људима
који
су
пролазили
и
гледали
у
ме
.
Чинило
ми
се
да
се
и
они
потсмјехују
,
ругају
се
,
изазивају
ме
.
Једва
сам
се
савладао
да
не
налетим
на
неке
и
не
почнем
их
ударати
...
Погледавши
око
себе
,
на
дућане
оне
,
изненада
ми
се
оте
узвик
:
—
Сад
ћу
јој
показати
!
.
.
Па
свратих
у
прву
магазу
која
ми
се
чинила
најзгоднија
,
застадох
на
вратима
и
испрсих
се
,
искривих
,
као
да
на
мегдан
изазивам
кога
.
—
Дајте
робу
!
.
.
Хоћу
да
пазарујем
!
.
.
Трговац
стар
,
немоћан
,
погурен
човјек
,
који
је
сједио
крај
ниске
чекмеџе
једне
и
на
кољену
срачунавао
нешто
,
бржебоље
одбаци
тефтер
,
одиже
наочаре
на
чело
и
погледа
ме
.
—
Робе
хоћеш
?
.
.
Ево
!
,
.
И
стаде
преда
ме
и
поче
показивати
.
Нити
сам
пазио
много
,
ни
размишљао
:
шта
треба
,
за
кућу
и
шта
не
треба
.
Брзо
,
не
загледајући
ствари
и
не
погађајући
се
,
почео
сам
узимати
:
тенџере
,
сачеве
,
тепсије
,
јоргане
,
огледала
,
сахане
.
Готово
све
што
ми
је
под
руку
долазило
,
све
сам
узимао
.
Само
стојим
,
узимам
и
одбацујем
у
страну
,
а
трговац
,
зачуђен
,
искривио
се
,
подигао
главу
,
па
ме
само
гледа
,
премјера
ме
свега
и
трљајући
руке
шапуће
нешто
,
непрестано
шапуће
.
—
Да
ми
се
носи
кући
—
откресах
набусито
,
вадећи
кесу
и
бацајући
новце
на
шилту
—
Одмах
...
—
Одмах
—
дочека
и
трговац
наклањајући
се
,
па
намигну
једноме
хамалу
да
приступи
.
—
Носи
!
.
.
Пред
дућаном
,
на
чаршији
,
сусретох
се
са
Сулагом
.
—
Треба
ли
ти
пара
?
—
запита
полако
,
шапћући
,
старајући
се
да
нико
не
чује
.
—
Колико
?
—
Мени
не
треба
ништа
,
—
одговорих
му
поносито
и
,
држећи
да
ми
се
и
он
руга
,
додадох
пакосно
:
—
Нијесам
просјак
.
—
Бабина
крв
...
Бабино
дијете
—
осмјехну
се
Сулага
вртећи
главом
и
,
одигнувши
прст
,
удари
ме
по
носу
.
—
А
ја
знам
да
треба
...
Кад
се
кућа
кући
,
онда
и
треба
.
—
Могу
ја
кућу
закућити
и
својим
парама
...
—
Неће
ти
бити
на
одмет
ни
Хатиџине
—
додаде
он
мекше
,
једнако
се
смјешкајући
.
–
Она
је
моје
дијете
...
Она
има
...
—
Што
је
њезино
и
подај
њојзи
...
Ја
нећу
њезина
...
И
,
оставивши
га
осамљена
,
потрчах
за
хамалом
.
Кад
сам
дошао
до
врата
и
од
хамала
узео
ствари
,
био
сам
смислио
:
и
шта
ћу
рећи
и
како
ћу
изгрдити
Хатиџу
.
Али
чим
сам
ступио
у
авлију
и
угледао
је
како
,
попевши
се
на
столицу
једну
,
са
загрнутим
рукавима
и
бошчом
повијеном
главом
,
ознојена
,
зарумењена
,
весела
,
пјевајући
чисти
врата
и
пенџере
,
трља
их
крпом
некаквом
,
запе
ми
ријеч
у
грлу
.
Заборавих
на
све
.
—
Шта
је
то
?
—
викну
опазивши
ме
,
па
остави
посао
,
скочи
са
столице
и
потрча
ми
у
сусрет
.
—
Шта
је
?
—
Ево
...
Ова
привири
и
пљесну
рукама
...
—
То
?
.
.
А
шта
ће
то
?
—
Па
...
Нека
кућа
није
празна
.
—
Празна
?
.
.
Опет
се
засмија
,
закикота
и
,
узевши
ме
за
руку
,
поведе
у
собу
.
Застадох
као
укопан
кад
пређох
преко
прага
.
Велики
,
тежак
ћилим
,
—
преко
чијих
грана
разлијевао
се
демирима
рашчешљан
широк
зрак
сунчани
,
—
простирао
се
по
тлима
,
оивичен
са
три
стране
рутастим
,
меким
серџадама
и
опкољен
дебелим
,
калуфли-јастуцима
који
се
поносито
поред
зида
уздизали
;
на
зидовима
,
изнад
њих
,
висиле
свилене
махраме
и
златом
извезене
чеврме
и
готово
падале
по
јастуцима
;
испод
шише
жутиле
се
неколике
обвехле
дуње
од
којих
читава
соба
мирисала
,
а
по
пенџерима
,
поред
каната
,
поредали
се
лонци
са
феслиђеном
,
чије
се
ситне
гране
обавиле
око
мрких
,
челичних
демира
и
лако
се
пољуљују
.
—
Улази
—
рече
Хатиџа
меко
,
као
тепајући
и
лако
ме
повуче
за
собом
.
—
Зар
није
лијепо
како
сам
намјестила
?
.
.
—
Лијепо
је
...
.
Обоје
сједосмо
испод
пенџера
,
на
серџаду
.
Ухвативши
се
за
руке
,
приљубивши
се
,
дуго
смо
гледали
у
очи
једно
другоме
.
Сва
срџба
моја
бијаше
потпуно
ишчезла
,
истопила
се
пред
погледом
њезиним
,
а
,
обвијајући
јој
меко
,
топло
,
пуначко
,
тијело
и
мени
се
пријатна
топлина
нека
поче
разлијевати
по
прсима
,
по
читавом
тијелу
.
И
,
тога
часа
,
дође
ми
да
заплачем
,
да
зајецам
,
загрцам
.
Спустивши
јој
главу
на
прса
све
је
јаче
почех
притезати
себи
,
привијати
.
—
Шта
је
?
.
.
Шта
ти
је
?
.
.
—
њежно
,
испрекидано
запита
она
,
милујући
ме
по
глави
.
—
Смајиле
!
.
.
—
Не
питај
!
.
.
Пусти
!
.
.
Остави
ме
овако
...
—
Сад
си
мој
...
мој
...
мој
...
и
ја
твоја
—
опет
прошапта
,
па
отрже
струк
феслиђена
и
поче
ме
шкакљити
по
врату
.
—
Сад
нас
нико
раставити
неће
.
И
,
као
присјетивши
се
нечега
,
саже
се
брзо
и
шапну
ми
на
ухо
:
—
А
он
,
кажу
отишао
...
—
Ко
он
?
—
Хасан
!
—
Куд
је
отишао
?
—
Отишао
на
усташе
.
.
Мало
прије
ми
рекоше
наши
кад
су
доносили
ствари
.
Ја
се
брзо
исправих
,
подигох
се
.
—
Што
си
га
сад
споменула
?
.
.
Што
ти
је
пао
на
памет
?
—
запитам
пријекорно
,
лако
је
одгурнувши
.
—
Што
...
што
си
сад
спомињала
?
.
.
—
Не
знам
,
—
покуњено
одговори
она
и
отегну
обрвама
.
—
Тако
...
Нехотице
...
Сажалих
се
кад
је
угледах
такву
.
—
Рашта
сам
је
прекорио
?
Рашта
сам
био
осоран
?
—
опет
се
почех
љутити
сам
на
се
.
—
Зар
је
крива
што
га
је
споменула
узгред
.
.
Зар
се
и
због
тога
завађати
с
њоме
?
.
.
Да
загладим
погрешку
примакох
јој
се
опет
,
узех
је
око
паса
,
и
снажно
,
у
наручју
,
одигох
са
серџаде
.
Уживајући
у
њезину
цикању
и
подврискивању
,
трчећи
понесох
је
по
соби
и
,
не
бранећи
јој
да
ме
удара
плетеницама
,
јаглуком
,
шамијом
,
да
ме
штипа
,
уједа
,
чупа
за
бркове
,
издигох
је
у
висину
и
спустих
покрај
јастука
,
на
широку
шилту
,
меку
,
кадифасту
шилту
која
као
да
је
одавно
чекала
на
нас
...
XXXИИ
Видећи
да
ме
никако
не
може
наговорити
да
примим
мираз
,
Сулага
предаде
Хатиџи
све
што
јој
мислио
дати
.
Одвојио
и
нешто
готовине
,
и
неколико
кућа
кметова
,
и
десетак
винограда
,
и
све
дао
.
Хтјела
не
хтјела
,
она
је
морала
о
свему
бригу
водити
,
сама
управљати
читавим
својим
имућем
.
Трзала
се
,
љутила
,
плакала
,
нудећи
ме
да
ја
све
узмем
у
своје
руке
,
молећи
,
преклињући
.
Узалуд
!
.
.
—
Учи
се
сама
,
па
ћеш
боље
проћи
него
ми
је
мајка
прошла
—
одговарао
сам
,
измичући
се
.
И
ништа
смјешније
није
било
него
је
испочетка
видјети
како
разговара
с
радницима
,
кметовима
и
момцима
,
како
рачуна
,
погађа
се
,
наређује
.
Кметови
распусте
уморене
мршаве
коње
по
авлији
,
разбацају
вреће
са
житом
и
мјехове
с
маслом
по
калдрми
,
засједну
на
трави
и
почну
одбијати
димове
из
кратких
,
дебелих
чибука
,
а
она
стане
међу
њих
румена
,
весела
,
насмијана
,
пита
их
о
земљи
,
о
хајвану
,
о
добрима
и
одмах
мјери
,
размјере
,
рачуна
,
записује
.
Запита
ли
који
:
шта
ће
унапријед
радити
и
шта
засађивати
,
сијати
,
она
се
збуни
,
спетља
се
и
као
почне
размишљати
.
—
Шта
ћу
казати
?
—
одмах
трчи
мени
и
пита
.
—
Смисли
,
па
нареди
како
хоћеш
.
—
Не
знам
...
не
умијем
...
—
Учи
се
!
.
.
Окренувши
се
љутито
од
мене
иде
Сулаги
и
њега
пита
.
—
Шта
ћу
радити
!
.
.
—
Ради
како
знаш
—
вели
и
он
и
звекеће
бројаницама
.
Тада
,
чупајући
шамију
,
са
очима
пуним
суза
,
поново
се
враћа
кметовима
.
—
Радите
као
и
досада
—
каже
,
а
неће
на
нас
ни
да
погледа
...
Кашње
се
ипак
навикла
,
научила
.
Увече
,
пошто
бих
дошао
из
чаршије
и
сјео
покрај
ње
,
изгледала
ми
увијек
радосна
,
срећна
,
задовољна
...
Чаврљала
је
,
причала
,
зборила
само
о
својим
пословима
,
нарочито
о
приходима
смијући
се
сама
себи
и
хвалећи
се
чак
.
Смијех
њезин
звонио
је
тада
кроз
полумрачну
собу
,
одјекивао
у
њој
и
,
чинило
ми
се
да
се
све
око
мене
смије
,
све
звони
,
пјева
и
одјекује
.
Сулага
нам
долазио
сваку
вече
.
Рано
,
одмах
по
вечери
,
зазвечала
би
алка
на
вратима
и
стари
мандал
зашкрипио
би
.
Чим
би
Хатиџа
потрчала
да
отвори
,
указивао
се
он
,
онако
ситан
,
мален
,
мршав
,
огрнут
тешким
дебелим
ћурком
,
с
дугим
јасминским
чибуком
под
пазухом
и
са
шкиљавим
прљавим
фењером
у
руци
.
Дугим
шареним
рукавом
отро
би
лагано
сузе
што
му
их
вјетар
нагонио
на
очи
;
погладио
бркове
и
прстима
рашчешљао
браду
,
па
мирно
сјео
на
шилту
,
испод
пенџера
,
спустивши
ћурак
поред
себе
а
чибук
преметнувши
преко
крила
.
—
Како
си
?
—
питала
га
Хатиџа
тада
,
меко
,
мазно
,
љубећи
му
руку
,
—
Како
мајка
?
.
.
Па
,
напунивши
лулу
духаном
,
подносила
му
ватру
да
припали
и
подметала
пепеоницу
.
Затим
је
сједила
поред
њега
,
уз
кољено
му
,
спустила
му
главу
на
прса
и
,
увијајући
се
,
умиљавајући
,
чупкала
га
за
браду
и
јаглуком
разгонила
дим
који
се
извијао
из
луле
.
—
Опет
крв
била
!
.
.
Опет
зло
!
.
.
—
шаптао
је
Сулага
након
дуже
почивке
,
милујући
Хатиму
по
коси
и
,
из
шале
,
огрћући
је
ћурком
.
—
Усташи
,
кажу
,
дочекали
наше
у
Дузи
и
све
поубијали
...
—
Опет
!
.
.
.
—
Не
слути
на
добро
!
.
.
Не
слути
на
добро
!
.
.
И
како
се
у
читаву
шехеру
ни
о
чем
толико
говорило
није
колико
о
ширењу
устанка
,
о
бојевима
,
окршајима
,
јунацима
разним
,
говорили
смо
и
ми
највише
о
томе
,
готово
једино
о
томе
.
И
како
је
свак
,
—
био
луд
или
паметан
,
—
налазио
за
потребно
и
да
прориче
понешто
,
тако
смо
и
ми
,
поводећи
се
за
осталима
,
врачали
,
гатали
,
прорицали
.
Гледали
смо
у
мјесец
,
у
звијезде
,
тражили
знакове
небеске
;
причали
и
препричавали
и
своје
и
туђе
снове
и
тумачили
их
.
Ја
,
млад
и
загријан
,
прорицао
сам
да
ће
наша
војска
све
покорити
,
уништити
,
попалити
и
још
чвршће
утврдити
нашу
силу
и
господство
наше
,
док
је
Сулага
,
напротив
,
тужно
климао
главом
и
непрестано
уздисао
.
—
Кад
сила
прекипи
и
кад
пређе
у
насиље
,
онда
јој
је
и
крај
—
тврдио
је
упорно
,
не
попуштајући
—
Па
и
наша
сила
била
...
Била
и
не
враћа
се
више
...
И
,
након
тога
,
поново
уздахнуо
и
суза
једна
заблистала
му
се
на
трепавици
.
—
Не
слути
на
добро
...
Не
слути
на
добро
...
—
Јесам
ли
кршна
овако
?
—
изненада
би
запитала
Хатиџа
,
жељна
да
га
развесели
,
сва
се
умотавајући
у
ћурак
и
од
ишараног
пешкира
правећи
турбан
око
главе
.
—
Јесам
ли
кршна
?
.
.
Па
засмијавши
се
стискала
је
очеву
руку
,
пребацивала
је
себи
преко
врата
и
опет
се
привијала
уз
њега
.
—
Реци
:
јесам
ли
кршна
?
—
Баш
си
дијете
!
—
осмјехнуо
би
се
и
он
и
пољубио
је
у
чело
.
—
Право
дијете
!
.
.
И
звекећући
бројаницама
почео
би
причати
о
дјетињству
јој
,
о
причама
,
шалама
,
поступцима
њезиним
.
Док
је
говорио
,
негдје
недалеко
,
у
комшилуку
,
разлијегала
се
пјесма
нечија
и
припуцавале
су
пушке
.
И
дуго
смо
сједили
тако
,
сами
,
одвојени
од
свакога
.
Тек
касно
,
испред
поноћи
,
лагано
би
се
дигао
он
,
огрнуо
се
ћурком
и
,
узевши
чибук
под
пазухо
а
фењер
у
руку
,
излазио
из
собе
,
одлазио
.
XXXИИИ
Враћајући
се
једне
вечери
из
дућана
,
сусретох
Хатиџу
пред
вратима
.
Застаде
пред
прагом
,
рашири
пуке
и
препријечи
ми
пут
,
тресући
чупима
,
осмјехујући
се
.
—
Погоди
ко
је
дошао
,
—
рече
весело
,
па
накриви
главу
и
поче
жмиркати
.
—
Погоди
!
—
Ко
је
?
.
.
—
Неко
,
неко
...
Погађај
!
.
.
—
Да
није
...
?
...
—
Мајка
!
—
узвикну
она
и
,
потрчавши
,
сави
ми
руке
око
врата
.
—
Она
!
.
.
Кад
сам
уљегао
у
собу
затекао
сам
мајку
како
узваљена
уз
јастуке
сједи
на
шилти
и
пуши
.
Опазивши
ме
,
отури
чибук
у
крај
,
придиже
се
и
пође
ми
у
сусрет
.
—
Нећеш
ми
,
зар
,
замјерити
што
сам
дошла
да
ти
кућу
видим
?
—
рече
покуњено
,
снебивајући
се
и
ломећи
прсте
.
—
Нијесам
могла
срцу
одољети
да
не
дођем
,
да
...
И
,
погледавши
и
мене
и
Хатиџу
,
тихо
додаде
:
—
Голубови
моји
!
.
.
—
Па
ће
она
и
ноћити
код
нас
—
брзо
дочека
Хатиџа
,
опет
је
водећи
шилти
и
намјештајући
,
уређујући
јастуке
око
ње
.
—
Наша
је
ноћас
!
.
.
—
А
Зулфага
?
.
.
—
На
селу
је
—
мирно
одговори
мајка
и
опет
узе
чибук
.
—
Зар
бих
ја
смјела
доћи
да
је
овђе
?
Па
привуче
Хатиџу
уза
се
,
пољуби
је
и
дубоко
уздахну
:
—
Камо
среће
да
сам
вазда
с
вама
...
Ех
!
.
.
Неко
вријеме
сви
смо
ћутали
.
Мајка
је
гутала
димове
враћајући
их
кроз
нос
и
,
како
јој
очи
бијаху
влажне
,
неколико
их
пута
отирала
,
а
Хатиџа
је
,
лежећи
поред
ње
,
зубима
ломила
љешнике
и
,
намигујући
и
као
дражећи
ме
,
пробирала
језгре
и
грицкала
их
.
—
А
,
чини
ми
се
,
сад
ће
и
теби
бољи
земан
доћи
—
рече
,
напошљетку
,
мајка
,
прибирајући
се
и
исправљајући
.
—
Чини
ми
се
да
ће
и
теби
добро
бити
...
—
Мени
је
и
сад
добро
—
одговорих
јој
весело
,
показујући
на
кућу
,
на
Хатиџу
.
—
Ја
сам
задовољан
.
—
Ама
теби
се
твоје
отело
и
то
треба
вратити
,
—
дочека
она
ватреније
и
,
као
кривац
какав
,
бојећи
се
да
ме
отворено
погледа
,
окрену
главу
према
мусан-дери
.
—
Отета
ти
је
бабовина
...
—
Да
није
отета
,
не
бих
се
научио
радити
...
Она
поче
истресати
пепео
и
,
токорсе
,
чистити
лулу
и
стругати
је
.
—
Јеси
ли
чуо
да
су
се
свадили
?
—
запита
отегнуто
,
чистећи
и
стружући
све
живље
.
—
Ко
?
.
.
—
Зулфага
и
Хамид
.
—
Зар
?
.
.
Сломивши
лулу
одбаци
је
у
крај
и
поче
пипати
око
себе
,
као
тражити
нешто
.
—
Ономадне
,
у
лову
,
Зулфага
га
хтио
убити
—
рече
полугласно
,
као
да
сама
са
собом
разговара
.
—
Пуцао
,
кажу
,
у
јаребицу
,
па
погодио
Хамида
у
ногу
...
Он
му
све
знао
,
све
лоповлуке
,
па
га
хтио
макнути
са
свијета
...
И
да
и
Хамид
није
имао
пушку
,
погинуо
би
...
—
Па
?
.
.
—
Па
се
Хамид
распалио
и
сад
све
почео
причати
—
настави
мајка
живље
,
окренувши
се
Хатиџи
.
—
Долазио
је
и
мени
,
па
и
мени
причао
...
Нити
је
,
каже
,
Зулфага
имао
својих
пара
кад
је
у
нас
дошао
,
нити
су
Хамиду
паре
отели
хајдуци
,
нити
је
кмете
онако
јефтино
продао
,
ни
у
грађевине
онолико
утрошио
...
Све
,
све
,
све
му
лаж
била
!
...
Ја
је
погледах
и
слегох
раменима
.
—
Па
тако
сам
и
мислио
—
одговорих
мирно
.
—
Друкчије
није
ни
могло
бити
...
—
Сад
...
сад
узми
Хамида
себи
,
изведи
га
пред
суд
и
он
ће
ти
све
потврдити
—
откреса
она
опоро
,
пакосно
,
осветнички
.
—
Ето
ти
свједока
,
болан
!
.
.
Зулфага
ће
ти
,
на
срамоту
,
све
повратити
...
У
мени
,
изненада
,
као
да
поче
копрцати
,
чепркати
нешто
.
Гледајући
је
онако
сурову
,
љутиту
и
распаљену
,
дође
ми
да
и
сам
постанем
суров
,
да
је
пецнем
,
надражим
,
да
се
осветим
мало
.
—
А
ти
?
—
запитам
тихо
,
полако
,
хотимично
отежући
и
наглашавајући
свако
слово
.
—
Ти
шта
ћеш
?
.
.
Она
се
зачуди
.
—
Ја
?
.
.
—
Ако
тужим
Зулфагу
,
оде
и
ти
под
суд
...
Зар
нијеси
и
ти
свједочила
како
је
он
хтио
?
—
па
?
.
.
—
Осудили
би
и
тебе
...
Она
се
придиже
,
исправи
се
и
,
онако
мршава
,
блиједа
,
слаба
,
ослони
се
леђима
о
зид
и
десном
руком
прихвати
се
за
чело
.
—
Па
зар
нијесам
зарадила
да
ме
осуде
?
—
рече
изнемогло
,
промукло
,
блесаво
нас
гледајући
као
да
се
буди
иза
сна
.
—
Нека
ме
убију
,
објесе
,
утуку
,
нека
муче
колико
хоће
,
све
сам
то
сама
зарадила
...
И
...
ево
...
ја
и
хоћу
освету
љуцку
и
волим
јој
него
...
него
освети
Алаховој
...
него
оваком
животу
...
Глава
јој
клону
на
раме
и
склопи
очи
.
—
Ја
...
ето
свједочила
сам
,
а
знала
сам
да
се
твоје
отима
—
настави
задихано
,
испрекидано
,
загушено
.
—
Ја
,
црна
мајка
,
устала
на
своје
дијете
,
на
крв
своју
...
Црна
мајка
гледала
како
се
мучиш
,
а
муци
ти
сама
била
крива
...
Црна
мајка
помагала
душманима
да
те
гоне
,
да
гњаве
...
Па
се
опет
исправи
,
раскиде
јечерму
на
прсима
и
указа
на
усахле
,
смјежуране
,
објешене
дојке
,
које
јој
вириле
испод
растављених
пешева
од
кошуље
.
—
И
овђе
...
овђе
—
рече
живље
,
—
оклен
сам
те
хранила
,
пече
сада
,
пече
и
гризе
и
дави
...
Храна
мајчина
црну
ти
мајку
подгриза
и
свети
јој
се
...
И
мајка
ти
сад
у
очи
не
смије
погледати
...
И
мајка
ти
не
смије
рећи
:
сине
...
И
не
смије
ти
приступити
мајка
,
јер
...
јер
...
јер
...
Мршаво
лице
њезино
изнакази
се
,
искриви
.
Уста
као
да
пређоше
на
десни
образ
,
одмах
покрај
уха
,
брада
као
да
се
сравни
са
опуштеним
подвољком
,
утону
у
њему
,
очи
се
помутише
,
заблијештише
.
—
Освети
ми
се
!
.
.
Гони
ме
!
.
.
—
протепа
молећи
,
заставши
преда
мном
са
раширеним
рукама
,
а
ипак
не
смијући
да
ми
приступи
и
да
ме
такне
.
—
Лакше
ће
ми
бити
,
ако
ме
пригњечиш
...
Уби
,
сине
!
.
.
Хатиџа
заплака
,
побјеже
из
собе
.
—
Убите
ме
,
гоните
ме
из
куће
своје
!
—
јаукну
мајка
кушајући
да
пође
према
вратима
.
–—-
Како
можете
оваку
мајку
примати
?
.
.
Бржебоље
притрчах
и
падох
јој
пред
ноге
.
—
Моја
је
кућа
као
и
твоја
,
мајко
!
.
.
И
заплакасмо
обоје
,
зајецасмо
једно
крај
другога
.
XXXИВ
Када
сам
с
мајком
разговарао
о
Хамиду
и
његовој
свађи
са
Зулфагом
,
ни
помишљао
нијесам
никако
да
ће
он
сам
,
до
неколико
дана
,
доћи
ми
у
дућан
и
сам
ми
се
јавити
.
Кад
ми
стаде
на
ћепенак
,
сав
изгребан
,
мрк
,
необријан
,
у
подераним
,
иструлим
хаљинама
,
—
ако
се
оно
неколико
крпетина
што
се
једва
држало
на
њему
могло
назвати
хаљинама
,
—
са
завезаним
оком
и
са
три
крупне
чворуге
на
глави
,
узвикнуо
сам
од
чуда
.
Погледавши
ме
,
као
да
се
и
он
застиђе
,
смете
,
па
на
силу
поче
кашљуцати
и
опљуцкивати
око
себе
.
—
Поздравио
те
Хасан
,
—
рече
комешајући
раменима
и
бирајући
гдје
ће
сјести
.
—
Рекао
ми
да
те
поздравим
.
—
Хасан
?
.
.
Хамид
се
спусти
на
ћепенак
,
одиже
ногу
и
поче
причвршћивати
опуту
на
распалим
опанцима
,
из
којих
му
провиривали
каљави
,
трули
остаци
од
чарапа
и
црни
,
испуцани
прсти
.
—
Не
чуди
се
што
сам
га
нашао
—
рече
кроз
зубе
,
не
баталећи
посла
.
—
Оставио
сам
онога
хајдука
...
Зулфагу
онога
...
па
отишао
јунаку
,
у
чету
његову
.
—
И
био
четник
?
.
.
—
Само
десет
дана
...
Затим
,
из
мокре
крпе
некакве
,
која
је
заударала
на
зној
,
истресе
нешто
духана
на
длан
,
узе
га
међу
прсте
и
поче
потпрашивати
...
—
А
сад
ће
и
Хасан
доћи
—
рече
кихајући
.
—
Наредио
ми
је
да
ти
кажем
да
ће
доћи
...
—
Оставиће
,
зар
,
чету
?
.
.
Хамид
опет
кихну
.
—
Рањен
је
мало
,
па
ће
доћи
да
се
лијечи
...
И
казао
је
да
му
припремиш
једну
собу
у
кући
...
—
Ја
?
.
.
Хамид
отре
сузе
што
му
од
кихања
налетиле
на
очи
и
опљуну
.
—
Неће
он
више
у
Зулфаге
нипошто
—
рече
суво
.
—
Чим
сам
му
ја
љуцки
опричао
какав
је
оно
чојек
,
одмах
га
и
омрзнуо
...
И
вели
:
неће
ни
у
кога
него
у
тебе
.
—
И
данас
ће
доћи
?
—
Данас
.
Тога
часа
чудно
ми
заигра
срце
.
Једва
се
савладах
да
не
узвикнем
од
весеља
.
Рањен
,
слаб
,
немоћан
јаран
и
опет
никог
другог
не
тражи
,
ни
у
кога
неће
него
у
мене
.
Макар
се
и
свађали
,
макар
се
и
љутили
један
на
другога
,
опет
не
може
да
заборави
,
да
омрзне
ни
он
на
ме
ни
ја
на
њега
.
Опет
смо
најближи
,
највјернији
,
најискренији
!
.
.
Оставивши
Хамида
у
дућану
,
потрчах
Хатиџи
.
—
Ти
кућом
управљаш
,
ти
се
питаш
,
па
хоћеш
ли
да
примимо
једног
госта
данас
—
запитах
узбуђено
,
затекавши
је
у
кухињи
,
украј
огњишта
,
како
чучи
поред
ватре
и
подстиче
је
.
—
Хоћеш
ли
?
.
.
Она
подиже
главу
,
погледа
ме
.
Пуно
,
бијело
лице
освијетљено
ватром
,
свијетлило
се
,
блистало
некако
,
очи
јој
се
пламиле
,
сијале
,
а
црвена
шамија
на
глави
као
да
је
и
сама
горјела
,
пламтјела
.
—
Госта2
?
.
.
Кога
?
.
.
——
запита
зачуђено
.
—
Оклен
?
—
Хасана
!
—
Њега
?
.
.
Па
несвјесно
испусти
жарач
и
у
забуни
голим
рукама
хтједе
гурнути
у
ватру
.
—
Враћа
се
,
па
хоће
у
нас
...
Моли
—
дочеках
ја
мекше
,
и
сам
је
молећи
.
—
А
грехота
да
га
одбијемо
...
Она
не
одговори
.
Придиже
се
и
као
да
пође
да
тражи
нешто
,
да
узме
.
Затим
брзо
поче
уклањати
некакве
сахане
са
серђена
и
редати
их
по
тлима
,
уз
огњиште
.
—
Грехота
је
,
—
опет
јој
се
јавих
,
пристајући
за
њом
.
—
Наш
је
...
—
Шта
?
.
.
И
опет
ме
погледа
зачуђено
.
—
Грехота
да
га
одбијемо
.
—
Немој
...
Нипошто
немој
у
кућу
,
—
као
досјети
се
она
,
хватајући
ме
за
руку
.
—
Нипошто
!
.
.
Мени
сад
истом
свану
пред
очима
:
зашто
је
збуњена
,
зашто
усплахирена
тако
.
Сад
се
сјетих
свега
!
И
Хасановог
првог
доласка
,
и
њезиних
састанака
с
њиме
,
и
моје
ненадне
женидбе
.
На
све
био
заборавио
као
да
ништа
ни
било
није
,
као
што
човјек
,
пробудивши
се
у
ведро
,
свијетло
јутро
,
заборави
на
ружне
снове
што
их
недавно
снивао
.
Чак
ни
Хасанова
порука
није
ме
могла
потсјетити
на
то
.
Радост
што
ћу
опет
виђети
јарана
,
што
ћу
га
рањена
примити
у
своју
кућу
и
сам
његовати
,
јача
је
била
од
свега
другог
и
у
први
мах
на
друго
нијесам
ни
помишљао
.
Сама
Хатиџа
,
ето
,
нехотице
ми
напомену
,
указа
на
све
.
Али
,
за
чудо
,
мјесто
да
се
забринем
,
наљутим
,
планем
,
поста
ми
све
смијешно
,
необично
смијешно
.
Дође
ми
да
јој
се
у
лице
наругам
,
да
је
подражим
.
И
чудна
жеља
обузе
ме
да
се
поиграм
њоме
,
да
је
намучим
.
—
А
рашта
да
га
не
примимо
?
—
запитах
као
чудећи
се
и
прождирући
је
погледом
.
—
Рашта
?
.
.
—
Немој
...
молим
те
...
—
А
јаран
ми
...
Она
заломи
рукама
,
искриви
се
.
—
Ја
га
се
бојим
—
прошапта
готово
плачући
.
—
Бојим
га
се
...
—
Их
!
.
.
—
Ако
желиш
мира
у
кући
не
примај
га
!
—
викну
.
Деси
се
,
каткад
,
да
човјек
ужива
,
осјећа
насладу
неку
и
у
мукама
својим
и
онога
ко
му
је
најдражи
...
Морам
рећи
да
сам
се
ја
,
у
истини
,
наслађивао
садашњим
мукама
Хатиџиним
,
светио
јој
се
,
и
мјесто
да
олакшам
,
још
сам
је
више
мучио
,
пецао
.
—
Зар
ти
је
сада
мрзак
,
па
га
гониш
?
—
запитах
пакосно
.
—
А
зар
га
се
ти
не
бојиш
?
—
живо
дочека
она
,
гризући
усне
.
—
Вјерујем
у
се
,
да
нијесам
грђи
од
њега
,
макар
што
је
јунак
,
—
одговорих
поносито
—
а
вјерујем
и
теби
...
Што
бих
га
се
бојао
?
.
.
Она
се
ухвати
за
серђен
и
поче
трести
њиме
.
—
Ама
ја
се
бојим
и
себе
саме
—
готово
јаукну
.
—
Бојим
се
за
се
,
за
те
,
за
срећу
коју
си
ми
само
ти
донио
,
за
слободу
оволику
...
Хоћеш
ли
,
болан
,
да
се
рвем
и
с
њим
и
са
собом
?
.
.
—
Рви
се
.
Бићеш
јача
!
.
.
—
И
да
се
играмо
ватром
?
.
.
—
Ако
је
ватра
,
баш
хоћу
да
те
окушам
у
њој
,
да
видим
каква
ћеш
ми
изаћи
...
Ето
колико
ти
вјерујем
!
.
.
—
Немој
,
Смајиле
,
—
протепа
она
меко
,
мазећи
се
.
—
Не
знаш
ти
...
—
Он
мене
здрава
пазио
у
својој
кући
,
а
ја
њега
рањена
да
гоним
...
Помисли
,
бона
...
Рањен
!
.
.
Она
се
намах
исправи
.
—
Рањен
?
.
.
Тешко
?
.
.
—
брзо
запита
.
—
Не
знам
...
—
Је
ли
стигао
?
.
.
Је
ли
овђе
?
.
.
—
Данас
ће
стићи
...
Сада
...
—
Онда
...
ево
му
куће
,
—
дочека
она
без
размишљања
и
показа
на
собу
.
—
Не
смије
га
рањена
нико
његовати
,
него
ми
.
Ја
је
пољубих
у
чело
.
—
Онда
припреми
све
и
све
уреди
—
рекох
полазећи
.
—
Ја
ћу
казати
Хамиду
да
га
примамо
.
XXXВ
Пошто
је
бербер
,
—
кога
одмах
дозвасмо
чим
смо
Хасана
скинули
с
кола
и
унијели
у
кућу
,
—
ступио
у
собу
и
почео
припасивати
дугу
,
шарену
бошчу
,
Хасан
,
блијед
,
подбухо
,
с
дебелим
мјехурима
испод
очију
,
али
снажан
и
присебан
,
откопча
прљаву
,
подерану
,
укочену
од
скорене
крви
антерију
,
раздрљи
је
мало
и
осмјехнувши
се
избаци
:
—
Ништа
!
.
.
Ситница
је
!
.
.
Затим
се
окрену
мени
и
прошапта
:
—
Не
дај
Хатиџи
да
улази
...
Препашће
се
...
Бербер
,
шапћући
нешто
у
себи
,
клекну
покрај
душека
,
загрну
рукаве
и
,
погледавши
у
широку
,
голему
рану
,
која
се
црнила
изнад
лијеве
бедре
,
зачуђено
узвикну
:
—
Охо
!
...
—
Ситница
!
—
и
опет
добаци
Хасан
,
узваливши
се
на
јастуке
.
—
Зрно
се
мало
нашалило
.
Па
одмах
стисну
зубе
и
намршти
се
.
Бербер
немилосно
забоде
прсте
у
рану
и
као
да
нешто
тражаше
.
—
Боли
ли
?
—
запитам
полако
,
примичући
се
.
—
Тхе
...
сврби
...
—
проциједи
он
кроз
зубе
све
се
више
мргодећи
.
—
Не
тражи
куршума
!
.
.
Извађен
је
!
—
викну
љутито
берберу
,
одгурнувши
га
.
Бербер
,
гунђајући
,
дохвати
ибрик
с
водом
,
очисти
рану
,
опра
и
намазавши
широку
,
танку
крпу
некаквим
жутим
,
гњецкавим
мехлемом
,
што
га
уза
се
донио
,
привије
.
—
Ништа
је
—
рече
мирно
,
утежући
бедру
платном
.
—
Зарашће
брже
...
—
Кроз
десет
дана
?
—
запита
Хасан
нестрпљиво
,
врпољећи
се
.
—
Је
ли
?
.
.
—
Кроз
двадесет
...
Превићемо
је
неколико
пута
.
Пошто
је
бербер
отишао
,
уљезе
и
Хатиџа
у
собу
.
Носила
је
велику
,
тешку
,
распаљену
мангалу
,
на
којој
између
жераве
руменио
се
трбушасти
,
крупни
кахвени
ибрик
и
бијелили
се
танки
филџани
.
Читаву
главу
бијаше
умотала
шамијом
,
повезала
је
,
те
јој
само
нос
испод
ње
провиривао
;
погледа
никако
ни
одвајала
није
од
мангале
нити
од
ибрика
.
Хасан
,
опазивши
је
,
и
сам
се
збуни
и
поче
пипати
око
себе
,
извлачити
нешто
испод
душека
.
Ни
ријечи
не
проговорише
једно
другоме
,
нити
се
за
здравље
упиташе
...
Мени
смијешна
дође
та
забуна
њихова
и
да
не
бих
ударио
у
гласан
смијех
,
морао
сам
се
уједати
за
усне
.
Бојећи
се
да
се
ипак
нећу
моћи
савладати
,
узмем
од
Хатиџе
кахву
и
,
сједајући
и
испијајући
,
сам
отпочнем
разговор
.
—
А
кад
си
рањен
?
—
запитам
меко
,
болећиво
,
сасвим
заборављајући
да
сам
га
то
исто
при
доласку
питао
.
—
Јуче
?
—
Прекјуче
—
кратко
одговори
он
,
не
гледајући
ме
.
—
У
боју
?
.
.
—
Па
...
било
је
мало
окршаја
...
Ја
се
токорсе
зачудих
.
—
Их
,
колико
ли
их
морало
погинути
док
су
тебе
ранили
!
.
.
Он
се
наслони
на
јастук
и
,
окренувши
се
од
Хатиџе
,
погледа
у
зид
.
—
Мислиш
ли
ти
да
су
усташи
жене
,
кад
тако
питаш
!
—
отегну
некако
осорно
.
—
Јунаци
су
оно
,
болан
,
а
ми
смо
нико
и
ништа
...
Једва
сам
живу
главу
изнио
између
њих
...
И
одбацивши
празан
филџан
отсијече
:
—
Немој
ме
ни
питати
о
томе
...
О
томе
се
причати
не
може
...
Хатиџа
,
бацивши
најприје
један
топао
,
њежан
поглед
на
ме
,
као
да
ме
пита
за
дозволу
,
приступи
му
:
—
Хоћеш
ли
још
кахве
?
—
запита
шапатом
.
Он
не
одговори
.
Причини
се
као
да
није
чуо
.
—
Хоћеш
ли
још
кахве
?
—
Нека
—
одговори
јој
,
не
осврћући
се
.
—
Не
могу
...
—
Шта
?
.
.
И
наднесе
се
над
њим
да
боље
чује
.
—
Шта
си
казао
?
.
.
—
Не
могу
.
Она
је
непомично
стајала
и
као
да
га
хтјела
још
нешто
питати
,
а
он
,
осјећајући
јој
близину
,
врпољио
се
и
пипао
рану
.
Тек
кад
се
измакла
од
њега
и
изишла
из
собе
,
стиште
зубе
и
покуша
да
се
исправи
.
—
Камо
среће
да
погибох
!
—
јекну
.
XXXВИ
За
све
вријеме
,
испочетка
,
док
се
Хасан
лијечио
и
док
је
имао
болова
био
сам
врло
мало
у
дућану
.
Макар
што
је
Хамид
вазда
био
поред
њега
,
макар
што
сам
и
Хатиџи
непрестано
препоручивао
да
на
њ
пази
,
опет
су
увијек
слали
некога
по
ме
,
поручивали
,
звали
ме
.
И
није
да
су
ме
звали
због
крупних
каквих
ствари
,
него
због
ситница
,
беспослица
разних
.
—
Шта
је
?
—
запитам
улазећи
у
собу
,
ознојен
и
уморан
,
и
погледам
их
обоје
.
—
Што
сте
звали
?
.
.
А
Хасан
одмах
са
душека
дочекује
:
—
Треба
ми
духана
.
—
Па
што
нијеси
Хамида
послао
да
донесе
?
—
Јок
!
.
.
Ја
хоћу
из
твоје
руке
...
Па
,
узевши
духана
из
моје
кутије
,
повуче
ме
себи
:
—
Немој
ићи
...
Остани
,
—
каже
.
—
Не
могу
...
Имам
посла
...
—
Остани
...
Слађе
ми
попушити
цигар
кад
си
ти
овђе
.
Други
пут
,
опет
,
зауставља
ме
Хатиџа
.
—
Да
се
договорим
с
тобом
због
кметова
—
вели
.
—
Нека
...
Договорићемо
се
сјутра
—
одговорим
јој
весело
.
—
Нећу
ја
сјутра
...
Хоћу
сада
...
Треба
да
им
наредим
нешто
...
—
Нареди
сама
...
Твоји
су
...
—
Нећу
без
договора
.
И
обоје
ме
тако
заустављали
,
задржавали
.
Бојали
се
,
зар
,
—
макар
што
је
Хамид
ту
био
,
–
да
остану
близу
једно
другом
,
да
се
погледају
отворено
,
да
се
сами
упусте
у
разговор
...
Кад
сам
ја
био
међу
њима
лакше
било
обојима
...
Тада
су
већ
смјели
и
причати
и
запиткивати
и
препирати
се
.
За
чудо
,
као
да
ни
о
чему
другоме
нијесу
имали
толико
говорити
,
колико
о
мени
.
Мени
у
лице
почну
причати
о
мени
,
хвалити
ме
,
надметати
се
управо
у
похвалама
.
—
Никад
нијесам
знао
да
си
оваки
—
зборио
је
Хасан
,
наслонивши
се
на
јастук
и
као
дријемајући
.
—
И
огријешио
сам
се
пред
тобом
,
и
здружио
се
твојим
душманином
и
хтио
...
Ех
,
много
сам
хтио
!
—
узвикнуо
би
,
погледавши
на
Хатиџу
.
—
А
ти
...
ево
...
опет
ме
примио
...
и
довео
...
и
...
ех
,
ех
...
Па
преврне
очима
,
стисне
зубе
и
,
изненада
,
почне
сам
себе
кудити
.
—
А
ја
...
ја
сам
најгори
чојек
на
свијету
,
—
гунђао
је
промукло
,
погледом
тражећи
Хатиџу
и
окрећући
се
према
њој
.
—
Разбојник
сам
,
зликовац
сам
,
хајдук
,
зулумћар
...
У
мене
је
и
срце
од
камена
и
нема
милости
ни
љубости
ни
према
коме
...
Не
може
,
пусто
,
никога
да
замилује
...
И
жену
и
ђецу
кад
бих
имао
,
ни
њих
не
бих
миловао
...
И
њима
бих
зликовац
био
...
Нико
се
уза
ме
усрећио
не
би
...
Нико
!
У
мени
се
тада
опет
јављала
она
чудна
жеља
:
да
мучим
,
да
пецам
,
да
уједам
подмукло
,
испотаје
:
—
Зар
се
ни
Хатиџа
не
би
усрећила
?
—
питао
сам
тихо
,
указујући
на
њу
и
као
подсмјехујући
се
.
—
Ни
она
?
.
.
Хасан
је
стискао
зубе
,
мрштио
се
и
мрко
ме
гледао
.
Одговарао
није
ништа
.
—
Ја
само
с
тобом
могу
—
брзо
се
уплетала
Хатиџа
,
пропињући
се
на
прсте
и
наслањајући
ми
главу
на
раме
.
—
Среће
своје
...
слободе
своје
...
тебе
...
нипошто
дала
не
бих
!
.
.
—
У
мене
нема
ни
поштења
правог
,
ни
благодарности
—
опет
изненада
викне
Хасан
и
заклони
главу
јорганом
да
нас
не
гледа
онако
састављене
,
приљубљене
,
срећне
.
—
Ни
према
коме
немам
благодарности
...
осим
...
осим
према
теби
...
сада
...
Теби
нипошто
не
бих
невјеру
учинио
!
.
.
Нипошто
!
.
.
—
Ти
ми
и
не
можеш
невјере
учинити
—
одговарао
сам
мирно
,
опет
га
нудећи
духаном
.
—
Никад
...
Он
зине
,
блене
у
ме
.
—
Не
могу
?
.
.
Вјерујеш
ли
?
.
.
—
Вјерујем
.
—
И
нећу
,
—
одлучно
вели
тада
и
исправи
се
.
-—
Никоме
за
љубав
не
бих
ти
невјеру
учинио
...
Никоме
!
.
.
Ево
и
крви
,
ако
треба
,
да
пролијем
за
те
...
Ево
свега
...
Чак
и
кад
бих
изишао
из
собе
и
кренуо
,
пошао
у
дућан
,
он
је
једнако
о
томе
говорио
,
једнако
ме
хвалио
и
једнако
нудио
крви
.
И
,
кад
бих
замакао
кроз
сокаке
и
приближио
се
чаршији
,
увијек
ми
се
причињавало
као
да
га
непрестано
слушам
како
виче
,
како
још
хвали
и
још
нуди
...
XXXВИИ
Хасан
што
се
више
опорављао
и
оздрављао
,
постајао
је
и
све
несношљивији
,
насртљивији
,
раздражљивији
.
Чинило
се
као
да
је
и
дјелом
хтио
показати
како
је
„
зликовац
,
хајдук
и
зулумћар
“
,
како
му
је
„
срце
од
камена
“
,
те
како
више
нема
„
милости
ни
љубости
“
ни
према
коме
.
Нарочито
према
Хатиџи
.
Сваке
вечери
,
кад
сам
се
враћао
кући
,
дочекујући
ме
на
авлији
,
имала
је
понешто
ново
да
прича
о
њему
.
Накриви
главу
према
рамену
,
извије
танке
обрве
,
напући
усне
и
некако
дурљиво
,
мазно
,
као
дијете
коме
отимају
лутку
,
ослањајући
се
раменом
о
зид
,
каже
:
—
С
њиме
се
не
може
више
...
Чудан
је
постао
...
—
Шта
ти
је
учинио
—
запитам
весело
,
гађајући
је
листићима
искиданог
,
згњеченог
шебоја
у
лице
,
који
јој
се
обично
заустављали
на
коси
,
пешевима
кошуља
,
или
падали
на
снијежне
,
обнажене
прси
,
прекривене
дугим
низама
бисера
и
дуката
,
који
су
ситно
,
ситно
позвецкивали
.
—
Шта
је
било
?
.
.
—
Па
...
па
криво
му
што
и
сад
,
увијек
,
не
могу
бити
у
соби
поред
њега
,
што
га
и
сад
сама
не
дворим
...
—
Па
?
.
.
—
А
сад
га
не
могу
вазда
дворити
—
вели
јаче
,
грицкајући
нокте
и
играјући
се
дукатима
.
—
Шта
ћу
му
ја
?
.
.
Он
је
сад
здравији
и
ено
му
Хамида
...
И
...
и
...
и
кад
га
не
дворим
,
шта
ћу
с
њиме
у
соби
?
.
.
Нећу
с
њиме
кад
немам
посла
...
Имам
ја
и
другог
,
свога
рада
...
—
И
то
је
све
?
—
запитам
болећиво
,
тужно
,
ругајући
се
и
пренемажући
.
—
Све
?
.
.
Она
ме
испод
ока
погледа
,
узвије
носом
и
љутито
се
окрене
према
зиду
.
—
Нећу
с
тобом
ни
говорити
—
каже
увријеђено
,
ударајући
прстима
по
камењу
.
—
Ругаш
ми
се
.
—
Не
ругам
ти
се
,
јање
моје
...
Јок
!
.
.
И
полако
,
пажљиво
завучем
јој
прст
под
кратку
,
затегнуту
јечерму
и
почнем
шкакљити
.
—
Не
ругам
се
.
—
Немој
!
.
.
—
готово
врисну
она
и
,
смијући
се
,
отскочи
у
страну
.
—
Не
шкакљи
!
.
.
Чудан
си
и
ти
!
.
.
—
Баш
?
.
.
—
Мјесто
да
ме
пожалиш
,
ругаш
се
.
—
А
рашта
да
те
жалим
?
—
запитам
пјевајући
,
ругајући
се
и
опет
.
—
Због
Хасана
?
.
.
Она
ђаволасто
прискочи
и
почне
ме
чупкати
за
бркове
.
—
Па
...
па
...
па
...
—
вели
њежно
,
постиђено
и
наслони
ми
главу
на
прси
,
—
вазда
ме
зове
...
Једном
иште
:
„
Дај
чашу
воде
“
...
други
пут
:
„
Дај
пешкир
“
...
трећи
пут
:
„
Дај
кахву
“
...
Хамид
ту
,
а
мене
зове
...
И
све
говори
некако
жалостиво
.
Каже
:
„
Додијао
сам
вам
,
па
ме
и
не
гледате
...
бјежите
од
мене
...
гоните
ме
“
...
Други
пут
,
опет
,
тужила
ми
се
како
јој
не
да
ни
пјевати
.
—
Изишла
ја
на
авлију
,
на
сунце
,
—
вели
—
и
гледајући
небо
,
ведрину
ону
,
запјевала
из
свега
гласа
...
А
он
одмах
почео
викати
...
„
Драго
ти
“
,
каже
,
„
што
ћу
брже
ићи
па
зато
пјеваш
...
И
нећеш
у
соби
да
пјеваш
да
те
лијепо
чујем
,
него
тамо
на
авлији
...
За
инат
!
“
...
И
тако
сваку
вече
.
Час
му
криво
било
што
трчи
,
пјева
по
авлији
и
игра
се
,
час
се
љутио
што
са
радницима
и
кметовима
више
разговара
него
с
њиме
.
Криво
му
и
што
се
смије
онолико
,
шали
,
залијевајући
цвијеће
и
хранећи
кумре
,
које
из
читава
комшилука
долијетале
,
купиле
се
око
ње
и
падале
јој
по
глави
,
по
рукама
,
по
раменима
,
весело
гугућући
,
лепршајући
крилима
и
хладећи
је
по
образима
.
Чак
се
љутио
и
што
му
не
одговара
ништа
,
што
се
не
брани
,
не
опире
,
него
само
шути
,
шути
и
смјешка
се
.
Непрестано
као
да
је
тражио
кавге
,
ината
с
њоме
и
вазда
се
жестио
што
и
она
није
била
кавгаџија
,
што
и
она
није
газила
у
инат
.
Напошљетку
,
једне
вечери
затекох
је
снуждену
,
тужну
,
уплакану
.
Двије
кривудаве
,
плавкасте
,
танке
црте
,
—
трагови
суза
,
—
спуштале
јој
се
низ
пуначке
руменкасте
образе
и
још
свјетлуцале
,
нос
при
врху
поцрвенио
и
дошао
некако
тањи
,
а
очи
,
крупне
,
влажне
очи
њезине
,
помутиле
се
мало
,
покрвавиле
.
—
Шта
је
опет
било
?
—
запитам
зачуђено
,
чим
сам
прешао
преко
прага
и
затворио
канат
за
собом
.
—
Опет
кијамет
!
.
.
Она
устукну
мало
,
заклони
лице
руком
и
некако
покуњено
,
постиђено
,
погледа
ме
једним
оком
испод
рукава
,
чије
златом
извезене
гране
као
да
јој
горјеле
на
образу
.
—
Хоћеш
ли
се
на
ме
наљутити
?
—-
запита
меко
,
плашљиво
,
тихо
,
а
глас
јој
дршће
,
трепери
као
да
ће
поново
заплакати
.
—
Хоћеш
ли
се
љутити
?
.
.
=
Љутити
?
,
.
.
На
те
?
.
.
Зашто
?
.
.
=
Крива
сам
.
—
Ти
?
.
.
—
Не
смијем
ти
ни
у
очи
погледати
када
причам
—
узвикну
изненада
и
пребаци
шамију
преко
очију
.
—
Стид
ме
...
Стао
сам
као
укопан
и
нијесам
знао
ријечи
проговорити
.
Чудна
слутња
нека
,
необичан
,
јак
страх
нагло
ме
поче
обузимати
.
—
Шта
ли
је
учинила
?
.
.
У
чему
се
огријешила
?
.
.
Гдје
?
.
.
—
Ето
,
ето
...
почео
се
љутити
!
.
.
—
узвикну
она
очајно
,
па
ломећи
прсте
,
спусти
се
испод
зида
и
удари
у
плач
.
—
Ето
...
—
Хатиџа
!
Притрчим
јој
и
прихватим
за
шамију
да
је
отргнем
,
да
је
отворено
погледам
у
очи
.
Она
то
опази
,
па
бржебоље
и
рукама
поклопи
очи
и
још
чвршће
притеже
шамију
.
—
Шта
је
било
?
.
.
Казуј
!
.
.
—
У
твојој
кући
—
замуца
она
ломећи
се
,
а
дукати
на
прсима
звекећу
,
звекећу
,
—
у
дому
...
—
Шта
?
.
.
—
Увриједила
сам
ти
госта
...
—
Хасана
?
.
.
Она
збаци
шамију
,
исправи
се
и
затресе
косом
,
густи
праменови
опустише
се
,
падоше
по
челу
и
лака
им
сјенка
прели
јој
се
преко
очију
,
које
као
да
намах
постадоше
и
крупње
,
и
црње
,
тамније
...
—
А
он
је
крив
био
,
душе
ми
,
—
викну
ватрено
,
примичући
ми
се
—
и
...
и
ја
нијесам
више
могла
трпити
...
он
је
...
Узех
је
за
руку
и
лагано
повукох
у
крај
.
—
Шта
је
било
?
—
запитах
мирно
.
—
Па
...
па
...
па
...
Опет
изви
обрвама
,
напући
усне
и
накриви
главу
према
рамену
.
—
Па
...
—
Шта
је
било
?
.
.
-
—
Криво
му
било
...
знаш
...
што
ми
се
расцв’о
карамфил
,
па
лијеп
,
велик
,
црвен
,
па
гори
као
врела
крв
...
Ја
га
његовала
,
залијевала
,
па
...
па
ми
драго
што
се
расцвао
...
Сагла
сам
се
чак
до
земље
,
принијела
га
устима
и
почела
љубити
од
драгости
...
И
Хамида
сам
звала
,
и
хвалила
му
се
и
...
и
...
—
И
?
.
.
—
Хасану
криво
било
што
сам
звала
Хамида
...
„
То
“
,
каже
,
„
опет
за
инат
мени
...
Због
црвљивог
карамфила
га
звала
“
...
Помисли
,
Смаиле
!
.
.
Мој
карамфил
,
велики
,
лијепи
карамфил
,
па
црвљив
!
.
.
Мој
!
.
.
Па
снажно
удари
папучом
о
камен
и
пркосно
одиже
главу
.
—
И
није
га
могао
гледати
,
—
узвикну
љутито
,
устресајући
раменима
—
него
узео
пушку
и
онако
,
кроз
пенџер
,
погодио
га
,
преломио
...
Куршумом
га
преломио
!
.
.
Још
наредио
Хамиду
и
да
му
га
донесе
и
,
за
инат
,
гурнуо
га
под
јастук
,
под
главу
,
и
згњечио
...
—
А
ти
се
зато
наљутила
?
.
.
Је
ли
?
.
.
Она
застаде
,
обори
главу
...
—
Жао
ми
га
било
,
а
нијесам
се
љутила
—
рече
полугласно
.
—
Изишла
сам
на
авлију
и
да
се
осветим
,
почела
се
смијати
,
грохотом
смијати
...
Смијехом
сам
домамила
и
кумру
...
Знаш
ону
моју
кумру
,
што
ми
вазда
долијеће
...
па
ми
се
спустила
на
главу
,
на
шамију
и
почела
гугутати
...
Не
знаш
,
болан
,
како
је
слатка
била
!
.
.
—
А
њему
и
то
криво
?
—
Кад
сам
узела
кумру
на
прси
,
—
настави
Хатиџа
живље
,
не
дижући
главе
—
и
почела
је
миловати
,
тепати
јој
,
он
одмах
у
соби
почео
мрмољити
нешто
,
гунђати
...
А
чим
сам
је
пустила
и
она
полећела
,
он
...
опали
из
пушке
и
...
—
И
?
.
.
Хатиџа
склопи
руке
и
,
тако
склопљене
,
поднесе
их
под
браду
.
Сневесели
се
.
—
Јадна
кумра
пови
се
,
изви
,
залепрша
...
опусти
једно
крило
и
паде
...
Кад
сам
јој
притрчала
,
била
је
мртва
...
Глава
јој
пала
на
оно
раширено
крило
готово
на
саму
рану
,
из
које
цурила
крв
и
натапала
топло
,
мекано
перје
...
А
једно
јој
око
остало
отворено
и
гледа
у
ме
,
право
у
ме
...
Суза
једна
скотрља
јој
се
низ
образ
,
заустави
се
на
танкој
,
руменој
усни
и
заблиста
као
кап
росе
на
карамфилу
.
—
Мислила
је
,
може
бити
,
да
сам
је
ја
убила
и
зажалила
на
ме
—
прошапта
снуждено
.
—
Јадна
моја
кумра
!
.
.
Затим
се
измакну
и
погледа
ме
испод
ока
,
поплашено
.
—
А
тад
...
замуца
трзајући
низама
дуката
као
да
ће
их
откинути
,
—
тад
сам
се
наљутила
и
...
и
...
Немој
се
и
ти
љутити
,
душе
ти
,
—
замоли
склапајући
руке
.
—
Нећеш
ли
?
.
.
—
Да
видим
.
—
Реци
ми
да
се
нећеш
љутити
!
—
Шта
си
му
рекла
?
—
Рекла
...
рекла
сам
да
је
угурсуз
.
Па
брзо
чучну
поред
зида
и
сакри
лице
у
димије
.
—
То
...
то
сам
рекла
!
.
.
Ја
се
не
могох
савладати
.
Праснух
у
смијех
.
—
Само
то
?
.
.
Њојзи
као
да
бијаше
криво
што
се
смијем
,
као
да
је
вријеђало
.
Не
смијући
сасвим
да
дигне
главу
и
да
ме
отворено
погледа
,
провири
мало
из
димија
и
пријекорно
запита
:
—
А
шта
ћеш
више
?
.
.
—
Па
то
је
ништа
—
одговорим
кроза
смијех
,
старајући
се
да
је
осоколим
.
—
Шала
је
била
...
—
А
он
се
наљутио
—
додаде
она
јаче
.
—
Нека
...
И
одљутиће
се
.
—
И
опет
мрмљао
,
гунђао
.
—
Гунђаће
,
па
и
престати
.
Она
устаде
,
узе
ми
главу
међу
руке
и
унесе
ми
се
у
лице
.
—
И
ти
се
не
љутиш
?
—
запита
меко
,
милујући
.
—
Не
љутиш
?
.
.
—
Не
љутим
се
.
—
Нимало
?
—
Нимало
.
—
А
мени
опет
жао
што
сам
му
рекла
—
прошапта
тихо
,
пригушено
.
—
Ето
,
жао
ми
...
Макар
и
гунђао
,
и
ружио
опет
...
опет
ми
га
жао
...
Мазећи
се
гледаше
ми
у
лице
као
да
искушава
,
испитује
.
—
И
да
загладим
,
скухала
сам
алву
,
—
настави
брзо
,
не
предушујући
—
и
дала
Хамиду
да
га
понуди
,
па
...
—
Па
?
.
.
—
Па
није
хтио
ни
окусити
...
Мрско
му
,
зар
,
било
што
је
нијесам
изнијела
и
...
и
што
га
,
зар
,
нијесам
молила
да
опрости
...
—
Могла
си
и
замолити
—
дочекам
ја
пецкајући
,
дражећи
је
.
—
Опростио
би
...
—
Ја
да
замолим
?
.
.
Ја
?
.
.
Њега
?
.
.
—
плану
Хатиџа
изненада
и
опет
затресе
чупима
.
—
Да
се
прва
покорим
?
.
.
Нипошто
!
.
.
—
Нипошто
?
.
.
—
Не
говори
ми
о
томе
—
узвикну
јаче
,
бранећи
се
рукама
.
——
Нећу
,
нећу
,
нећу
...
Па
се
брже
боље
затрча
,
ускочи
ми
уз
бедру
и
сави
руке
око
врата
.
—
Нико
бољи
од
тебе
!
.
.
Нико
бољи
!
—
узвикну
заносно
,
љубећи
ме
.
—
Ти
...
ти
никад
кумре
убио
не
би
...
Јадна
моја
кумра
!
.
.
Нехотице
се
осврнем
и
погледам
на
собу
у
којој
је
сједио
Хасан
.
И
на
пенџеру
,
кроз
гране
феслиђена
опазим
њега
,
сама
.
Стао
покрај
каната
,
исправио
се
,
једном
руком
ухватио
се
за
демире
,
док
у
другој
држи
пушку
,
па
нас
,
онако
загрљене
,
продире
чудним
једним
погледом
,
погледом
каква
сам
још
само
код
болесника
у
огњуштини
виђао
...
Блиједо
,
дугуљасто
лице
дошло
му
још
блеђе
,
мале
ситне
боре
око
очију
и
око
носа
ишарале
га
и
направиле
некако
старијим
,
смјежураним
,
а
мишићи
на
десном
образу
мичу
му
се
,
играју
,
трзају
...
Тога
часа
чинило
ми
се
као
да
ће
и
мене
,
и
њу
,
и
свакога
гађати
као
кумру
,
те
некако
и
нехотице
устукнем
и
повучем
је
за
собом
.
—
Чувај
се
!
.
.
—
Шта
је
?
.
.
—
прошапта
она
преплашено
приљуби
се
уза
ме
.
—
Шта
?
.
.
—
Ништа
...
Не
бој
се
!
.
.
И
хтједох
да
пођем
,
да
је
поведем
у
собу
и
онако
с
њоме
заједно
да
станем
пред
Хасана
,
кад
се
он
исправљен
,
поносит
и
горд
,
помоли
на
прагу
,
шантајући
и
опирући
се
на
пушку
,
чију
је
мрку
цијев
грчевито
стезао
.
—
А
баш
сам
чекао
тебе
,
да
се
вратиш
из
чаршије
,
—
рече
задављено
,
циједећи
ријечи
кроз
зубе
и
старајући
се
да
изгледа
што
мирнији
.
—
Хтио
сам
да
се
опростимо
.
—
Да
се
опростимо
?
—
узвикнем
изненађен
и
брзо
потрчим
да
га
подухватим
,
подупрем
,
јер
ми
се
учини
као
да
ће
пасти
,
посрнути
.
—
Рашта
?
.
.
—
Па
...
знаш
...
доста
сам
био
овђе
—
прогунђа
суво
,
дајући
ми
знак
руком
да
му
се
не
примичем
.
—
Примио
си
ме
болесна
,
и
хвала
ти
на
томе
...
Сад
сам
,
ево
,
здрав
и
сад
могу
ићи
.
—
Не
дај
му
—
живо
дочека
Хатиџа
и
поче
ме
дрмусати
за
рукав
,
теглити
.
—
Није
он
здрав
!
.
.
Не
дај
!
.
.
Хасан
стиште
зубе
и
опет
прогунђа
нешто
.
Не
хтједе
је
ни
погледати
.
—
Здрав
сам
ја
,
здрав
—
откреса
поносито
,
након
дуже
почивке
.
—
За
инат
свакоме
оздравио
сам
.
Па
,
једнако
шантуцајући
и
опирући
се
о
пушку
,
приступи
ми
и
пружи
руку
.
—
Збогом
!
.
.
—
Не
дај
!
—
узвикну
Хатиџа
још
јаче
и
препријечи
му
пут
.
—
Куда
ћеш
?
.
.
—
Иђем
...
да
више
не
дођем
.
—
Љутиш
ли
се
на
ме
?
—
запита
она
узбуђено
и
рашири
руке
,
као
да
би
да
клекне
,
да
моли
за
опроштај
.
—
Љутиш
се
?
.
.
Он
се
причини
као
да
није
чуо
.
—
Мене
сад
ништа
не
боли
—
рече
.
—
Иђем
.
И
стиснувши
ме
за
руку
,
снажно
затресе
њоме
и
лагано
изађе
из
авлије
.
Исте
ноћи
,
око
јације
,
убио
је
Зулфагу
и
наредио
мајки
да
пријеђе
мени
,
јер
је
читаво
његово
имање
опет
остало
њојзи
.
Двадесети
дан
погинуо
је
у
Дузи
.
1911
.
