ЈЕДАН
РАЗОРЕН
УМ
НАПИСАО
Л
.
КОМАРЧИЋ
СРПСКА
КРАЉЕВСКА
АКАДЕМИЈА
ДОСУДИЛА
ЈЕ
ОВОМЕ
ДЕЛУ
МАРИНОВИЋЕВУ
НАГРАДУ
ЗА
1893
.
ГОДИНУ
БЕОГРАД
.
ПАРНА
ШТАМПАРИЈА
Д
.
ДИМИТРИЈЕВИЋА
ЈЕЛЕНСКА
УЛ
.
БР
.
1
.
1893
.
Овај
роман
био
је
поднесен
Српској
Краљевској
Академији
наука
под
насловом
Кант
нашег
доба
и
под
тим
је
именом
и
награђен
овогодишњом
наградом
из
Задужбине
пок
.
Николе
Ј
.
Мариновића
.
Али
,
како
су
оцењивачи
,
према
чијој
му
је
препоруци
награда
досуђена
,
нашли
,
да
је
ово
име
незгодно
и
да
би
га
требало
заменити
другим
,
подеснијим
,
писац
је
,
усвајајући
ову
напомену
,
променио
првобитно
име
романа
и
дао
му
ово
друго
.
Прво
је
име
било
позајмљено
од
његовог
јунака
,
док
ово
друго
наговештава
несрећу
,
којој
је
он
подлегао
.
И
Све
је
било
спремно
за
полазак
.
Узео
сам
Совру
.
Мало
је
поскуп
,
али
има
добра
кола
и
коње
.
Милина
је
како
вози
.
И
таман
да
седнем
у
кола
,
а
газда
Миле
ће
ме
,
од
једном
,
упитати
:
—
Е
,
момче
,
а
да
ти
ниси
заборавио
узети
пасош
?
—
Шта
ће
ми
?
Путујем
на
колима
.
А
,
после
,
Совру
познају
свуд
—
као
црвену
пару
—
одговорим
и
погледам
у
Совру
шта
ће
он
рећи
.
—
Овај
,
ви’ш
,
како
ћу
ти
казати
?
...
Ово
су
бурна
времена
...
.
Боље
га
је
имати
.
Злу
не
требало
.
Може
нас
последња
сеоска
лола
на
сред
друма
зауставити
и
упитати
:
„
имате
ли
пасош
?
“
И
рекнеш
ли
му
само
да
га
немаш
,
он
те
отера
у
село
кмету
,
а
кмет
капетану
;
а
ако
се
и
капетан
деси
какав
џенабет
—
стрпаће
те
у
апс
,
и
тамо
ће
те
и
Бог
заборавити
...
.
Хранићеш
апсанске
буве
и
стенице
—
докле
год
не
стигну
одговори
од
власти
,
да
си
добар
и
поштен
,
—
одговори
Совро
,
скраћујући
у
дешњака
леву
штрангу
.
—
Добро
говори
Совро
.
Са
свим
је
тако
.
Шта
више
,
сад
га
није
лако
ни
добити
.
Требало
би
ти
уверење
од
директора
.
Све
је
то
сад
прсло
—
куд
које
.
Тога
смо
се
требали
раније
сетити
,
—
рече
газда
Миле
.
—
Па
шта
да
се
ради
?
То
ће
нас
задоцнити
,
упитам
забринуто
газда
Мила
.
—
Добро
,
ако
Бог
да
—
одговори
Совро
.
Сешћемо
овако
сви
џумле
у
кола
,
па
—
пред
полицију
.
Газда
Миле
ће
да
јемчи
,
и
ми
ћемо
за
час
имати
у
џепу
пасош
...
.
Кад
је
све
у
своме
реду
,
нека
је
и
то
!
Тако
смо
и
урадили
.
У
ходнику
полицијском
пуно
света
.
Газда
Миле
уђе
у
пасошарницу
,
али
му
рекоше
да
мора
чекати
док
управитељ
дође
.
—
Кад
немате
општинског
уверења
,
онда
се
пасош
даје
само
по
допуштењу
управитељевом
,
—
одговори
један
од
чиновника
.
Морали
смо
,
дакле
,
чекати
.
Онда
су
биле
власти
—
власти
...
.
У
један
мах
зачу
се
доле
у
авлији
:
„
А
јој
моја
мајко
!
...
Господине
,
живота
ми
мога
—
ја
нисам
крив
!
“
И
онај
свет
нагрну
на
прозоре
.
Погледам
и
ја
.
Једнога
туку
,
а
њих
десетак
чекају
на
ред
.
Један
господин
,
с
актима
под
мишком
,
стоји
и
броји
,
а
она
два
жандарма
бију
.
Жестоко
бију
!
...
Видело
се
,
да
су
свој
занат
испекли
.
Рекао
би
човек
,
да
Бог
зна
колико
и
не
замахују
,
али
не
ударе
по
два
три
пут
,
а
они
им
се
прутови
на
врховима
расцветају
.
И
они
их
онда
баце
,
па
узму
друге
.
Мало
у
лево
,
у
једном
углу
,
из
једне
каде
вирило
је
неколико
снопова
лескова
прућа
.
Ово
је
била
резерва
ако
се
она
два
већ
раздрешена
снопа
потроше
.
—
Шта
су
скривили
ови
људи
?
упита
газда
Миле
једног
господина
,
који
беше
до
нас
стао
да
и
он
сеири
.
—
Похватали
су
их
по
турским
кућама
.
Лудаци
једни
!
Оно
што
је
ваљало
,
давно
је
и
давно
разграбљено
...
.
Кад
људи
неће
да
слушају
наредбе
власти
!
одговори
онај
господин
.
—
Да
си
ми
по
Богу
брат
!
викну
један
од
оних
,
што
су
на
ред
чекали
...
.
Ја
и
мој
брат
нисмо
криви
.
Ми
смо
поштени
људи
.
Питајте
кога
хоћете
за
кућу
Смиљанића
из
Љубовиђе
—
казаће
вам
...
.
Онај
господин
ни
главе
да
окрене
.
Он
је
као
мраморна
статуа
стајао
и
бројао
.
И
тек
би
,
кад
се
наврши
двадесет
пети
ударац
,
рекао
:
„
доста
!
“
Онда
би
прозвао
другог
...
.
—
А
јој
моја
рођена
мајко
!
...
Ја
ћу
ти
сад
умрети
!
превијало
се
једно
голобрадо
момче
под
оним
гвозденим
обручем
и
гривнама
.
Једва
ако
му
је
било
седамнаест
до
осамнаест
година
.
Она
су
два
жандарма
,
као
два
аутомата
,
полако
замахивала
и
самим
врхом
лесковака
дохватала
дебела
меса
овог
веселника
.
—
Немо
’
,
господине
,
нашег
дома
срамотити
—
тако
ти
живо
било
,
што
ти
је
најмилије
!
—
повика
опет
онај
,
што
рече
,
да
је
из
куће
Смиљанића
.
То
беше
младић
од
својих
двадесет
до
двадесет
и
четири
године
.
Већ
само
одело
казивало
је
,
да
је
из
добре
куће
.
Бела
,
као
снег
,
ланена
кошуља
.
По
црним
сукненим
тозлуцима
,
по
малом
гуњчету
без
рукава
,
с
плавим
вуненим
гајтаном
,
—
видело
се
,
да
је
Подринац
.
Онај
други
,
што
се
беше
уз
ово
сељаче
,
тако
рећи
,
причинио
,
био
је
у
немачким
хаљинама
.
И
њему
је
могло
бити
осамнаест
до
двадесет
година
.
Његово
се
чело
беше
натуштило
,
а
црте
на
лицу
развукле
у
некакву
дивљу
престрављеност
.
Цептио
је
као
прут
.
У
њему
није
било
капи
крви
.
И
кад
би
год
који
несрећник
јаукнуо
од
мало
жешћег
ударца
,
он
би
се
чисто
трг’о
,
а
погледи
би
му
несвесно
пошли
по
оном
осталом
свету
.
Десна
му
је
рука
била
обешена
о
некакав
дугачак
бео
завој
,
који
му
је
о
врату
висио
.
—
Да
,
није
,
којим
случајем
и
он
од
оних
рањеника
од
3
.
и
5
.
Јуна
?
помислим
.
Ја
нисам
ни
опазио
,
кад
је
газда
Миле
сишао
доле
.
Он
приђе
оном
господину
,
што
извршује
пресуде
.
Поче
му
нешто
живо
говорити
.
Онај
ни
да
га
чује
.
—
Ја
познајем
,
господине
,
ову
децу
.
—
Ти
си
Степанов
син
,
је
ли
?
окрете
се
он
ономе
сељачету
.
—
Јес
,
газда
,
сам
те
је
Бог
послао
!
...
Јес
,
ја
сам
Степанов
,
а
ово
је
мој
брат
...
.
Он
овде
учи
чколу
—
он
је
Дакин
...
.
Његова
ће
се
мајка
убити
,
ако
ово
с
њим
буде
.
—
Како
се
ви
смете
с
осуђеницима
разговарати
?
!
...
повика
извршитељ
.
Одмичите
из
овога
круга
!
...
Ја
овде
вршим
само
закон
...
.
Или
ћу
...
.
—
Жалостан
је
то
закон
,
који
ви
овде
над
нама
вршите
!
повика
онај
млађи
у
немачким
хаљинама
.
Док
су
други
пљачкали
,
ја
сам
се
био
и
крвавио
код
џамије
:
а
кад
су
таки
јунаци
,
као
што
сте
ви
,
бегали
и
крили
се
по
Топчидеру
,
Раковици
и
Ташмајдану
,
ја
сам
,
под
ватром
градских
топова
,
подизао
ђачку
барикаду
!
...
А
сад
?
...
Зашто
се
оно
ја
тукох
?
!
.
.
Отаџбино
!
зар
тако
ти
награђујеш
оне
,
који
за
слободу
твоју
свој
живот
залажу
?
!
.
.
—
Каква
је
то
ларма
доле
?
!
.
.
повика
један
оштар
глас
иза
мојих
леђа
.
Онај
се
господин
,
што
беше
до
нас
стао
да
гледа
,
смота
на
прва
канцеларијска
врата
.
Свет
беше
сав
гологлав
.
Скинем
и
ја
капу
.
То
је
био
сам
управитељ
.
—
Е
,
газда
Миле
,
други
пут
немој
тако
!
...
Како
си
,
болан
,
могао
наговарати
чиновника
,
да
не
извршује
кривичне
пресуде
?
!
.
.
А
особито
сад
,
кад
се
у
земљи
опажа
врење
на
све
стране
.
А
чуо
си
и
оно
што
је
било
у
палилулској
касарни
!
Још
да
власт
овако
не
притеже
,
ко
зна
,
где
би
се
чир
провалио
,
а
где
други
почео
да
гноји
.
Рђави
су
се
људи
размилели
—
као
гусенице
,
кад
им
је
на
једном
вотњаку
нестало
листа
...
.
Збиља
,
ко
рече
да
су
ти
ово
?
—
Само
добри
људи
.
Ја
за
њих
главом
јемчим
.
Питајте
кога
хоћете
за
дом
Смиљанића
из
Љубовиђе
.
Овај
овде
учи
школу
.
У
првој
је
години
права
.
Син
је
Дамјана
Смиљанића
,
кмета
љубовиђског
—
ово
је
пуних
двадесет
година
.
Јединац
у
оца
и
мајке
.
Бог
их
је
под
старост
обрадовао
...
.
Ово
друго
момче
—
брат
му
је
од
стрица
,
задругар
у
кући
,
син
Степанов
...
.
То
је
најчувенији
свињарски
трговац
у
томе
крају
.
Управитељ
је
био
човек
строг
,
али
и
праведан
.
Дорастао
своме
положају
.
Он
је
знао
и
да
,
колико
толико
,
задовољи
људску
правду
и
да
закон
и
ауторитет
власти
одржи
на
својој
висини
.
Кад
некад
нешто
учини
,
рекло
би
се
,
да
је
законска
цепидлака
,
педант
првога
реда
,
а
по
некад
тако
уђе
у
либералну
примену
и
то
доста
јасног
законског
прописа
,
да
би
човек
рекао
,
да
ово
није
ни
онај
човек
ни
дај
боже
.
Па
и
опет
свему
би
се
нашло
свога
,
разлога
.
Док
му
је
газда
Миле
причао
о
честитости
дома
Смиљанића
,
он
беше
оборио
главу
и
нешто
премишља
.
Али
се
на
један
мах
исправи
па
погледа
у
оног
ђака
:
—
Па
ја
шта
сте
тражили
по
турским
кућама
?
упита
управитељ
,
као
с
неким
прекором
.
—
Ми
нисмо
били
ни
у
једној
турској
кући
.
—
Неће
бити
?
!
Ја
како
вас
је
тамо
могао
наћи
жандарм
?
—
Он
нас
је
нашао
на
капиџику
Алибеговића
.
Ту
бесмо
застали
.
Капија
широм
отворена
.
Дуге
алеје
шимшира
,
зелено
џбуње
јоргована
и
зове
,
силно
бокорје
ружа
,
па
онда
читави
сводови
османлука
;
па
онај
живописни
,
на
тулбу
налик
,
киоск
,
што
је
сав
обучен
лозом
,
зимзеленом
и
другим
пузавим
биљем
—
лежало
је
у
једној
страшној
рушевини
,
као
,
да
је
по
свему
бесомучност
своје
коло
водила
.
Признати
морам
,
да
су
ме
ове
рушевине
до
срца
гануле
.
Моја
се
душа
бунила
,
што
се
ту
видео
траг
српских
руку
.
Ја
нећу
да
су
Срби
вандали
.
—
Е
,
није
него
броћ
!
Тебе
ће
неко
сад
питати
шта
ти
хоћеш
,
а
шта
нећеш
!
Него
,
кажи
ти
мени
,
је
ли
теби
била
позната
моја
наредба
,
којом
се
забрањује
тумарање
по
турским
кућама
?
—
Није
.
—
Ја
где
си
ти
био
за
ово
месец
дана
—
У
болници
.
—
У
којој
болници
...
.
Варошкој
?
—
У
војној
.
—
А
што
у
војној
?
—
Да
се
лечим
,
одговори
онај
с
неким
поносом
и
погледа
у
своју
завијену
руку
.
—
Шта
ти
је
руци
?
—
Рањен
сам
.
—
Е
,
рањен
си
!
А
где
?
—
Пред
ђачком
барикадом
.
Управитељ
се
замисли
.
После
ће
опет
рећи
:
—
Па
што
тако
ниси
казао
на
испиту
?
—
Какав
жалосан
испит
!
Ту
нам
нису
дали
ни
прословити
.
Онај
,
што
ислеђује
,
а
то
је
онај
што
и
извршује
,
упита
само
жандарма
:
„
јеси
ли
ти
њих
нашао
у
турској
махали
где
тумарају
по
турским
кућама
?
“
„
На
капији
Алибеговића
“
,
одговорио
је
жандарм
.
„
Води
их
доле
.
Најпре
их
претресите
!
“
—
То
су
и
учинили
.
То
је
било
синоћ
,
а
јутрос
нам
обојици
саопштише
пресуду
:
да
нам
се
удари
по
25
батина
и
да
се
прогнамо
,
одговори
ђак
гласом
који
је
још
дрктао
од
узбуђења
.
Управитељу
букнуше
образи
.
То
беше
неко
унутрашње
застиђење
.
Он
се
замисли
.
После
дочепа
она
акта
.
Нешто
записа
на
њима
.
За
тим
удари
у
звоно
.
Један
жандарм
ошкрину
врата
.
—
Зовиде
ми
...
.
онога
...
.
Перишу
!
рече
неким
гласом
,
пуним
руге
и
гнушања
.
Мало
после
,
ето
ти
г
.
Перише
.
То
је
био
онај
исти
што
је
мало
пре
извршивао
оне
пресуде
.
Он
стаде
као
укопан
.
Ни
у
кога
није
гледао
,
већ
право
у
управитеља
.
Ја
,
нешто
,
погледам
,
и
видим
да
му
се
лепо
ногавице
од
панталона
тресу
.
Управитељ
устаде
.
Промери
мало
извршиоца
.
Хтеде
му
нешто
рећи
,
па
опет
застаде
.
Узе
са
стола
онај
акт
,
па
му
га
пружи
.
Извршитељ
прими
акт
.
Она
му
се
хартија
тресла
у
руци
.
Био
се
престравио
.
—
А
сад
—
кући
!
Видите
,
власти
су
што
и
жива
ватра
,
неког
огреју
,
неког
опеку
,
а
по
неког
жива
сагоре
...
.
Што
од
те
ватре
даље
,
то
по
вас
боље
,
окрете
управитељ
оним
веселницима
.
—
Хвала
вам
,
господине
!
уздахну
рањеник
,
па
се
окрете
газда
Милу
:
—
А
сад
—
збогом
,
пријатељу
!
...
Да
вас
,
мало
пре
,
сам
Бог
од
некуд
не
посла
,
над
нама
би
се
извршило
једно
страшно
,
једно
срамно
дело
.
И
ја
не
бих
смео
после
оне
срамоте
ни
сахата
живети
...
.
Ви
сте
спасли
част
нашој
кући
,
понос
моме
оцу
и
мојој
мајци
,
а
мени
—
живот
.
Збогом
!
...
—
Збогом
,
мој
лепи
газда
!
рече
онај
у
сељачким
хаљинама
,
а
очи
му
беху
пуне
суза
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
А
шта
ви
чекате
?
окрете
се
мени
управитељ
,
који
као
да
ме
тек
сад
смотри
да
сам
ту
.
—
Ама
,
ето
,
господине
,
прихвати
реч
мој
газда
Миле
,
овај
мој
укућанин
пошао
својој
сестри
и
зету
на
Љубовију
,
па
сметнуо
с
ума
,
да
извади
пасош
.
Кола
га
већ
чекају
.
Сад
да
тражи
свога
директора
,
или
да
се
обраћа
општини
за
уверење
—
одоцнио
би
.
За
то
и
ја
дођох
да
вас
замолим
,
да
му
дате
пасош
.
—
Дакле
и
ти
си
ђак
?
—
Јесам
,
господине
.
—
У
којој
си
години
?
—
Ја
сам
још
у
гимназији
.
Ја
сам
мало
старији
пошао
у
школу
.
—
Е
,
Бога
ми
,
да
није
било
твога
пасоша
,
она
би
ти
двојица
прошли
као
Јанко
на
Косову
.
О
свему
се
опет
Бог
стара
,
рече
управитељ
доста
тронуто
и
зазвони
.
—
Кажи
Луки
нека
овоме
младићу
изда
пасош
,
рече
он
жандарму
,
који
се
на
врата
помоли
.
—
—
—
—
—
—
—
После
једног
сахата
већ
бесмо
у
Макишу
.
Совро
сиће
с
насипа
,
па
удари
преко
ливада
.
Пут
беше
углачан
—
као
тепсија
.
Летели
смо
,
а
нисмо
ишли
.
И
онда
Совро
запева
својим
лепим
,
звонким
гласом
:
„
Равно
поље
,
криво
ми
је
на
те
,
Што
мој
драги
отиде
низа
те
!
...
ИИ
Совро
је
одржао
своју
реч
.
Он
је
био
нека
врста
правог
сахата
.
Сахат
никад
није
носио
,
а
опет
је
увек
знао
,
које
је
доба
дана
,
или
ноћи
.
Ма
у
које
време
да
у
вече
легне
,
опет
је
у
јутру
могао
да
устане
у
које
хоће
доба
.
Умео
је
да
одмери
,
колико
му
треба
,
док
коње
отимари
,
напоји
и
упрегне
.
Мене
је
пробудио
кад
је
коњма
натакао
зобнице
.
И
таман
сам
био
готов
и
почео
да
пијем
кафу
,
а
он
дође
,
па
ми
рече
:
—
Све
је
готово
.
Можемо
поћи
.
И
кад
смо
стигли
на
сам
окомак
Прослопа
,
беше
већ
лепо
свануло
.
Совро
устави
коње
,
протрља
им
очи
,
повуче
их
за
уши
,
и
они
се
стресоше
од
јутрење
студени
,
па
онда
оба
фркнуше
на
нос
,
те
из
њихових
широких
ноздрва
,
као
из
каквих
сулундара
,
избише
густи
котурови
паре
.
Исток
се
беше
опасао
с
неколико
пламених
облачних
појасева
;
а
на
једном
месту
поче
се
оцртавати
један
у
хиљаду
ватрених
боја
оперважен
небески
кратер
,
из
кога
се
беше
помолила
једна
треперава
,
до
половине
неба
раширена
,
исполинска
лепеза
.
Од
ове
се
огњене
лепезе
беше
запалило
читаво
небо
;
а
овршине
планина
као
да
беху
поливене
растопљеним
златом
.
Медведник
се
беше
примакао
,
е
би
рекао
,
сад
ћеш
га
руком
дохватити
.
Старац
се
,
чисто
намрштио
.
И
ако
му
је
његово
гранитско
чело
јутарњим
зрацима
озарено
,
опет
су
се
на
њему
виделе
дубоке
бразде
,
што
су
их
ту
оставили
безбројни
векови
.
А
као
каквим
џиновским
скутом
своје
тамно-зелене
доламе
,
беше
ка
западу
бацио
дугачку
сенку
.
У
овој
су
се
сенци
видели
силни
проломи
и
дубодолине
.
У
њима
као
да
је
све
још
спавало
својим
дубоким
сном
.
Десно
и
лево
,
докле
око
човеково
може
досегнути
,
беше
пукла
непрегледна
панорама
—
планинских
литица
,
овршина
,
и
,
овде
онде
,
од
врха
до
подножја
пролоканих
окосина
,
баш
као
да
им
је
каква
исполинска
рука
,
својим
џиновским
ноктима
,
у
само
лице
запарала
.
И
ова
се
панорама
губила
далеко
на
истоку
у
плавим
контурама
рудничких
и
ужичких
планина
,
док
се
на
северу
стапала
у
сиве
пруге
Цера
и
Видојевице
,
па
се
даље
испреламала
у
небројено
планинских
седала
,
док
се
,
најпосле
,
није
зауставила
на
каменим
обалама
хладне
и
валовите
Дрине
,
да
одатле
поздрави
своју
осталу
браћу
и
сестре
у
поносној
Босни
и
кршној
Херцеговини
.
Кад
се
пође
друмом
од
Пецке
Љубовији
,
иде
се
благом
узбрдицом
.
Мало
се
каса
,
а
мало
иде
одом
.
И
што
се
човек
више
приближује
ономе
повијарцу
,
што
полази
од
Медведника
па
се
веже
доле
са
сокоским
планинама
,
пред
њим
се
све
разговетније
стане
издвајати
један
вис
.
У
први
мах
човеку
се
учини
,
као
да
се
тамо
негде
,
на
сред
друма
,
испречила
каква
горостасна
камила
са
обе
своје
грбе
.
Те
су
грбе
брат
и
сестра
.
Једно
је
Бобија
,
а
друго
прослопски
вис
.
И
што
се
ближе
њима
примичеш
,
Бобија
ти
,
мало
по
мало
,
замиче
за
прослопски
вис
,
док
је
са
свим
нестане
.
И
онда
пред
собом
видиш
једно
самоставно
брдо
,
одовуд
голо
,
без
шуме
,
а
озго
,
по
врху
,
штрче
неколики
грмови
и
букве
,
те
изгледају
,
као
какви
грдни
прамичци
косе
на
каквој
џиновској
глави
.
Одмах
испод
ових
перчина
човек
опази
некакву
грдну
греботину
.
И
кад
се
на
сам
прослопски
вис
дође
,
онда
се
тек
види
,
да
ова
греботина
није
ништа
друго
,
до
један
планински
жлеб
,
који
ово
брдо
дели
на
две
поле
.
Средином
овог
горског
жлеба
јури
Љубовиђа
,
бистра
као
суза
,
а
брза
као
очи
.
Ова
прва
пола
благог
је
нагиба
.
По
њој
су
инжињери
усекли
пут
на
цик-цак
—
све
доле
до
у
реку
.
Она
друга
пола
отишла
је
од
подножја
па
до
врха
,
до
,
чини
ти
се
,
под
саме
облаке
.
Али
је
њена
формација
једно
право
природино
чудо
.
Она
је
образована
од
самих
скамењених
капница
.
Цело
брдо
изгледа
као
каква
горостасна
воштана
свећа
која
је
вековима
горела
и
клапила
се
.
Пред
овим
природним
самотвором
,
човек
се
и
нехотично
сам
заустави
.
Под
самим
врхом
горе
видите
једну
људску
прилику
.
Раширила
руке
,
а
лице
окренула
небу
—
баш
као
да
се
за
неког
Богу
моли
.
Одмах
испод
ове
прилике
видиш
једну
грдну
орлушину
.
Рекао
би
човек
,
—
хоће
да
полети
;
ама
су
јој
и
крила
и
ноге
за
брдо
срасли
.
С
десна
и
лева
дижу
се
гигантски
стубови
,
образовани
од
самих
скамењених
капница
.
И
,
овде
онде
,
као
да
се
из
брда
промаљају
некакве
џиновске
руке
,
да
ове
стубове
придрже
,
да
се
не
стропоштају
доле
у
реку
.
На
самом
окомку
,
одмах
више
Трајановог
моста
,
би
се
човек
заклео
,
да
виси
један
горостасан
полелеј
окићен
безбројним
каменим
свећама
и
леденицама
.
По
неке
од
ових
леденица
дохватају
до
половине
овог
скамењеног
брега
.
Све
ове
слике
и
прилике
,
што
их
је
природа
вековима
стварала
,
озго
па
на
ниже
,
превучене
су
млазевима
мокрине
.
Ово
би
се
брдо
могло
назвати
:
брег
плача
,
брег
вечитих
суза
.
Пошто
су
се
коњи
добро
издували
,
ми
се
кренемо
.
Ја
пођох
пешке
.
Како
је
насип
отишао
на
небројене
савијутке
,
ја
се
упутим
једном
путањом
.
Овуда
пешци
силазе
.
То
сам
одмах
познао
.
На
понеким
местима
тако
је
стаза
била
стрма
,
да
човека
почне
несвест
да
хвата
!
Срећом
не
пође
се
много
,
па
се
опет
избије
на
насип
.
И
што
сам
се
више
спуштао
,
она
друга
половина
брега
уздизала
се
преда
мном
,
као
какав
величанствени
иконостас
.
А
оно
заносно
хучање
реке
,
која
се
ломила
и
пенушила
преко
свога
неравног
каменог
корита
,
постајало
је
све
разговетније
и
снажније
.
Чинило
ми
се
,
као
да
хиљаду
подземних
хорова
узносе
славу
творчеву
и
поздрављају
прве
сунчане
зраке
,
који
сад
баш
облише
ону
страну
у
некакву
чаролијску
пламену
румен
,
кроз
коју
сташе
одсијавати
читаве
миријаде
рубина
и
смарагада
.
Требало
нам
је
читаво
пола
сахата
док
се
у
реку
спустисмо
.
Још
из
далека
сам
опазио
онај
знаменити
римски
мост
,
који
је
овде
подигао
онај
исти
римски
цар
,
што
је
просецао
и
дунавску
Демир-капију
.
Овај
се
мост
испречио
с
краја
на
крај
овога
планинског
жлеба
.
У
једном
је
луку
,
а
при
врху
се
свео
у
један
мали
угао
—
рекао
бих
сад
ће
се
ту
проломити
.
Ама
као
да
је
од
сира
срезан
.
Рекао
би
човек
,
да
су
мајсторски
чекићи
ту
јуче
радили
.
А
није
.
Од
то
доба
минуло
је
око
две
хиљаде
година
!
...
Кад
прођосмо
и
Трајанов
мост
,
Совро
заустави
коње
.
Седнем
у
кола
.
Он
само
викну
:
—
Брњо
!
И
коњи
полетеше
.
Раван
пут
као
длан
,
а
белео
се
,
као
да
је
по
њему
прострто
убељено
платно
.
Кад
смо
били
близу
Љубовиђе
,
из
једног
планинског
закутка
изби
један
деран
.
Једва
ако
му
је
било
десет
година
.
Жив
и
лагачак
као
срнче
.
На
њему
беле
рубине
—
као
снег
.
Лепо
се
обуо
.
И
он
к’о
има
каише
.
Горе
малено
гуњче
без
рукава
,
а
с
плавим
гајтанима
.
На
глави
полован
фес
,
али
му
се
још
добро
одржала
кићанка
.
Гони
троје
,
четворо
свиња
.
Једну
крмачу
,
једног
нерастића
,
два
назимета
и
троје
прасади
,
која
су
већ
давно
пројела
кукуруз
.
Она
матора
крмача
цичи
и
бежи
.
За
њом
пристаје
и
онај
нераст
,
а
назимад
и
прасци
све
изостају
.
А
онај
син
не
да
им
дахнути
.
Полети
као
пурак
,
те
крмачу
и
нераста
пресретне
и
на
пут
их
изагна
,
па
после
скупи
и
ону
назимад
.
И
тако
гонећи
и
бранећи
да
му
које
куд
у
честар
не
умакне
,
он
је
нешто
,
на
свој
начин
псовао
.
Једном
сам
чуо
:
„
Одијан
вам
ваш
!
...
Нећете
тамо
!
знам
ја
куд
би
ви
хтели
?
!
Лукава
поганијо
!
Као
да
зна
куд
ћу
с
њима
!
...
Е
нећеш
,
погани
скоте
!
...
“
и
онда
се
као
стрела
вину
,
да
пред
крмачу
излети
,
која
се
беше
устремила
право
једном
густом
јошику
и
узгред
почела
да
цичи
,
баш
као
да
је
оној
својој
деци
хтела
рећи
:
„
Брже
,
овамо
за
мном
,
да
се
од
ове
напасти
спасемо
!
...
“
Стигнемо
их
.
Ја
рекох
Соври
да
мало
стане
.
Сићем
.
—
Добро
ти
јутро
,
момчићу
!
викнем
му
.
Здраво
свануо
!
Он
стаде
.
Промери
ме
,
од
главе
до
пете
,
па
ми
рече
:
—
Бог
ти
свако
добро
дао
,
брате
!
—
Бога
ми
си
ти
то
јутрос
добро
поранио
?
!
...
—
Ама
Јаблан
ми
није
ту
,
отишао
доле
бати
за
Београд
...
.
А
ови
нас
Милосављевићи
лепо
сатрше
.
Нашао
сам
их
у
њиви
у
Зеленику
.
Да
ти
је
да
видиш
само
шта
су
нам
јада
починиле
—
да
се
човек
заплаче
!
И
говори
,
и
говори
,
да
свој
мал
причувају
,
па
ја
њима
говорио
,
ја
овој
црној
земљи
.
Чика
опет
добар
.
Од
добра
не
ваља
.
„
Ја
,
вели
,
кметујем
селу
,
а
не
себи
!
“
А
ови
му
рсузи
ухватили
верак
,
па
—
не
мо’ш
од
њих
живети
!
изговори
ми
онај
малиш
,
као
какав
маторац
,
а
непрестано
ме
мерио
...
.
Док
ће
ме
од
једном
упитати
:
—
Бога
ти
,
како
се
зовеш
?
—
Стево
—
а
што
питаш
?
Он
мало
сави
главу
и
спусти
је
на
лево
раме
,
и
стаде
ме
гледати
неком
симпатичном
детињом
наивношћу
,
па
ће
ми
рећи
!
—
Да
си
жив
и
здрав
!
...
Исти
мој
бата
!
!
.
.
додаде
као
у
себи
.
То
рече
,
па
се
окрете
и
погледа
за
свињама
:
оне
беху
већ
далеко
измакле
и
она
матора
дојара
непрестано
цичи
и
нагиње
горе
уза
страну
.
Он
пирну
као
ветар
.
И
таман
да
их
стигне
,
али
се
оне
шмурнуше
у
густ
један
шипраг
.
Ја
седнем
у
кола
.
Совро
ошину
коње
.
И
још
ми
и
не
стигосмо
до
оног
шумарка
,
а
оне
свиње
избише
доле
на
друм
.
Не
прође
мало
,
изби
и
онај
дечак
.
Одломио
један
лесковак
,
трипут
дужи
но
што
је
он
,
па
их
салетео
.
Ока
им
није
дао
отворити
.
И
,
најпосле
,
кад
и
свиње
видеше
с
ким
имају
посла
,
оне
се
умирише
и
ухватише
насип
,
па
пођоше
,
каскајући
и
по
мало
цичећи
.
И
ми
их
опет
стигосмо
.
—
И
ти
им
баш
не
даде
умаћи
?
упитам
га
,
као
шале
ради
.
Он
се
смешио
и
рубио
једним
малим
ножићем
онај
свој
лесковак
.
—
Чиј
си
ти
,
Бога
ти
?
упитам
га
.
—
Степана
Смиљанића
,
ето
ту
из
Љубовиђе
...
.
А
,
ако
Бог
да
ви
?
—
Доле
на
Љубовију
.
—
Ене
:
баш
добро
!
...
Ама
,
кажи
де
,
болан
,
доле
за
овај
наш
белај
.
Ово
се
више
од
њих
живети
не
може
.
Трпимо
,
трпимо
,
па
ће
нам
се
,
најпосле
,
смрћи
пред
очима
.
Још
док
се
Јаблан
врати
,
па
му
и
ово
кажем
,
ја
не
знам
шта
ће
он
радити
.
Он
им
неће
опростити
,
бели
...
.
—
А
ко
ти
је
тај
твој
Јаблан
?
упитам
га
.
—
Мој
старији
брат
.
О’чо
је
у
Београд
бати
.
Кажу
да
су
већ
и
тамо
престале
чколе
.
И
нас
је
наш
учитељ
распустио
.
Нешто
се
и
ови
наши
Турци
костреше
...
.
Јадна
ли
им
нена
њихова
!
...
.
„
Аха
“
,
повика
од
једном
и
устреми
се
за
свињама
,
које
беху
нагле
доле
реци
у
један
густ
врбак
...
Совро
ошину
коње
,
и
ми
се
већ
нађосмо
пред
првим
кућама
љубовиђским
.
Горе
у
страни
,
на
једном
лепом
заравњу
,
видела
се
једна
лепа
група
кућа
.
На
сред
среде
беше
једна
готово
двокатница
,
лепо
окречена
и
ћерамидом
покривена
.
На
њој
су
били
срчали-пенџери
.
Прави
конак
.
Око
ове
се
куће
беху
,
као
какав
венац
,
поређале
све
остале
зграде
,
и
све
беху
шиндром
покривене
и
махом
окречене
,
сем
амбарева
и
качара
од
растових
дасака
.
А
авлија
беше
тарабом
ограђена
—
милина
је
било
погледати
.
Сва
је
под
конац
обрезана
;
а
свему
су
опет
,
као
кита
цвећа
биле
оне
високе
и
ћерамидом
покривене
вратнице
.
У
тај
мах
испаде
пред
нас
један
џигљаст
момчић
,
он
ме
погледа
,
а
по
лицу
му
плину
неко
мило
изненађење
.
Ја
рекнем
Соври
те
мало
утиша
коње
,
—
Чија
је
оно
кућа
горе
у
страни
?
упитам
онога
момчића
.
Он
ме
зачуђено
погледа
.
—
Е
,
ти
ко
токорсе
не
знаш
?
—
Па
да
знам
,
ваља
да
,
не
би
био
луд
да
те
питам
.
—
Он
се
још
нешто
ишчуђавао
.
„
Овај
нема
четврту
даску
,
“
помислим
,
па
онда
рекнем
Соври
да
пође
брже
.
—
Брњош
!
повика
Совро
и
бичем
ошину
по
арњевима
.
Коњи
полетеше
као
ветар
.
У
то
је
доба
мој
зет
Марко
Перовић
био
ћумругџија
на
Љубовији
.
Дочекао
ме
је
казати
се
не
може
.
Сестра
је
плакала
од
радости
.
Била
је
чула
,
да
су
неки
ђаци
изгинули
,
па
се
поплашила
,
да
се
и
мени
не
буде
што
догодило
.
Сирота
.
Бог
да
јој
душу
опрости
!
Она
је
мени
била
и
сестра
и
мајка
.
Ја
друге
мајке
ни
утувио
нисам
.
Како
се
ко
откуд
наврати
,
она
му
рекне
:
„
Ево
,
ово
је
мој
брат
!
...
Богу
хвала
,
када
сам
га
само
жива
и
здрава
видела
!
“
И
очи
би
јој
се
напуниле
суза
.
Од
кад
сам
њу
изгубио
,
овај
ми
је
свет
друкчији
.
Чини
ми
се
,
као
да
сам
у
некој
пустињи
,
где
нема
ни
хлада
ни
одморка
:
ни
где
стати
ни
где
отпочинути
!
—
—
—
—
-—
—
Са
Совром
сам
уговорио
,
да
ме
чека
три
дана
,
па
ме
је
чекао
шест
.
Ово
је
морао
с
њим
удесити
мој
зет
.
Не
,
одиста
,
имао
сам
доброг
зета
.
Са
свима
је
лепо
живео
.
Мала
чаршијца
,
па
оно
мало
чиновника
—
као
једна
породица
.
А
има
прилика
,
где
једно
другом
хоће
очи
да
поваде
.
Ја
управо
,
и
не
осетих
кад
брже
прохуја
оно
шест
дана
.
На
једно
место
на
ручак
,
на
друго
на
ужину
,
на
треће
на
вечеру
,
па
,
после
,
хајд
изнова
.
Дође
и
дан
поласка
.
Нешто
ми
је
тешко
на
срцу
.
Ни
сам
не
знам
зашто
.
Мој
зет
,
моја
сестра
—
спремају
господску
вечеру
у
част
мога
поласка
.
Позвали
су
све
своје
пријатеље
.
Капетан
с
капетаницом
дође
први
.
—
А
што
није
дошла
Рокса
?
упита
моја
сестра
.
Мени
букнуше
образи
.
—
А
,
што
,
сестро
?
Малиша
не
сме
сам
да
остане
,
одговори
г-ђа
капетаница
.
—
Па
што
нисте
и
њега
повели
?
Боже
мој
,
да
оставите
саму
децу
!
Немој
,
живота
ти
,
да
пошаљемо
Тому
,
нек
их
доведе
.
Нека
смо
сви
ту
.
Дела
—
да
мало
поседимо
!
Нећу
да
после
рекнеш
:
„
Мићо
,
да
идемо
—
деца
су
сама
!
“
наваљиваше
моја
сестра
.
—
Мићо
,
чујеш
ли
шта
хоће
сека
Јелица
?
...
Да
пошљемо
Тому
по
Роксу
и
Малишу
.
—
Па
ја
ти
нисам
рекао
ни
да
их
остављаш
,
одговори
капетан
.
И
Томо
пандур
оде
.
Мени
се
скиде
онај
камен
с
груди
.
И
она
авлија
,
и
она
кућа
,
и
они
гости
,
све
ми
то
сину
неком
дивотном
светлошћу
.
Шта
се
то
са
мном
збивало
,
ни
сам
не
знам
.
Од
онога
дана
,
кад
сам
ручао
у
кући
капетана
Миће
,
овај
ми
се
свет
предругојачио
,
а
душа
преобразила
.
Мало
за
тим
дође
и
Јово
писар
,
па
онда
,
ето
ти
и
оца
Вилина
и
његове
поше
:
а
већ
Саватија
,
латов
,
и
његова
Вида
нису
могли
изостати
.
Он
затури
шалу
још
с
врата
.
Сви
су
га
пазили
:
а
из
куће
мога
зета
није
избијао
.
Најпосле
,
ето
ти
и
Томе
пандура
.
Он
је
водио
малога
Малишу
.
Дете
од
пет
шест
година
.
За
њим
уђе
—
Рокса
...
.
Моје
се
груди
почеше
надимати
.
Осетио
сам
,
како
ми
срце
лупа
.
Ко
би
ослушнуо
—
могао
би
га
,
чини
ми
се
,
чути
.
Моје
се
очи
с
њеним
сусретоше
.
У
њима
сам
видео
један
читав
свет
.
Свет
мени
до
сад
непознат
.
То
беше
свет
благости
,
свет
доброте
,
свет
што
нас
уздиже
горе
негде
у
плаве
регионе
небеске
...
.
Преко
њена
бела
,
нешто
мало
црнпураста
,
лица
,
прелети
лака
румен
:
а
њени
се
велики
капци
,
с
дугим
и
црним
трепавицама
,
спустише
,
те
ми
заклонише
онај
свет
блаженства
;
а
она
лагачка
сенка
,
што
је
њене
дуге
трепавице
преко
лица
оцрташе
,
упи
се
у
моју
душу
...
.
Кад
у
вече
легнем
,
кад
очи
склопим
,
ова
ми
анђеоска
слика
изађе
пред
очи
.
И
онда
?
—
Збогом
,
санче
,
збогом
,
благи
ноћни
одморче
!
...
Мога
зета
некуд
неста
.
Све
ми
се
чини
,
да
му
Тома
пандур
,
кад
доведе
децу
капетанову
,
нешто
на
ухо
шану
.
Саватија
латов
оде
причати
,
како
је
чуо
,
да
је
цар
из
Стамбола
поручио
кнезу
Михаилу
,
да
не
миче
војску
,
па
ће
му
дати
све
градове
редом
,
па
и
сам
Сакар
и
мали
Зворник
.
—
Јест
,
јест
,
без
Сакара
и
малог
Зворника
међу
нама
и
Турцима
мира
бити
неће
,
рече
Јово
писар
.
У
том
се
на
врата
помоли
један
човек
од
својих
45—50
година
.
Сељак
је
;
ама
је
опет
у
чоханим
хаљинама
.
За
њим
уђе
и
мој
зет
.
—
Јесте
ради
гостима
?
упита
онај
нови
гост
.
—
А
,
Степане
,
откуд
ти
тако
?
упита
га
г
.
капетан
.
Рокса
приђе
,
те
га
пољуби
у
руку
,
а
тако
исто
и
Малиша
.
Он
се
са
свима
рукова
,
па
онда
рече
:
—
Ето
,
вала
,
ја
право
од
куће
.
Чуо
сам
да
се
добро
частите
и
проводите
,
па
и
ја
дођох
,
да
вам
будем
друг
,
—
одговори
он
,
смешећи
се
.
И
од
једном
му
се
погледи
зауставише
на
мени
.
Моја
му
сестра
приђе
.
—
Ето
,
газда
Степане
,
ово
је
мој
брат
,
о
коме
сам
ти
говорила
.
—
Нека
ти
је
,
госпођо
,
жив
и
здрав
,
срећан
и
честит
!
Баш
ми
је
мило
.
Ја
синоћ
дођох
с
пута
,
а
моји
ми
казаше
,
да
је
један
младић
кроз
село
прошао
...
Јес
,
добро
су
уочили
.
Исти
мој
Веља
...
.
И
,
Бога
ми
,
да
се
он
у
свету
изгуби
,
твој
би
брат
диг’о
Вељину
очевину
.
—
Ама
,
одиста
,
г
.
Стево
личи
на
Дакиног
Вељу
,
прихватиће
и
г
.
капетан
.
Његова
ме
Рокса
погледа
испод
очију
.
Она
јој
румен
опет
сину
преко
образа
,
а
преко
уста
јој
прну
један
блажен
осмех
.
Мени
нешто
прође
кроз
срце
као
хладна
летка
.
—
—
—
Вечерало
се
и
веселило
се
,
пило
се
и
певало
се
...
.
Наздрављало
се
за
мога
срећна
пута
.
И
мене
би
онда
текнуло
.
И
у
тај
баш
мах
поглед
би
ме
Роксин
пресек’о
,
као
да
ми
је
хтео
рећи
:
„
Немој
ићи
,
болан
,
још
за
који
дан
!
...
“
Ама
,
што
ме
опет
мери
онај
чича
Степан
?
!
...
Једном
се
окрете
моме
зету
:
—
Е
,
г
.
Марко
,
јес
ово
неко
чудо
.
Ено
има
и
ону
белегу
на
челу
.
Велике
црне
очи
.
Па
нос
,
па
уста
,
па
брада
,
па
све
...
.
А
каже
мени
Живанчић
:
твој
Вељо
прође
па
пита
:
а
чија
је
оно
кућа
.
Мисли
ја
га
не
познајем
.
Па
и
мој
ми
кића
рече
:
„
видео
сам
једног
господина
,
исти
мој
бато
...
.
Оде
доле
на
Љубовију
—
ваља
да
ће
капетану
...
“
А
,
друкчије
није
.
Сутра
мора
свратити
нашој
кући
.
Нека
га
види
Вељина
мајка
.
Боже
,
ја
њене
радости
!
...
Тако
смо
и
урадили
.
ИИИ
И
ми
опет
одоцнисмо
.
Совро
рече
да
се
и
он
успавао
.
Али
у
томе
његовом
изговору
беше
нечег
сумљивог
.
Опет
је
ту
било
зетовог
масла
.
—
Е
,
не
може
то
тако
да
буде
,
рећи
ће
мој
зет
,
кад
ја
почех
да
се
тешкам
,
како
смо
одоцнили
.
Ваља
вам
се
мало
и
прихватити
.
А
још
нам
нема
ни
газда
Степана
.
Тај
ти
дом
ваља
видети
.
Његова
дочека
нема
на
далеко
.
А
и
укућани
су
му
—
не
зна
се
,
које
од
кога
боље
и
дочеканије
.
Ако
има
где
овде
на
овој
грешној
земљи
божјег
благослова
,
онда
ћеш
га
познати
у
кући
Смиљанића
.
Мени
се
ништа
није
јело
.
Та
пред
зору
смо
готово
и
легли
.
Па
и
опет
ми
је
годило
ово
застајкивање
.
Мучно
ми
беше
растати
се
с
овим
добрим
људима
.
Она
малена
чаршијица
,
они
њени
кућерци
,
она
живописна
околина
—
као
да
се
беху
сродили
с
мојом
душом
.
Чинило
ми
се
,
да
ми
шапоре
:
„
иди
,
иди
!
Али
и
твоје
срде
и
твоја
душа
остају
овде
с
нама
.
“
И
онда
би
се
преда
мном
створила
она
анђелска
слика
.
И
ја
бих
се
тад
удубио
у
неке
тужне
мисли
.
Таман
седосмо
под
хладњак
да
доручкујемо
,
а
ето
ти
нам
г
.
Јове
писара
.
Спремио
се
и
он
за
пут
.
За
њим
иде
Гавро
пандур
.
Води
два
коња
под
опремом
.
Једног
путаљчића
и
једног
кулаша
.
Цела
спрема
на
кулашу
беше
господска
;
и
седло
и
узде
и
теркије
и
колани
и
узенгије
и
—
све
.
И
као
да
је
то
и
сам
кулаш
осећао
.
Чисто
се
поносио
.
Савио
лепо
врат
,
а
овлаш
грицка
жвале
од
узде
и
по
кашто
фркне
на
нос
и
десном
ногом
стане
да
копа
,
као
да
се
срдио
,
што
се
већ
једном
не
полази
.
Мало
,
мало
,
па
би
свога
друга
грицнуо
озго
по
гриви
,
а
овај
би
тек
њиснуо
,
а
видело
се
да
му
то
није
баш
толико
криво
.
Знао
је
он
,
да
је
то
од
милоште
;
а
,
после
,
као
да
је
и
путаљчић
осећао
,
да
кулаш
има
неко
старешинство
;
а
већ
је
опазио
,
да
је
и
њему
увек
боље
,
кад
овако
заједно
куд
у
села
изађу
.
—
Ене
,
жива
ми
је
мајка
!
-Ја
сам
се
бојао
,
да
нисте
измакли
,
а
оно
,
ево
,
где
ударих
на
пуну
софру
,
рече
г
.
Јово
-
писар
,
кад
нам
дође
под
хладњак
...
.
Баш
добро
!
Ја
ћу
мало
до
Торника
,
па
ћемо
до
Љубовиђе
заједно
.
Ето
,
сад
ће
и
газда
Степан
.
Остаде
код
г
.
капетана
.
И
онда
ошину
корбачем
по
својој
десној
чизми
.
На
овај
пуцањ
кулаш
се
чисто
скупи
—
као
оно
кад
се
спрема
да
што
прескочи
.
—
Кулаш
!
...
Миран
!
!
...
викну
му
Гавро
пандур
.
И
кулаш
се
умири
,
али
не
може
да
отрпи
,
а
да
путаљчића
опет
за
врат
не
грицне
.
Путаљчић
одњисну
и
на
том
се
сва
кавга
сврши
.
—
Ама
,
ја
смотрих
да
Тома
спрема
капетанова
кола
.
Не
верујем
да
и
његови
неће
некуд
,
рече
г
.
Јова
писар
и
онда
погледа
у
ме
.
Осетио
сам
,
како
ме
свега
подузе
некаква
топлина
.
„
Боже
,
да
неће
и
они
да
нас
допрате
до
куће
газда
Степанове
?
“
помислим
.
—
Ево
их
где
долазе
,
рече
г
.
Јова
писар
.
Ја
погледах
.
Капетан
Мића
и
газда
Степан
упутили
се
озго
од
канцеларије
право
нама
.
Некако
момче
води
за
њима
оседлана
вранца
.
То
је
био
газда
Степанов
вранац
.
Мој
их
зет
дочека
на
капији
.
—
Добро
вам
јутро
!
Јесте
поранили
?
Тако
!
Знао
сам
ја
.
Хоћете
у
Ваљево
на
конак
?
!
.
.
Не
иде
то
увек
како
ми
хоћемо
!
У
село
кад
хоћеш
,
а
из
села
кад
пусте
!
оде
се
шалити
г
.
капетан
.
—
Не
,
г
.
капетане
,
ја
сам
то
крив
.
Овај
мој
задругар
—
к’о
млађи
—
чекао
је
на
ме
,
оде
ме
правдати
газда
Степан
.
У
том
изађе
и
моја
сестра
,
па
им
приђе
руци
.
—
—
Хајде
,
што
се
ти
не
спремаш
?
рече
јој
г
.
капетан
.
Ето
,
сад
ће
и
моји
.
Газда
Степан
наваљива
,
да
и
ја
пођем
.
И
мени
је
жао
,
што
не
могу
;
а
баш
би
ми
драго
било
;
али
се
не
може
.
Граница
је
,
па
,
онда
,
ова
бурна
времена
.
Сваки
час
може
што
искрснути
...
Де
,
шта
си
стала
?
!
Иди
,
спремај
се
!
Ја
и
мој
прика
остајемо
—
да
чувамо
Дрину
и
дринске
бродове
.
У
том
звркнуше
кола
.
—
То
су
моји
!
повика
г
.
капетан
.
И
доиста
,
то
су
они
били
.
Лепа
господска
кола
—
са
„
сицевима
.
“
У
кола
упрегнута
два
дорачића
—
да
прсну
од
једрине
и
пунашности
.
Кочијашио
је
Тома
пандур
.
Нешто
сам
и
овог
Тому
заволео
!
У
колима
г-ђа
капетаница
и
г-ђица
Рокса
и
Малиша
.
Преко
лица
Роксиног
беше
се
просула
некака
анђелска
радост
.
Мени
поче
срце
лупати
—-
да
искочи
из
груди
.
„
Какав
је
ово
белај
са
мном
?
“
питао
сам
се
.
У
том
стаде
њиска
коња
.
Кулаш
беше
дочепао
вранца
за
врат
—-
хтео
је
да
се
и
с
њим
мало
пошали
;
али
овај
неће
да
зна
за
шалу
,
већ
окренуо
чивтета
.
Кулаш
се
нађе
на
невољи
,
па
стаде
да
вришти
:
али
му
путаљчић
прискочи
у
помоћ
.
Док
би
човек
ударио
длан
о
длан
,
он
се
окрете
и
стаде
вранца
гађати
чивтетима
.
Једном
га
баш
добро
мазну
,
да
је
и
вранац
вриснуо
.
Али
их
брзо
раставише
.
Ја
одем
и
поздравим
г-ђу
капетаницу
.
Рукујем
се
и
с
г-ђицом
Роксом
.
Њена
је
рука
у
мојој
задрктала
.
То
сам
лепо
осетио
.
Преко
њена
лица
сину
опет
она
румен
.
Ја
јој
хтедох
нешто
рећи
;
али
,
просто
да
признам
,
беше
ми
се
језик
свезао
.
—
Ето
,
хоћемо
и
ми
мало
до
чича
Степанове
куће
.
Ја
имам
тамо
једну
другарицу
—
ћер
чича
Степанову
...
.
Вама
није
криво
,
што
ћемо
до
тамо
заједно
?
упита
ме
она
с
неком
анђелском
наивношћу
.
Ја
заустих
да
јој
нешто
одговорим
.
Замуцам
.
Још
никад
нисам
осетно
да
сам
овако
сметен
.
Али
ме
она
опет
извуче
из
ове
забуне
.
—
Па
шта
чекамо
сад
?
упитаће
она
.
Ви
рекосте
да
ћете
у
Ваљево
на
конак
.
Бога
ми
,
нећете
моћи
.
И
онда
се
окрете
својој
мајци
.
—
Мати
,
г-ђа
Јелица
нека
седне
с
нама
у
кола
.
Ви
се’те
горе
.
Ја
и
Малиша
сешћемо
доле
...
—
Па
јес
,
чедо
моје
,
сека
Јелица
ће
с
нама
,
одговори
јој
мати
.
У
том
изађе
и
моја
сестра
.
—
Ево
и
мене
.
И
ја
сам
готова
...
Сад
можемо
поћи
.
—
Ти
ћеш
овде
с
нама
,
рече
јој
Малиша
...
Је
ли
мајка
?
—
Јес
,
јео
,
душице
моја
,
сека
Јелица
ће
с
нама
.
—
Е
,
сад
како
ћемо
?
окрену
г
.
Јова
писар
.
Ви
се
,
ваља
да
,
нећете
завући
под
Соврине
арњеве
...
—
Збиља
,
умете
ли
јашити
?
окрете
се
г
.
капетан
мени
.
—
Е
,
не
уме
!
Где
се
он
родио
—
тамо
и
нема
кола
,
прихвати
реч
мој
зет
.
—
Врло
добро
!
Ено
му
мога
кулаша
.
Он
се
добро
јаше
.
Може
,
вала
,
носити
пуну
чашу
вина
на
длану
,
па
му
се
прелити
неће
.
Ја
ћу
узјати
Гавриног
путаља
.
А
могу
сести
и
у
Соврина
кола
.
Мени
се
већ
досадило
клицкање
по
овим
врлетима
,
рече
г
.
Јова
писар
.
Тако
смо
и
урадили
.
Опростим
се
с
г
.
капетаном
и
са
зетом
,
па
се
онда
бацим
на
рамена
г
.
Јовином
кулашу
.
Он
се
у
први
мах
поче
нешто
срдити
.
Опазио
је
,
да
га
је
некакав
туђинац
узјахао
.
Хтеде
чак
да
се
пропне
на
стражње
ноге
.
Ја
га
мало
прошашољим
по
гриви
и
пљеснем
по
врату
.
Он
фркну
на
нос
.
Пође
мало
у
страну
,
па
се
опет
врати
.
Стаде
као
укопан
.
Сави
онај
свој
лепи
врат
,
па
поче
десном
ногом
да
копа
...
И
ми
се
кретосмо
.
Напред
су
ишла
капетанова
кола
.
За
њима
Совра
,
а
за
Совром
газда
Степан
,
на
своме
вранцу
,
и
ја
,
на
кулашу
.
Далеко
за
нама
ишао
је
Гавра
пандур
,
на
своме
путаљу
.
—
Сва
нас
је
чаршија
гледала
.
Мале
су
чаршије
радознале
.
Ништа
се
у
њима
не
може
догодити
,
а
да
се
добро
не
види
и
не
пропрати
.
Овако
су
ме
исто
гледали
и
кад
сам
дошао
.
Два
се
Циганчета
из
једне
гомилице
издвојише
.
Она
су
каскала
поред
кола
чак
док
не
изађосмо
изван
чаршије
.
Пружала
су
руке
на
нас
и
нешто
говорила
.
Али
кад
се
дочепасмо
насипа
,
коњи
пођоше
брже
,
и
ми
мимо
њих
пројурисмо
,
а
она
су
непрестано
држала
пружене
руке
и
нешто
викала
.
Е
,
враг
је
онај
мој
Совра
!
Он
је
кадар
да
човеку
у
душу
завири
.
Кад
смо
стигли
на
савијутак
,
где
насип
окреће
у
љубовиђску
долину
,
он
лало
застаде
с
колима
.
Даде
нам
знак
да
га
прођемо
.
Опкладио
бих
се
,
да
је
ово
навлаш
учинио
.
И
ми
га
прођосмо
.
Пред
нама
су
била
капетанова
кола
.
Коњи
беху
узели
мали
кас
.
Ја
погледах
у
кола
.
Г-ђица
Рокса
десном
руком
придржаваше
свога
малог
брата
.
Наши
се
погледи
сусретоше
.
Увек
онај
исти
поглед
.
Поглед
који
усрећава
.
Она
нешто
рече
мојој
сестри
.
Сестра
се
окрете
и
упита
ме
:
—
А
где
су
твоја
кола
?
—
Ево
их
за
нама
,
одговорим
јој
...
Нешто
застадоше
—
ни
ја
не
знам
за
што
.
И
г-ђа
капетаница
се
окрете
.
—
А
,
ми
,
међер
,
имамо
своје
пратиоце
!
...
Брат
Степане
—
то
ти
је
сад
!
Идемо
ти
—
као
на
заветину
.
Снаши
Илинци
задаћемо
посла
!
...
—
Ако
ће
.
То
је
нашем
дому
дика
—
да
добре
пријатеље
дочекујемо
,
гостимо
и
с
љубављу
испраћамо
,
одговори
јој
газда
Степан
,
а
свога
вранца
беше
пригнао
до
самих
кола
.
И
док
су
се
они
овако
разговарали
,
ја
сам
гледао
г-ђицу
Роксу
,
гледао
сам
њену
белу
руку
,
којом
беше
брата
пригрлила
...
Гледао
сам
ону
анђелску
благост
,
помешану
с
неком
врстом
девојачке
стидљивости
,
што
се
беше
просула
по
њеном
свежем
лицу
.
Она
се
не
усуди
да
у
ме
погледа
.
Као
да
је
знала
,
с
каквом
је
страсношћу
грле
моји
погледи
.
Кад
наступисмо
на
љубовиђски
атар
,
онда
ће
ми
газда
Степан
рећи
:
—
Е
,
синовче
,
ето
,
одавде
почињу
наше
њиве
,
ливаде
и
забрани
...
Видиш
ли
ону
купасту
,
зелену
главицу
,
далеко
горе
под
оном
„
Орљом
стеном
?
“
Под
њом
су
нам
стара
кућишта
.
Тамо
су
нас
три
пута
палили
Турци
Сокољани
.
Оданде
до
наших
данашњих
кућа
има
добра
два
сахата
.
И
ми
,
отлен
,
Богу
хвала
,
можемо
доћи
својој
кући
,
да
нигде
не
станемо
на
туђу
земљу
.
Тамо
су
нам
сад
станови
.
Станара
је
Вељина
мајка
;
али
кад
је
чула
за
те
,
дошла
је
кући
да
те
види
,
и
да
те
,
место
свога
сина
,
загрли
...
Море
,
дијете
,
ти
још
и
не
знаш
колико
личиш
на
нашег
Вељу
!
...
Збиља
,
ја
те
још
не
упитах
,
познајеш
ли
ти
њега
?
—
—
Познајем
.
Видео
сам
га
баш
кад
сам
се
хтео
кренути
овамо
,
одговорим
му
...
Ја
сам
га
и
пре
виђао
;
али
се
нисмо
из
ближе
познавали
.
Он
је
од
мене
у
школи
две
године
старији
.
—
Не
бих
рек’о
?
—
Он
је
у
другој
години
права
;
а
ја
тек
сад
свршавам
гимназију
.
—
Видиш
,
молим
те
.
Ко
би
то
рек’о
?
И
ти
си
га
,
велиш
,
видео
баш
кад
си
се
овамо
нама
кренуо
?
упита
ме
газда
Степан
гласом
неке
неразговетне
сумње
.
—
И
њега
и
вашег
Јаблана
.
Газда
Степан
се
чисто
трже
.
Он
ме
погледа
зачуђено
.
—
А
од
куд
ти
познајеш
мога
Јаблана
?
!
Јес
,
он
је
отишао
доле
—
да
види
шта
је
с
Вељом
.
Ово
је
скоро
петнаест
дана
,
а
од
њега
ни
абера
нема
.
Сви
смо
се
јако
окарили
.
Не
знамо
шта
је—
А
где
си
их
баш
видео
?
—
упита
ме
он
од
једном
,
још
једнако
не
верујући
,
да
сам
ја
то
њих
видео
.
Ја
му
испричах
све
шта
им
се
хтело
догодити
у
полицији
.
Газда
Степан
од
једном
устави
коња
.
Уставих
и
ја
.
—
И
газда
Миле
их
је
одбранио
?
...
—
Бога
ми
,
да
се
он
није
ту
десио
,
они
би
ти
оба
страдали
.
—
Е
,
Боже
теби
хвала
!
...
И
ти
рече
да
је
Вељо
у
руку
рањен
?
—
У
руку
.
—
И
он
лепо
иде
?
—
Као
ово
ја
и
ви
.
—
Дијете
,
тебе
је
сам
Бог
овамо
послао
!
Ја
сам
одавно
чуо
црне
гласе
за
Вељу
.
Једни
ми
казаше
,
да
му
је
топ
однео
ногу
,
а
други
:
није
,
већ
руку
.
Један
ми
рече
,
да
му
је
сва
вилица
разнета
.
И
ја
то
ником
у
кући
нисам
смео
да
кажем
.
Мајка
би
му
пресвисла
...
.
И
ти
велиш
,
да
си
баш
видео
да
носи
везану
руку
?
—
Јео
.
И
он
се
том
раном
поноси
.
Рањен
је
баш
пред
ђачком
барикадом
.
Онда
кад
је
испод
топовске
ватре
бегао
сав
свет
,
он
је
,
са
још
неким
неустрашивим
друговима
,
подизао
барикаду
...
.
Газда
Степан
обори
главу
.
Заћута
.
Преко
његових
усана
прну
један
лак
осмех
.
У
тај
мах
капетанова
кола
скренуше
у
страну
.
Ја
погледах
.
Ми
смо
били
пред
кућом
газда
Степановом
.
Вратнице
беху
широм
отворене
.
Отворио
их
онај
момчић
што
ме
је
ономад
онако
зачуђено
гледао
.
Дочекало
нас
је
и
мало
и
велико
.
Г-ђица
Рокса
прва
скочи
с
кола
.
Она
загрли
и
пољуби
једно
лепо
плавско
девојче
;
после
притрча
једној
старици
,
те
јој
притиште
врео
пољубац
на
руку
.
Старица
пољуби
њу
у
образ
.
Сиђе
и
г-ђа
капетаница
и
моја
сестра
и
Малиша
.
Сви
се
одоше
грлити
и
љубити
.
Онај
џигљо
једнако
држи
вратнице
.
Гледа
у
ме
и
—
као
да
се
још
нешто
ишчуђава
.
Поскачемо
и
ми
с
коња
.
Нека
момчадија
прихвати
коње
.
—
Синовче
,
рећи
ће
ми
полако
газда
Степан
,
о
ономе
што
је
с
Вељом
и
мојим
Јабланом
хтело
да
буде
—
ником
ни
речи
!
Не
казуј
ни
да
је
Вељо
рањен
.
Кажи
само
да
си
га
видео
здрава
и
весела
—
и
њега
и
мога
Јаблана
.
Сав
се
онај
свет
згрну
око
нас
.
Један
се
дечак
истаче
,
па
ме
дирну
за
руку
.
То
је
онај
што
га
ономад
стигосмо
кад
је
оне
свиње
гонио
у
обор
.
Као
да
ме
је
сад
хтео
упитати
:
„
познајеш
ли
ме
?
“
Ја
га
помилујем
по
образу
и
упитам
:
—
Је
ли
се
вратио
Јаблан
?
—
И
он
ће
вечерас
.
Долази
и
бато
.
Синоћ
смо
добили
абер
од
кума
Ранисава
.
—
Ево
,
тетка
Јоко
,
ово
је
мој
брат
Стева
,
рече
моја
сестра
оној
старици
што
је
мало
пре
г-ђица
Рокса
онако
топло
пољуби
у
руку
.
—
Вељина
мајка
,
шану
ми
моја
сестра
.
Старица
стала
па
ме
гледа
.
Дуго
ме
је
мерила
.
Некакав
укочен
осмех
пређе
јој
преко
смежураних
усана
.
Доња
јој
вилица
,
рекао
бих
,
задркта
.
Очи
јој
се
од
једном
напунише
суза
,
а
груди
се
почеше
надимати
.
Као
да
је
хтела
да
бризне
у
плач
.
Ја
приђох
те
је
пољубих
у
руку
.
—
Жив
био
,
сине
мој
!
рече
ми
она
гласом
,
који
је
граничио
с
јецањем
,
што
га
весело
узбуђење
рађа
.
Као
да
ми
је
хтела
полетети
у
наручја
;
али
се
од
једном
окрете
,
па
погледа
у
ону
искупљену
чељад
.
Она
их
је
хтела
нешто
упитати
.
—
Исти
бата
!
прошапта
оно
лепо
плавоко
девојче
,
што
беше
десну
руку
обавило
око
врата
г-ђици
Рокси
,
а
леву
Малиши
.
—
Одсечена
глава
!
рече
једна
друга
старица
,
која
се
беше
у
ме
загледала
.
—
—
А
познајеш
ли
ти
мога
Вељу
,
сине
?
упита
ме
од
једном
Вељина
мајка
,
и
готово
поче
јецати
.
—
Познајем
,
мати
,
одговорим
јој
одиста
потресено
,
па
је
опет
пољубим
руку
.
Она
ме
обема
рукама
загрли
,
па
ме
онда
стаде
љубити
у
чело
,
у
образе
,
у
очи
,
у
косу
,
па
опет
у
чело
,
па
у
образе
.
—
Моје
слатке
очи
,
косо
моја
,
моје
вите
коврџе
;
моје
паметно
чело
!
.
.
сине
мој
!
!
...
И
ти
познајеш
Вељу
мога
?
!
топила
се
ова
старица
у
некаквој
веселој
тузи
.
И
сав
је
онај
свет
заводнио
очима
.
—
Рекох
ли
ја
теби
,
госпођо
Јелице
,
да
се
мој
Веља
где
у
свету
изгуби
,
твој
би
брат
Стева
могао
доћи
и
узети
његову
очевину
,
рећи
ће
газда
Степан
,
па
се
онда
окрете
својој
чељади
:
децо
!
...
дед
...
тамо
ћемо
под
велики
орах
!
Лепо
је
.
Ветрић
ћарлија
...
А
где
је
бата
?
—
—
Оч’о
је
доле
судници
.
Сад
ће
и
он
.
Рек’о
је
...
.
одговори
она
друга
старица
.
И
,
одиста
,
помало
је
кућа
,
као
што
је
кућа
Смиљанића
.
Дом
од
старина
чувен
и
дочекан
.
Око
ове
куће
и
Турци
су
далеко
обилазили
.
Паметнији
су
увек
гледали
да
су
с
њом
у
дослухе
.
И
само
би
по
какав
рчин
шкрипнуо
зубима
,
кад
би
друмом
пројахао
по
који
од
Смиљанића
,
с
танким
џевердаром
о
рамену
и
којом
пећанком
за
силавом
.
У
време
устанка
на
дахије
,
кућа
Смиљанића
бројала
је
на
шесеторо
чељади
и
двадесет
дугих
пушака
.
Газда
Степан
ме
одведе
у
собу
—
гостинску
.
Она
беше
лепо
намештена
.
Висок
кревет
с
краја
у
крај
собе
,
а
по
њему
прострте
шаренице
.
Поред
дувара
,
десно
и
лево
,
душеци
,
а
озго
лепи
клечани
ћилими
.
Свуд
у
наоколо
вунени
јастуци
са
крмезли
пругама
проткани
.
Десно
—
цео
дувар
покривен
оружјем
:
џевердарима
,
шишанама
,
арнауткама
.
Испод
њих
се
испречиле
и
две
шоце
с
бајонетима
;
а
под
овим
,
редом
,
стоје
повешани
гвоздењаци
,
пећанке
и
два
,
као
млеком
,
обливена
сребрњака
:
десно
и
лево
,
висиле
су
паласке
,
арбије
,
мазалице
и
многе
друге
ситнице
,
што
иду
уз
добре
пусате
и
оружје
.
—
Ето
,
овај
је
џевердар
убио
Осман-Селим
бега
Сребрницу
.
А
овај
је
белокорац
одсекао
главу
Везли-аге
од
Рогатице
;
а
ова
је
арнаутка
укапила
онога
нашег
крвника
Усу
Омерова
...
Синовче
,
ти
се
не
би
постидео
да
си
ми
одиста
синовац
!
...
Свака
ова
,
и
дуга
и
мала
,
кад
би
само
знале
говорити
,
могле
би
ти
причати
:
о
крвавим
сукобима
с
Турцима
;
о
љутоме
боју
на
Лозници
;
о
несрећној
погибији
на
Чокешини
;
оне
би
ти
знале
испричати
о
несрећној
женидби
Мирка
Перишића
;
о
томе
,
како
је
Омер
Фердаревић
одвео
Зулејку
Фатимину
из
Сокола
...
А
она
би
ти
шишана
горе
знала
испричати
,
како
је
Марко
Смиљанић
,
наш
ђед
,
пропуштао
зворникуше
,
које
су
носиле
џебану
везировој
војсци
што
је
био
опсео
Лозницу
.
Газда
Степан
ми
још
хтеде
причати
о
крвавим
данима
српскога
мучеништва
,
али
она
плавоока
ошкрину
врата
,
па
рече
:
—
Бабо
,
све
је
готово
...
Дошао
је
и
чика
!
...
ИВ
Хајде
да
видиш
мога
бату
,
оца
Вељиног
,
рече
ми
газда
Степан
,
кад
из
собе
пођосмо
.
Да
видиш
шта
ће
он
рећи
.
Али
тај
има
срце
од
камена
.
—
Нити
знаш
кад
је
весео
,
ни
кад
је
карли
.
Не
може
бити
,
да
и
он
није
чуо
,
да
је
Веља
рањен
.
И
он
опет
ћути—
као
студена
стена
.
И
кад
ја
спремих
Јаблана
да
иде
у
Београд
,
он
ме
само
погледа
,
па
тек
рече
:
„
што
шаљеш
ово
дијете
само
на
тако
далек
пут
?
Видиш
кака
су
ово
времена
.
“
И
онда
се
окрете
Јаблану
:
„
Дијете
...
.
Пази
на
себе
!
Гледај
да
стигнеш
на
конак
у
Ваљево
.
Сврати
код
Дике
Обрадиновића
.
Сваки
ће
ти
казати
где
му
је
механа
.
Кажи
му
чиј
си
.
То
је
пријатељ
наше
куће
.
Он
ће
те
примити
као
свога
сина
.
Сутра
дан
порани
—
добро
порани
,
како
ћеш
на
конак
у
Обреновац
:
а
тамо
распитај
за
Обрада
Ћука
.
И
њему
кажи
чиј
си
.
И
то
је
наш
знанац
и
пријатељ
.
Код
њега
ћеш
бити
на
конаку
.
Сутра
дан
—
у
које
доба
пођеш
,
стићи
ћеш
за
рана
у
Београд
.
У
Београду
распитај
за
Поливаков
хан
.
И
Поливаки
кажи
чиј
си
.
Он
зна
где
је
и
наш
Вељо
...
“
То
рече
,
па
се
мало
окрете
у
страну
...
.
Јес
,
знао
је
он
шта
је
с
Вељом
,
па
је
опет
,
као
Турчин
,
ћутао
.
После
се
опет
окрете
Јаблану
,
и
оде
га
учити
,
како
ће
се
у
путу
владати
.
„
Пази
добро
с
ким
ћеш
путем
друговати
.
Ко
ти
се
на
зор
за
друга
натури
,
или
га
обиђи
,
или
га
пусти
нек
он
измакне
.
Боље
ти
је
ићи
сам
,
но
с
рђавим
другом
...
.
Шта
ћеш
,
да
ћеш
,
пази
коња
свога
.
Од
добра
коња
,
нема
бољег
друга
.
Немој
легати
,
док
њега
не
намириш
.
Уморна
га
не
пој
,
а
гладна
не
јаши
.
Боља
му
је
шака
чисте
зоби
но
пуна
зобница
нечисте
.
За
то
је
сам
прорешетај
.
Не
дај
да
га
други
седла
и
узду
му
меће
;
а
ти
пази
,
кад
седло
мећеш
,
да
се
крај
од
ћебета
не
подвије
,
да
се
какав
чичак
,
ја
што
друго
,
оздо
није
прилепило
.
То
може
осакатити
коња
,
па
,
после
,
нити
с
њим
можеш
стићи
,
ни
утећи
...
.
Кад
у
механи
плаћаш
трошак
,
немој
пред
светом
дрешити
кесу
и
истресати
паре
.
Има
неваљалих
људи
,
који
само
на
то
мотре
,
па
ће
за
неколико
гроша
ићи
за
тобом
преко
бела
света
...
.
А
сад
пођи
са
срећом
!
Кажи
Вељи
нек
дође
кући
.
Чим
се
ово
стиша
и
чколе
прораде
—
отићи
ће
—
ласно
...
.
Стани
де
!
Ово
су
мутна
времена
.
Сваки
се
час
може
што
догодити
.
Немојте
први
трчати
да
видите
шта
је
.
Боље
је
да
вама
причају
други
како
је
то
било
,
но
ви
другом
!
...
‘
—
Ето
,
да
је
бату
послушао
,
не
би
им
се
могло
оно
догодити
у
полицији
,
што
си
ми
испричао
,
рече
газда
Степан
.
—
Ево
,
ово
је
мој
брат
,
чича
Дако
,
рече
моја
сестра
једном
живахном
старцу
,
с
белим
перчином
,
скоро
до
преко
појаса
,
свежим
цртама
на
лицу
и
благим
,
мудрим
погледом
.
Његов
збрчкани
подваљак
и
оне
боре
на
врату
—
казивале
су
,
да
је
старац
дубоко
закорачио
у
године
.
У
десној
је
руци
држао
дренов
штап
—
жут
и
сјајкаст
,
као
да
је
од
воска
саливен
.
Ја
ни
сам
не
знадох
кад
скидох
капу
и
приђох
му
руци
—
као
каквом
старом
свештенику
.
—
Жив
и
здрав
био
,
синко
!
повика
он
и
мало
се
успрси
,
па
ме
поче
да
мери
...
Јес
,
Бога
ми
...
Добро
нам
дошао
!
окрете
он
нешто
мало
збуњен
,
па
онда
приђе
и
пољуби
ме
у
чело
,
а
ја
њега
опет
у
руку
.
Вељина
мајка
стала
па
гледа
.
Пуне
јој
очи
суза
,
а
преко
лица
јој
се
просула
нека
,
с
тугом
и
радошћу
помешана
,
доброта
душе
...
.
Око
нас
се
искупила
и
сва
остала
кућна
чељад
,
и
сви
упрли
очи
у
ме
,
па
ме
њима
грле
и
милују
.
—
Е
,
људи
,
осечена
глава
!
рече
један
сељак
,
што
је
с
чича
Даком
од
суднице
дошао
.
—
Ама
све
баш
,
прихвати
други
.
И
очи
,
и
коса
...
.
Па
оно
чело
.
Исти
,
баш
!
...
Онај
кића
стао
уза
ме
,
узео
ме
за
руку
,
па
с
неким
поносом
час
погледа
по
народу
,
а
час
дигне
оне
своје
паметне
очи
,
па
ме
погледа
и
осмешкује
се
.
Као
да
ми
је
хтео
рећи
:
„
ето
,
ја
те
волим
—
као
свога
бату
.
“
Ја
га
десном
руком
пригрлих
и
притискох
уза
се
.
Он
се
није
бранио
,
већ
се
и
сам
уза
ме
приљуби
.
То
су
опазиле
Рокса
и
оно
плавоко
девојче
.
Оне
погледаше
једна
у
другу
,
па
опет
у
нас
.
Наши
се
погледи
сусретоше
.
Лако
руменило
прну
обема
преко
њихових
девојачких
образа
,
и
,
као
на
какву
команду
,
обе
оборише
очи
и
погледаше
преда
се
.
—
Де
,
децо
,
шта
сте
стали
ту
,
на
нас
гледате
?
!
Де
да
се
мало
прихватимо
?
повика
чича
Дако
.
И
онда
се
од
једном
окрете
коњушници
.
Гавро
пандур
држаше
кулаша
,
а
г
.
Јова
писар
нешто
разгледа
око
узде
,
па
око
теркија
,
па
око
колана
.
Путаљчић
стао
,
па
гледа
—
као
млађи
.
И
њему
затурена
о
ункаш
узда
.
Видело
се
да
су
накани
да
пођу
.
—
Е
,
г
.
Јово
!
повика
чича
Дако
званичним
,
али
благим
домаћинским
гласом
...
.
Шта
је
то
?
...
Бога
ми
,
ти
то
не’ш
учинити
!
...
Иди
де
,
дијете
,
води
оне
коње
у
ар
:
скини
им
узде
и
теркије
:
попусти
колане
,
па
им
подај
сена
!
...
—
Нема
од
тога
ништа
,
чича
Дако
.
Куд
су
себе
Тадића
куће
,
па
Ранисављевића
,
па
Ерковића
!
Са
свима
имам
званичног
посла
.
—
Послаћемо
човека
одавде
—
па
нека
им
јавне
да
се
код
суднице
нађу
:
а
ти
седи
да
се
мало
прихватимо
.
Зар
си
ми
довео
овако
миле
госте
,
па
да
их
саме
оставиш
?
!
.
.
—
Како
саме
?
Бог
с
тобом
,
чича
Дако
!
Ја
их
остављам
у
добру
и
честиту
дому
Смиљанића
...
.
Остављам
добре
госте
код
добра
домаћина
.
И
све
г
.
Јова
није
још
ни
изговорио
,
а
газда
Степан
дочепа
за
узду
кулаша
,
па
га
одведе
у
ар
,
и
мало
за
тим
онај
момчић
,
што
нам
је
вратнице
отворио
,
однесе
и
теркију
.
Путаљчић
оде
сам
за
кулашом
.
Гавро
пандур
само
се
смешио
.
Као
да
је
хтео
рећи
:
„
знао
сам
ја
,
да
се
из
овог
дома
лако
не
одлази
.
“
И
г
.
Јова
није
већ
имао
куд
.
—
Вала
,
чича
Дако
—
у
Љубовиђи
ти
кметујеш
,
а
не
ја
.
Кад
те
двадесет
година
слуша
твоје
село
,
онда
и
ја
немам
куд
.
Овај
је
сав
народ
видео
да
сам
хтео
поћи
,
а
да
ми
ти
не
даде
.
У
твојој
кући
ја
,
ваља
да
,
нећу
заповедати
,
рече
г
.
Јова
,
као
шалећи
се
,
а
баш
се
видело
,
да
би
му
жао
било
,
да
овако
лепо
друштво
остави
.
И
онда
се
окрете
Гаври
пандуру
:
—
Гавро
...
.
Гавра
га
гледа
право
у
очи
—
као
солдат
.
—
Јаши
твога
путаљчића
,
па
откасај
до
Торника
—
иди
право
кметовој
кући
!
Нека
је
с
људима
код
суднице
—
око
заранака
.
Ето
и
мене
тамо
.
—
Не
тако
,
г
.
Јово
.
Него
наш
Живанчић
нека
узјаше
нашег
зеленка
.
Одморан
је
.
Не
треба
му
ни
пун
сахат
,
па
да
и
оде
и
врати
се
.
Нека
каже
Обраду
твоју
поруку
.
И
он
ће
наредити
шта
треба
,
па
,
после
,
нека
и
он
дође
овде
нама
.
После
ћете
заједно
.
Тако
бих
ја
урадио
,
а
ти—
како
ти
је
драго
.
Гавро
нека
остане
код
коња
.
Све
мењај
,
али
коњма
добре
сеизе
немој
.
—
Па
,
нека
тако
буде
,
чича
Дако
.
Твоје
су
беседе
вазда
биле
мудре
.
Ти
данас
заповедај
,
а
ја
ћу
слушати
!
рече
г
.
Јова
писар
и
махну
на
Гавру
да
иде
коњма
.
—
Хајде
,
да
се
мало
леба
једе
!
...
Шта
је
Бог
дао
и
миловао
!
...
Де
,
седајте
!
Ти
,
госпођо
,
седи
ту
горе
,
рећи
ће
чича
Дако
,
гласом
добра
и
гостољубна
домаћина
.
—
Ја
нећу
,
Бога
ми
.
Нека
горе
седне
ко
од
мушких
глава
,
рече
госпођа
капетаница
.
Ја
ћу
сести
доле
са
другим
својим
другама
.
—
Госпођо
,
у
мојој
кући
ја
заповедам
;
а
ја
сам
вазда
седео
у
вашој
кући
тамо
,
где
сте
ми
ви
место
одредили
,
рече
чича
Дако
,
као
шалећи
се
.
И
госпођа
сави
своје
скуте
,
па
оде
и
седе
у
горње
чело
.
—
Госпођо
Јелице
—
се’те
ви
до
госпође
капетанице
.
С
друге
стране
нека
седне
Рокса
с
Малишом
;
а
ти
,
посинче
,
седи
овде
до
своје
сестре
.
Г
.
Јово
—
ти
седи
овде
до
овог
нашег
Београђанина
,
а
—
ми
остали
сешћемо
овако
редом
—
једно
до
другога
.
Госпођица
Рокса
стаде
се
устезати
.
Она
ће
,
рече
,
после
са
Иконијом
.
—
Седи
ту
,
ћери
моја
,
до
своје
мајке
.
С
Иконијом
се
пази
к’о
с
рођеном
сестром
.
То
ће
бити
и
наша
дика
:
али
,
опет
,
нека
си
увек
уз
колено
својој
мајци
.
Девојци
је
најбоља
другарица
—
своја
мајка
,
рече
чича
Дако
смешећи
се
.
И
,
госпођица
Рокса
,
на
ове
благе
и
мудре
речи
,
овога
доброг
и
паметног
чиче
,
сави
своје
скуте
па
седе
до
своје
мајке
,
а
свога
брата
посади
до
себе
.
Малиша
,
истина
,
седе
,
али
некако
чудно
намести
уста
,
а
груди
му
се
почеше
уздизати
и
спуштати
.
Као
даје
на
силу
хтео
да
заустави
јецање
,
које
гаје
,
због
нечега
,
почело
давити
.
Сестра
га
погледа
.
Разумела
га
је
.
Она
устаде
.
Помери
га
до
мајке
,
па
она
седе
на
његово
место
.
Мали
се
разведри
.
Он
погледа
по
свима
нама
,
и
преко
лица
му
се
просу
нека
детиња
радост
.
Ја
и
г-ђица
Рокса
дођосмо
једно
спрам
другога
.
Ово
нико
није
угађао
...
.
Моје
срце
поче
да
лупа
.
Она
је
гледала
преда
се
.
Преко
лица
јој
се
беше
просула
нека
збуњеност
,
помешана
с
чистом
,
ни
чим
непомућеном
девојачком
стидљивошћу
...
.
Још
кад
сам
мали
био
,
моја
ми
је
добра
мајка
причала
о
доброти
анђела
божјих
.
И
моја
млада
детиња
уобразиља
малала
је
те
небеске
анђеле
.
Као
да
их
сад
гледам
.
Једни
су
држали
пламене
скуте
Бога
Саваота
,
а
други
су
с
неба
слетали
доле
на
земљу
,
те
казивали
људма
вољу
божју
.
Један
од
тих
анђела
сео
је
спроћу
мене
.
То
је
била
Рокса
капетанова
;
а
други
,
оно
плавоко
девојче
,
у
белој
,
као
снег
,
кошуљи
и
лепом
од
зелене
свиле
срмали
јелечету
,
што
је
једва
покривало
половину
крмезли
тканица
,
преко
којих
одсјајиваху
срмали
павте
,
поткићене
зеленим
и
плавим
камењем
.
Иконија
је
служила
госпођу
капетаницу
и
моју
сестру
Јелицу
;
а
,
мало
мало
,
па
би
својом
руком
помиловала
по
образу
малог
Малишу
,
и
по
нешто
шанула
својој
другарици
.
Једном
јој
рече
:
—
Де
,
узми
,
што
се
стидиш
,
лудо
једна
!
“
и
онда
погледа
у
ме
.
Као
да
ми
је
хтела
рећи
:
„
ово
је
све
због
тебе
.
“
Али
сам
опазио
,
да
и
преко
њених
образа
прну
лака
румен
неког
девојачког
стида
.
И
она
се
брзо
окрете
—
отрча
-
журно
у
кућу
,
да
,
као
бајаги
,
нешто
донесе
;
а
није
.
Ни
она
не
зна
за
што
је
побегла
,
ако
не
за
то
—
да
чујемо
како
јој
лепо
звецкају
њени
,
као
млеко
бели
,
ђердани
.
—
Узми
,
јеј
,
сине
мој
;
не
стиди
се
!
Далеко
је
клети
Београд
!
Узми
,
јеј
!
.
.
Ти
си
овде
к’о
код
своје
мајке
,
—
мало
мало
па
би
ми
пришла
Вељина
мајка
,
да
ме
нуди
.
А
после
би
ме
миловала
,
и
по
коси
шашољила
:
Моје
коврџе
златне
...
.
Моја
косо
свилена
!
...
И
ти
,
рано
моја
,
познајеш
Вељу
мога
?
—
упитала
би
ме
.
—
Познајем
,
мајко
.
—
Благо
својој
мајци
!
...
А
виђаш
ли
га
често
?
—
Виђам
.
—
Радости
моја
!
...
И
кад
си
пошао
’
вамо
својој
сестри
у
госте
?
...
—
Видео
сам
га
...
.
—
Дико
материна
!
...
Благо
мајци
својој
!
...
Узми
,
јеј
,
рано
моја
!
...
Немој
се
ништа
стидети
!
...
И
мој
је
Веља
,
велиш
,
здрав
и
жив
?
...
Видео
си
га
,
велиш
,
баш
кад
си
пошао
?
—
—
И
њега
и
Јаблана
!
—
И
нашег
Јаблана
?
!
А
зар
ти
познајеш
и
нашег
Јаблана
?
—
Кад
сам
,
’
вамо
пошао
видео
сам
га
и
познао
.
—
Радости
моја
!
...
То
су
за
мајку
радосни
гласи
...
.
А
ја
сам
се
,
несрећна
мајка
,
—
бринула
;
и
нико
ми
не
умеде
тако
да
каже
.
Тебе
је
сам
Вог
послао
,
да
мајци
донесеш
веселе
гласе
—
тебе
ми
Бог
развеселио
,
сине
мој
!
...
Ја
погледах
у
госпођицу
Роксу
.
Њене
очи
беху
пуне
суза
...
.
Ја
те
сузе
никад
заборавити
нећу
.
Ја
и
сад
не
знам
,
како
то
би
.
Устаде
и
она
,
устадох
и
ја
.
Они
други
осташе
седећи
.
Да
ли
опазише
моју
забуну
?
Не
знам
.
Зовнем
Совру
.
Он
дође
.
—
Прежи
!
...
Да
се
иде
.
Одоцнисмо
.
—
Све
је
готово
...
.
И
јес
доцкан
.
Једва
до
Царине
.
—
А
што
,
болан
,
не
почекате
док
и
бата
дође
?
Ми
га
сваки
час
погледамо
,
проговори
нам
један
сребрн
глас
.
То
је
био
глас
Иконијин
,
глас
оне
лепе
плавооке
.
Она
се
беше
левим
лактом
наслонила
на
десно
раме
Роксино
.
Обе
су
ме
гледале
својим
ватреним
очима
,
као
да
су
ме
хтеле
укорети
,
што
кварим
ово
лепо
друштво
.
—
Хоћу
да
идем
,
драге
сестре
моје
...
.
Вашег
ћу
брата
јамачно
где
у
путу
срести
.
Казаћу
му
да
похита
—
јер
га
овде
сви
чекају
раширених
руку
.
—
Да
се
ниси
на
кога
наљутио
?
упита
ме
опет
Иконија
и
погледа
испод
очију
своју
другарицу
.
Рокса
је
окретала
златну
гривну
око
своје
леве
руке
.
—
Боже
,
зар
се
когод
може
наљутити
у
оваком
дому
,
међу
добрим
душама
као
што
сте
ви
?
Иконија
погледа
у
Роксу
,
а
Рокса
у
Иконију
.
—
Па
кад
се
ни
на
ког
ниси
наљутио
,
што
онда
идеш
?
...
Даље
од
Царине
и
онако
не
можете
;
а
тамо
ћете
стићи
да
одавде
пођете
и
после
ићиндије
,
рећи
ће
госпођица
Рокса
,
и
непрестано
још
окреташе
своју
златну
гривну
.
—
Ево
чике
...
.
Ајдемо
!
...
Немој
,
болан
,
ићи
!
Остани
бар
још
један
черек
!
рече
ми
Иконија
,
па
се
с
Роксом
окрете
и
одоше
горе
шљивару
.
У
том
и
Совра
истера
кола
.
—
Аха
,
синовче
!
...
Шта
је
то
?
!
...
Не
иде
то
тако
.
Сад
ћете
!
Даље
од
Царине
и
’
нако
не
можете
;
а
у
Царину
ћете
стићи
—
хај
,
до
пођете
кад
сунце
на
копље
сиђе
,
рече
чича
Дако
и
погледа
у
сунце
...
.
Е
,
синак
,
нема
од
тога
ништа
!
Наша
је
брига
кад
ћеш
ти
поћи
...
.
А
ти
Совро
—
хајд
’
!
Кола
под
шупу
,
а
коње
у
ар
!
повика
чича
Дако
.
—
Шта
,
зар
да
идеш
,
рано
моја
?
Нећеш
,
живота
ми
!
Сад
ће
и
мој
Веља
доћи
.
Хоћу
да
вас
обадва
видим
овде
...
.
А
,
Бог
с
тобом
био
,
дијете
,
ти
си
овде
—
к’о
у
својој
кући
.
Ја
чак
мислим
да
останеш
за
који
дан
...
.
А
што
к’о
не
би
?
Куд
итате
у
тај
ваш
црни
Београд
?
—
Ватра
га
не
спалила
!
...
Он
ми
је
доста
суза
на
очи
натерао
.
—
Шта
,
драгане
мој
,
зар
мислиш
да
идеш
,
је
ли
?
...
Хоћеш
сад
!
Овде
не
заповедам
ни
ја
ни
ти
,
но
чича
Дако
Смиљанић
!
...
Совро
!
...
На
лево
кругом
!
повика
г
.
Јова
писар
и
корбачем
ошину
по
чизмама
.
У
тај
мах
врисну
коњ
у
ару
.
Мора
да
је
путаљчић
,
кулаш
гаје
опет
грицнуо
озго
по
врату
.
И
Совра
окрете
кола
.
Смешио
се
.
Ђаво
човек
!
Као
да
је
знао
,
да
ми
то
неће
бити
криво
.
У
тај
мах
вратише
се
озго
Иконија
и
госпођица
Рокса
.
Погледаше
за
Совром
,
па
се
онда
упутише
право
мени
.
Смеше
се
.
Осетио
сам
,
да
ме
је
нешто
стид
.
Оне
прођоше
мимо
ме
.
.
—
Хајдемо
да
чика
Даку
пољубимо
у
руку
,
рече
Иконија
и
ђаволасто
се
осмехну
на
ме
.
Није
прошло
ни
четврт
и
оздо
се
помолише
два
коњаника
.
Познадох
Јаблана
.
Познадох
и
Вељу
.
Још
је
носио
обешену
руку
.
Цела
кућа
врисну
од
радости
.
Потрчасмо
им
сви
у
сретање
.
Само
чича
Дако
оста
пред
кућом
.
Он
хоће
свога
сина
ту
да
дочека
...
.
Он
се
не
да
преломити
—
ни
у
жалости
,
ни
у
радости
.
Ових
типова
нестаје
у
нас
.
Ја
се
,
од
то
доба
,
још
ни
с
једним
сусрео
нисам
.
—
Ми
смо
се
,
господине
,
видели
у
полицији
?
...
.
рече
ми
Вељо
и
пружи
ми
руку
.
Видесте
ли
шта
оно
хтеде
бити
и
од
мене
и
од
мога
Јаблана
?
В
Ја
опет
остадох
на
стану
код
мог
газда
Мила
.
Ово
је
трећа
година
.
А
и
што
бих
мењао
.
Газдарица
Јела
пазила
ме
—
као
да
ме
је
родила
.
Газда
Миле
тако
исто
.
Ретко
које
јутро
да
не
би
ошкринуо
врата
,
да
виде
да
ли
сам
устао
.
А
ја
сам
обично
ранио
.
Оно
што
се
јутром
научи
—
не
заборавља
се
лако
.
Он
би
ми
рекао
:
„
а
,
гле
,
Бога
ми
си
поранио
!
Тако
,
синак
,
тако
.
Читај
,
пиши
,
учи
—
док
си
млад
.
Што
сад
уграбиш
—
то
ти
је
...
.
Хеј
младости
пуста
,
ја
брзо
ли
прођеш
!
“
Оне
године
школе
су
доцкан
отпочеле
.
У
призренској
се
легији
говорило
,
да
се
ни
отварати
неће
.
Сваки
се
час
очекивала
објава
рата
Турској
.
Неки
су
се
почели
и
љутити
,
што
се
ова
ствар
,
на
очиглед
,
развлачи
.
А
све
је
спремно
.
Народ
је
одушевљен
.
Због
тога
се
,
кажу
,
и
војска
побунила
.
Тражила
је
—
или
да
је
пусте
да
удари
на
град
,
или
да
се
кући
враћа
.
Неће
она
да
је
од
јутра
до
мрака
пљују
муве
...
.
Неки
би
тек
рекли
:
„
Кад
ће
нам
доћи
повољнији
узрок
за
објаву
рата
?
...
Да
смо
Ашир-паши
платили
,
не
би
нам
бољу
услугу
учинио
.
И
сад
се
још
оклева
!
“
А
други
би
додали
:
„
Море
,
док
оне
плашљивице
окружују
кнеза
,
од
овог
посла
неће
бити
ништа
—
видећете
!
Ово
је
до
сад
требало
као
ножем
пресећи
.
И
пусте
ли
,
да
ову
ствар
дочепа
лукава
дипломација
,
онда
ће
све
бити
—
смућкај
па
проли
.
Залуду
ће
нам
бити
сва
мука
и
наше
лежање
,
“
„
Хеј
,
људи
,
од
нас
никад
ништа
!
Ја
опет
мислим
,
да
смо
издати
.
Проклето
злато
—
кадро
је
све
да
учини
!
“
говорили
су
други
.
„
Бога
ми
,
и
ја
нешто
од
тога
зебем
.
Ово
ми
је
развлачење
са
свим
сумњиво
.
Народ
сав
стоји
—
као
запета
пушка
.
Ала
,
да
га
нешто
пусте
на
град
—
не
би
се
знало
ни
где
му
је
место
:
са
црном
би
га
земљом
сравнио
...
.
Не
,
не
,
ово
нису
чиста
посла
!
Ту
је
неки
ђаво
заб’о
свој
прст
.
“
прихвати
један
мој
друг
,
што
се
био
уписао
у
призренску
легију
.
„
Ама
,
нека
ме
само
пусте
,
ја
ћу
с
мојим
друговима
први
узлетети
на
градске
бедемове
и
ту
забости
српску
тробојку
!
“
рекао
је
Раде
Шуманац
,
друг
Вељин
.
Пред
саму
јесен
пуче
глас
,
да
је
изашла
наредба
да
школе
отпочну
.
Нашу
је
ствар
,
рекоше
,
узела
у
своје
руке
европска
дипломација
.
Ми
се
сви
живи
охладисмо
.
„
Ето
,
докле
нас
доведе
наше
оклевање
“
,
рече
онај
мој
друг
из
призренске
легије
...
.
„
Ако
Турци
и
даље
не
остану
у
Србији
,
ви
ово
обрите
“
,
рече
он
и
ухвати
се
за
десни
брк
.
Беше
то
једне
лепе
јесење
вечери
.
Сунце
је
на
заходу
.
Преко
њега
превучене
две
дугачке
облачне
пламене
пруге
.
Као
да
су
га
демони
вукли
у
своје
подземно
мрачно
царство
.
Оно
се
отимало
.
Водила
се
очајна
борба
.
Борба
мрака
с
даном
;
борба
живота
са
смрћу
;
борба
овога
с
оним
светом
.
Небо
се
у
крв
претворило
.
И
том
се
крвљу
и
земља
облила
;
а
тихо
огледало
Саве
и
Дунава
пламтело
је
неком
чаробном
ватром
.
Свеж
поветарац
пирушио
је
оздо
из
непроходних
равница
негдашње
Паноније
;
а
већ
жутнуло
тополово
лисје
беше
почело
да
шумори
некакве
заносне
вечерње
бајке
.
У
том
се
врата
отворише
.
На
врата
уђоше
два
човека
...
.
Могу
ли
својим
очима
веровати
?
То
беше
главом
чича
Дако
Смиљанић
и
његов
син
Веља
.
Веља
ми
полете
у
наручје
.
Грлили
смо
се
и
љубили
,
као
два
једина
брата
,
што
су
их
дуге
године
и
незнани
светови
растављали
.
Он
ме
после
узе
за
руке
.
Стеже
их
,
па
ми
се
добро
загледа
у
очи
.
—
Па
,
брате
,
јеси
ли
ми
здрав
?
...
Знаш
ли
,
болан
,
да
сам
једва
чекао
да
те
видим
!
...
Јеси
ли
нас
поглед’о
?
!
—
Здрав
сам
,
драги
Вељо
;
а
ви
?
...
Још
питаш
,
јесам
ли
вас
поглед’о
?
!
Преварили
сте
ме
.
Јуче
сам
вас
вас
дан
чекао
код
Чукарице
.
Газда
Миле
ми
јутрос
рече
,
да
је
од
неког
чуо
,
да
ћете
тек
овде
бити
у
идући
петак
.
—
Хвала
ти
;
а
где
је
газда
Миле
?
Ето
,
отац
је
дошао
,
да
му
за
оно
благодари
.
Хтеде
и
мајка
поћи
.
Хтела
је
да
види
како
ти
овде
живиш
.
Море
,
болан
,
ти
си
ми
у
кући
много
места
отео
!
Нема
дана
,
када
се
о
теби
не
поведе
реч
.
Кића
увек
дода
,
да
те
је
он
први
видео
и
с
тобом
се
разговарао
...
.
И
он
те
је
поздравио
,
и
сви
су
те
поздравили
—
и
чича
Степан
,
и
наја
,
и
стрина
Илинка
и
Јаблан
...
.
Стани
...
.
Тебе
је
још
неко
поздравио
...
.
Де
,
чик
,
погоди
!
“
Осетио
сам
како
ми
пламен
пође
низ
образе
.
Чича
Дако
стао
па
нас
гледа
.
Пуне
му
очи
суза
,
а
као
смеши
се
.
Ја
приђох
—
да
га
пољубим
у
руку
.
Он
трже
руку
.
Загрли
ме
и
у
чело
пољуби
.
—
Нека
сте
живи
,
децо
моја
!
...
Тако
.
Пазите
се
.
Ви
сте
овде
у
туђини
.
Туђина
је
тешка
,
кад
се
нема
свога
,
рече
он
,
а
глас
му
је
дрктао
,
као
да
ће
се
сад
заценути
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Ето
и
газда
Мила
.
Од
некуд
чуо
,
па
дојурио
.
С
чича
Даком
се
у
образ
пољуби
.
—
Добро
ми
дошли
!
Тако
вас
хоћу
!
А
није
,
к’о
до
сад
.
Дођете
и
одете
,
а
моје
куће
и
не
видите
,
а
колико
сам
ја
соли
и
хлеба
у
вашем
дому
појео
!
...
Добро
ми
дошли
!
...
Шта
ради
газда
Степан
,
снаха
Јока
и
снаха
Илинка
?
...
Јесу
ли
вам
сви
остали
на
дому
здрави
?
питао
је
даље
газда
Миле
.
—
Здрави
смо
сви
.
Богу
великом
хвала
!
А
твоји
како
су
?
упита
чича
Дако
.
—
Сви
смо
здрави
и
весели
,
весели
,
што
у
своме
дому
видимо
своје
добре
знанце
и
пријатеље
...
.
Хајдемо
горе
!
А
,
што
ће
мојој
Јели
бити
мило
!
Причао
сам
ја
њој
—
како
сам
се
у
вашој
кући
проводио
.
И
они
изиђоше
.
Ја
и
Вељо
остасмо
сами
.
На
пољу
се
чу
и
глас
газдарице
Јеле
.
—
—
Јесу
ли
моји
здрави
?
...
Знам
—
одлазио
си
на
Љубовију
?
упитах
Вељу
.
Преко
његова
лица
сину
нека
врста
румени
.
Он
ме
погледа
.
Као
да
ме
је
нешто
хтео
упитати
;
али
му
реч
застаде
.
После
ће
тек
рећи
:
—
Здрави
су
.
На
дан
пред
наш
полазак
отишао
сам
с
чичом
—
да
им
кажем
збогом
.
Сви
су
те
поздравили
.
То
су
добри
људи
.
Сви
су
нас
допратили
до
наше
куће
...
.
Само
капетан
и
твој
зет
остадоше
.
Они
никад
не
одмичу
.
Времена
им
ова
не
даду
одморка
—
ни
дању
ни
ноћу
...
.
Веља
хтеде
још
нешто
рећи
.
Погледа
ме
право
у
очи
,
као
да
је
у
мојим
очима
,
на
лицу
моме
,
хтео
нешто
прочитати
.
Јес
,
то
се
познало
по
нечему
,
што
је
било
у
његову
погледу
;
по
нечему
,
што
је
било
у
изразу
црта
на
лицу
његову
.
—
Поздравила
те
и
госпођа
капетаница
и
...
.
И
он
опет
застаде
.
—
И
г
.
Јова
писар
?
...
—
И
он
те
је
поздравио
.
Причао
ми
је
,
како
си
јахао
на
његову
кулашу
,
и
како
си
се
добро
на
њему
држао
...
.
„
Море
,
онај
јаше
!
“
повикао
је
писар
Јова
.
Кад
смо
пошли
,
сви
викнуше
—
и
твоја
госпођа
сестра
,
и
госпођа
капетаница
—
да
г
.
Јова
узјаше
мога
зеленка
,
а
ја
његова
кулаша
!
Тако
смо
и
урадили
.
Капетанова
су
кола
ишла
напред
.
Ми
за
њима
—
исто
онако
,
како
сте
оно
и
ви
нашој
кући
дошли
.
Причали
су
ми
—
све
...
.
И
Вељо
се
замисли
,
па
ће
од
једном
окренути
:
—
Ама
,
је
ли
могуће
,
да
ми
један
на
другог
тако
личимо
?
Они
сви
,
ама
баш
сви
—
и
чика
,
и
наја
и
стрина
,
па
и
наш
Кића
и
капетан
и
гђа
капетаница
и
...
.
и
сви
,
што
су
те
видели
и
познали
,
кажу
,
да
смо
—
као
расечена
јабука
!
...
И
онда
одемо
на
огледало
.
Огледали
смо
се
:
погледали
се
,
па
се
опет
огледали
.
Чудо
божје
!
Ми
смо
један
на
другог
необично
личили
—
и
растом
и
косом
,
и
очима
и
погледом
и
—
готово
сваком
цртом
на
лицу
;
али
откуд
и
једном
и
другом
ове
белеге
на
челу
?
...
Замислимо
се
.
Ја
сам
мислио
о
госпођици
Рокси
;
мислио
сам
и
о
оном
плавооком
девојчету
.
Веља
ми
не
каза
—
да
ли
су
ме
оне
поздравиле
.
Он
о
томе
ћути
;
а
мало
,
мало
,
па
ме
погледа
и
—
заусти
да
ми
нешто
каже
,
па
—
застане
...
.
И
сад
ћути
.
Замислио
се
.
О
чему
ли
он
сад
мисли
?
О
њој
.
То
знам
.
И
—
погодио
сам
.
Ово
ћутање
прекиде
један
жив
разговор
,
који
се
чу
на
улици
.
—
Та
шта
ти
мени
кажеш
!
Не
познајем
ја
Вељу
!
Ето
,
овде
је
свратио
—
овога
часа
.
Иде
с
једним
чичом
...
.
—
Има
ли
везану
руку
?
...
упита
неко
.
—
Опет
он
!
Ама
да
га
видим
у
хиљади
—
познао
бих
га
.
Нема
везану
руку
;
али
опет
.
Овде
сам
најтањи
,
ако
оно
не
буде
он
.
То
су
били
Вељини
другови
.
Ови
из
призренске
легије
.
—
—
—
—
—
—
—
У
две
три
речи
би
одлучено
,
да
Веља
остане
са
мном
у
стану
,
и
да
се
храни
,
као
и
ја
,
код
газда
Мила
.
Од
две
се
речи
погодише
.
Два
дуката
месечно
,
двеста
ока
пшенична
брашна
;
два
дебела
брава
за
посек
и
једну
сланину
.
Толико
обећа
чича
Дако
,
а
на
то
пристаде
и
газда
Миле
.
У
вече
смо
сви
заједно
вечерали
.
Газда
Миле
добио
од
некуд
и
тазе
рибе
—
једног
шарана
од
две
оке
.
Жут
к’о
лимун
;
а
и
у
сомчету
је
било
ока
,
ако
не
и
више
.
А
сви
смо
рибари
.
Чича
Дако
нарочито
.
Још
не
бесмо
ни
у
пола
вечере
,
а
ето
ти
и
Вељиних
другова
из
призренске
легије
.
Газда
Миле
их
позва
на
вечеру
.
—
А
,
ми
смо
смазали
два
ћевапа
.
У
сваком
је
било
по
аршин
,
рече
онај
што
је
мало
пре
доказивао
,
да
је
Вељу
познао
...
.
Него
дете
—
понудите
нас
чашом
вина
,
па
ћете
одмах
видети
,
да
ми
нисмо
они
,
који
се
дају
нудити
!
И
онда
сви
поседаше
.
Онога
збора
,
оне
веселости
,
онога
ћеретања
—
одавно
било
није
.
О
чему
се
ту
није
говорило
!
И
још
се
једна
тема
честито
није
отпочела
,
а
већ
се
прелазило
на
другу
.
Започело
се
о
риби
,
па
се
прешло
на
пливање
.
Газда
Миле
је
доказивао
,
да
није
истина
,
да
је
риба
нездрава
—
само
,
рече
,
кад
се
добро
зготови
и
кад
се
вином
прелије
.
И
онда
би
одмах
почео
да
точи
чаше
.
А
и
беше
му
некако
добро
црно
вино
—
да
га
у
марами
носиш
.
С
газда
Милом
се
слагао
и
Раде
,
Вељин
друг
:
а
Срета
Шеврљуга
још
је
непрестано
доказивао
,
да
рибу
не
треба
јести
у
оне
месеце
,
у
којима
нема
писмена
„
р
“
.
Он
је
то
,
рече
,
„
искусио
“
сам
на
себи
.
У
јулу
је
једном
појео
печена
језа
,
па
га
одмах
ухватила
грозница
,
и
држала
га
чак
до
међудневица
.
Један
од
Вељиних
другова
оде
доказивати
,
да
је
лудо
веровати
,
да
на
рибу
може
утицати
писмо
„
р
“
.
Он
у
то
не
верује
.
—
Е
,
немој
ти
ту
да
ми
се
правиш
високоучен
!
рећи
ће
му
Срета
,
који
је
много
полагао
на
писмо
„
р
“
.
Један
ће
рећи
,
да
рибу
не
ваља
јести
само
на
жешке
дане
.
На
то
ће
додати
-
Срета
Шеврљуга
,
да
је
ово
крај
августа
,
па
је
опет
топла
вода
.
Он
се
данас
с
неким
из
призренске
легије
купао
,
и
,
рече
,
да
је
два
пут
овога
лета
Саву
препливао
.
Данас
је
,
вели
,
силазио
чак
до
под
град
.
Вода
мала
—
што
никад
.
Око
града
би
могли
и
топови
проћи
,
а
то
ли
пешаци
и
коњаници
.
Он
мисли
,
да
на
град
ваља
оздо
с
воде
ударити
.
—
Море
,
људи
,
шта
ови
наши
чекају
?
Зар
не
видите
,
да
војска
пропаде
погледајући
.
кад
ће
јој
се
рећи
—
или
да
напада
,
или
да
се
својим
кућама
врати
.
Да
им
је
неко
платио
,
не
би
овако
радили
.
Камо
срећа
,
да
су
нас
одмах
пустили
.
Данас
не
би
ни
један
Турчин
био
у
Србији
...
.
А
овако
,
ја
не
знам
,
је
ли
истина
што
неки
причају
,
да
је
шест
шлепова
турске
војске
ноћу
протурено
које
у
смедеревски
,
које
у
шабачки
,
а
које
у
београдски
град
.
И
све
их
Швабо
пропушта
.
Дању
иду
средином
воде
,
а
кад
се
близу
града
нађу
,
они
к’о
наседну
:
а
кад
у
јутру
,
а
оно
ни
лађе
ни
шлепова
.
Неки
су
у
ово
веровали
,
а
неки
и
нису
;
али
су
сви
из
призренске
легије
осуђивали
,
што
већ
давно
и
давно
није
објављен
Турцима
рат
.
Ту
,
рече
,
није
требало
ни
часа
часити
.
Војску
је
ваљало
одмах
пребацити
у
Босну
.
Тамо
је
све
готово
:
а
овако
—
залуду
нам
сва
мука
!
...
—
Е
,
децо
моја
,
учиниће
чича
Дако
,
ја
не
знам
,
како
би
било
с
овим
вашим
Турцима
по
градовима
;
али
Босну
није
баш
тако
лако
освојити
.
Ви
то
,
децо
моја
,
не
знате
.
Бошњака
Турчина
мо’ш
оборити
,
метнути
му
нож
под
грло
,
па
ће
ти
и
опет
повикати
:
„
е
,
не’ш
влаше
;
не’ш
,
бели
!
“
И
приклаћеш
га
.
И
он
ће
издахнути
,
али
верујући
,
да
га
ђаурски
нож
не
може
заклати
.
Причао
ми
је
Јовета
,
хајдучки
арамбаша
,
—
има
томе
више
од
двадесет
година
—
да
је
са
својих
тридесет
друга
у
Мајевици
сачекао
Селим-бега
Кавадаревића
,
бесна
Турчина
,
који
је
много
јада
задавао
босанској
раји
.
Селим
је
јахао
на
своме
јагрзу
.
За
њим
је
ишло
шест
Турака
.
Хајдуци
опале
из
пушака
и
сву
шесторицу
оборе
с
коња
.
Сам
Селим
остане
.
Ни
једно
га
тане
ни
окрзло
није
.
Пред
њега
излети
сам
Јовета
—
к’о
и
сваки
горски
вук
.
Наслони
запет
џевердар
Турчину
на
груди
и
—
викне
му
:
„
Сјаши
,
Турчине
!
...
“
Турчин
се
окрене
.
Његови
другови
—
ни
ногом
мрднули
нису
.
А
тридесет
хајдучких
цеви
упрто
на
његове
груди
.
И
,
шта
мислите
,
шта
је
радио
'
?
упита
чича
Дако
,
а
преко
уста
му
прну
лагачак
осмех
,
који
је
хтео
рећи
:
још
сте
ви
млади
,
децо
моја
,
за
ове
ствари
.
Ми
сви
зинусмо
.
—
Шта
је
радио
’
?
Сишао
с
коња
и
предао
се
арамбаши
,
рече
онај
,
што
вели
,
да
је
овога
лета
два
пут
преплив’о
Саву
,
и
да
је
увидео
,
да
се
на
београдски
град
може
и
с
воде
јуришати
.
Чича
Даки
прну
лак
осмех
преко
усана
.
Он
настави
:
—
Селим-бег
баци
узде
своме
јагрзу
на
врат
,
па
обема
рукама
распуча
кадивли
јечерму
,
па
раздрљи
груди
,
погледа
с
правим
турским
поносом
преко
свих
оних
,
на
њ
наперених
,
тридесет
хајдучких
цеви
,
па
повика
:
„
У’дри
,
влаше
!
...
а’ја
,
бива
,
сјахат
нећу
!
...
“
—
Па
?
упита
један
од
Вељиних
другова
.
—
Иа
,
плануло
је
тридесет
пушака
,
те
се
од
Селимових
груди
начинило
решето
?
—
је
л
’
де
чича
Дако
?
упита
онај
,
што
жали
,
што
прво
није
Босна
узета
.
—
Не
.
То
није
дао
арамбаша
Јовета
.
Он
спусти
свој
џевердар
,
па
ману
на
своје
другове
,
те
и
они
спустише
своје
диљке
.
„
Хајд
’
,
Турчине
,
пролази
?
Нека
ти
је
прост
живот
!
Ти
си
га
данас
заслужио
“
,
рекао
му
је
...
.
Турчин
обори
главу
.
Као
да
га
то
постиде
.
Он
оде
.
Од
то
доба
није
се
чуло
да
је
кака
зулума
чинио
босанској
раји
.
Шта
више
,
многи
су
причали
,
да
ју
је
,
у
више
прилика
,
бранио
-—
од
каквих
махнитих
балија
и
потурица
.
ВИ
Ја
сам
с
Вељом
остао
у
стану
код
газда
Мила
,
све
до
оног
несрећног
дана
.
Рођена
се
браћа
нигда
онако
запазили
нису
,
као
што
се
ја
и
Веља
запазисмо
.
Заједно
смо
ишли
до
школе
,
а
заједно
од
школе
кући
.
Један
би
другога
пред
школом
сачекали
,
кад
би
се
десило
,
да
који
пре
из
школе
изађе
.
Цео
нас
је
свет
држао
,
да
смо
рођена
браћа
.
—
Мора
да
су
близанци
,
рече
гласно
једна
старица
својој
други
,
кад
у
шетњи
мимо
њих
прођосмо
.
—
Баш
се
види
да
су
браћа
,
рекла
је
једна
госпа
на
свадби
Миладина
Брњоша
,
који
је
нашег
газда
Мила
окумио
,
а
нас
наш
газда
повео
као
своје
прикумке
.
—
Ништа
лепше
но
видети
,
да
се
овако
лепо
браћа
пазе
,
приметила
је
баба
Стојка
,
кад
је
оно
навијала
платно
нашој
газдарици
Јели
.
—
Па
они
нису
браћа
,
одговорила
јој
снаша
Пеладија
,
наша
лепа
комшиница
.
Баба
Стојка
зину
.
Она
погледа
у
Пеладију
.
Не
верује
јој
.
А
Пела
је
и
била
ђаво
жена
.
Често
се
хтела
нашалити
с
баба
Стојком
.
—
Нису
,
очију
ми
!
стаде
се
клети
снаша
Пеладија
.
Баба
Стојка
јој
још
не
верује
.
Она
одмахну
главом
:
—
Враже
!
—
Јест
,
јест
,
баба
Стојка
.
Они
нису
ништа
једно
другом
—
колико
ти
Пеладији
и
Пеладија
теби
,
умешаће
се
у
разговор
наша
газдарица
Јела
.
Наш
Стева
је
из
Горобиља
,
озго
од
Ужица
,
а
Веља
је
из
Љубовиђе
,
тамо
негде
од
Подриња
.
Ово
нам
је
обојици
испричала
сама
Пеладија
.
кад
смо
једном
стали
пред
њену
капију
и
с
њом
се
разговарали
...
.
.
Опазио
сам
одавно
,
да
и
сам
Веља
о
овој
нашој
наличности
радо
говори
.
Једном
је
у
сред
ћутања
рекао
:
—
Не
може
бити
да
тамо
,
где
стоји
сличност
у
лицу
,
у
очима
,
у
коси
,
у
стасу
—
нема
и
сличности
душевне
...
.
А
,
зна
се
,
да
се
симпатије
јављају
узајамно
.
Антипатије
тако
исто
.
На
кога
ја
,
без
објашњива
узрока
,
омрзнем
,
нема
примера
,
да
ме
он
може
заволети
...
Ето
,
мој
отац
,
моја
мајка
,
мој
стриц
,
стрина
Илинка
,
мој
Јаблан
—
сви
моји
о
теби
говоре
с
неком
милоштом
и
топлином
—
ама
као
да
си
се
у
нашој
кући
родио
!
...
После
...
.
после
—
има
ту
пуно
других
примера
,
рече
он
нешто
мало
збуњено
.
—
—
—
—
—
Одемо
једном
у
Кошутњак
,
да
се
спремамо
за
испит
.
Тога
смо
дана
и
ја
и
он
били
нешто
суморни
.
Ћути
он
,
ћутим
ја
.
Ја
сам
мислио
,
где
да
проведем
ферије
?
...
На
моју
сестру
Јелицу
,
на
мога
зета
—
на
Љубовију
нисам
смео
ни
да
помишљам
.
Ах
,
Боже
,
а
тамо
би
век
вековао
!
Сетим
се
Совре
,
сетим
се
Прослопа
,
сетим
се
свега
...
.
Сетим
се
оног
убавог
путовања
...
.
Испред
мојих
очију
прозујаше
једне
лепе
кочије
.
У
њима
сам
видео
њу
—
анђела
душе
моје
...
.
После
се
обре
преда
мном
она
богата
софра
и
онај
срдачни
дочек
у
кући
Вељиној
...
.
Испред
мене
мину
оно
плавооко
девојче
.
И
као
да
му
чух
глас
:
„
болан
,
болан
—
зар
мо’ш
да
нам
летос
не
дођеш
?
!
.
.
“
—
Једно
само
не
знам
,
од
једном
ће
прекинути
ћутање
Веља
...
.
И
онда
се
чисто
забезекну
.
Ја
га
погледах
.
Он
се
загледао
у
траву
.
Бог
с
нама
био
,
као
да
је
сам
са
собом
нешто
разговарао
.
Не
смедох
га
упитати
:
шта
он
то
не
зна
.
—
—
—
—
Кад
смо
се
из
Топчидера
враћали
,
он
се
мало
разгали
.
Разгалим
се
и
ја
.
Он
ће
први
почети
:
—
А
,
нема
друге
!
...
Ове
године
ћемо
се
лепо
провести
.
Мало
код
моје
куће
,
мало
код
твоје
сестре
у
Љубовији
...
.
Видећеш
,
то
ће
лепо
бити
.
Да
понесеш
и
твоју
виолину
!
Оне
циганчуре
не
могу
да
слушам
...
.
Теби
ћу
дати
зеленка
,
а
ја
ћу
чикиног
вранца
...
.
Море
,
јест
онај
писар
Јовин
кулаш
!
А
,
господски
се
држи
!
По
који
пут
узећемо
и
њега
.
Онај
писар
Јова
—
злато
човек
...
.
А
,
шта
велиш
?
...
Пристајеш
ли
?
...
—
Како
год
ти
рекнеш
.
Кад
би
у
вече
,
он
опет
поведе
разговор
о
нашем
провођењу
о
феријама
.
Поче
ми
опет
причати
,
како
су
описивали
мој
пролазак
кроз
Љубовиђу
,
па
о
томе
,
како
је
чича
Степан
узјахао
вранца
и
отишао
да
ме
нађе
:
па
,
онда
,
како
сам
ја
јахао
писар-Јовина
кулаша
—
и
све
,
све
до
најмањих
ситница
.
Он
чак
помену
,
како
су
за
нама
трчала
она
два
циганчета
и
викала
,
да
им
уделимо
коју
пару
...
.
И
онда
од
једном
застаде
.
Погледа
ме
,
поћута
мало
,
па
ће
тек
рећи
:
—
А
што
к’о
ти
не
би
сам
тамо
отишао
?
...
Кад
си
ти
—
колико
да
сам
и
ја
.
Ми
смо
и
онако
један
на
другог
налични
.
—
Бог
с
тобом
,
Вељо
,
шта
ти
то
говориш
?
!
упитах
га
,
,
а
ни
сам
не
знадох
шта
да
му
на
ову
будалаштину
одговорим
.
Он
оборио
главу
,
па
гледа
преда
се
.
Бог
зна
где
су
му
мисли
биле
.
Није
ни
чуо
шта
сам
га
питао
...
.
Пошто
смо
легли
и
свећу
угасили
,
ја
дуго
нисам
могао
заспати
.
И
таман
ми
се
очи
почеше
склапати
,
а
Вољо
прште
у
јасан
смех
.
Ја
се
чисто
тргох
.
—
Вељо
!
—
зовнем
га
.
Он
ћути
.
—
Вељо
!
—
викнем
мало
боље
.
—
А
!
—
одазва
се
,
као
иза
сна
.
—
Шта
ти
је
,
те
се
смејеш
?
Он
опет
ћути
.
После
тек
рече
:
—
Ништа
.
Овамо
нешто
о
писар-Јовином
кулашу
...
.
У
мало
што
не
одвали
шараге
на
Совриним
кочијама
.
—
—
—
—
Сутра
дан
као
да
ништа
није
ни
било
.
Нисам
га
смео
ни
питати
о
оном
његовом
синоћњем
смеху
.
Веља
се
врло
добро
учио
.
Немачки
је
преводио
без
речника
.
И
ако
је
учио
права
,
он
се
беше
одао
природним
наукама
.
Много
је
читао
;
а
по
некад
би
се
налактио
и
тако
удубио
у
нека
размишљања
.
Једног
дана
довуче
из
Народне
Библиотеке
читав
нарамак
Кантове
философије
.
Прво
сам
смотрио—
„
Општу
природну
историју
неба
“
...
Колико
је
пута
освануо
читајући
ове
—
купусаре
—
како
их
је
назвао
Срета
Шеврљуга
,
друг
Вељин
и
познати
јунак
из
—
призренске
легије
,
онај
Срета
,
што
је
пронашао
,
да
је
београдски
град
најлакше
узети
с
воде
.
—
—
—
—
—
—
Једнога
вечера
,
ја
сам
решавао
један
ђаволски
тежак
задатак
из
једначина
,
док
ће
Веља
повикати
:
—
Тако
је
и
никако
друкчије
!
Ја
га
погледам
.
Он
беше
устао
.
Пред
њим
је
био
отворен
Кант
.
Он
се
од
једном
окрете
мени
:
—
Ствар
је
,
дакле
,
са
свим
проста
,
рече
ми
он
гласом
,
као
да
и
ја
знам
о
чему
је
ствар
.
У
пра-пра
почетку
образовања
наше
сунчане
системе
,
сва
материја
свију
чланова
што
припадају
системи
нашега
сунца
,
била
је
у
једној
усијаној
магличастој
заједници
,
чије
су
границе
међиле
чак
иза
путање
Нептунове
.
И
то
је
био
један
небески
колос
,
једно
сунце
,
које
се
окретало
око
своје
осе
,
од
запада
истоку
.
И
ова
се
усијана
магличаста
маса
кроз
милиуне
година
хладила
расипањем
својих
зракова
у
бескрајно
небеске
просторије
.
И
тако
је
,
према
непроменљивим
својствима
материје
,
овај
небески
џин
почео
да
се
збија
у
све
мањи
и
мањи
простор
.
И
у
колико
се
смањивао
,
у
толико
му
се
појачавало
обртање
око
своје
осе
.
И
та
је
брзина
окретања
на
екватору
била
страховита
.
С
тога
су
се
почели
одлупљивати
поједини
усијани
појасеви
,
онакви
,
какав
ми
данас
видимо
у
нашега
Сатурна
.
И
чим
су
се
ови
појасеви
одвојили
од
своје
пра-пра
материје
,
и
они
су
се
почели
брже
хладити
,
а
за
тим
,
опет
по
познатим
законима
гравитације
,
смотавати
у
своје
нове
центре
,
непрестано
окрећући
се
око
своје
осе
и
кружећи
око
свога
првобитног
центра
,
нашег
сунца
—
увек
од
запада
истоку
.
Тако
се
образовала
прва
,
друга
,
трећа
и
све
остале
планете
нашег
сунца
.
И
док
су
оне
биде
у
усијаном
магличастом
стању
,
и
оне
су
се
,
расипајући
своје
усијане
зраке
по
пучини
небеској
,
расхлађивале
и
збијале
у
мањи
волумен
,
а
тим
убрзавале
окретање
око
своје
осе
,
које
је
на
екватору
било
највеће
.
И
од
њих
се
стали
оцепљивати
обручеви
,
а
ови
се
,
услед
брзог
расхлађивања
,
почели
сконцентрисавати
у
своје
центре
,
непрестано
се
окрећући
око
своје
осе
,
а
кружећи
око
свога
центра
—
планете
,
а
с
овим
у
друштву
,
шестарећи
око
свога
првобитног
центра
,
нашег
сунца
,
опет
од
запада
истоку
.
Тако
су
постали
пратиоци
наших
планета
!
...
Па
и
сама
она
пра-пра
магличаста
материја
наше
целокупне
сунчане
системе
морала
је
,
у
искони
својој
,
бити
у
заједници
каквог
другог
,
још
већег
небеског
исполина
,
па
се
од
њега
,
истим
путовима
и
по
истим
законима
,
оцепила
и
од
њега
наследила
и
своје
окретање
око
своје
осе
и
своје
кружење
око
свога
првог
центра
—
опет
од
запада
истоку
...
.
Видиш
ли
,
да
је
ово
овако
и
никако
друкчије
?
...
Сва
небеска
тела
стоје
у
истим
односима
једна
према
другим
,
као
што
су
стајала
,
док
су
у
једној
општој
заједници
била
.
Она
су
сва
потчињена
једним
и
истим
законима
небеске
механике
,
—
повика
он
као
у
неком
триумфу
,
а
из
очију
му
је
сипао
некакав
досле
неопажен
огањ
...
.
После
је
сео
и
наставио
своје
читање
,
баш
као
да
ништа
ни
било
није
.
Човекова
душа
мора
да
стоји
у
неким
,
нашем
уму
недостижним
,
односима
с
весницима
нама
непознатог
духовног
света
,
што
га
наша
душа
назире
,
али
га
ми
не
познајемо
.
Она
се
усред
бујнога
весеља
и
расположености
од
једном
окари
и
окуњи
,
а
ми
томе
не
умемо
узрока
да
нађемо
.
Ето
,
и
мене
је
,
исто
као
и
Вељу
,
нека
унутрашња
слутња
спопала
.
Једва
сам
чекао
да
дођу
школске
ферије
,
да
се
час
пре
кренемо
ка
тако
нама
драг
пут
:
али
што
се
тај
дан
више
приближавао
,
све
ме
је
већа
слутња
спопадала
.
Једном
сам
и
сам
у
себи
рекао
:
„
ти
не
иди
!
...
Ти
не
смеш
ићи
!
...
Нека
Веља
сам
иде
.
“
Али
то
прође
,
док
би
човек
оком
тренуо
,
па
ми
онда
изађе
пред
очи
све
оно
.
Све
баш
.
И
онда
душа
моја
узлети
на
једну
чаролијску
узвишицу
,
те
одатле
гледа
рај
живота
свога
.
И
тад
лепо
осетим
како
ми
срце
у
грудима
заигра
.
Моја
душа
разгледа
онај
природни
самотвор
,
она
стане
да
разбраја
оне
миријаде
рубина
и
смарагада
на
вилинском
Брегу
Плача
,
на
Брегу
Вечитих
Суза
,
па
ми
се
и
ту
јави
анђелска
слика
њезина
;
моја
душа
пође
мојој
сестри
Јелици
,
па
се
од
једном
обре
пред
лепом
сликом
капетанове
Роксанде
...
.
Ни
један
џбун
,
ни
један
шумарак
,
ни
једну
стазу
,
што
су
у
томе
,
мени
драгоме
,
крају
не
може
да
види
душа
моја
,
а
да
се
иза
њих
не
појави
њен
вити
стас
,
убава
слика
њена
!
...
Кад
и
кад
испадне
преда
ме
и
оно
живо
плавооко
девојче
.
Оно
тек
прне
као
срнче
:
али
њено
бајно
лице
и
онај
весели
осмех
заиграју
ми
у
души
и
њој
буде
чисто
лакше
.
И
онда
скочим
и
сам
у
себи
повичем
:
„
хоћу
да
идем
!
“
Још
је
већа
бура
беснела
у
души
Вељиној
.
Он
то
није
казивао
;
али
је
то
душа
моја
опажала
.
Очевидно
је
,
да
је
све
крио
што
се
у
души
његовој
ломило
;
али
и
подземни
вулкани
,
ако
и
не
избију
на
своја
позната
гротла
,
они
опет
о
себи
дају
јава
,
било
далеком
тутњавом
,
било
појединим
потресима
.
Тако
,
једнога
вечера
,
он
чита
свога
Канта
,
а
ја
Гетеову
Ифигенију
.
Мени
се
задрема
.
Погледам
на
Вељин
сто
.
Он
се
налактио
,
па
мисли
.
Да
ли
о
ономе
што
је
читао
?
Ко
би
то
знао
?
Не
хтенем
га
узнемиравати
.
Устанем
полако
.
Свучем
се
.
Легнем
.
Заспим
.
Колико
сам
спавао
,
не
знам
.
Тек
ме
пробуди
неки
шум
.
Ја
прогледам
.
Свећа
још
гори
.
Веља
устао
.
Прекрстио
руке
,
па
ода
по
соби
.
Пође
мало
,
па
застане
.
Гледа
преда
се
и
нешто
шапори
,
док
ће
од
једном
окренути
гласно
:
„
Па
јест
,
одиста
,
шта
је
било
у
пра-пра
почетку
свију
ствари
?
...
Једни
веле
:
у
пра-пра
почетку
свију
ствари
био
је
простор
.
Наравно
,
пре
но
што
би
нешто
постало
,
морало
је
,
пре
свога
постанка
,
имати
простор
,
где
би
се
то
нешто
сместило
...
.
Та
ни
сам
Господ
Бог
не
би
могао
ни
зрно
песка
створити
,
ако
није
било
простора
,
где
би
се
то
зрно
сместити
могло
...
.
Други
опет
веле
:
не
;
чим
поменете
а
пра
почетак
,
ту
морате
замислити
и
свршетак
.
То
двоје
једно
без
другога
не
дају
се
ни
замислити
.
Почетак
је
једна
тачка
а
свршетак
друга
.
Размак
између
ове
две
тачке
,
то
је
време
.
Све
у
времену
,
ништа
ван
времена
.
За
то
је
умесније
рећи
:
у
почетку
је
било
време
...
.
Е
,
али
шта
је
то
,
управо
,
време
?
Како
се
оно
јавља
у
нашој
свести
?
У
промени
ствари
око
нас
.
Кад
би
све
,
што
је
око
нас
,
било
непроменљиво
,
ми
нигда
не
бисмо
добили
појам
о
времену
...
.
И
то
су
само
оне
промене
,
које
ми
голим
оком
видимо
—
видимо
дан
,
ноћ
,
лето
,
јесен
,
зиму
,
пролеће
...
.
Видимо
кад
цвеће
цвета
,
кад
дрва
листају
,
кад
цвеће
свене
,
а
лист
опадне
.
Али
,
кад
бисмо
ми
имали
микроскопске
очи
,
ми
бисмо
видели
и
како
трава
расте
,
и
како
се
сокови
у
дрвећа
и
шибља
пењу
и
откивају
оно
чудесно
ткиво
у
листа
и
миришљаве
мајске
руже
и
шебоја
.
И
онда
бисмо
тек
видели
,
како
се
пред
нашим
очима
,
у
једној
циглој
секунди
,
изврши
више
промена
,
но
што
их
овим
нашим
несавршеним
очима
умотримо
у
једном
читавом
дану
.
И
од
сваке
ове
мајушне
промене
до
оне
друге
има
један
размак
времена
.
И
кад
би
се
добро
загледали
у
ову
непрекидну
сноваљку
промена
,
ми
бисмо
опазили
,
да
у
читавој
васељени
друго
ништа
и
не
постоји
до
непрекидно
,
вечито
кретање
најситнијих
делића
материје
.
И
тако
,
зар
не
би
било
згодно
рећи
:
у
почетку
је
било
кретање
“
...
.
И
онда
се
Веља
замисли
.
Стајао
је
тако
неколико
тренутака
.
Метну
руку
на
чело
,
па
ће
тек
рећи
:
„
Па
и
опет
није
тако
.
Они
што
ово
поричу
,
имају
са
свим
право
...
.
Како
кретање
?
!
.
.
Да
буде
кретања
,
мора
,
пре
свега
,
бити
нечега
што
се
креће
.
А
то
је
материја
;
а
кретање
се
материје
не
да
ни
замислити
без
силе
,
која
ту
материју
ставља
у
покрет
.
По
овоме
било
би
најлогичније
казати
:
у
почетку
је
била
сила
и
материја
...
.
Па
и
опет
ни
ово
двоје
не
би
могло
произвести
кретање
,
ако
не
би
имало
простора
,
којим
би
сила
материју
ставила
у
покрет
.
И
тако
,
окрени
,
обрни
,
ми
се
опет
враћамо
на
оно
прво
.
У
пра-пра
почетку
свију
ствари
био
је
простор
...
.
Али
смо
сад
тек
у
једном
лавиринту
,
лавиринту
без
изласка
!
...
“
Он
опет
стаде
.
Опет
метну
руку
на
чело
.
Дуго
је
тако
стајао
.
После
се
од
једном
исправи
.
Из
очију
му
је
севао
онај
исти
огањ
,
што
сам
га
опазио
,
кад
је
оно
развијао
Кантову
теорију
о
постанку
света
.
И
онда
се
осмехну
,
а
по
лицу
му
се
просу
нека
тамна
поноситост
.
Он
повика
:
„
Јест
.
Он
има
право
...
.
Нити
је
било
кад
почетка
,
нити
ће
бити
икад
свршетка
...
.
Вечито
је
време
,
вечито
је
кретање
,
вечита
је
материја
,
вечита
је
сила
,
—
вечит
је
и
бескрајан
простор
!
...
“
После
је
опет
сео
за
сто
и
почео
да
чита
.
И
ја
заспим
.
Али
ме
опет
пробуди
један
шум
.
Веља
устао
,
па
ода
,
час
брже
,
час
лакше
.
По
некад
застане
.
Мисли
нешто
,
па
опет
стане
да
хода
.
Прошапће
нешто
,
па
опет
почне
одати
.
По
некад
му
се
преко
лица
развуче
пакосан
осмех
;
а
по
некад
се
намршти
и
узме
позитуру
,
као
да
би
хтео
ногом
да
лупи
о
под
:
али
то
не
учини
.
Док
ће
једном
,
са
свим
гласно
,
почети
:
„
Тако
је
.
То
је
изван
сваке
сумње
!
...
Она
ме
више
не
воли
.
То
се
са
свим
види
.
Слеп
је
ко
не
види
...
.
Види
се
по
свему
...
.
А
што
онако
ћути
?
...
Ваља
да
сам
ја
ћорав
...
.
Она
така
није
била
док
њега
није
видела
;
а
што
га
не
помиње
,
и
то
се
зна
.
То
је
јасно
као
сунце
.
А
што
тога
није
било
,
док
се
с
њим
није
видела
?
...
После
,
ми
смо
,
одиста
,
ђаволски
један
на
другог
налик
.
Тако
сви
кажу
.
Она
само
ћути
.
Крије
.
И
оне
симпатије
,
што
их
показује
према
мени
,
због
њега
су
.
Па
он
и
јес
леп
човек
.
Мушка
лепота
.
Оне
живе
очи
,
па
она
мушка
стаситост
,
па
онај
смеон
,
онај
вечити
осмех
на
његовим
руменим
уснама
,
морао
ју
је
очарати
.
Ко
је
мени
крив
,
што
сам
сметењак
?
Сметењаштво
је
прво
смешно
,
па
одвратно
,
женама
нарочито
...
.
Не
,
не
,
ја
нећу
да
идем
.
Остаћу
.
Остаћу
овде
.
Хоћу
да
довршим
своју
студију
о
постању
света
.
А
он
?
—
Нека
иде
—
сам
.
Мора
.
Ја
ћу
га
нагнати
.
Нека
их
,
нека
се
усреће
!
...
Ја
нећу
ничијој
срећи
ногу
да
подмећем
...
.
Њој
и
њему
нарочито
...
.
Јест
,
јест
,
познао
сам
ја
то
још
оног
дана
,
када
се
оно
о
њему
први
пут
повела
реч
...
.
А
шта
јој
значи
оно
:
„
кулаш
се
пропе
...
.
Хтеде
да
га
збаци
,
али
га
он
само
пљесну
по
врату
и
двапут
руком
превуче
преко
његове
,
као
злато
жуте
,
гриве
.
И
кулаш
стаде
—
као
укопан
,
и
само
поче
да
копа
ногом
!
“
А
кад
нам
се
погледи
сусретоше
,
она
од
једном
заћута
.
То
сам
бар
опазио
.
И
још
сам
нешто
тада
опазио
.
Видео
сам
,
како
јој
уз
образе
букну
пламен
...
.
Она
мисли
да
ја
не
знам
шта
то
значи
!
...
Па
и
оно
,
што
ме
Иконија
једном
упита
:
„
де
,
чик
погоди
,
да
ли
капетанова
Рокса
тебе
више
воли
или
твога
Стеву
?
—
Хм
.
Зар
ја
то
све
не
видим
?
!
.
.
Јест
.
Иконија
зна
све
.
Од
девојачког
ока
ништа
се
сакрити
не
може
.
“
После
се
мало
ућута
.
Гледао
је
преда
се
.
Очевидно
је
,
да
су
му
мисли
летеле
истим
правцем
куда
и
његове
речи
.
Он
се
,
од
једном
,
трже
.
Погледа
у
мој
кревет
.
То
беше
страшан
поглед
—
поглед
гладнога
вука
.
Моје
срце
стаде
лупати
...
.
Он
корачи
два
корака
,
па
застаде
.
И
опет
обори
главу
.
Нешто
је
и
сад
мислио
.
О
чему
?
То
би
једини
Бог
знао
.
ВИИ
Што
се
више
приближавао
Петров-дан
,
дан
нашега
поласка
за
Љубовиђу
и
—
Љубовију
,
Веља
је
постајао
све
туробнији
,
узнемиренији
,
замишљенији
.
И
лепо
сам
опазио
,
да
се
,
сиромах
,
отима
,
али
све
узаман
.
Узео
би
да
што
чита
,
али
би
му
се
погледи
укочили
на
отвореној
књизи
.
Он
није
читао
.
Он
је
мислио
.
И
ове
су
га
мисли
убијале
...
.
Ствар
је
са
свим
јасна
.
Он
је
капетанову
Роксу
заволео
,
заволео
—
до
лудила
...
.
Има
љубави
што
тињају
,
што
плануцају
.
Вељина
је
љубав
сагоревала
.
Она
је
била
вулкан
,
вулкан
што
за
собом
оставља
пустош
и
развалине
.
Било
је
крајње
време
да
и
ја
о
целој
овој
ствари
мало
озбиљније
размислим
.
Сви
се
конци
ове
жалосне
драме
укрштају
у
једној
јединој
тачци
.
У
томе
,
што
ја
и
Веља
у
свему
један
на
другог
личимо
.
Ја
сам
Роксанду
заволео
свом
душом
својом
...
.
У
првим
клицама
љубави
има
пуно
жилица
.
Њих
није
могуће
све
умотрити
.
Описати
још
мање
.
Истина
је
,
да
се
њени
образи
зажаре
,
кад
нам
се
погледи
сусретну
:
истина
је
,
да
се
моја
душа
топила
у
зрацима
ове
анђелске
појаве
:
али
је
истина
и
то
,
да
у
њеним
очима
сине
некакав
небесни
пламен
,
кад
се
о
Вељи
поведе
реч
.
Наклоност
,
коју
сам
опазио
према
мени
,
само
је
одблесак
њене
љубави
према
Вељи
.
И
у
колико
ме
је
породица
Вељина
обасипала
милоштом
,
у
толико
се
и
у
њеној
души
разбуктавао
пламен
љубави
према
Вељи
,
а
симпатија
према
мени
,
слици
Вељиној
.
И
ја
,
звекан
један
,
у
томе
гледах
Роксандину
љубав
према
мени
.
А
,
као
за
инат
,
нисам
хтео
да
чујем
један
унутрашњи
глас
,
који
ми
је
често
наговештавао
:
„
она
воли
Вељу
.
“
Ја
сам
тај
глас
први
пут
чуо
за
софром
оца
Вељиног
.
И
онда
сам
скочио
—
да
бежим
,
да
мога
супарника
не
дочекам
,
да
својим
очима
не
видим
развалине
своје
прве
љубави
.
Али
онда
и
она
скочи
.
И
то
ме
збуни
.
Збунило
би
свакога
.
Оне
очи
,
онај
поглед
,
онај
вити
стас
—
кога
још
не
би
збунили
,
опили
—
залудели
?
!
.
.
А
да
сам
само
запазио
,
како
она
прва
с
кола
скочи
,
како
ватрено
стаде
да
грли
и
љуби
оно
лепо
плавооко
девојче
,
-
па
како
притрча
Вељиној
мајци
,
те
јој
врео
пољубац
притиште
на
руку
!
...
Онако
се
само
своја
мајка
љуби
;
а
зар
Вељина
мајка
није
и
њена
мајка
?
...
Ох
,
па
и
опет
ми
се
чини
,
да
то
тако
није
,
да
то
тако
не
може
да
буде
!
...
Е
,
а
од
чега
се
то
Веља
престравио
?
Шта
је
то
његова
душа
умотрила
?
...
Још
питам
,
шта
?
...
Љубав
је
вечита
сумњалица
.
Њена
је
основа
чежња
,
а
потка
је
презање
.
Она
се
од
труна
престрави
.
Она
у
труну
види
и
свој
рај
,
и
своје
разорене
наде
...
.
Није
му
ни
оно
без
ичега
,
кад
ме
оно
дочепа
за
руке
,
кад
ми
се
упиљи
у
очи
,
па
повика
:
„
море
,
болан
,
ти
си
ми
у
кући
много
места
заузео
!
...
“
А
он
је
то
хтео
рећи
:
„
ти
си
ми
у
срцу
Роксину
много
места
отео
!
“
Јест
,
то
је
то
значило
.
То
је
било
у
очи
самог
Петровдана
.
Испите
смо
положили
одлично
,
Веља
ми
је
изгледао
врло
расположен
.
То
и
мене
мало
охрабри
.
Таман
је
сад
згода
,
да
му
поменем
;
али
да
хоће
он
,
нешто
,
да
почне
први
!
Одавно
нисмо
дирали
ово
тугаљиво
питање
.
Као
да
смо
се
оба
нечега
плашили
.
Били
смо
уговорили
,
да
погодимо
Совру
,
да
нас
баш
он
вози
;
али
је
Совра
некуд
отпутовао
,
како
нам
каза
газда
Миле
...
.
—
Дакле
,
и
то
се
сврши
,
почеће
,
срећом
,
прво
Веља
...
.
Сутра
имамо
Петровдан
.
Хвала
Богу
!
...
Море
,
што
нема
твога
Совре
?
Прекосутра
ти
ваља
поћи
,
а
ја
ћу
,
у
име
Бога
,
наксутра
.
Она
ми
се
соба
окрену
.
Шта
му
сад
ово
значи
?
И
добро
сам
се
одржао
.
Само
га
,
као
шале
ради
,
упитах
:
—
Како
то
—
„
прекосутра
ти
ваља
поћи
?
!
“
—
Ја
мислим
да
си
хтео
рећи
:
„
прекосутра
нам
ваља
поћи
?
“
—
Имаш
право
.
Требао
сам
ти
раније
казати
;
али
сам
те
хтео
—
обрадовати
...
.
И
он
ме
чудно
погледа
.
—
Ја
те
не
разумем
?
!
Он
се
мало
збуни
.
То
се
могло
познати
.
Али
се
брзо
прибра
.
Он
поче
:
—
Ја
сам
умолио
нашег
ректора
,
да
и
мени
допусти
,
и
ако
сам
правник
,
да
с
природњацима
ове
године
идем
у
екскурзију
.
Он
ми
је
допустио
.
Би
му
још
и
мило
.
Чуо
је
,
да
се
и
ја
бавим
природним
наукама
...
.
Помисли
само
,
ово
нам
је
маршрута
:
идемо
на
Ваљево
.
Пећемо
се
на
Медведник
...
.
Одатле
ћу
видети
Бобију
и
—
Прослоп
,
а
отлен
се
види
Баурић
,
а
с
Баурића
се
види
валовита
Дрина
...
.
Он
ове
последње
речи
изговори
с
неким
особитим
нагласком
.
За
тим
настави
са
свим
хладно
:
—
После
ћемо
сићи
у
Поћуту
,
а
одатле
прекрхати
преко
брда
и
дохватити
се
Дивчибара
,
Маљена
,
а
одатле
сићи
у
низије
Беле
Цркве
,
па
после
се
латити
Овчара
и
Каблара
.
У
Чачку
ћемо
правити
мали
одморак
,
па
ћемо
се
онда
кренути
Столовима
и
најпосле
Жељину
.
Као
што
видиш
,
имаћу
прилике
да
посматрам
и
формације
ватре
и
формације
воде
—
ова
два
највећа
неимара
на
овој
величанственој
грађевини
васељенској
...
.
А
ти
ћеш
,
у
име
Бога
,
поћи
и
мојима
и
твојима
—
на
Љубовиђу
и
на
Љубовију
.
Поздравићеш
их
све
.
Моју
мајку
и
мога
оца
пољубићеш
у
руку
...
.
Кажи
свима
,
ето
мене
,
на
петнаест
дана
пре
,
но
што
ћемо
у
школу
;
а
отуд
ћемо
,
у
име
Бога
,
-заједно
,
—
„
певајући
и
пушке
мећући
!
“
—
Веља
ми
овај
свој
план
откри
с
необичном
хладноћом
,
али
и
тоном
,
који
је
у
напред
наговештавао
,
да
је
то
његова
тврда
одлука
...
.
Ствар
се
,
дакле
,
окренула
са
свим
на
боље
.
Сад
је
дошао
ред
,
да
и
ја
своје
учиним
.
—
Баш
добро
,
рекох
му
.
—
Као
да
смо
се
договорили
...
.
Ја
сам
баш
мислио
,
како
да
ти
поменем
?
...
Моја
се
браћа
деле
.
Хоће
очи
да
поваде
...
.
Ево
ти
писма
.
На
,
па
прочитај
.
Ја
морам
у
моје
Горобиље
—
да
браћу
,
како
тако
,
измирим
...
.
Од
онаке
јаке
задруге
,
па
шта
хоће
да
буде
!
...
Инокосност
на
селу
,
готова
пропаст
,
готова
сиромаштина
!
А
моја
је
кућа
у
Горобиљу
и
прва
и
најјача
,
од
кад
се
за
њу
зна
...
.
У
први
мах
спазио
сам
,
да
се
Вељини
образи
запламтеше
неком
чудном
ватром
,
кад
чу
,
да
и
ја
нећу
да
идем
на
Љубовију
.
Али
кад
му
поменух
браћу
,
њихову
заваду
и
деобу
и
кад
му
пружих
писмо
,
он
се
мало
умири
.
Устаде
.
Узе
писмо
и
стаде
га
читати
.
Оно
је
било
као
поручено
.
Ево
шта
у
њему
пише
:
Ужице
,
4
.
Јуна
18
*
*
Драги
мој
Стево
!
Ако
си
рад
чути
за
наше
здравље
,
ми
смо
ти
,
да
речеш
,
Богу
хвала
,
сви
здрави
,
а
што
се
весеља
тиче
,
оно
ти
је
давно
нашу
кућу
оставило
.
И
,
како
год
хоћеш
,
никаква
нам
добра
у
кући
нашој
!
...
Онај
пексијан
,
снаха
наша
,
снашла
је
,
да
Бог
да
,
горска
неман
,
кућу
нам
разори
и
у
чељад
мржњу
и
заваду
посија
!
...
А
они
мој
смољо
,
не
било
га
,
како
да
му
рекнем
,
пустио
,
те
га
овај
белај
узјахао
и
завиличио
,
па
ш
њим
витла
,
куд
јој
њена
женска
ћуд
мигне
!
...
Зло
,
те
велико
зло
,
у
кући
нам
се
распртило
!
...
Тражили
смо
у
капетана
Штула
изун
,
да
се
дијелимо
.
Ваља
бјежати
од
зла
,
па
ма
у
гору
,
или
у
воду
.
Он
се
много
затеза
.
Вели
и
он
:
„
штета
је
,
болан
,
да
се
овакав
дом
и
оваква
задруга
поцијепа
.
Али
кад
и
он
виђе
,
да
нам
се
под
шљеме
,
Бог
с
нама
био
,
подвукао
сам
нечастиви
,
он
онда
рече
:
„
чините
шта
знате
...
.
Али
хоћу
да
и
онај
из
Биограда
да
своју
ријеч
...
.
“
Ето
,
сад
знаш
муке
наше
.
Чим
овај
мој
абер
примиш
,
а
ти
јаши
коња
,
па
полази
‘
вамо
нама
.
Петроније
Пивљак
снио
је
доље
нешто
луча
и
катрана
...
.
Мо’ш
и
ш
њим
.
Добри
су
му
коњи
.
А
нешто
ћемо
му
и
платити
...
.
Не
дођеш
ли
,
онда
,
до
године
,
немаш
коме
долазити
!
...
То
ти
је
наше
брацко
поздравље
!
...
Твој
брат
,
Милун
.
—
На
ти
ово
,
одиста
,
мораш
ићи
?
повика
он
,
а
на
лицу
му
се
указа
некака
притајена
радост
.
—
Као
што
видиш
.
—
А
кад
мислиш
да
мо’ш
бити
готов
?
...
Ти
ових
ферија
треба
да
идеш
и
тамо
нашима
,
рече
он
и
мало
се
као
замисли
.
—
То
ће
зависити
од
тога
,
хоћу
ли
моћи
браћу
измирити
.
—
А
ако
их
не
могнеш
измирити
?
—
Онда
ћу
остати
да
и
ја
при
деоби
будем
.
Ако
пристану
да
се
не
деле
,
поклонићу
им
свој
део
;
а
ако
не
хтену
,
одвојићу
га
,
па
ћу
га
дати
Циганима
,
а
њима
не
.
Веља
се
беше
замислио
.
Као
да
ни
слушао
није
шта
сам
му
говорно
.
И
онда
поче
више
у
себи
но
онако
:
—
Не
идеш
ти
,
а
не
идем
ја
...
.
А
како
ће
нас
сви
погледати
!
—
Па
иди
,
човече
,
ти
!
...
рекнем
му
.
Али
он
ми
не
даде
ни
довршити
.
Он
окрете
:
—
Не
,
не
,
ја
не
могу
.
Никако
ја
не
могу
—
без
тебе
нарочито
.
А
особито
,
ја
сам
толико
наваљивао
на
нашег
чичу
,
да
ми
допусти
,
да
и
ја
с
њим
идем
.
Па
сад
?
...
Шта
би
он
рекао
?
Не
,
не
,
то
би
било
детињасто
од
мене
.
—
Остави
ти
то
мени
,
да
ја
све
уредим
како
треба
!
...
Има
ту
три
стотине
путова
и
излаза
.
Зар
би
,
болан
,
могао
оставити
своју
стару
мајку
,
да
за
тобом
чезне
и
да
сваки
дан
погледа
,
кад
ће
јој
се
њен
јединац
помолити
?
Не
зна
она
за
твоје
екскурзије
,
ни
за
твоје
вулканске
и
нептунске
формације
.
Она
зна
,
да
о
Петрову-дне
сви
ђаци
иду
својим
кућама
.
Не
,
не
,
ти
мораш
променити
свој
план
.
Сем
тога
,
ти
би
и
мени
учинио
једну
љубав
.
И
ја
имам
тамо
који
су
ми
мили
и
који
ће
ме
погледати
.
Хоћу
да
им
одеш
и
да
им
кажеш
,
шта
ме
је
помело
,
те
им
не
дођох
...
.
.
После
,
хоћу
,
још
неког
да
ми
поздравиш
!
...
Ја
ту
ућутах
.
Опазио
сам
,
како
Вељи
букнуше
образи
.
Он
ме
оштро
погледа
.
У
томе
погледу
беше
нечега
,
како
да
кажем
—
да
не
кажем
животињског
,
али
свакојако
—
тако
нешто
...
.
—
Хоћу
да
ми
поздравиш
и
у
место
мене
омилујеш
и
пољубиш
малог
Кићу
.
С
њим
сам
се
прво
из
твоје
куће
упознао
.
И
томе
познанству
имам
да
благодарим
,
што
су
између
мене
и
тебе
и
твојих
добрих
укућана
засноване
ове
миле
и
драге
везе
пријатељства
и
срдачне
љубави
...
.
Упитај
га
,
шта
учини
с
оним
проклетим
Милосављевићима
?
...
Јесу
ли
се
једном
смирили
?
И
док
сам
ја
ово
говорио
,
опазио
сам
,
како
се
Вељине
груди
шире
,
а
лице
му
се
чисто
поче
преображавати
.
Он
од
једном
скочи
.
Рашири
руке
и
паде
ми
око
врата
.
.
Он
се
,
просто
,
гушио
од
узбуђења
.
Он
повика
:
—
Стево
,
брате
...
.
Опрости
!
...
Сад
видим
...
Ми
смо
,
одиста
,
браћа
,
браћа
рођена
.
.
више
него
рођена
...
.
Ради
како
знаш
.
Ја
ћу
слушати
!
...
У
тај
мах
зачу
се
нека
граја
на
улици
.
То
су
били
наши
другови
.
Међу
њима
је
био
и
Срета
Шеврљуга
.
Његов
се
глас
најпре
и
чуо
.
Весео
као
и
свакад
.
Ни
мало
га
се
не
тиче
,
што
је
из
једног
предмета
пао
,
а
из
три
није
ни
полагао
.
Оставио
је
то
за
јесен
,
док
се
мало
боље
спреми
и
прибере
.
А
већ
је
,
вели
,
пронашао
пут
,
како
ће
га
пустити
да
„
поново
“
полаже
...
.
—
Платиће
оканицу
вина
,
ако
нам
буду
измакли
!
...
Хеј
,
голи
синови
!
...
Јесте
ту
?
!
...
-
повика
он
и
бану
на
врата
.
За
њиме
уђоше
још
њих
петорица
,
сви
до
једног
јунаци
из
призренске
легије
.
Али
опет
—
то
су
и
добри
другови
и
добри
ђаци
.
Без
њих
никад
ни
једно
ђачко
весеље
није
могло
да
буде
.
Та
им
је
особина
остала
још
из
доба
кад
су
се
,
после
бомбардања
,
спремали
да
узму
београдски
град
на
јуриш
.
И
оне
смо
се
вечери
,
што
но
кажу
,
турски
провеселили
.
Били
смо
и
код
Баре
—
наравно
у
један
по
поноћи
.
Па
и
то
је
било
на
предлог
Срете
Шеврљуге
.
Веља
се
био
расположио
,
што
нигда
до
сад
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Сутра
дан
нам
газда
Миле
јави
,
да
је
и
Совра
ту
.
Био
је
чак
у
Крушевцу
.
Веља
је
скакао
од
радости
—
као
мало
дете
.
Био
се
решио
,
или
да
га
Совра
вози
,
или
нико
други
...
.
Први
дан
по
Петрову-дне
могли
су
рахат
стићи
у
Ваљево
.
Тако
су
били
поранили
.
ВИИИ
Путовање
је
што
и
опијум
.
Оно
ти
,
мало
по
мало
,
душу
уљуља
у
неке
заносне
снове
,
а
срце
покрене
на
живљи
рад
и
откуцавање
.
Путовање
је
,
у
неку
руку
,
зурка
,
кроз
коју
наша
душа
најрадије
гледа
дивоте
овога
белог
света
:
оно
нам
ошкрињује
завесе
,
иза
којих
је
пукло
поље
наших
жеља
и
наших
пожуда
...
.
Путовање
ти
свакога
минута
пред
очи
износи
незнане
дражи
незнана
света
...
.
Реке
,
потоци
;
њихово
заносно
хучање
и
шуморење
;
камене
клисуре
,
сиве
и
стрме
литице
,
далеки
плави
врхови
планински
,
што
се
,
рекао
бих
,
као
какав
горостасни
зид
,
испречили
тамо
на
далеком
зренику
,
те
ту
међе
између
ове
црне
земље
и
горе
плавог
азурног
неба
:
испрекидано
вескање
тичије
,
почињући
од
несташне
жутовољке
,
што
као
трен
ока
из
џбуна
у
шумарак
прне
и
само
учини
:
ћуруш-ћи
,
ћуруш-ћи
!
...
па
до
сурог
орла
у
облаку
,
што
својим
вратоломним
кликтањем
прекида
онај
танани
вео
неме
тишине
,
што
је
заогрнула
тамне
,
непроходне
гудуре
и
дубодолине
;
од
иглене
и
веселе
веверице
,
што
чисто
пркосећи
и
зачикавајући
својим
вратоломним
скоковима
прелеће
с
гране
на
грану
,
с
дрвета
на
дрво
,
непрестано
држећи
корман
својим
вунастим
црним
репом
,
те
тако
одржава
на
карару
повијања
витих
гранчица
са
њеним
враголастим
љуљушкањем
и
обзирањем
час
лево
,
час
десно
,
час
доле
у
честар
и
шумарак
,
а
час
горе
на
врхове
зелених
јела
и
букава
,
па
до
оног
тијаног
брујања
миријада
мајушних
инсеката
;
од
неуморне
пчеле
раденице
и
малене
бубе
Маре
,
што
лази
преко
савела
лиска
,
па
до
вреднога
мравка
работника
,
што
се
под
својим
огромним
пленом
угиба
,
носећи
га
преко
својих
долина
,
урвина
и
дубоких
удоља
,
—
све
су
то
,
учини
нам
се
,
наши
стари
познаници
,
јер
они
сви
мрморе
једним
и
истим
немуштим
језиком
,
који
душа
наша
и
душа
свију
народа
чује
и
разуме
.
Оно
,
док
сам
отишао
до
Горобиља
својој
браћи
,
и
оно
,
док
сам
се
вратио
у
Београд
,
учинило
ми
се
,
да
је
то
био
један
кратак
и
сладак
сан
.
Сад
сам
се
пробудио
.
Оне
веселе
и
тужне
успомене
,
што
се
пред
мојом
уобразиљом
размотавају
као
какво
свионо
невестино
платно
,
—
сад
су
опет
постале
једна
тужна
јава
.
Брзо
сам
свршио
посао
у
моме
Горобиљу
.
Браћу
сам
поделио
,
а
то
ће
рећи
:
нашу
кућу
раскућио
.
Друкчије
и
није
могло
да
буде
.
Завада
и
омраза
беше
,
што
но
кажу
,
прешла
и
на
псе
и
на
мачке
и
—
на
врапце
на
кутњем
слемену
.
Једини
спас
била
је
још
деоба
.
И
ја
дам
свој
пристанак
.
Поклонио
сам
им
и
свој
део
.
А
шта
сам
и
могао
друго
радити
?
И
онако
би
га
свет
разграбио
.
Свет
је
такав
.
Он
воли
да
што
туђе
макне
,
но
своје
да
очува
.
Браћа
ми
као
дадоше
реч
,
да
ће
се
од
сад
пазити
.
И
још
ми
нешто
обећаше
.
Слаће
ми
,
веле
,
сваке
јесени
по
качицу
кајмака
,
по
врећу
јабука
и
по
коју
дебелу
овчију
пастрму
.
Нека
се
,
веле
,
зна
,
да
ни
ја
нисам
без
никога
свога
...
.
Па
и
сад
ми
спремише
заструг
скорупа
.
Није
било
згоднијег
суда
,
а
спремили
би
,
веле
,
и
више
.
Спремише
ми
и
једно
печено
пиле
.
Лепо
печено
!
...
Само
што
је
с
једне
стране
било
модро
,
а
с
друге
преплануло
;
а
оно
што
је
мало
доносило
на
лучеву
смолу
,
то
је
за
то
,
што
се
у
нас
горе
ватра
потпаљује
лучем
...
.
Збиља
,
кад
је
већ
реч
о
лучу
,
моја
ми
браћа
обећаше
,
да
ће
ми
о
јесени
послати
и
коју
цепаницу
луча
...
.
—
Ви
то
доље
купујете
,
рече
ми
старији
брат
.
—
А
ми
тога
овде
имамо
,
хвала
Богу
,
доста
,
прихвати
онај
млађи
.
Кад
сам
дошао
у
свој
стан
,
газда
Миле
не
беше
дома
.
Газдарица
Јела
рече
,
да
је
отишао
некуд
у
село
,
не
би
ли
,
колико
толико
,
вересије
прикупио
.
Она
ми
даде
и
једно
писмо
.
Погледам
,
Вељин
рукопис
.
Предато
је
на
ваљевској
пошти
.
Пођем
да
га
отворим
.
Застанем
.
Осетио
сам
неки
дрхат
у
срцу
.
Затворено
писмо
има
у
себи
нечега
што
застрашава
.
Ко
очекује
зле
гласе
,
боји
се
,
преза
;
ко
очекује
,
добре
,
још
више
.
По
мојој
се
глави
просу
читав
рој
мисли
.
Мисли
електричном
брзином
носе
,
и
електричном
брзином
фотографишу
.
Учинило
ми
се
,
да
сам
видео
све
—
и
како
су
га
дочекали
—
и
како
се
с
њим
сад
забављају
...
.
„
Хеј
,
срећни
Вељо
!
“
отрже
се
из
мојих
груди
један
дубок
уздисај
...
.
А
требао
сам
рећи
:
„
Хеј
,
мој
кукавни
Вељо
!
“
Ово
писмо
као
да
је
у
некој
хитњи
писано
.
Нека
сам
места
једва
прочитао
.
Оно
је
гласило
:
„
Љубовиђа
,
12
.
Јула
18
*
*
Драги
мој
брате
Стево
,
Ето
,
једва
уграбих
прилику
да
ти
пишем
.
Имам
много
да
ти
се
жалим
.
Шта
је
то
,
те
је
цео
свет
устао
да
ме
изазива
?
!
И
као
да
ту
има
и
твоје
кривице
.
Пустио
си
ме
сама
.
А
морао
си
знати
шта
ме
’
вамо
чека
.
Да
те
брат
није
позвао
да
се
делите
,
заклео
бих
се
,
да
си
и
ти
у
овој
завери
...
.
Помисли
,
овамо
сви
само
за
те
питају
.
А
за
ме
,
ама
као
да
ни
жив
нисам
.
Како
ме
који
сретне
,
прва
му
је
реч
:
„
а
што
Стева
није
дошао
?
“
Па
и
мој
отац
три
пут
за
те
пита
:
а
кад
му
казах
,
да
су
те
браћа
одазвала
да
их
поделиш
,
он
ми
рече
:
„
штета
!
Где
није
јаке
задруге
,
ту
нема
куће
ни
кућења
.
“
А
мојој
се
мајци
напунише
очи
суза
.
Жали
што
и
ти
ниси
дошао
...
.
„
Он
,
рече
,
нема
своје
мајке
!
...
“
И
стрина
Илинка
упита
:
„
Вељо
,
рано
,
а
што
нам
ниси
довео
Стеву
?
!
И
њега
је
сва
наша
кућа
погледала
.
Ми
њега
не
двојимо
од
тебе
.
“
Па
и
мој
чича
Степан
рече
:
„
море
,
синовче
,
причувај
дер
ти
ову
твоју
кућу
.
Јер
ако
Стева
дође
—
може
ти
,
болан
,
дићи
очевину
!
...
"
Али
Кића
,
Кића
,
он
ме
је
двадесет
пута
упитао
,
што
ниси
дошао
,
а
двадесет
,
хоћеш
ли
доћи
?
!
...
Иконија
само
ћути
.
А
,
видим
,
и
она
би
ме
упитала
.
Стиди
се
.
То
се
лепо
познаје
.
На
Љубовију
још
нисам
ишао
.
Иконија
ми
је
два
пут
говорила
да
одем
.
Ја
нисам
хтео
...
.
Да
си
ти
овде
и
којекако
.
Сестра
ти
је
доле
.
А
ја
?
...
Ја
тамо
никога
свога
немам
.
Чича
Степан
сутра
полази
.
Зове
и
мене
.
Вели
ми
:
ти
јаши
вранца
,
а
ја
ћу
зеленка
...
.
Сиромах
мој
чича
Степан
!
...
Једини
он
стоји
још
на
мојој
страни
.
Његов
се
вранац
,
знаш
,
јаше
,
све
једно
,
као
и
писар-Јовин
кулаш
...
.
Ене
,
збиља
,
у
мало
што
не
заборавих
!
Овде
је
,
болан
,
и
писар
Јова
.
Дошао
је
синоћ
у
сам
мрак
.
Хоће
мало
,
вели
,
до
Ваљева
.
Њему
ћу
и
предати
ово
писмо
.
У
Ваљеву
има
пошта
.
Овде
нема
.
Он
јаше
на
кулашу
.
Благо
њему
!
...
Исто
,
чујеш
Стево
,
ја
ћу
то
само
теби
поверити
:
али
само
—
пст
!
...
Ево
,
неко
већ
долази
...
.
Пази
добро
!
...
До
нас
стоји
,
па
да
буде
цела
ствар
спасена
!
...
Него
—
кад
ја
тамо
дођем
,
онда
ћеш
све
чути
...
.
Твој
Веља
.
“
Ово
сам
писмо
неколико
пута
прочитао
.
И
увек
сам
се
на
његовом
завршетку
зауставио
.
И
речи
и
мисли
обмотава
некакав
аветињски
сумрак
.
Оно
што
бих
желео
да
видим
,
не
видим
;
а
оно
,
што
видим
,
нема
свога
разговетног
облика
.
Видиш
нешто
,
али
је
то
више
неко
привиђење
.
Видим
...
.
То
није
више
производ
здравога
ума
.
То
је
одсенак
сенке
његове
.
—
—
—
—
—
Цео
овај
дан
мислио
сам
о
Вељи
и
оном
његовом
писму
.
Изађем
мало
да
се
прошетам
.
Више
сам
лутао
но
шетао
...
.
Шта
је
то
што
је
узбуркало
душу
Вељину
?
Где
ли
је
прави
извор
овој
замућености
душе
његове
?
Јесам
ли
то
ја
?
Па
,
ево
,
ја
сам
се
повуко
.
Пустио
сам
га
,
да
се
сам
загрева
на
топлини
њених
анђелских
погледа
.
Она
,
управо
,
и
припада
њему
.
Они
су
се
прво
видели
,
познали
,
па
,
јамачно
,
и
заволели
.
Мене
је
тамо
донео
го
случај
...
.
Што
је
случај
свијо
,
нека
случај
и
развеје
...
.
Ја
нећу
више
никад
видети
ни
Љубовиђу
,
ни
Љубовију
.
То
је
што
могу
да
учиним
.
И
то
ћу
учинити
.
Овај
остатак
школских
ферија
провешћу
овде
.
Има
се
шта
читати
,
а
има
се
где
шетати
.
Ето
,
те
и
таке
мисли
водиле
су
ме
тај
дан
по
београдским
улицама
,
док
ће
ме
један
добро
познат
глас
зауставити
:
—
А
,
гле
,
јесте
ви
то
,
г
.
Стево
?
...
Зар
сте
се
већ
вратити
?
...
Зар
тако
брзо
?
!
...
А
где
вам
је
друг
,
г
.
Веља
?
...
Каква
вас
је
то
сила
од
њега
одвојила
и
—
’
вамо
нама
донела
?
!
.
.
Ја
се
окретох
.
То
је
била
наша
лепа
комшиница
Пеладија
...
.
Ја
сам
био
,
тако
рећи
,
пред
својим
вратима
,
а
,
Бог
и
душа
,
ни
данас
не
знам
,
како
сам
се
то
упутио
своме
стану
.
Ја
станем
.
Она
ме
гледа
оним
њеним
враголастим
очима
.
Не
,
она
ме
не
гледа
.
Она
ме
сажиже
.
Признајем
,
да
ме
је
нека
топлина
почела
подузимати
.
Погледам
је
.
Лепа
је
,
пуста
—
као
уписана
.
Очи
црне
,
црње
од
трњина
.
Лице
чисто
,
бело
и
вечно
насмејано
.
Јагодице
облила
нека
провидна
румен
.
Чело
сведено
на
округласту
амајлију
,
те
овој
лепој
женској
глави
даје
неку
особиту
драж
;
а
они
црни
и
свиони
праменови
њене
косе
,
што
се
њима
несташно
шалика
некакав
тијан
поветарац
,
чисто
и
душу
и
срце
у
човеку
занесу
,
док
,
опет
,
оне
малене
јамице
,
што
се
на
њеном
белом
лицу
,
а
под
сенком
оне
свеже
румени
,
час
јаве
,
а
час
ишчезну
—
како
то
већ
хоће
њени
,
час
јачи
час
овлашнији
лепршаји
враголастих
осмејака
,
—
просто
су
у
стању
човека
да
опију
и
да
му
на
очи
навуку
ону
врсту
сумрачја
,
кроз
које
се
неосетно
срља
у
страст
,
а
из
страсти
у
грех
.
—
Ене
,
ви
сте
то
,
лепа
комшинице
!
И
ви
се
још
чудите
?
...
Не
чудите
се
!
Те
црне
очи
шта
још
нису
кадре
да
учине
од
слаба
човека
?
!
одговорим
јој
,
тек
онако
без
икаква
смисла
;
али
ја
за
то
у
мал
’
што
не
добих
преко
зуба
ону
њену
,
као
снег
белу
шаку
.
Замахну
,
па
је
спусти
.
Њена
се
срдитост
заврши
једним
благим
и
меким
осмехом
,
осмехом
што
заноси
,
што
опија
,
што
залуђује
...
.
—
Одиста
вас
питам
,
што
сте
се
тако
брзо
вратили
?
До
краја
ваших
ферија
има
још
пуне
три
недеље
...
.
А
где
сте
оставили
вашег
друга
?
...
Ја
јој
испричах
све
.
Она
ме
је
гледала
и
слушала
—
више
сањалачки
.
И
онда
ће
ми
од
једном
рећи
:
—
Нисте
га
требали
пуштати
сама
.
Г
.
Веља
није
при
свему
здрављу
.
Њему
је
,
по
каткад
,
мутан
поглед
...
.
Те
су
болести
и
тешке
и
страшне
.
И
баба
Стојка
ми
једном
рече
:
„
ово
момче
једе
нека
велика
изнутрица
.
Није
само
тело
,
и
његова
је
душа
болна
.
Дај
Боже
,
да
то
не
буде
она
иста
бољка
,
од
које
је
патио
и
мој
весели
Жива
!
...
“
—
А
одашта
је
патио
баба
Стојкин
Жива
?
упитам
је
.
Али
она
окрете
главу
у
страну
,
и
на
ово
питање
не
хте
ми
одговорити
.
Наста
мало
ћутање
.
Она
га
прво
прекиде
:
—
Па
што
не
свратите
по
који
пут
?
И
моме
би
Пери
било
мило
.
И
он
је
мислио
да
сте
ви
браћа
.
Сад
зна
да
нисте
...
.
„
Мени
је
мило
,
“
рекао
је
једном
,
„
кад
видим
,
да
се
овако
лепо
два
млада
човека
пазе
;
“
а
ту
неки
дан
упита
:
„
ја
их
сад
слабо
виђам
...
.
А
,
ха
,
збиља
,
сад
је
распуст
.
Они
су
отишли
својим
кућама
...
.
“
У
том
је
неко
из
авлије
викнуо
:
—
Пеладија
!
—
Куку
мени
,
мој
Пера
!
И
онда
ми
брзо
пружи
руку
.
Шта
би
,
ја
не
знам
.
Тек
ми
се
учини
,
да
јој
је
рука
у
мојој
задрхтала
.
Кад
сам
дошао
кући
,
затечем
и
газда-Мила
.
Вратио
се
с
пута
.
Како
му
би
мило
кад
ме
виде
.
Прва
му
је
реч
била
:
имам
ли
каквог
абера
од
Веље
.
У
том
и
газдарица
Јела
донесе
још
једно
писмо
.
Од
кога
ли
је
оно
?
Дошло
је
преко
Крупња
.
Отворим
га
.
Погледам
.
Од
Веље
.
Боже
,
шта
му
је
,
те
је
овако
изврнуо
руку
.
Не
мо’ш
да
му
познаш
рукопис
.
Развучена
слова
.
Неки
редови
ближи
,
а
неки
даљи
један
од
другога
.
Писато
је
четири
дана
доцније
но
оно
прво
...
.
—
Већ
је
био
на
Љубовији
,
помислим
.
Нека
ме
језа
прође
.
—
Како
ли
је
тамо
прошао
?
...
Да
му
није
преко
усана
склизнула
кака
тамна
,
а
можда
и
кака
страшна
реч
?
...
А
речи
су
одблесци
ума
,
оне
су
оцртаји
наших
мисли
...
.
Ево
шта
ми
,
веселник
пише
:
„
Љубовиђа
,
14
.
Јула
18
*
*
Драги
Стево
,
Ово
је
већ
друго
писмо
што
ти
пишем
.
Ти
ћутиш
.
Ни
жив
се
не
чујеш
.
Сад
тек
видим
,
колико
ја
имам
искрених
пријатеља
.
Него
можда
се
још
ниси
ни
вратио
из
твога
Горобиља
,
а
ја
те
џаба
осуђујем
.
Како
било
,
да
било
,
тек
мени
је
тешко
.
Ја
тражим
,
да
је
око
мене
чиста
ситуација
,
а
она
се
све
више
замућује
.
То
се
од
мога
ока
не
може
сакрити
,
ма
да
то
сви
крију
,
па
и
сам
Тома
пандур
.
Збиља
,
били
смо
на
Љубовији
.
Лепо
су
нас
дочекали
.
Бар
се
видело
,
да
су
се
трудили
,
да
замажу
ону
погрешку
...
.
Кад
ме
је
твоја
сестра
видела
,
бризнула
је
у
плач
.
Мора
да
је
и
она
опазила
.
Она
,
истина
,
вели
,
да
је
од
неког
чула
,
да
су
те
браћа
одазвала
,
да
их
поделиш
;
али
ја
видим
,
да
и
она
неког
врага
од
мене
крије
!
...
.
Па
и
твоме
зету
жао
,
што
се
то
десило
...
.
Код
њих
смо
били
на
ручку
,
а
код
капетана
на
вечери
...
.
Ах
,
мој
драги
брате
Стево
,
ја
сам
ти
у
правоме
смислу
несрећан
!
...
Сви
су
ме
држали
као
мало
воде
на
длану
.
Али
је
то
било
голо
притворство
.
Она
је
само
ћутала
;
а
кад
нам
се
погледи
сусретоше
,
она
сва
у
лицу
запламти
.
Издаде
се
.
Зна
да
ми
је
неверна
...
.
Неверница
!
...
И
сви
опет
њој
држе
страну
.
Познаје
се
то
,
човече
!
...
Мало
,
мало
,
па
се
о
теби
поведе
реч
.
И
она
опет
ћути
.
Неће
ни
име
да
ти
помене
.
Мисли
да
ја
то
не
видим
.
Али
ћу
ја
њима
свима
доскочити
—
само
ако
ми
ти
хтенеш
помоћи
.
У
те
се
јединог
уздам
;
а
ако
ме
још
и
ти
изневериш
,
онда
није
више
вајде
ни
Богу
веровати
!
...
Ја
сам
се
,
међу
тим
,
тврдо
решио
...
.
Борићу
се
—
на
смрт
и
на
живот
.
Преко
мене
мртва
могу
,
али
преко
жива
неће
!
...
О
овоме
само
ником
ништа
...
.
Пст
!
...
Ево
их
!
Чујем
им
кораке
!
!
...
Е
,
нећеш
,
погана
веро
!
...
Још
би
ти
нешто
писао
:
али
и
сам
видиш
,
да
сам
опкољен
...
.
Глуво
је
доба
ноћи
...
.
Просто
,
све
се
против
мене
окомило
!
...
Сад
збогом
!
До
скорог
виђења
!
Како
се
ова
ствар
буде
свршила
,
јавиће
—
теби
прво
...
.
твој
Веља
.
Ово
ме
је
писмо
још
више
потресло
.
Свака
ми
је
његова
реч
била
сумњива
...
.
Сумња
!
Освоји
ли
она
једном
себи
какво
место
,
она
га
после
лако
не
упушта
.
Сумња
!
То
је
нека
врста
заразе
.
До
шта
се
она
дотакне
,
она
то
и
окужи
.
И
тамо
,
где
је
било
бистро
,
она
замути
.
Куд
год
прође
,
она
оставља
свој
талог
.
Сумња
је
по
себи
мутна
.
И
њен
је
извор
мутан
,
и
њен
је
ток
мутан
:
а
оно
,
куд
она
дере
да
издере
,
то
је
тек
мрачан
понор
.
Једног
општег
неразбора
.
Исто
је
тако
и
с
мојим
јадним
Вељом
.
Већ
и
ја
разговетно
видим
,
да
му
је
душа
болна
.
А
његов
ум
—
шта
је
с
њим
?
Он
,
истина
је
,
даје
од
себе
гласа
;
али
тај
глас
није
више
онако
звонак
,
као
што
је
некад
био
.
Куцните
га
...
.
Он
шобоће
.
Он
је
напук’о
...
.
С
тога
су
и
његове
мисли
искочиле
из
колосека
здраве
логике
...
.
Оне
су
удариле
у
ледину
.
Обручи
здравог
суђења
попуцали
су
.
И
оне
сад
јуре
у
—
незнан
!
...
Мислио
сам
да
му
одговорим
.
Нисам
смео
.
Бојао
сам
се
,
учинићу
горе
.
Да
тражим
лекара
да
му
покажем
Вељима
писма
,
да
му
испричам
све
што
знам
...
.
Бољку
ваља
лечити
док
је
мања
,
док
је
у
првом
понику
?
...
.
Аја
!
Ни
то
нисам
смео
.
Та
,
то
би
било
,
у
неку
руку
,
да
ја
први
о
Вељи
изнесем
тако
ружан
глас
...
.
Хтео
сам
,
најпосле
,
да
ову
ствар
поверим
газда
Милу
.
Он
је
оцу
Вељином
,
па
и
целој
кући
њиховој
,
велики
пријатељ
.
Мож’да
би
он
што
знао
.
Ни
то
не
смедох
.
То
би
било
да
се
опет
од
мене
прво
чује
;
а
то
би
значило
убити
човека
...
.
Бити
чорав
,
бити
слеп
,
бити
глув
,
нем
;
бити
богаљ
—
то
је
све
ружно
;
али
изнети
за
кога
да
је
померио
памећу
,
то
је
...
.
Страшно
!
...
И
зар
да
ја
то
за
Вељу
први
изнесем
?
Не
.
То
не
могу
.
За
то
се
решим
да
ћутим
и
да
чекам
на
одредбу
самог
провиђења
!
Самоћа
човека
убија
.
Она
је
што
и
тамница
.
Моји
се
другови
разишли
.
Ја
сам
као
оно
залутали
ждрал
.
Нема
ми
ни
Срете
.
Јамачно
није
ни
чуо
да
сам
се
вратио
.
А
моме
се
повратку
сад
није
могао
ни
надати
...
.
Узмем
да
што
читам
.
Не
иде
.
Мисли
ми
одлете
на
другу
страну
.
Одмах
ми
Веља
пред
очи
изађе
,
па
онда
ето
и
његових
писама
.
А
то
ме
и
тера
од
куће
.
Дочепам
капу
,
па
пођем
—
куд
било
.
Тако
сам
и
данас
радио
.
Изађем
на
улицу
.
На
коју
бих
страну
?
На
коју
било
.
Тек
да
се
куд
било
оде
.
Погледам
десно
.
Смотрим
на
капији
Пеладију
.
Испратила
свога
Перу
.
Он
овог
часа
замане
за
ћоше
.
И
таман
да
пођем
на
ту
страну
.
То
је
хтело
да
буде
—
онако
само
од
себе
;
али
у
тај
мах
газда
Миле
те
преда
ме
...
.
.
—
Добро
те
не
измане
!
...
Врати
се
!
Добили
смо
поруку
са
Љубовије
.
Од
твога
зета
и
сестре
.
Мислили
су
да
се
још
ниси
вратно
из
Горобиља
...
.
Веља
нам
ништа
не
ваља
.
Не
смем
ти
ни
казати
шта
је
.
Не
дао
Вог
ни
најгорем
душману
!
Сиромах
чича
Дака
!
Шта
га
под
старост
снађе
!
...
Снаха
Јока
ће
,
просто
,
пресвиснути
...
.
Није
шала
—
то
једно
дете
,
па
да
их
то
постигне
...
.
Не
знам
шта
учини
Совра
?
!
Ево
ти
и
пасоша
.
Ни
часа
пе
часи
.
Сви
те
преклињу
...
.
Хеј
,
моје
весело
дијете
!
...
Само
тебе
помиње
.
Никог
себи
не
пушта
,
па
ни
своју
несрећну
мајку
...
.
Ево
Совре
!
...
Баш
добро
.
Одржао
реч
!
—
Ја
просто
не
знадох
шта
би
.
Спремих
се
—
на
двоје
на
троје
.
Око
кола
се
искупило
пуно
деце
.
Ту
је
и
газдарица
Јела
,
ту
је
снаша
Пеладија
.
Сви
ћуте
.
Седнем
у
кола
.
Пођем
...
.
Не
знам
,
да
ли
коме
и
казах
збогом
!
...
После
један
сахат
,
били
смо
дубоко
у
Макишу
.
ИX
Мора
да
је
газда
Миле
наговестио
Соври
,
да
мало
живље
тера
.
Могли
смо
се
кренути
из
Београда
око
вечерње
,
а
стигосмо
на
Колубару
—
готово
за
вида
.
Скела
беше
на
овој
страни
и
само
очекнусмо
док
се
један
возар
од
механе
врати
.
Вече
беше
тихо
.
Оздо
од
Саве
пируши
хладан
поветарац
,
а
на
западу
се
повукле
две
три
златно-црвене
пруге
.
Високо
горе
на
хоризонту
неколико
перјастих
облачака
чисто
су
пламтели
у
некој
руменкастој
позлати
.
Окосине
Мислођина
,
врхови
високих
топола
и
танких
јасика
,
дуги
,
зелени
врбаци
—
као
да
беху
преливени
неком
фосфорастом
златно-руменом
пеном
;
а
гргураве
борице
Колубаре
што
их
је
тијан
вечерњи
ветрић
,
као
на
какав
конац
,
уз
воду
низао
,
преливале
су
се
у
миријаде
треперавих
пламичака
,
који
су
се
,
рекао
бих
,
у
једном
трену
ока
и
палили
и
гасили
,
док
,
најпосле
,
не
почеше
да
бледе
под
тамним
велом
првог
вечерњег
сутона
.
И
само
још
што
као
алем
блисташе
у
врховима
зелених
дрва
златан
крст
и
јабука
на
звонику
цркве
обреновачке
.
Ово
се
двоје
беше
стопило
у
једну
сјајну
трепераву
звезду
.
То
беше
потоњи
одблесак
потоњег
сунчаног
зрака
...
...
...
Тамо
горе
под
Мислођином
,
монотоно
је
откуцавало
звоно
на
овну
поводнику
,
а
иза
овога
чује
се
блека
оваца
,
и
један
звонак
глас
.
„
О
...
.
Ст
...
а
...
и
...
и
...
ја
!
“
И
оно
:
„
Ој
...
.
Хој
!
!
.
.
“
И
док
је
ово
„
ој
!
...
хој
!
“
лагацко
изумирало
у
овом
тијаном
вечерњем
сутону
,
дотле
је
,
оздо
друмом
,
клоколиро
крештаво
крцкање
товарних
рабаџијских
кола
,
што
су
носила
трговачке
еспапе
за
Уб
и
Ваљево
;
а
горе
страном
чуло
се
опет
ајскање
уморних
ратара
,
што
су
са
стоком
својом
хитали
кућама
својим
.
По
који
слепи
миш
тек
би
обележио
мрку
бразду
испред
мојих
очију
.
И
они
полазе
—
на
први
лов
свој
...
.
С
оне
стране
Колубаре
види
се
једна
црна
група
.
Неко
викну
:
„
Скелеџија
!
...
Скелу
’
вамо
дај
!
...
“
А
далеко
оздо
од
старог
колубарског
брода
јекнуше
двојнице
тихо
и
мелодично
,
оно
познато
:
„
Хајдемо
Маро
,
да
јавимо
овце
;
Ја
ћу
овце
,
а
ти
ћеш
јагањце
.
“
Више
мене
,
горе
на
једној
рачвастој
тополовој
грани
,
зацвркуташе
у
гнезду
тићи
.
Намештали
су
се
,
да
под
крилима
своје
матере
одспавају
ову
тиху
и
благу
ноћ
.
Одсели
смо
у
Обреновцу
у
гостионици
код
„
Три
војводе
“
.
Ту
смо
хтели
да
се
мало
прихватимо
,
да
мало
и
коње
одморимо
,
па
да
идемо
даље
,
док
ће
ми
један
сед
старац
прићи
и
упитати
ме
:
—
Ама
,
јеси
ли
ти
то
,
Вељо
?
...
Што
се
,
болан
,
не
јавиш
?
...
А
зар
ти
не
знаш
где
је
кућа
Обрада
Ћука
,
него
да
одседаш
по
механама
?
!
.
.
—
Ви
мислите
за
Вељу
,
сина
газда
Дамњана
Смиљанића
из
Љубовиђе
?
...
Ја
сам
његов
друг
и
добар
пријатељ
—
одговорим
му
.
На
ове
речи
старац
се
,
чисто
,
успрси
.
Измаче
мало
главу
и
плећа
у
страну
—
као
да
ме
боље
промери
.
Он
одмахну
главом
.
—
И
ти
баш
ниси
ништа
род
Вељи
Дамњановом
?
упита
он
,
још
једнако
мерећи
ме
.
—
Ништа
.
Ја
сам
од
Ужица
,
а
он
,
ето
,
из
Љубовиђе
.
—
Е
,
дијете
,
нека
си
здрав
и
жив
!
...
а
ја
бих
се
заклео
,
да
си
мога
пријатеља
Даке
син
...
.
А
ако
Бог
да
?
...
Ужицу
?
—
—
Не
.
Идем
сестри
на
Љубовију
...
.
—
Ене
,
па
ти
ћеш
проћи
баш
поред
куће
Дамњанове
и
газда
Степанове
!
...
Знам
,
свратићеш
им
—
велиш
,
друг
ти
је
Вења
.
Поздрави
их
животом
и
здрављем
!
Само
им
реци
:
поздравља
вас
Обрад
Ћук
!
То
је
доста
...
.
Шта
сам
ја
соли
и
хлеба
појео
у
тој
кући
,
мој
дијете
!
...
Честит
дом
!
...
Ама
ви
к’о
рекосте
,
да
сад
пођете
?
Немојте
!
...
Боље
је
да
пораните
.
За
јутра
је
свака
работа
напреднија
.
А
,
после
,
с
вечера
нема
месечине
.
Он
се
рађа
тек
по
поноћи
...
.
Тако
смо
и
урадили
.
Кад
сам
сео
у
кола
,
месец
не
беше
одскочио
ни
за
добро
копље
.
И
тај
дан
још
за
сунца
стигосмо
у
Царину
.
Даље
се
већ
није
могло
.
И
коњи
се
беху
са
свим
заморили
.
Сутра
дан
смо
опет
поранили
.
Прошли
смо
Прослоп
,
а
зора
још
не
беше
забелела
.
Кад
у
Љубовиђу
стигосмо
,
беше
се
већ
лепо
одјутрило
.
Кад
су
кола
окренула
уз
ону
узбрдицу
,
капији
Смиљанића
,
беше
ме
обузело
неко
суморно
осећање
.
То
беше
извесна
врста
страве
што
је
рађа
тамна
неизвесност
.
Било
је
нешто
што
ми
је
ледило
и
срце
и
душу
.
Преда
мном
је
зјапио
некакав
незнан
понор
.
Из
њега
је
пирио
леден
дах
.
То
је
била
некаква
ноћ
.
Ноћ
је
та
хладна
као
лед
,
а
мрачна
као
пакао
.
Моја
је
душа
пред
собом
назирала
једину
таку
ноћ
.
Морало
се
чути
клопарање
наших
кола
,
кад
затекосмо
капију
широм
отворену
.
Јаблан
нас
је
дочекао
на
капији
.
Горе
пред
кућом
беху
се
сви
искупили
.
Смотрио
сам
и
чича
Даку
и
газда
Степана
,
и
стрина
Илинку
и
—-
Иконију
.
Ја
скочим
с
кола
.
Назовем
Бога
Јаблану
и
упитам
га
:
—
Шта
ради
Веља
?
Он
ми
прихвати
Бога
,
па
ће
тужно
одговорити
:
—
Веља
—
ружно
ради
!
...
Ено
га
где
ода
по
соби
...
.
Ода
—
једнако
.
И
дању
и
ноћу
...
.
Ода
и
—
Бог
с
нама
био
,
сам
са
собом
говори
.
Никога
себи
не
пушта
...
.
Од
јутрос
се
к’о
мало
беше
примирио
...
.
Сви
смо
се
Богу
молили
,
не
би
ли
се
на
наш
дом
смиловао
...
.
И
тако
стигосмо
пред
кућу
.
Поздравимо
се
;
али
немо
,
без
речи
.
Чича
Даки
приђем
руци
.
Он
полако
трже
руку
,
па
прошапта
:
—
Жив
био
,
синко
!
Више
не
рече
ни
речи
.
Само
што
му
се
из
груди
оте
дубок
уздах
.
Он
се
окрену
оној
чељади
.
Нешто
им
је
хтео
рећи
.
Његове
се
очи
зауставише
на
Иконији
.
Њене
очи
беху
пуне
суза
.
Илинка
стала
код
ње
,
па
јој
нешто
говори
.
Она
се
зацену
од
плача
,
па
побеже
у
кућу
.
Газда
Степан
ми
приђе
.
—
Баш
ти
хвала
,
синовче
!
Већ
те
од
синоћ
погледамо
.
Он
само
за
те
пита
.
Кад
сам
му
казао
да
ћеш
доћи
,
он
се
чисто
разведри
,
и
тек
ме
од
једном
упита
:
„
А
вози
ли
га
Совра
?
...
“
—
Нека
Бог
сваког
обрадује
,
па
и
нас
,
рече
газда
Степан
и
окрете
главу
у
страну
.
—
Овде
је
,
рано
моја
,
и
госпођа
Јелица
.
Нека
јој
Бог
да
здравља
!
—
Да
ње
није
,
не
знам
шта
би
било
и
од
наше
веселе
Кадивке
.
Хоће
жена
,
просто
,
да
пресвисне
.
Ово
је
трећа
ноћ
,
како
око
на
око
није
свела
,
те
је
јутрос
госпођа
Јелица
на
зор
одведе
—
да
мало
прилегну
,
те
да
се
,
јадница
,
мало
мало
,
одмори
...
.
—
А
кад
си
,
синко
,
из
Београда
?
приђе
ми
опет
чича
Дака
.
Сад
се
мало
као
прибрао
.
Кажем
му
.
—
Богме
,
добро
сте
стигли
!
Далеко
се
измак‘о
Београд
,
клети
!
...
Де
,
децо
,
шта
сте
стали
?
!
.
.
Дете
,
горе
под
велики
орах
!
Изнесите
простирку
и
који
јастук
.
Да
се
човек
мало
одмори
...
.
Али
у
тај
мах
зашушта
нешто
преко
дворишта
,
зашушта
као
невидљив
шум
.
То
је
била
Вељина
мајка
.
Она
није
ни
спавала
.
Умор
беше
савладао
тело
,
али
је
душа
остала
будна
.
Она
је
чула
неки
шумор
пред
кућом
,
чула
,
па
скочила
.
Ишла
је
—
час
брже
,
а
час
лакше
.
Као
да
је
нешто
ослушкивала
.
Ја
јој
пођох
на
сусрет
.
Она
ме
угледа
.
Готово
полети
.
Паде
ми
око
врата
,
а
од
себе
не
даде
јава
...
.
То
беше
више
сенка
,
а
сенке
су
неме
.
Груди
су
јој
се
дизале
и
спуштале
,
док
од
једном
удари
у
дубоко
јецање
:
—
Сине
мој
...
.
ти
дође
!
...
Јеси
ли
видео
мога
Вељу
?
...
Он
једнако
за
те
пита
!
...
Боже
,
смилуј
се
на
ме
грешну
!
...
И
у
тај
мах
звекнуше
окна
на
једном
прозору
гостинске
собе
.
И
окна
и
ћерчива
искочише
—
као
да
су
била
од
паучине
.
На
прозору
се
указа
једна
разбарушена
глава
.
Беше
зинула
и
—
занемила
.
Она
два
ока
светле
неком
потмулом
ватром
.
Црте
на
лицу
развучене
у
некакав
самртан
страх
,
помешан
с
неком
врстом
дивље
освете
.
Вељина
мајка
полете
прозору
.
Иконија
врисну
,
као
да
је
на
гују
стала
.
—
Сине
,
Вељо
,
ево
твоје
мајке
!
...
Не
бој
се
!
...
Она
глава
само
се
исправи
.
Не
гледа
.
Зјапи
.
Из
ње
је
куљао
некакав
мрак
.
Из
руку
му
је
лоптила
крв
.
Беше
се
грчевито
ухватио
за
доњи
остатак
ћерчива
.
Изгледао
је
,
као
мачка
,
која
вреба
миша
и
намешта
се
,
да
на
њ
скочи
.
Хтео
је
да
искочи
на
двориште
.
Ја
му
приђем
.
—
Вељо
,
шта
је
то
,
болан
?
!
.
.
Зар
така
дочекујеш
твога
Стеву
?
!
.
.
Имаш
поздрав
од
газда
Мила
и
газдарице
Јеле
...
.
Срета
Шеврљуга
триста
чуда
,
што
му
се
не
јавиш
...
.
Он
стао
па
ме
гледа
.
Његова
се
уста
почеше
склапати
,
а
лице
преливати
у
једно
обличје
што
буди
сећање
на
нешто
што
нам
је
мило
и
драго
.
Гледао
ме
је
за
неколико
тренутака
,
па
ће
од
једном
окренути
,
са
свим
мирно
—
као
да
ништа
било
није
:
—
Ене
,
зар
и
ти
дође
?
!
А
шта
учини
с
браћом
?
Измири
ли
их
—
или
их
подели
?
Збиља
,
јеси
ли
добио
моја
писма
?
Што
ми
не
одговори
—
бар
с
две
речи
?
...
Што
си
стао
ту
?
Хајде
’
вамо
у
собу
.
Мени
не
даду
на
поље
.
Веле
—
слаб
сам
;
а
мени
баш
није
ништа
.
Мало
ме
боли
глава
.
И
то
је
све
...
.
Ко
те
је
довез’о
?
...
Совра
?
...
Знам
.
Он
је
и
мене
довез’о
.
Добро
вози
.
Бар
ће
нас
одвести
до
Љубовије
...
.
А
,
гле
,
где
сам
се
ово
огреб’о
?
окрете
од
једном
и
стаде
загледати
у
своје
крваве
руке
.
Има
једна
виша
тајна
,
у
коју
се
,
по
кашто
,
повуче
душа
наша
.
То
је
нека
полупрозрачна
копрена
,
кроз
коју
она
види
своје
праисконско
порекло
...
.
Има
пуно
ствари
што
их
ми
назиремо
,
али
их
не
видимо
.
Ми
живимо
,
али
у
неком
буновном
стању
.
А
има
једно
стање
душе
наше
,
кад
је
пред
њом
све
видније
,
све
разговетније
.
Изгледа
,
да
и
она
има
и
свој
сан
и
своју
јаву
.
Оно
што
је
нама
сан
,
то
је
њој
јава
;
а
наша
јава
није
ништа
друго
,
до
један
варљив
сан
.
Наша
је
душа
видовита
,
али
онда
,
кад
сања
...
.
Има
пуно
момената
,
кад
она
узлети
на
једну
божанску
узвишицу
.
Она
се
ту
освести
,
јер
се
ту
осветли
.
Али
она
има
и
своју
ноћ
...
.
И
она
има
своје
несвестице
.
И
кад
она
посрне
,
кад
она
падне
,
она
се
обре
у
тој
ноћи
,
у
тој
тами
—
на
дну
дна
вечитог
заборава
.
И
ако
—
кроз
густе
слојеве
мрака
по
кашто
и
сине
по
који
зрачак
божанског
видела
,
то
буде
колико
да
се
обасјају
оне
паклене
немани
,
што
се
по
овој
језовитој
тмини
смотавају
и
размотавају
.
—
—
—
—
—
—
—
—
Таман
хтеднем
да
пођем
Вељи
,
а
неко
ме
ухвати
за
рукав
и
полако
рече
:
—
Ако
Бога
знаш
,
немој
му
ићи
сам
!
...
Хајдемо
заједно
!
То
је
била
моја
сестра
Јелица
.
—
—
—
—
—
——
—
—
—
Веља
се
беше
са
свим
умирио
.
Био
се
чак
и
расположио
.
Слабо
бледило
на
лицу
и
нешто
мало
помућене
очи
још
беху
остаци
његове
тешке
бољке
.
Ја
и
моја
сестра
седели
смо
с
њим
у
соби
.
Она
му
заустави
крв
и
привеза
ране
на
рукама
,
непрестано
шалећи
се
и
причајући
нам
којешта
.
Каза
нам
,
како
је
писар
Јова
,
сад
о
прошлом
Божићу
,
у
највећем
трку
,
пао
са
свога
кулаша
.
А
кулаш
,
рече
,
стао
—
као
укопан
...
.
Писар
Јова
скочио
,
узјахао
кулаша
,
па
опет
у
трк
—
ама
као
да
ништа
ни
било
није
.
После
нам
оде
причати
,
како
се
Саватије
латов
непрестано
и
сад
кошка
с
Турцима
из
Босне
и
једнако
им
доказује
,
како
је
кнез
Михаило
већ
углавио
са
Султаном
,
да
нам
преда
Босну
.
А
Турци
само
одговарају
:
„
Е
,
валах
,
Сабатије
,
баш
то
,
бива
,
не
море
бити
!
...
Босна
,
болан
,
није
ни
везен
јаглук
,
ни
јабука
сенабија
,
да
се
коме
на
пешћеш
даје
!
...
.
Јами
,
јами
,
Сабатије
,
немој
ту
којешта
манитати
!
...
Што
бити
не
море
,
не
море
!
...
“
Стрина
Илинка
,
у
два
маха
,
улази
у
собу
и
доноси
нам
још
ланених
крпа
за
завоје
;
али
оне
нису
више
требале
.
Вељине
руке
биле
су
завијене
.
И
Вељима
мајка
,
мало
мало
,
па
нам
дође
.
Један
зрак
наде
блистао
јој
се
на
лицу
и
у
очима
.
Не
зна
шта
да
почне
од
радости
.
Три
пут
нас
је
питала
,
да
нисмо
гладни
.
—
Ручак
неће
тако
одмах
бити
,
а
ви
од
јутрос
ништа
нисте
окусили
...
.
Могло
би
се
,
на
брзу
руку
,
попригати
које
пиле
на
младом
кајмаку
;
а
има
,
рече
,
и
врућа
млека
.
Ми
смо
се
били
решили
,
да
не
кваримо
ручак
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Ја
сам
с
Вељом
излазио
и
у
авлију
.
И
сва
се
кућна
чељад
разведри
.
Једна
божанска
зрака
,
рек’о
бих
,
обасја
цео
овај
честити
дом
.
То
беше
нада
у
Бога
,
да
ће
се
опет
све
на
добро
окренути
.
И
чича
Дака
се
,
просто
,
разраколио
.
Двапут
ме
је
питао
за
Обрада
Ћука
.
—
Ето
,
рече
,
и
он
је
старином
ту
испод
Баурића
.
Ми
један
за
другог
питамо
,
па
да
смо
на
крај
бела
света
...
.
Нема
,
децо
,
без
пријатеља
и
добрих
знанаца
ништа
.
Кад
’
вако
куд
пођемо
—
ми
свуда
имамо
својих
људи
...
.
У
Ваљеву
код
Дике
,
на
Убу
код
Јовице
Обренова
,
у
Обреновцу
код
Обрада
Ћука
,
а
у
Београду
некад
код
Поливака
,
а
некад
код
нашег
газда
Мила
...
.
И
онда
би
се
опет
зачудио
,
како
смо
могли
за
дан
стићи
из
Обреновца
до
у
Царину
.
—
Е
,
али
то
Совра
вози
!
прихвати
Веља
и
благо
се
осмехну
.
—
О
,
Боже
,
и
мајко
божја
,
развесели
сваког
,
па
и
нас
!
прошапта
један
глас
иза
мојих
леђа
.
Ја
се
окретох
.
То
је
била
Вељина
мајка
.
Дошла
опет
,
па
стала
,
да
се
наслуша
нашег
разговора
.
А
Кића
век
није
од
мене
ни
одмицао
.
Три
четири
пута
улазила
је
Иконија
и
очима
на
њ
.
Зове
га
,
да
му
нешто
каже
,
а
он
усуче
главом
и
вратом
.
Неће
.
—
—
По
целом
дворишту
опажало
се
живо
кретање
.
Под
шупом
се
реди
јагње
.
И
пси
се
искупили
,
па
машу
репом
.
И
њима
нешто
мило
.
По
неко
тек
онако
за
ништа
лане
...
.
Совра
изнео
празне
зобнице
.
Загледа
у
њих
.
Види
се
,
да
су
коњи
све
до
зрна
позобали
...
.
Газда
Степан
викну
:
—
Јаблане
!
...
Де
,
шта
учини
?
!
.
.
Јаблан
се
одазва
:
—
Сад
,
сад
!
И
не
прође
много
,
а
Веља
ће
нешто
живље
упитати
:
—
А
куд
оно
оде
ЈабланУ
Ја
устанем
и
погледам
кроз
онај
разбијен
прозор
.
Јаблан
беше
већ
избио
на
насип
.
Узјахао
зеленка
,
па
оде
све
у
касу
...
Оде
пут
Љубовије
.
—
—
Ја
сам
замолила
газда
Степана
,
да
каже
Јаблану
,
да
оде
на
Љубовију
до
мога
Марка
...
Да
му
каже
,
да
је
мој
Стева
дошао
,
одговори
Вељи
моја
сестра
и
руком
ме
помилова
по
образу
.
—
—
—
—
—
Пред
сам
ручак
изађосмо
опет
сви
на
двориште
.
Иконија
одазва
моју
сестру
.
Све
ми
се
чини
да
се
ствар
тицала
пите
гужваре
.
Њу
је
моја
сестра
умела
мајсторски
да
умеси
.
Тако
су
је
исто
звали
и
капетановој
кући
.
И
Кића
ме
остави
.
Он
отрча
за
њима
.
И
он
воли
да
гледа
кад
се
пита
меси
.
Али
он
још
нешто
више
воли
:
да
гледа
кад
се
пита
сече
.
Његово
парче
мора
бити
прво
.
Кад
овако
има
пите
о
ручку
,
он
и
не
руча
.
Он
само
пите
руча
...
.
Под
великим
орахом
већ
почели
да
постављају
.
Дебео
хлад
,
а
озго
од
сокојских
брда
по
мало
ћарлија
ветрић
.
И
јагње
је
крцкало
поред
ватре
.
Окреће
га
Живанчић
.
Беше
се
сав
зајапурио
.
С
једне
стране
јара
од
ватре
,
а
с
друге
илинско
сунце
.
Газда
Степанов
се
глас
чуо
доле
под
кућом
—
у
подруму
.
Зна
се
и
зашто
.
Подрум
Смиљанића
није
никад
без
вина
.
Чича
Дака
стоји
на
капији
с
неким
људима
.
Један
му
се
тужи
:
—
Ето
,
они
ме
,
лепо
,
сатрше
.
Ово
се
више
од
њих
не
може
живо
остати
.
Да
само
одеш
до
њиве
у
Алијином
кључу
—
заплакао
би
се
.
Од
муруза
нема
више
ни
трага
.
Само
се
црни
земља
црна
,
црнило
им
се
,
да
Бог
да
,
—
и
на
слави
и
на
свадби
!
—
Немој
клети
,
човече
!
повика
чича
Дака
,
готово
срдито
...
.
Ето
ти
ових
људи
,
па
нека
ти
то
увиде
!
...
Платиће
,
ја
шта
ће
...
.
Баш
су
ми
ови
Милосављевићи
тежи
од
свега
осталог
села
!
...
—
Е
,
вала
,
чича
Дако
,
ако
им
сад
не
буде
суда
,
онда
ми
не
остаје
друго
,
него
с
оном
сиротињом
да
бежим
у
свет
!
...
додаде
онај
,
што
му
је
штета
учињена
.
Мони
се
учини
,
да
Веља
од
једном
застаде
.
Стаде
грицкати
нокат
малога
прста
.
Гледа
преда
се
.
Замислио
се
—
онако
,
као
кад
ко
нешто
премишља
.
Загледао
се
у
некакав
предмет
,
али
је
тај
предмет
неодређен
.
И
онда
се
одједном
окрете
.
Ухвати
ме
за
руку
.
Стеже
—
као
гвозденим
клапнама
,
па
закрешта
:
—
А
,
јеси
ли
сад
чуо
?
!
...
Ево
их
свију
!
На
шта
ме
,
болан
,
наведе
?
!
...
Чуј
!
...
Опкољени
смо
!
...
Опкољени
!
!
!
...
Ја
ни
сад
не
знам
,
шта
ми
би
,
те
му
рекох
:
—
Бежимо
!
...
У
собу
...
.
Брже
!
!
...
И
он
ме
послуша
.
Пусти
ми
руку
.
Пођосмо
.
Он
иде
,
али
се
једнако
обзире
.
Кад
у
собу
уђосмо
,
он
само
одукну
.
И
онда
лоче
по
соби
живо
да
хода
.
Нешто
је
у
себи
шапорио
.
Очима
повлачи
као
да
нешто
тражи
.
Не
.
Као
да
вреба
.
Из
очију
му
је
зјапио
некакав
суманут
страх
;
а
лице
му
се
развукло
у
једну
надземаљску
ругобу
.
То
беше
нека
врста
церекања
,
што
се
руга
,
и
режања
,
што
уједа
.
Мене
поче
страва
подузимати
.
Дао
бих
читав
свет
,
да
му
несрећна
мати
не
бане
на
врата
...
.
У
свакој
секунди
,
чинило
ми
се
,
да
постаје
немирнији
и
усплахиренији
.
Ходао
је
,
застајкивао
је
,
обзирао
се
,
зверао
.
—
И
једном
срљну
и
нешто
зграби
испод
астала
.
И
онда
нешто
промрмља
.
Ја
као
да
за
њ
и
не
бејах
у
соби
.
А
кад
нам
се
једном
сусретоше
погледи
,
он
се
,
чисто
,
трже
—
као
да
га
нешто
опржи
.
Зину
.
Закоцаћи
главу
и
стаде
ме
мерити
,
као
оно
кроз
наочаре
...
.
И
онда
поче
према
мени
да
заузима
чудновату
позитуру
.
Лепо
сам
опазио
,
како
се
скупља
и
намешта
—
као
мачка
кад
миша
опази
.
И
он
се
,
као
дивља
звер
,
устреми
на
ме
.
То
би
у
трену
ока
.
~
Ја
само
могох
викнути
:
„
Вељо
!
...
“
И
то
би
све
.
Испред
мојих
очију
севнуше
светлаци
...
.
Севнуше
и
—
угасише
се
.
Учини
ми
се
,
да
ме
нешто
обли
—
као
блага
млакушна
киша
.
И
то
ме
поче
да
дави
.
Смрче
се
...
.
Испод
мојих
ногу
као
да
неко
измаче
земљу
,
и
ја
се
отискох
у
један
мрачан
,
бескрајан
понор
.
Кроз
ову
тмину
промицаху
бледуњаве
сенке
:
видох
моју
браћу
...
.
професора
математике
...
.
Петронија
Пивљака
...
.
качицу
кајмака
...
.
Вељина
мајка
сину
гологлава
и
разбарушена
...
.
Једна
врата
широм
отворена
...
.
На
њих
умаче
Пеладијин
Пера
...
.
писар
Јова
пролете
на
кулашу
и
стропошта
се
у
некаку
провалију
...
.
Иконија
и
моја
сестра
проведоше
капетанову
Роксу
...
.
И
онда
ми
нешто
писну
у
ушима
.
Хучало
је
као
воденична
брана
.
После
и
то
умуче
,
али
ме
озго
нешто
поклопи
,
тешко
као
планина
,
а
врело
као
усијан
сач
...
.
То
беше
некакав
мрак
,
изливен
од
олова
и
гвожђа
...
.
X
То
су
морали
бити
тешки
дани
.
Кад
сам
дошао
себи
,
ја
видим
да
сам
на
Љубовији
,
у
сестриној
соби
.
Кад
су
ме
из
Љубовиђе
донели
,
не
знам
.
Сестра
је
седела
поред
мене
.
Држала
ме
је
за
руку
.
Неописана
радост
беше
јој
плинула
по
лицу
.
—
Шта
је
с
Вељом
?
упитам
је
;
али
у
исти
мах
осетих
,
како
ме
нешто
,
као
усијана
летка
,
жигну
до
у
сам
мозак
.
Мени
севнуше
светлаци
испред
очију
.
У
соби
ми
се
смрачи
,
—
али
то
одмах
прође
.
—
Сад
тек
опазих
,
да
ми
је
сва
глава
увезана
...
.
Моја
ми
сестра
метну
прст
на
уста
.
Знак
да
ћутим
.
Моја
,
добра
сејка
!
...
Не
знам
како
се
то
једном
поведе
реч
о
капетану
Мићи
,
док
ће
моја
сестра
рећи
:
—
Марко
,
одмах
да
им
пишеш
!
Још
данас
!
Кажи
им
:
Стеви
је
,
Богу
хвала
,
са
свим
боље
.
Њима
ће
,
знаш
,
свима
бити
мило
.
Ја
је
погледах
.
Она
ме
је
разумела
.
Осмехну
се
.
Жене
су
једине
,
које
су
у
стању
да
завире
у
најсакривеније
тајне
душе
наше
,
које
су
кадре
да
чују
и
осете
сваки
откуцај
срца
нашег
...
.
Моја
ме
сестра
стаде
миловати
по
образу
,
а
онај
јој
се
осмех
непрестано
лепршао
на
уснама
.
И
онда
ће
ми
рећи
:
—
Па
ти
,
смиље
моје
,
и
не
знаш
,
да
су
нам
капетана
преместили
у
Смедерево
?
Мени
се
учини
,
да
се
она
соба
окрену
око
мене
...
.
—
И
они
су
се
већ
и
одселили
?
упитам
,
а
нека
ми
туга
поче
стезати
груди
.
—
Јест
,
одселили
су
се
.
Капетан
Мићи
је
наређено
,
да
одмах
иде
.
Турци
ерлије
,
хоће
да
се
селе
,
па
је
окружни
начелник
нарочито
тражио
капетана
Мићу
,
да
му
се
при
руци
нађе
.
Они
се
знају
још
од
ђаковања
...
.
Дали
су
му
и
класу
...
.
О
,
то
су
добри
и
красни
људи
!
Не
зна
се
,
које
је
од
кога
боље
и
милостивије
.
Сваки
су
дан
долазили
.
Госпођа
капетаница
од
некога
чула
,
да
у
В
.
Зворнику
има
некакав
искусан
хећим
—
Грк
.
Бога
ми
,
она
навали
на
капетана
Мићу
,
да
он
сам
оде
и
доведе
га
...
.
„
Ти
,
рече
,
умеш
лепо
с
Турцима
,
а
и
грчки
знаш
,
па
томе
Грку
кажи
све
шта
је
и
како
је
.
“
И
капетан
је
послуша
.
Одмах
,
сутра
дан
,
спреми
се
за
пут
,
узе
од
писар-Јове
кулаша
,
па
с
пандуром
Томом
оде
.
Како
су
радили
не
знам
,
али
их
ето
с
хећимом
одмах
други
дан
...
.
Ох
,
како
ти
је
онда
било
!
Не
смем
ни
да
ти
кажем
.
Оних
мука
и
оног
твог
јечања
не
дао
Бог
ни
најгорем
душману
!
Али
Бог
је
велики
.
Он
нас
је
погледао
својим
милостивим
погледом
...
.
Капетан
Мића
није
хтео
да
оставља
своју
породицу
да
се
после
сама
мучи
овако
далеким
и
доста
незгодним
путовима
.
Кад
су
се
хтели
кренути
,
сви
су
дошли
да
те
виде
.
Ти
се
беше
,
истина
,
мало
смирио
,
али
си
био
блед
као
смрт
.
Ми
се
опростисмо
и
једно
друго
оросисмо
врелим
пријатељским
сузама
,
—
рече
моја
сестра
,
а
очи
јој
се
напунише
суза
.
И
мени
би
веома
тешко
,
дође
ми
да
заплачем
.
Ја
се
окренем
дувару
.
После
овога
почео
сам
се
брзо
опорављати
.
И
школске
ферије
беху
се
већ
примакле
своме
крају
;
али
сам
био
још
слаб
и
изнурен
.
Кад
би
се
по
који
пут
из
кревета
дигао
и
пошао
преко
собе
прозорима
,
опазио
бих
неку
малу
несвестицу
.
Тек
ми
помили
патос
испред
очију
.
Ове
се
несвестице
највише
плашила
моја
сестра
.
Бојала
се
да
ми
опет
што
не
погорша
.
С
тога
ми
још
за
дуго
не
даде
ни
у
авлију
да
излазим
.
За
Београд
није
било
ни
мислити
.
Једнога
нам
дана
јавише
,
да
су
кукавног
Вељу
одвели
у
манастир
Боговађу
.
Ништа
му
није
боље
.
По
сву
ноћ
се
с
неким
свађа
и
говори
о
неким
заверама
и
тровању
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Кад
сам
већ
осетио
,
да
ми
је
са
свим
добро
,
и
кад
је
нестало
оне
несвестице
,
ја
почнем
излазити
најпре
у
авлију
,
а
после
и
даље
.
Боже
,
моје
радости
!
Чинило
ми
се
,
да
сам
се
поново
родио
.
—
Она
живописна
околина
,
и
с
наше
и
с
босанске
стране
.
Она
сива
брда
и
планине
,
па
они
зелени
дрински
врбаци
—
све
ме
је
то
,
чинило
ми
се
,
поздрављало
као
свога
старог
познаника
.
Једном
ишетах
чак
до
Дрине
!
А
ено
где
је
Дрина
.
Другом
једном
приликом
,
искрадем
се
од
сестре
,
те
изађем
и
у
чаршију
.
Него
што
су
ти
ове
мале
чаршијице
!
Оне
живе
неким
засебним
животом
.
И
најмања
ствар
њих
занима
по
неколико
дана
.
Дође
ли
какав
странац
,
то
се
од
некуд
по
свој
чаршији
сазна
.
И
где
се
два
састану
,
о
томе
говоре
:
ко
је
,
шта
је
,
што
ли
је
дошао
,
код
кога
је
одсео
,
с
ким
се
састајао
,
шта
је
говорио
:
да
ли
је
трговац
или
какав
господин
,
хоће
ли
даље
путовати
и
на
коју
страну
?
...
Исто
је
тако
и
са
мном
било
.
Кад
сам
полако
ишао
чаршијом
,
почели
су
да
извирују
из
дућана
и
да
гледају
за
мном
.
По
неко
отрчи
унутра
,
и
мало
после
,
ето
га
,
вратио
се
,
па
ме
зачуђено
гледа
,
баш
као
да
сам
пао
из
облака
,
и
тек
видим
по
две
три
главе
,
како
једна
иза
друге
вире
.
Кад
сам
се
вратио
,
тако
исто
.
И
на
прозорима
су
се
могла
опазити
радознала
лица
.
То
су
биле
лепе
женске
главе
.
А
кад
сам
им
се
приближио
,
оне
од
једном
некуд
штукоше
.
Оволику
радозналост
,
просто
,
нисам
могао
разумети
.
Кад
се
кући
вратим
,
ја
то
све
испричам
сестри
.
Она
се
само
осмехну
.
—
Па
чули
су
шта
је
с
тобом
било
и
како
си
о
длаци
остао
,
па
кад
су
те
сад
,
видели
,
они
се
,
да
боме
,
чуде
.
А
многи
је
за
те
чуо
,
а
није
те
ни
видео
.
Томе
се
немој
чудити
.
Али
кад
у
вече
дође
зет
Марко
,
он
нам
поче
причати
,
како
је
чуо
од
неких
Љубовиђана
,
да
је
данас
прошао
кроз
чаршију
чича
Дакин
Века
и
то
сам
самцит
,
и
како
га
је
сва
чаршија
гледала
.
Повели
га
,
вели
,
манастиру
,
а
он
се
отме
и
за
ноћ
прекрха
преко
Медведника
,
Бобије
и
Торника
,
па
дојури
на
Љубовију
,
а
није
ни
ударао
на
своју
кућу
...
.
Неки
су
,
опет
,
причали
,
да
се
није
путем
отео
,
већ
онда
,
кад
му
је
почео
да
чита
отац
Партеније
,
игуман
манастира
Боговађе
,
молитву
св
.
Василија
Великог
.
Моја
сестра
,
престрашена
погледа
у
ме
.
—
Срећа
је
те
се
и
ти
ниси
с
њим
сусрео
!
повика
она
.
—
Шта
,
зар
си
ти
излазио
данас
у
чаршију
?
упита
мој
зет
Марко
.
—
Излазно
сам
...
.
Ишао
сам
чак
до
великих
јањева
.
—
У
које
доба
дана
?
—
Па
тако
пред
вече
.
Мој
зет
прште
у
смех
:
—
Па
то
је
он
био
.
—
Ко
он
?
упита
моја
сестра
.
—
Па
наш
Стева
.
—
А
јес
,
очију
ми
!
...
То
је
оно
ишчуђавање
!
...
Они
су
мислили
,
ти
си
весели
Веља
,
погледа
у
ме
моја
сестра
.
Сад
је
и
мени
све
било
јасно
.
Једнога
дана
посетио
нас
је
и
газда
Степан
.
Ишао
је
да
лучи
свиње
,
па
нарочито
свратио
да
ме
види
,
а
већ
су
сви
чути
да
ми
је
боље
.
—
Е
,
синовче
,
Богу
хвала
,
кад
сам
те
само
видео
,
да
си
се
предиг’о
.
Бог
је
опет
добар
.
О
,
да
знаш
,
како
нам
је
свима
било
,
кад
те
она
несрећа
у
нашој
кући
снађе
.
Ми
те
звали
,
па
да
под
кровом
дома
нашег
изгубиш
главу
!
...
Ово
што
је
нашу
кућу
снашло
,
не
дао
Бог
ником
,
па
ни
нашем
најгорем
душману
!
Да
смо
децу
клали
,
да
смо
цркве
палили
,
па
би
ово
опет
била
превелика
казна
божја
!
...
Шта
је
,
не
знам
,
али
је
ово
голема
несрећа
за
нашу
кућу
.
Ето
,
сад
нам
се
и
душмани
могу
светити
;
а
Бога
ми
,
синовче
,
ако
коме
не
учинимо
каква
добра
,
—
зла
,
за
цело
,
не
.
Ја
и
хоћу
да
се
овако
по
који
пут
осечем
на
каку
рђу
или
нерадина
,
али
мој
бата
—
никад
.
„
Немој
викати
,
човече
!
Ако
не
мо’ш
тешити
,
немој
ни
цвељати
!
...
Оне
,
које
је
притисла
рђа
и
немаштина
,
шта
ћеш
им
ти
још
озго
!
...
Пред
бедом
и
невољом
увек
је
прст
божји
.
Немој
пред
њим
затварати
врата
дома
нашег
!
“
рекао
би
ми
.
—
И
чинили
смо
и
чинимо
,
синовче
,
сви
колико
се
може
и
колико
је
Бог
дао
...
.
Па
,
ето
...
.
И
газда
Степану
се
напунише
очи
суза
.
—
—
—
—
—
—
—
—
——
—
—
—
Па
,
синовче
,
кад
пођеш
за
Београд
сврати
мало
...
.
Кад
моји
тебе
виде
,
као
да
виде
и
нашег
веселог
Вељу
...
.
Хеј
,
мој
јадни
Вељо
!
рече
он
,
а
глас
му
се
изгуби
на
међи
дубоких
уздаха
и
тешког
угушеног
јецања
.
И
ја
им
не
свратих
.
Просто
,
нисам
могао
од
бола
,
који
ми
стаде
стезати
и
срце
и
душу
,
кад
угледах
кућу
Вељину
.
Чинило
ми
се
да
је
пуста
...
.
Баш
онај
дан
кад
сам
се
хтео
кренути
за
Београд
,
сестра
ми
приђе
,
смешећи
се
.
У
руци
је
држала
једно
писмо
.
Окреће
га
и
загледа
.
Она
није
знала
да
чита
.
Па
опет
се
чинило
,
као
да
хоће
да
погоди
од
кога
је
.
Она
ће
ми
тек
рећи
:
—
Ово
је
писмо
од
капетанове
Роксе
?
.
Мене
подиђоше
мрави
.
И
све
ми
се
учини
,
као
да
осетих
из
дубине
онај
жиг
у
глави
.
Срце
ми
поче
да
лупа
.
—
На
,
отвори
га
!
...
Ово
је
одговор
на
Марково
писмо
...
.
Де
,
шта
се
снебиваш
?
!
...
Ја
га
узмем
.
Отворим
га
.
Јест
,
од
њих
је
.
То
је
казала
прва
реч
:
„
Смедерево
.
“
Оно
је
гласило
:
„
Драга
моја
госпођо
Јелице
,
Како
смо
се
ја
и
мајка
обрадовале
,
кад
смо
добиле
писмо
од
г
.
Марка
.
Отац
није
овде
.
Отишао
је
у
срез
.
И
ја
и
мајка
гореле
смо
у
нестрпљењу
,
да
час
пре
сазнамо
,
шта
нам
пишете
;
а
дана
није
било
,
кад
нисмо
о
вама
говорили
...
.
Несрећа
,
која
је
снашла
кућу
чича
Дакину
и
која
је
хтела
главе
да
дође
вашега
брата
,
непрестано
нам
је
пред
очима
...
.
Моја
мајка
узела
писмо
,
па
га
окреће
:
„
Боже
,
шта
ли
нам
пишу
?
“
вели
она
.
И
онда
тек
одвали
печат
!
...
„
Бога
ми
,
ћери
,
ја
не
могу
да
чекам
твога
оца
.
Бог
зна
,
кад
ће
он
из
среза
доћи
.
Он
је
сад
заокупио
из
општине
у
општину
.
Хоће
да
се
упозна
с
народом
...
.
На
,
читај
,
“
рече
ми
она
.
О
,
драга
госпођо
,
а
шта
да
вам
к’о
кријем
?
...
Лепо
су
ми
руке
дрктале
,
кад
узех
писмо
.
Бојала
сам
се
нечега
,
а
и
сама
не
знам
чега
.
Али
како
смо
се
и
ја
и
мати
обрадовале
,
кад
видесмо
,
да
је
за
г
.
Стеву
свака
опасност
прошла
.
Бог
је
велики
и
милостив
.
Него
с
друге
нас
је
стране
растужило
,
што
нам
г
.
Марко
јавља
,
да
чича
Дакином
Вељи
ништа
није
боље
.
Не
зна
се
,
ко
више
да
се
жали
:
да
ли
он
и
младост
његова
,
или
она
несрећна
мајка
његова
и
онај
добри
чича
Дака
.
Јединац
син
,
и
то
онако
мудар
и
паметан
син
,
па
да
их
та
несрећа
снађе
!
.
.
Мене
,
чисто
,
и
сад
језа
обузме
,
кад
се
сетим
онога
вечера
.
Мајка
је
,
вели
,
одавно
опазила
,
да
није
добро
...
.
А
кад
оно
иза
софре
скочи
,
и
јурну
на
поље
,
вичући
:
„
ви
ме
сви
варате
!
“
ја
сва
претрнух
.
Сиромах
газда
Степан
!
И
он
је
изгледао
блед
и
поплашен
.
Чули
смо
,
да
су
га
одвели
некуд
у
манастир
.
Отац
каже
:
њему
нема
лека
.
И
ђед
чича
Дакин
тако
је
исто
прошао
.
У
пола
би
ноћи
дочеп’о
свој
џевердан
,
па
би
полетео
на
поље
,
вичући
:
„
хоћу
да
вратим
Бушатлијину
војску
,
да
нам
децу
не
покоље
и
мал
не
заплени
!
“
И
тако
је
једне
ноћи
одјурио
чак
Сакару
и
ту
с
Галичеве
стене
скочио
у
Дрину
и
удавио
се
.
То
је
оцу
казивао
сам
чича
Дака
.
Кад
нам
је
то
отац
испричао
,
целу
сам
ноћ
провела
као
у
неком
страху
и
бунилу
.
Таман
склопим
очи
,
а
Турци
захалачу
и
к’о
хоће
да
нас
заробе
;
а
писар
Јова
на
,
своме
кулашу
лети
око
нас
и
брани
нас
...
.
После
као
чујем
,
како
хучи
Дрина
:
надошла
,
па
носи
дрвље
и
камење
,
док
ће
мимо
ме
,
сва
разбарушена
,
пролетети
несрећна
Вељина
мајка
.
Неко
нам
каза
:
„
оде
за
Вељом
!
...
“
После
к’о
и
моја
,
мајка
дотрча
и
викну
ми
:
„
ти
спаваш
,
а
њега
однесе
Дрина
.
“
Да
ли
се
и
то
односило
на
Вељу
,
не
знам
.
Знам
само
то
,
да
сам
скочила
.
Цептила
сам
као
прут
и
сва
сам
била
у
голој
води
.
Нађем
машину
.
Упалим
свећу
.
Моја
мајка
спава
.
Сви
спавају
.
На
пољу
гробна
тишина
.
Ваља
да
је
било
глуво
доба
ноћи
.
И
кроз
ову
ноћну
тишину
одјекну
један
глас
:
„
Азурхала
!
“
Затим
одјекну
и
други
,
па
и
трећи
.
То
су
се
дозивали
турски
стражари
на
смедеревском
граду
.
После
нисам
смела
легати
све
док
није
свануло
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Сад
да
вам
попричам
како
смо
путовали
.
То
сам
вам
обећала
,
и
то
обећање
радо
испуњавам
—
мојој
доброј
госпођи
Јелици
нарочито
...
.
Кад
смо
отуд
пошли
,
можете
мислити
,
како
нам
је
било
жао
.
Мени
особито
.
Наш
је
растанак
дошао
са
свим
изненада
.
Мене
обузе
нека
неодољива
туга
,
и
то
туга
,
помешана
с
неким
неразговетним
страхом
.
Као
да
сам
све
,
што
је
души
и
срцу
моме
најмилије
,
оставила
тамо
.
Има
пуно
лепих
успомена
,
које
су
везане
за
моју
милу
Љубовију
.
Ја
сам
тамо
провела
своје
детињство
...
.
Ми
тамо
остависмо
толике
наше
знанце
и
пријатеље
...
.
Баш
је
овај
чиновнички
живот
,
чергашки
живот
!
...
Где
омркне
,
ту
може
да
не
осване
.
Нигде
да
се
скраси
.
Таман
ти
једно
омили
,
с
људима
се
упознај
,
с
другама
запази
и
спријатељи
:
таман
сви
мало
куће
над
главом
,
а
некаква
невидљива
рука
—
све
то
покида
и
разори
!
...
Боже
,
ала
сам
ја
брбљива
!
Чини
ми
се
,
ја
така
пре
нисам
била
.
Али
нека
.
Ја
бих
се
с
мојом
добром
госпођом
Јелицом
разговарала
од
јутра
па
до
мркла
мрака
,
од
мрака
па
до
беле
зоре
.
Шта
је
то
,
не
знам
;
али
тако
је
.
Тако
исто
и
мајка
каже
.
Отац
само
ћути
.
Он
нам
једном
рече
:
„
тако
ћете
исто
жалити
и
за
Смедеревом
.
Човек
се
свуда
навикне
,
упозна
и
спријатељи
с
онима
,
које
запази
и
заволи
:
а
кад
дође
час
растанка
,
њему
се
учини
,
да
се
оно
више
не
добија
...
.
„
Може
бити
да
мој
отац
има
право
;
али
се
мени
чини
,
да
Љубовију
,
да
Љубовићу
никад
заборавити
нећу
...
.
Ето
мене
опет
!
...
Не
умем
да
станем
!
...
Па
пишите
нам
,
госпођо
Јелице
!
Немојте
нас
заборавити
!
...
Мајка
ми
рече
,
да
вам
пишем
,
да
г
.
Стеву
не
пуштате
,
док
се
год
са
свим
не
опорави
:
а
кад
се
крене
,
јавите
нам
.
Он
ће
нам
бар
бити
ближе
.
Ево
где
је
Београд
:
а
лађе
иду
сад
два
пут
недељно
.
Отац
често
одлази
.
Он
је
мајци
обећао
,
да
ће
га
потражити
—
само
не
знамо
хоће
ли
узети
исти
стан
—
код
његовог
и
Вељиног
газда
Мила
.
Видите
да
сам
му
и
ја
име
упамтила
.
Њиховој
је
газдарици
име
Јела
.
Ето
и
то
знам
...
Ене
ме
опет
!
...
Куд
ја
одох
?
!
...
Права
сам
торокуша
!
То
ми
је
баш
махна
:
али
ће
то
добра
госпођа
Јелица
опростити
својој
Рокси
...
.
Је
л
’
те
?
...
Истина
,
хоће
ли
дати
Бог
да
се
још
једном
видимо
?
...
Ја
сам
права
луда
!
...
Поздравите
све
наше
пријатеље
,
а
особито
,
кад
одете
чича
Дакиној
кући
...
.
О
,
да
је
хоће
Господ
Бог
обрадовати
!
...
Све
изгрлите
и
изљубите
у
кући
,
моју
милу
и
драгу
другарицу
Иконију
—
по
два
пут
...
.
Мајка
ми
сад
рече
,
да
поздравите
од
њене
и
очеве
стране
животом
и
здрављем
све
наше
добре
Љубовиђане
!
...
Газда
Јеврема
Орловића
и
његову
Стану
:
браца
Перу
и
његову
Миљу
,
тету
Јеринку
и
њену
Неру
:
али
не
заборавите
да
нам
поздравите
г
.
Саватија
и
његову
Виду
.
Колико
су
нас
пута
само
они
насмејали
и
развеселили
!
Ене
,
збиља
,
у
мало
што
не
заборавих
г
.
писар
Јову
.
Пун
га
поздравите
од
свију
нас
...
.
Нешто
би
волела
да
видим
чак
и
његова
поносна
кулаша
...
.
Е
,
баш
сам
права
ћурка
!
Доста
.
Нећу
више
.
Од
свију
нас
—
и
од
оца
и
од
мајке
и
од
Малише
,
а
од
мене
највише
,
примите
сви
искрено
пријатељско
поздравље
!
...
Вашом
брату
сви
желимо
,
да
се
са
свим
опорави
и
да
што
пре
у
Београд
дође
и
школе
продужи
...
.
Сад
још
нешто
.
И
ја
и
мајка
молимо
вас
,
да
нам
одмах
јавите
,
ако
веселом
чича
Дачином
Вељи
буде
штогод
,
штогод
боље
!
...
А
сад
?
—
Како
би
вас
загрлила
и
пољубила
она
,
која
вас
је
вазда
поштовала
и
волела
,
а
то
је
—
ваша
Рокса
Ово
писмо
нисам
дао
мојој
сестри
.
Она
се
у
два
маха
залета
,
да
ми
га
отме
.
Али
га
ја
не
дадох
.
Понео
сам
га
са
собом
.
Оно
ми
је
у
даљем
животу
било
као
нека
амајлија
.
Колико
сам
га
пута
до
сад
прочитао
!
И
већ
га
на
памет
знам
;
али
опет
у
вече
,
кад
цео
свет
легне
да
почине
,
ја
ово
писмо
извадим
и
почнем
да
читам
.
Нема
ниједне
речи
,
ни
једне
реченице
у
којој
нисам
открио
по
каку
за
ме
малу
тајну
.
И
онда
моје
срце
заигра
...
.
А
по
некад
ми
се
учини
,
да
је
то
све
гола
и
пуста
обмана
...
.
Некакав
леден
поноћни
ћук
духне
,
па
ми
у
незнан
разнесе
све
моје
лепе
,
златне
снове
.
Једва
сам
чекао
да
се
једном
кренем
за
Београд
.
Љубовија
,
негда
мени
тако
мила
и
драга
Љубовија
,
данас
ми
је
постала
суморна
,
пуста
,
тужна
.
И
тај
дан
дође
.
Мој
зет
Марко
и
моја
сестра
Јелица
опет
спремили
вечеру
и
позвали
неколико
пријатеља
да
се
мало
провеселимо
.
И
вечерало
се
у
ћеретало
се
,
али
није
могло
да
буде
оне
некадашње
веселости
.
Моја
сестра
села
у
један
буџак
,
па
се
нешто
замислила
.
Жао
јој
.
За
читаву
годину
дана
нећемо
се
видети
,
а
,
ко
зна
,
мож’да
и
за
више
.
Саватије
латов
у
неколико
пута
започињао
је
да
замеће
шалу
,
па
му
не
испаде
за
руком
.
Насмејемо
се
мало
,
али
су
то
били
студени
осмејци
,
док
ће
од
једном
рећи
:
—
Море
,
знам
ја
,
шта
нама
овде
фали
...
.
Нема
нам
капетана
Миће
и
његове
госпође
Цане
...
.
А
,
вала
,
погрешили
су
,
што
су
га
кретали
одавде
.
С
Турцима
је
умео
што
нико
.
Кад
оно
спроводисмо
Сокољане
Маломе
Зворнику
,
он
се
пред
њима
беше
сневеселио
,
само
што
му
,
рекао
би
човек
,
сузе
не
ударе
.
Једном
ми
баш
рече
:
„
чујеш
,
Саватије
,
па
нешто
ми
је
,
болан
,
жао
ових
Турака
.
Та
овде
су
се
изродили
и
њихови
ђедови
и
њихови
чукунђедови
.
Није
ласно
,
болан
,
оставити
свој
завичај
,
своју
кућу
,
и
своје
огњиште
!
“
—
Капетан
Мића
био
је
добар
,
као
добар
дан
у
години
,
прихвати
отац
Вилип
.
—
Онаког
капетана
Љубовија
неће
скоро
добити
,
додаде
газда
Јеврем
Орловић
.
—
Он
је
,
истина
,
био
мало
и
приљут
,
али
је
хтео
учинити
правду
,
па
макар
и
црном
Циганину
,
рећи
ће
Саватије
латов
.
Ја
сам
се
баш
десио
ту
,
кад
му
оно
дође
стари
Хусеин
бег
Кавадаревић
.
Турчин
се
у
лицу
зажарио
,
а
из
очију
му
сипа
огањ
некакве
велике
срдитости
.
Чим
дође
,
он
повика
:
„
о
капетан
Мићо
,
одагнај
оног
рсуза
озго
с
Јастребове
главице
—
тако
ти
образа
и
поштења
,
твога
!
Испео
се
горика
још
од
јутрос
,
па
ти
не
смијем
ни
казати
,
шта
барлија
и
каке
ти
ријечи
не
говори
.
Једва
стишасмо
нашу
момчад
,
а
свашта
би
могло
бити
.
Ако
вам
је
,
бива
,
цар
дао
,
да
нас
с
нашег
огњишта
кренете
,
није
вам
дао
да
нам
у
образ
дирате
:
а
образ
је
,
капетан
Мићо
,
поштену
чоеку
пречи
и
од
самог
живота
...
.
И
још
би
те
нешто
замолио
.
Ми
се
,
бива
,
шјутра
крећемо
...
.
Гледај
,
да
ова
наша
нејач
с
миром
прође
до
Зворника
.
Знамо
,
бива
,
сви
за
те
,
да
си
добар
и
поштен
чоек
:
а
и
ти
имаш
своју
ђецу
...
.
“
И
Турчин
застаде
.
Опазио
сам
,
како
му
се
почеше
вилице
трести
,
а
очи
му
беху
чисто
заводниле
.
И
онда
ће
му
капетан
Мићо
рећи
:
„
тврду
ти
веру
задајем
,
беже
Хусеине
,
да
ћу
свакоме
ову
кубуру
у
прса
сасути
,
који
ма
и
једну
ружну
реч
рекне
,
или
на
вашу
нејач
ма
и
мали
прст
дигне
.
“
И
онда
се
окрете
Томи
пандуру
:
„
ко
је
то
горе
на
Јастребовој
главици
?
“
„
Та
она
рђа
—
Петроније
Мачак
,
одговори
пандур
.
—
„
А
,
је
ли
он
?
...
Баш
добро
!
...
Трчи
,
овога
часа
,
да
ми
га
овде
везана
доведеш
!
Узми
још
двојицу
од
стражара
што
су
горе
...
.
Е
,
вала
,
тај
ће
добро
утувити
,
кад
је
маукао
на
Јастребовој
главици
.
—
Е
,
бива
,
капетан
Мићо
,
опет
немој
да
због
нас
страда
.
Шјутра
сви
остављамо
наша
огњишта
и
наше
баштине
,
и
једини
Бог
зна
,
хоћемо
ли
их
игда
више
видјети
,
па
нијесмо
ради
,
да
на
нас
ико
зажали
!
...
Запријети
му
,
да
оно
више
не
чини
ником
,
и
то
је
,
бива
,
доста
,
рече
Хусеин
бег
,
и
јаглуком
превуче
преко
очију
.
И
онда
Турчин
оде
.
—
А
шта
би
послије
с
Мачком
?
упита
госпођа
поша
.
—
Ништа
...
.
Доведоше
га
везана
.
Капетан
испита
све
шта
је
било
,
и
онда
се
окрете
Петронију
:
„
Е
,
сад
,
де
,
лези
!
...
Томо
!
...
“
И
Томо
донесе
читав
снопчић
дреновака
,
ама
као
да
их
је
у
теркији
понео
.
И
Мачак
леже
.
Е
,
кревељио
се
,
несрећник
,
као
јарац
,
кад
ногама
западне
у
врљике
...
.
Али
и
онај
Тома
има
погану
руку
.
Не
удари
ни
два
три
пута
,
а
онај
му
се
лесковак
на
врху
расцвета
и
само
видиш
како
одлећу
цепчице
.
За
ово
су
од
неког
морали
дознати
Турци
јер
,
кад
сутра
дан
,
спроводећи
их
,
бесмо
на
домак
Сакару
и
Малом
Зворнику
,
а
капетану
Мићи
приђе
стари
Мустај
бег
Османовић
,
па
му
рече
:
„
е
,
валах
,
капетане
Мићо
,
на
ономе
ти
лијепо
хвала
од
свију
нас
Сокољана
!
Ко
,
бива
,
туђ
образ
чува
,
и
његов
ће
онај
озго
.
Од
тебекана
је
било
са
свим
лијепо
.
Тако
!
...
Ваља
свакад
оставити
за
собом
по
мало
пенђера
.
Ти
си
га
,
бели
,
оставио
.
А
да
нешто
није
онаквијех
рсуза
и
у
нас
и
у
вас
,
ја
мним
,
да
овога
не
би
било
међу
нама
...
.
А
сад
,
нека
је
лијепо
здравље
и
аир
међу
нама
!
“
И
Мустај
бег
ободе
свога
јагрза
,
па
оде
мећу
своје
.
Тако
је
то
било
.
Сутра
дан
дођоше
да
ме
испрате
.
Писар-Јови
жао
,
што
ме
не
може
да
испрати
бар
до
Прослопа
.
Мој
ми
зет
беше
нашао
коња
од
неког
Љубовиђанина
.
Омалено
дораче
,
ама
живо
и
ватрено
.
—
А
гле
,
зар
ћеш
да
јашеш
на
овоме
јарчићу
?
!
.
.
Не’ш
Бога
ми
!
повика
писар
-Јова
...
.
Гавро
!
...
Гавра
пандур
те
преда
њ
.
—
Хајд
’
да
се
спремиш
!
Оседлај
мога
кулаша
,
а
спреми
и
твога
путаљчића
,
да
пратиш
г
.
Стеву
до
Ваљева
.
Одмах
!
У
Гавре
није
било
поговора
.
Мало
се
успротиви
мој
зет
Марко
.
Би
га
као
мало
и
стид
,
што
ми
није
нашао
бољег
коња
,
па
стаде
доказивати
,
да
је
Перишин
дорачић
издржљив
и
да
се
добро
јаше
.
И
ја
сам
морао
узети
у
заштиту
свога
зета
,
али
нам
ништа
не
поможе
.
Моја
сестра
не
хтеде
рећи
ни
речи
,
али
се
видело
,
да
јој
је
било
мило
што
је
ову
измену
учинио
писар
Јова
,
а
нарочито
,
што
ће
са
мном
ићи
и
Гавра
пандур
.
Саватије
латов
рече
,
да
је
најбоље
,
да
од
Пецке
окренемо
на
Ставе
;
мој
зет
примети
,
да
нам
је
прече
ако
ударимо
преко
Лопатња
и
Врагочанице
.
—
Коњи
добри
,
а
добри
јунаци
,
могу
,
вала
,
куд
им
је
год
драго
,
прихватиће
писар
Јова
.
—
Та
само
кад
иде
Гавра
с
њим
,
мени
сад
није
ни
пола
оне
бриге
,
рече
моја
сестра
,
а
погледа
у
писар-Јову
.
Она
му
је
,
без
речи
,
благодарила
...
.
Моја
добра
сејка
!
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Могло
је
бити
добар
сахат
ноћи
,
кад
почесмо
силазити
низ
Брђане
.
Доле
у
колубарској
долини
треперило
је
небројено
светила
.
То
је
било
шехер
Ваљево
.
XИ
Ја
опет
остадох
код
мога
газда
Мила
.
А
и
куд
би
ни
другу
страну
?
И
он
и
газдарица
Јела
дочекаше
ме
као
свога
сина
.
Све
су
знали
.
Све
су
чули
.
Жале
јаднога
Вељу
,
као
да
су
га
родили
.
Жале
њега
,
жале
његову
младост
;
жале
његовог
кукавног
оца
;
жале
његову
несрећну
мајку
,
жале
целу
његову
кућу
.
Газдарица
Јела
дубоко
уздахну
:
—
А
,
каже
мени
баба
Стојка
:
„
оно
момче
није
при
свему
здрављу
.
Јеси
ли
опазила
,
дијете
,
како
му
је
мутан
и
плашљив
поглед
?
...
Као
да
гледам
мога
веселог
Живу
.
“
—
Па
и
ја
сам
се
једном
била
препала
од
његова
погледа
.
Пођем
у
сарачану
да
нешто
узмем
.
Кад
прођох
поред
ваше
собе
,
а
он
се
нешто
развикао
.
Не
знам
шта
ми
би
да
станем
.
И
лепо
чујем
како
по
соби
хода
и
нешто
виче
,
док
ће
ударити
ногом
о
патос
и
повикати
:
„
и
они
крију
од
мене
!
...
Али
се
то
не
да
сакрити
.
Ја
видим
:
завера
и
ништа
друго
;
али
ћу
јој
ја
похватати
све
конце
!
...
Не
знам
само
да
ли
је
у
то
и
он
умешан
?
...
Дао
би
Бог
,
да
није
...
.
А
ја
бих
му
овим
ноктима
гушу
ишчупао
!
“
,
И
онда
се
од
једном
врата
отворише
.
Он
ме
мрко
погледа
,
па
ће
одједном
викнути
:
„
а
кога
ви
овде
прислушкујете
?
!
—
„
Бог
с
вама
био
,
г
.
Вељо
,
ја
нисам
никог
прислушкивала
.
“
одговорим
му
.
Он
се
на
моје
речи
чисто
трже
.
Диже
главу
.
Погледа
ме
.
И
као
да
ме
тек
сад
познаде
.
Чисто
га
би
стид
.
Он
ми
само
рече
:
„
а
,
ви
сте
то
,
газдарице
!
...
Опростите
!
...
Ја
сам
мислио
,
“
рече
,
и
руком
пође
челу
,
а
погледа
преда
се
,
као
да
се
хтео
нечега
сетити
.
И
онда
затвори
врата
...
.
Ето
,
то
до
сад
нисам
смела
ником
да
кажем
,
а
и
да
сам
казала
,
која
вајда
?
...
—
А
онако
мудар
и
паметан
момак
!
Кад
нешто
каже
имаш
шта
да
чујеш
...
.
Ето
,
тако
,
видиш
—
само
да
човек
више
жали
,
додаде
газда
Миле
.
—
Него
опет
,
може
Бог
дати
—
да
и
оздрави
.
Има
прилика
...
.
Како
би
било
,
Миле
,
да
им
поручимо
за
ону
жену
из
Мале
Иванче
?
Она
то
,
кажу
,
као
руком
односи
...
.
—
Прој-се
,
Јело
,
Бога
ти
,
бапских
послова
!
Ту
данас
не
помажу
ни
најискуснији
доктори
,
те
ће
што
знати
твоја
баба
Наста
из
Мале
Иванче
.
—
рече
газда
Миле
гласом
,
којим
је
хтео
рећи
:
„
Веља
је
био
и
прошао
!
“
У
вече
ми
би
тешко
кад
пођох
да
легнем
.
Соба
ми
је
изгледала
пуста
.
Вељин
кревет
и
астал
још
стоје
.
Чинило
ми
се
,
сад
ће
и
он
од
некуд
да
бане
.
Мене
поче
обузимати
нека
неразговетна
страва
.
Самоћа
није
нигда
сама
.
Она
је
сама
собом
тајанствена
.
Она
нам
пред
очи
износи
незнане
светове
.
Самоћа
је
још
нешто
.
Она
је
онај
узвишени
престо
,
на
коме
седи
неумитни
судија
,
што
суди
свакој
нечистој
савести
...
.
И
ја
то
вече
,
ту
ноћ
,
ту
самоћу
никад
заборавити
нећу
.
Дуго
нисам
могао
заспати
.
Пред
мојим
се
очима
смотавало
и
одмотавало
оно
чудесно
клупче
моје
прошлости
,
моје
садашњости
,
па
чак
и
моје
будућности
.
Све
је
то
,
у
најразличнијим
сликама
,
преда
мном
продефиловало
.
И
таман
ми
се
почеше
очи
склапати
,
а
мени
се
учини
,
као
да
се
неко
поче
мешкољити
на
Вељином
кревету
.
Мене
подиђоше
хладни
мравци
.
Хтедох
да
викнем
—
не
могу
.
Да
ја
ово
не
спавам
?
...
Не
.
Будан
сам
.
То
лепо
знам
.
На
Вељин
кревет
нисам
смео
ни
да
погледам
,
па
и
опет
сам
видео
како
се
неко
лепо
диже
.
То
је
био
он
.
Он
—
Веља
.
Видео
сам
,
како
је
зинуо
,
па
на
ме
гледа
и
спрема
се
,
да
скочи
и
да
ме
удави
.
И
он
полети
.
Мене
оно
жигну
кроз
главу
.
Скочим
.
Био
сам
сав
у
голој
води
.
Лепо
сам
осетио
како
ми
срде
лупа
.
Ослушнем
.
Ништа
се
не
чује
.
Упалим
свећу
.
Нема
никога
.
Вељин
кревет
,
његов
сто
стоје
као
и
пре
.
После
не
смедох
гасити
свећу
.
И
једва
сам
пред
саму
зору
мало
заспао
.
-
Сутра
дан
одем
и
упишем
се
у
другу
годину
права
.
Неки
од
Вељиних
другова
видеше
ме
и
стадоше
за
њ
питати
Кажем
им
.
И
они
су
били
нешто
чули
,
али
нису
веровали
.
У
вече
их
се
искупи
око
десетак
у
мојој
соби
.
Дође
и
Срета
.
И
њима
сам
морао
све
редом
испричати
.
Сви
ми
приђоше
да
виде
ожиљак
,
што
ми
га
је
преко
чела
оставио
Вељин
ударац
.
—
Море
,
овај
баш
гађ’о
!
повика
Рајко
Мирчетић
.
—
И
то
по
сред
ћеманета
!
додаде
мали
Лазица
,
као
шале
ради
.
—
Прој’те
се
,
људи
,
ово
није
за
шалу
!
Зар
не
видите
да
овде
човек
у
длаку
није
платио
главом
?
!
рећи
ће
Мика
Узуновић
.
—
Па
каза
ли
ти
штогод
штогод
,
кад
те
овако
душмански
удари
?
упита
Јовица
Лекић
.
—
Ама
,
зар
ниси
слушао
,
кад
је
човек
причао
,
како
је
то
у
трену
било
?
...
Шта
му
је
могао
згранут
човек
казати
?
рећи
ће
опет
Мика
Узуновић
.
—
Хе
,
тако
је
то
!
...
Колико
сам
ја
њему
пута
говорио
,
да
се
остави
оног
лудог
Канта
и
његове
теорије
о
постанку
света
,
приметиће
од
једном
Срета
Шеврљуга
.
И
он
ме
није
хтео
послушати
,
већ
шта
ко
ради
,
а
он
истражује
,
шта
је
било
у
пра-пра
почетку
свију
ствари
!
...
Ето
...
.
Сад
је
нашао
шта
је
тражио
!
.
.
Мало
по
мало
,
па
је
нестало
оне
узнемирености
.
Вељин
кревет
и
астал
газдарица
је
једног
дана
изнела
и
оставила
у
сарачану
;
а
ја
се
сав
предадох
изучавању
француског
језика
.
Беше
ми
,
од
некуд
,
дошла
буба
у
главу
,
да
ће
ме
,
као
државног
питомца
,
послати
у
Париз
,
да
тамо
свршим
правне
науке
;
и
кад
би
на
концу
године
,
изабраше
са
свим
друге
,
а
моје
учење
француског
језика
оде
као
под
лед
.
Ово
ме
је
јако
растужило
.
То
је
прва
неправда
коју
сам
на
путу
живота
свога
сусрео
.
Она
ме
у
мало
не
помете
.
Био
се
бејах
решио
,
да
напустим
школу
.
И
ја
бих
то
с
места
учинио
,
да
ми
газда
Миле
не
каза
,
да
се
нашао
с
капетаном
Мићом
,
да
је
за
ме
питао
и
рекао
да
их
посетим
у
два
по
по
дне
,
у
кући
старога
Селака
,
одмах
више
Тоскине
чесме
.
О
,
како
ме
је
ова
вест
обрадовала
!
Оне
срџбе
на
неправду
неста
—
као
да
је
ни
било
није
.
Од
један
па
до
два
по
по
дне
,
учини
ми
се
читава
вечност
.
У
мени
се
пробудише
све
оне
и
миле
и
тужне
успомене
.
Јадни
ми
Веља
први
изађе
пред
очи
.
Шта
ли
је
с
њим
?
Од
кад
је
одведен
у
Сребрницу
ономе
оџи
што
даје
записе
од
те
несрећне
болести
,
—
више
о
њему
ништа
чуо
нисам
.
—
Газда
Миле
ми
рече
:
они
су
у
стану
код
неке
њихове
рође
.
Дакле
,
ту
је
и
г-ђа
капетаница
Цана
,
ту
је
и
Малиша
,
—
ту
је
и
Рокса
.
—
Кућу
старога
Селака
нашао
сам
и
без
питања
.
Још
из
далека
смотрим
на
капији
Малишу
,
брата
Роксиног
.
Осетио
сам
како
ме
поче
обузимати
нека
ватра
.
Приђем
му
.
—
Познајеш
ли
ме
?
упитам
га
.
Он
ме
стаде
мерити
.
Осмехну
се
,
па
ће
ме
тек
упитати
:
—
Је
ли
то
оно
,
што
те
је
ударио
чика
Дакин
Веља
?
Ја
га
загрлим
и
пољубим
.
—
Јест
,
то
је
оно
;
али
је
,
видиш
,
прошло
,
прошло
са
свим
,
—
одговорим
му
.
Он
ме
шчепа
за
руку
.
—
Хајдемо
горе
!
Мене
су
послали
да
те
овде
дочекам
,
да
нашу
капију
не
прођеш
.
Боже
,
ала
су
добри
ови
људи
!
Мени
се
чини
,
да
се
они
почињу
губити
у
нашем
друштву
...
.
Пођем
с
Малишом
;
али
сам
лепо
осетио
,
како
ме
снага
издаје
.
Једва
сам
се
успео
уз
степенице
.
Пред
нама
дугачак
ходник
,
сав
у
стаклету
.
Малиша
ме
пусти
.
Отрча
напред
.
Чуо
сам
кад
викну
:
—
Мати
,
ево
г
.
Стеве
,
дошао
је
!
...
Одмах
сам
га
познао
!
Оно
,
што
је
моја
душа
у
томе
тренутку
осећала
,
не
да
се
описати
.
Срце
ми
је
почело
необично
да
лупа
;
а
некака
јара
да
ме
просто
угуши
...
.
Они
ме
сви
дочекаше
на
вратима
.
Капетана
Мићу
и
капетаницу
Цану
пољубим
у
руку
,
а
они
мене
у
чело
.
После
пружим
руку
Рокси
...
.
Ја
сад
,
управо
,
и
не
умем
да
кажем
,
како
је
то
све
било
.
Био
сам
веома
узбуђен
.
Рокса
ми
се
учини
још
много
лепша
,
но
што
сам
је
у
Љубовији
видео
.
По
лицу
јој
беше
плинула
некака
небеска
драж
;
а
у
очима
јој
се
огледао
један
читав
свет
.
Да
ли
сам
јој
што
рекао
,
да
се
убијем
,
не
знам
.
Капетаница
ће
рећи
прво
:
О
,
г
.
Стево
,
како
нам
је
мило
што
вас
опет
,
здрава
и
весала
,
видимо
!
А
,
бога
ми
смо
се
и
ми
били
препали
.
Него
хвала
је
Богу
!
...
Видиш
,
Мићо
,
па
ово
је
лепо
зарасло
!
Много
се
и
не
познаје
,
а
кака
је
то
грдна
рана
била
!
...
Ону
је
жену
сам
Бог
послао
,
да
нам
каже
за
оног
хећима
у
Зворнику
.
—
Бога
ми
,
нека
говори
ко
шта
хоће
,
ови
су
турски
хећими
врло
искусни
.
—
И
овај
је
некакав
Грк
,
или
Јерменин
.
Грчки
говори
—
фарси
.
Он
ми
одмах
рече
,
чим
је
рану
прегледао
:
не
бојте
се
.
Неће
му
бити
ништа
.
Мало
ће
више
лежати
и
то
је
све
.
—
рече
капетан
Мића
.
—
Збиља
,
како
су
ваши
?
Пишу
ли
вам
?
Ми
Љубовију
још
не
можемо
да
прежалимо
,
окрете
од
једном
капетаница
Цана
и
погледа
смешећи
се
у
Роксу
.
Рокса
је
,
међу
тим
,
превртала
некакав
албум
,
али
сам
опазио
,
да
јој
се
образи
запламтеше
,
кад
оно
њена
мати
рече
:
„
ми
Љубовију
још
не
можемо
да
заборавимо
.
“
—
А
шта
се
чује
за
јаднога
Вељу
?
...
Ништа
...
.
штета
за
оног
младића
!
...
А
она
црна
мајка
—
убиће
се
.
Ја
им
испричам
шта
сам
знао
.
—
Кад
сте
пошли
за
Београд
,
јамачно
сте
мало
свратили
кући
чича-Дакиној
...
.
Шта
ради
моја
другарица
Иконија
?
упита
ће
ме
од
једном
капетанова
Рокса
,
а
једнако
гледа
у
онај
албум
.
—
Морам
вам
признати
,
да
нисам
имао
куражи
да
им
свратим
.
Него
долазио
нам
је
газда
Степан
.
Сви
су
остали
здрави
,
али
су
за
Вељом
као
побијени
...
.
Звао
ме
је
да
им
одем
;
али
ја
,
просто
,
не
могох
од
туге
и
жалости
...
.
—
И
ви
сте
могли
проћи
,
а
да
им
не
свратите
?
!
.
.
А
њима
би
,
знам
,
свима
мило
било
,
рече
г-ђица
Рокса
с
неким
анђелским
прекором
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
После
је
било
триста
других
питања
,
док
ће
капетаница
окренути
:
—
Довече
код
нас
на
вечеру
!
...
Истина
,
нисмо
код
своје
куће
;
али
,
свеједно
,
ми
вас
не
двојимо
од
своје
деце
...
.
Шта
је
дао
Бог
,
Ви
ћете
бити
задовољни
.
Ја
нисам
знао
,
шта
да
јој
на
овај
срдачни
позив
одговорим
.
Станем
се
затезати
;
али
сам
и
сам
опазио
,
да
ми
је
то
неспретно
ишло
.
То
су
сви
морали
приметити
,
сем
Малише
,
који
ми
приђе
,
шчепа
ме
за
руку
,
сави
својом
анђелском
главицом
мало
у
лево
,
као
оно
кад
хоће
да
се
мази
,
па
ми
рече
:
—
Хоћеш
,
хоћеш
...
.
да
дођеш
!
...
Ми
нећемо
вечерати
до
год
ти
не
дођеш
!
рече
ми
он
као
претећи
и
погледа
у
своју
сестру
,
као
да
је
очекивао
,
да
и
она
то
потврди
.
Рокса
је
сањалачки
гледала
преда
се
;
али
се
видело
,
да
су
јој
мисли
биле
негде
на
другој
страни
.
—
А
,
синак
,
нема
ту
:
нећу
,
не
могу
!
Ваља
ти
доћи
,
ја
како
;
а
особито
кад
те
и
мој
Малиша
зове
!
...
После
,
имам
и
ја
да
те
питам
и
за
моју
Љубовију
и
за
моје
Љубовиђане
...
.
Бог
зна
,
кад
ћемо
се
овако
опет
састати
,
—
додаде
капетан
Мића
.
Наравно
—
дошао
сам
.
Дошао
сам
на
сахат
пре
вечере
.
Не
знам
,
како
то
би
,
те
се
поведе
реч
о
моме
школовању
и
о
томе
,
кад
ћу
свршити
права
,
док
ће
на
то
капетан
Мића
рећи
:
—
Јест
,
синко
,
да
богме
,
да
свршиш
права
,
да
свршиш
и
никако
друкчије
.
То
ти
је
потребно
,
као
гладном
залогај
хлеба
!
Нека
си
само
свршио
,
па
се
за
друго
не
старај
!
Србија
иде
унапред
.
Она
треба
учених
људи
.
Ми
смо
петљали
и
крпарили
како
смо
знали
и
умели
.
Ви
већ
морате
друкчије
отпочети
.
Ја
не
смем
ни
да
поменем
,
шта
још
ваља
започети
и
довршити
,
па
да
Србија
постигне
оно
без
чега
јој
правог
живота
нема
.
И
ту
треба
не
само
више
снаге
,
више
воље
,
но
више
и
вештине
и
знања
.
Зато
,
синак
,
учи
,
учи
добро
!
...
И
—
сврши
.
Кад
метнеш
сведочанство
у
џеп
да
си
свршио
,
онда
ти
је
отворен
цео
свет
!
...
—
Па
и
те
две
године
проћи
ће
брзо
.
Боже
само
здравље
!
рече
капетаница
Цана
,
која
је
тим
хтела
рећи
,
да
се
и
она
слаже
с
капетаном
Мићом
.
Да
би
им
показао
,
да
и
ја
тако
исто
мислим
,
ја
им
испричам
,
како
сам
се
тврдо
надао
,
да
ће
ме
,
као
државног
питомца
,
послати
у
Париз
,
да
тамо
довршим
права
,
и
како
сам
и
дан
и
ноћ
био
навадио
,
да
се
у
француском
језику
што
више
извеџбам
,
па
избор
паде
на
друге
—
куд
и
камо
неспремније
моје
другове
...
.
Ја
још
и
не
доврших
све
што
сам
им
хтео
казати
,
а
Рокса
ме
чедно
погледа
,
лице
јој
се
замрачи
,
а
нека
врста
бледила
плину
јој
преко
чеда
и
образа
.
Она
погледа
преда
се
.
Замисли
се
и
сневесели
.
И
то
нисам
опазио
само
ја
.
То
су
сви
опазили
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Сутра
дан
им
одем
опет
.
—
Баш
добро
кад
си
дошао
,
окренуће
капетаница
Цана
.
Мића
има
ваздан
којекаквих
службених
„
визита
,
“
а
ми
хајдемо
мало
у
Топчидер
.
Леп
је
дан
;
а
Рокса
још
није
била
у
Топчидеру
.
Нека
и
то
види
.
Бог
зна
,
кад
ће
се
овако
опет
доћи
.
Да
ми
је
ко
понудио
царево
благо
,
чини
ми
се
,
не
би
ме
тако
обрадовао
,
као
овај
капетаничин
предлог
.
У
том
изађе
и
г-ђица
Рокса
.
Била
је
нешто
бледа
.
Поздрависмо
се
.
Она
се
,
истина
,
као
мало
осмехну
,
али
јој
је
и
тај
осмех
био
сетан
и
усиљен
.
„
Боже
,
шта
је
овој
девојци
?
!
“
помислим
у
себи
.
—
—
—
—
—
—
—
Одвеземо
се
у
Топчидер
.
То
беше
одиста
ведар
и
пријатан
дан
.
Прошле
је
ноћи
тиха
и
блага
кишица
освежила
и
расхладила
ваздух
.
Путем
ни
труни
прашине
.
Кад
уђосмо
у
зелене
сводове
од
топола
,
опазио
сам
да
се
лице
Роксино
поче
,
мало
по
мало
,
разведравати
.
Топчидерском
дољом
пирушио
је
тих
и
свеж
поветарац
,
а
тополово
и
јасиково
лишће
шуморило
је
својим
заносним
шумором
.
—
Е
,
Топчидер
је
много
лепши
,
но
што
сам
га
замишљала
,
рече
г-ђица
Рокса
,
кад
пођосмо
зеленилом
уоквиреним
стазама
,
што
се
тамо
амо
гранају
и
провлаче
кроз
безброј
цветних
леја
и
бокорја
,
који
су
чисто
пламтели
најразличнијим
бојама
ружа
,
каранфила
,
шебоја
,
врбена
,
каначичака
,
кадивица
,
ђурђевака
,
белих
и
црвених
камелија
и
свију
врста
бодљикавих
кактуса
и
другог
сваковрсног
цвећа
,
што
је
по
свима
кутовима
овог
заносног
врта
,
као
у
некој
чаролијској
ватри
,
треперило
и
одсјајкивало
.
Дођосмо
до
великог
базена
,
окруженог
високим
чадорастим
липама
и
платанима
.
Станемо
:
да
се
сити
надивимо
чудноватој
игри
овога
дивовског
водоскока
,
што
својим
снажним
млазом
избацује
,
као
кристал
бистру
воду
,
до
изнад
врхова
зелених
дрва
,
па
је
горе
,
по
сунчаном
зраку
,
расипа
у
миријаде
брилијантских
капљица
,
које
се
,
опет
,
чаролијски
преливају
у
свих
седам
дугиних
боја
,
бацајући
на
све
стране
смарагде
и
рубине
и
одсјајкујући
—
и
кристалним
сјајем
бистрих
водених
капљица
и
зеленилом
листа
и
безбројним
тоновима
боја
,
што
их
је
давало
ово
пламено
бокорје
цвећа
,
расутог
по
грдној
просторији
овога
,
одиста
,
вилинског
перивоја
.
—
А
,
где
,
Малиша
опет
некуд
штук’о
!
повика
капетаница
Цана
.
Овај
немирко
,
чим
смо
сишли
с
кола
и
ушли
у
парк
,
стао
је
летети
на
све
стране
.
Нисмо
га
могли
задржати
.
Мало
мало
,
па
му
мајка
викне
:
„
Малиша
,
куд
ћеш
тамо
?
...
Врати
се
!
...
Одмах
!
.
.
Ако
се
изгубиш
,
шта
ћеш
онда
?
!
“
И
он
би
се
покуњен
вратно
.
-
Али
сад
се
станемо
сви
на
све
стране
обазирати
.
Нема
га
.
Ја
га
,
у
два
три
пута
,
викнем
—
колико
игда
могу
;
аја
,
не
одзива
се
.
И
г-ђа
капетаница
и
г-ђица
Рокса
узнемирише
се
.
Обе
погледаше
у
ме
,
као
да
би
ме
упитати
хтеле
:
шта
да
се
сад
ради
?
...
—
Молим
вас
,
ви
само
седите
на
ову
клупу
и
пазите
да
од
куд
не
избије
,
а
ја
ћу
њега
сад
наћи
,
рекнем
им
.
И
онда
пођем
оним
стазама
што
су
се
провлачиле
кроз
висока
дрва
и
густо
зелено
шибље
.
Ишао
сам
полако
и
на
све
стране
мотрио
,
а
,
с
часа
би
на
час
,
повикао
:
Малиша
!
...
Где
си
!
...
Ми
,
богме
,
одосмо
!
...
Кочијаш
неће
да
чека
!
Вичи
,
зови
,
прети
,
аја
!
...
Нема
га
.
Као
да
је
у
земљу
пропао
.
Вратим
се
,
да
видим
,
да
се
није
вратио
сестри
и
матери
.
Водоскок
се
види
готово
са
свију
крајева
парка
.
Застанем
мало
.
Шта
ће
они
рећи
,
ако
не
буде
дошао
,
а
виде
,
да
се
и
ја
враћам
без
њега
,
и
таман
хтеднем
још
једном
да
га
викнем
,
док
он
из
једног
џбуна
на
ме
:
„
ба
!
!
.
.
“
Признајем
да
сам
се
чисто
трг’о
.
Он
ме
дочепа
за
руку
и
стаде
скакутати
,
па
ће
тек
рећи
:
—
Видео
сам
те
,
кад
си
онамо
отишао
да
ме
тражиш
...
.
Ти
ме
вичеш
,
а
ја
нећу
да
се
одазовем
.
Ти
велиш
:
ми
одосмо
,
кочијаш
неће
да
чека
,
а
мајка
и
сејка
седе
онде
на
клупи
.
Та
ти
лаж
није
добро
упалила
!
И
тако
дођосмо
до
водоскока
.
Мајка
скочи
да
га
као
мало
покара
,
а
он
отрча
својој
сестри
,
обеси
јој
се
о
врат
,
па
јој
стаде
причати
,
како
ме
је
поплашио
.
Она
на
њега
очима
да
ћути
,
а
он
својим
образом
прошашољи
по
њеном
образу
,
па
се
од
једном
истрже
,
дочепа
мајку
за
руку
,
стаде
је
миловати
и
подскакивати
...
.
Жива
,
а
не
дете
!
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Хајте
ви
,
г
.
Стево
с
Роксом
,
напред
,
а
ја
ћу
с
Малишом
за
вама
.
Хоћу
с
њим
да
се
разрачунам
—
што
нам
је
задао
толику
бригу
...
.
А
,
не
пуштам
ја
тебе
више
,
обешко
један
!
—
повика
капетаница
Цана
.
—
Пусти
ме
,
мајко
,
бога
ми
нећу
више
.
Оно
сам
само
хтео
да
поплашим
г
.
Стеву
.
И
поплашио
сам
га
.
Је
л
’
де
,
г
.
Стево
,
да
си
се
препао
?
Кажи
право
!
—
Јест
,
бога
ми
,
препао
сам
се
.
У
мало
што
нисам
дрекнуо
,
одговорим
му
.
И
он
се
са
детињом
наивношћу
смешио
и
погледао
час
у
сестру
,
а
час
у
мајку
...
.
И
тако
ја
и
г-ђица
Рокса
пођемо
напред
.
Капетаница
Цана
и
Малиша
за
нама
.
Бога
ми
смо
ишли
поаиле
,
а
ни
једно
да
отпочне
разговор
.
Наравно
,
ред
је
био
да
ја
отпочнем
.
Мени
се
чини
,
да
је
она
на
то
и
погледала
.
Али
,
ево
белаја
,
ја
сам
се
био
збунио
што
нигда
до
сад
.
Све
бих
рекао
,
да
је
и
она
то
спазила
.
Иначе
,
шта
би
јој
значио
онај
нем
осмех
,
што
у
два
маха
прну
преко
њезиних
усана
?
И
то
ме
још
већма
збуни
.
Сад
сам
тек
видео
,
како
сам
божји
сметењак
.
И
ни
сам
не
знам
,
како
извалих
ову
тако
омлаћену
фразу
:
—
Баш
смо
срећни
што
имамо
данас
овако
леп
дан
!
—
Јест
баш
се
потревио
леп
дан
,
одговори
она
,
а
онај
јој
осмех
опет
прну
преко
усана
.
И
тек
ми
тад
сину
једна
мисао
.
Ни
сам
не
знадох
како
,
али
ја
је
од
једном
упитах
:
—
Ама
,
ви
сте
ми
од
јуче
нешто
невесели
,
госпођице
?
Она
ме
само
погледа
оним
њеним
великим
и
мудрим
очима
,
а
преко
лица
јој
прелети
прамен
румени
.
Нема
сумње
,
ово
јој
се
питање
учинило
чудновато
.
Она
ми
одговори
:
—
То
се
вама
морало
учинити
,
г
.
Стево
;
на
против
,
ја
сам
од
јуче
баш
расположена
...
.
Данас
особито
...
.
—
Молим
,
госпођице
,
мени
се
то
није
причинило
.
Ја
сам
то
опазио
и
синоћ
и
јутрос
...
.
Сад
јесте
нешто
расположенији
;
то
сам
ја
приметио
још
кад
смо
ушли
у
оне
сенасте
сводове
и
у
овај
дивни
топчидерски
парк
...
.
Али
оно
синоћ
,
синоћ
?
!
...
Сетите
се
добро
!
...
Она
заћута
.
—
Признајете
'
?
—
А
шта
би
се
то
нас
тицало
?
одговори
она
,
а
лице
јој
се
замрачи
оном
истом
сетом
,
коју
сам
и
синоћ
и
јутрос
опазио
.
—
Ко
зна
,
можда
много
више
,
но
што
би
ви
икад
могли
и
слутити
,
одговорим
јој
гласом
,
који
је
,
чини
ми
се
,
са
дна
срца
потекао
.
И
одмах
осетих
да
ми
срцу
би
лакше
.
Она
ме
опет
погледа
.
Рекао
бих
,
трже
се
.
Поћута
мало
,
па
ће
тек
окренути
:
—
Могу
веровати
...
.
да
су
вас
изабрали
за
државног
питомца
,
као
што
сте
са
свег
срца
желели
и
за
то
се
и
спремали
,
ви
би
данас
били
у
Паризу
,
и
не
би
данас
имали
ту
незгоду
,
да
неразмишљено
откријете
једној
девојци
своју
слабу
страну
,
да
се
,
и
не
видевши
Париз
,
умете
тако
претварати
!
...
—
Роксо
!
повикао
сам
,
да
је
чак
могла
чути
и
њена
мајка
;
али
она
,
на
моју
срећу
,
беше
прилично
изостала
,
чекајући
,
док
Малиша
ухвати
неког
грдног
ширеног
лептира
.
—
Боже
,
колико
сте
викнули
!
рече
она
,
а
у
лицу
се
запламти
,
и
обазре
се
да
види
,
да
ли
ме
је
могла
чути
њена
мајка
.
Обазрем
се
и
ја
.
Капетаница
Цана
беше
стала
,
а
Малиша
јој
нешто
показује
.
То
је
био
онај
велики
шарени
лептир
.
Ухватио
га
.
—
Дакле
ви
,
госпођице
,
волите
,
да
ја
имам
једну
слабу
страну
,
а
та
је
,
да
умем
да
се
претварам
?
...
На
против
,
госпођице
,
ја
имам
другу
слабу
страну
...
.
Ја
не
умем
да
се
претварам
,
рекнем
јој
с
извесном
врстом
прекора
.
—
Ласно
вам
је
сад
тако
говорити
...
.
Ми
,
паланчанке
—
праве
смо
ћурке
!
рече
она
и
окрете
главу
у
страну
,
а
по
лицу
јој
одиста
плину
нека
чудна
сета
.
—
Ја
вас
,
госпођице
,
просто
не
разумем
.
—
Може
бити
.
И
ја
вас
нисам
разумела
...
.
Нисам
била
кадра
да
вас
разумем
.
Јуче
сам
вас
разумела
.
И
то
сте
ме
извели
из
заблуде
ви
—
можда
и
нехотично
...
.
—
Ако
Бога
знате
,
разрешите
ми
ту
загонетку
!
викнем
јој
и
шчепам
је
за
руку
.
—
Ћутите
!
...
Ето
иде
мајка
!
—
прошапта
она
и
полако
изви
своју
руку
из
моје
руке
;
али
сам
опет
опазио
,
да
јој
лице
сину
неком
неочекиваном
радошћу
.
У
том
дотрча
и
Малиша
.
Показа
и
нама
свога
лептира
.
Био
је
,
одиста
,
и
велики
и
леп
.
Преливао
се
у
стотину
боја
.
—
—
—
Вратимо
се
.
На
самим
вратима
дочека
нас
капетан
Мића
.
—
Од
кад
вас
погледам
!
рече
он
,
као
с
неким
благим
прекором
.
Хајд
’
одмах
да
се
пакује
.
Сутра
се
морамо
вратити
.
Лађа
полази
у
шест
и
по
сахати
изјутра
...
.
Пазите
добро
,
да
се
што
не
заборави
!
И
онда
се
окрете
мени
:
—
Хвала
вам
,
г
.
Стево
!
...
Кад
пишете
зету
и
сестри
,
поздравите
их
по
стотину
пута
!
...
Ваљада
ће
дати
Бог
,
да
се
још
који
пут
с
њима
видимо
!
...
Далеко
су
пусто
!
...
С
вама
се
већ
можемо
виђати
почешће
...
.
Ја
долазим
скоро
сваког
другог
месеца
.
Кад
нареде
—
морам
;
а
кад
буде
о
вашем
распусту
,
могли
бисте
и
к
нама
мало
доћи
.
Ево
вам
Смедерева
,
под
носом
:
а
,
опет
ове
лађе
жива
згода
!
Само
кад
си
нам
ти
оздравио
!
...
Али
само
да
свршиш
!
Шта
Париз
!
Ко
хоће
да
учи
,
има
шта
научити
и
у
Београду
...
.
Нека
ти
није
ни
мало
жао
.
Знам
ја
и
оне
који
су
тамо
били
.
Море
,
кад
оно
не
ваља
—
не
ваља
,
па
га
ти
пошљи
и
с
оне
стране
Париза
!
...
Ја
се
лепо
опростим
са
свима
.
Капетана
и
капетаницу
пољубим
у
руку
.
Малишу
пољубим
у
образ
...
.
А
—
с
Роксом
?
...
С
њом
се
само
рукујем
.
И
то
нигда
заборавити
нећу
.
Онај
ми
њен
поглед
и
сад
лебди
пред
очима
...
.
Знам
добро
.
Њена
је
рука
у
мојој
задрктала
;
а
њен
ми
је
поглед
казао
све
...
.
Ја
сам
био
блажен
,
срећан
...
Срећан
?
...
А
ко
може
бити
срећан
на
овоме
свету
?
!
...
XИИ
Живот
људски
—
то
је
једно
вечито
ткиво
.
Основа
му
је
себичност
,
а
потка
заборав
.
И
велике
радости
и
велике
жалости
уткивају
се
као
дугачак
конац
,
што
га
чунак
људскога
живота
тамо
амо
провлачи
.
И
тугује
се
,
и
весели
се
,
и
плаче
се
,
и
пева
,
и
очајава
се
и
нада
;
али
се
све
,
мало
по
мало
,
предаје
вечноме
забораву
!
...
Свет
се
нерадо
бави
прошлошћу
.
Он
се
за
садашњост
хвата
као
дављеник
за
грану
спасења
.
И
нађе
ли
се
једном
на
суву
,
он
ту
грану
пушта
,
да
је
вода
однесе
...
.
Ништа
нема
што
се
прежалити
не
може
;
ништа
нема
што
се
заборавити
не
може
.
Туга
,
жалост
,
очајање
—
то
су
крбањци
љубави
,
радости
,
среће
;
а
крбањци
се
,
зна
се
,
најпосле
,
на
ђубре
бацају
...
.
Такав
је
свет
.
Не
,
таква
је
природа
живота
његова
.
—
—
—
—
—
—
Ја
сам
свршио
права
.
Добио
сам
и
указ
.
Мојој
веселој
сестри
не
би
суђено
да
и
то
дочека
...
.
Бог
да
јој
душу
опрости
!
Њена
је
последња
жеља
била
да
ме
још
једном
види
.
И
та
јој
се
жеља
није
испунила
.
Стигао
сам
,
али
пошто
су
је
сахранили
.
Отишао
сам
јој
на
гроб
и
сит
се
наплакао
.
И
мој
зет
Марко
гушио
се
у
јецању
...
.
Ту
неки
дан
добијем
писмо
од
њега
.
Ево
шта
ми
пише
:
Драги
шураче
,
Имам
нешто
важно
да
ти
саопштим
.
Ти
си
био
сведок
моје
туге
и
моје
жалости
.
Жалио
сам
,
плакао
сам
:
сваки
дан
сам
јој
одлазио
на
гроб
.
Било
је
тренутака
кад
сам
жалио
што
и
мене
Бог
није
примио
,
кад
ме
је
на
веки
с
њом
раставио
!
...
Ах
,
много
би
ми
чемерних
дана
уштедео
!
Али
Бог
прима
,
кад
се
њему
свиди
.
Наше
је
,
да
трпимо
.
И
ја
сам
трпео
,
много
трпео
...
.
Овако
се
,
брате
,
више
не
може
.
Нити
има
ко
да
опере
,
ни
у
вече
:
ко
ватру
да
наложи
.
Нити
ми
се
зна
ручак
ни
вечера
...
.
Кућа
без
жене
—
готова
тамница
!
...
Много
сам
се
мучио
,
премишљао
,
сам
се
са
собом
борио
.
И
,
ваља
да
је
божја
воља
,
ја
прекрхах
на
једну
страну
!
...
Ја
синоћ
испросих
Виду
покојног
Саватија
латова
.
Ти
знаш
—
она
је
глава
без
језика
...
.
Ето
,
ово
ти
писмопишем
,
а
сузе
ми
саме
теку
.
Оно
се
више
не
заборавља
!
...
Нећу
правити
никакве
галаме
.
Није
ми
до
тога
.
Тако
исто
и
Вида
каже
.
И
она
се
,
сирота
,
измучила
.
Саватије
лежао
читаву
годину
.
Потрошило
се
и
црно
иза
нокта
.
Ово
ти
,
ево
,
јављам
.
То
сам
сматрао
за
дужност
.
Сад
ми
је
чисто
лакше
...
.
Па
пиши
ми
,
болан
!
Ми
остајемо
опет
оно
,
што
смо
били
...
.
А
,
сад
,
прими
искрено
поздравље
од
твога
зета
—
Љубовија
12
.
октоб
.
18
*
*
Марка
.
Моји
су
златни
снови
прсли
—
као
шарени
сапунски
мехури
.
Баш
онда
,
кад
ми
се
чинило
,
да
ми
само
руку
ваља
пружити
,
па
да
ме
срећа
загрли
,
—
онда
она
прхну
испред
мојих
очију
као
лепа
шарена
птица
,
кад
јој
кавез
отворимо
да
је
нахранимо
и
напојимо
,
а
она
прхне
и
нестане
је
у
ведром
небеском
зраку
.
—
—
—
—
—
—
Ја
сам
тражио
Ужице
,
а
они
ми
дадоше
Београд
.
Други
би
се
обрадовао
.
Мене
је
ово
растужило
.
У
Ужицу
је
био
капетан
Мићо
са
својом
породицом
.
Тога
сам
дана
ишао
као
отрована
муха
.
Дођем
у
вече
доцкан
кући
:
али
мој
газда
Миле
још
не
беше
лег’о
.
Нешто
је
по
авлији
наређивао
.
—
А
,
то
си
ти
?
рече
он
,
кад
ме
виде
.
А
ја
сам
мислио
да
си
већ
давно
дошао
,
па
пођох
да
затворим
капију
.
Добро
баш
.
Иначе
би
морао
лупати
...
.
Него
,
хе
,
сретно
,
сретно
!
Баш
ми
је
мило
што
су
те
овде
поставили
.
Било
би
нам
тешко
да
су
те
послали
куд
у
унутрашњост
.
Ми
те
већ
рачунамо
као
свог
укућанина
...
Море
,
нека
си
им
овде
на
очима
!
Не
знаш
ти
како
се
они
,
што
оду
у
унутрашњост
,
лако
заборављају
.
По
неко
тамо
пропадне
—
као
под
лед
.
И
кад
га
видиш
после
неколико
година
,
а
он
се
променио
—
готово
подивљ’о
.
Знам
ја
то
лепо
!
...
Него
,
збиља
,
знаш
ли
шта
је
ново
?
Ја
мислим
да
си
ти
то
још
пре
чуо
.
Мени
каза
Стана
Селакова
,
да
је
капетан
Мића
дао
своју
ћер
...
.
—
Који
капетан
Мића
?
упитам
га
као
громом
погођен
,
и
лепо
осетих
,
како
ми
ноге
почеше
клецати
.
—
Шта
се
будиш
,
који
Мића
!
...
Један
је
капетан
Мића
...
.
Онај
Мића
,
што
чим
дође
,
а
он
пита
за
те
...
.
Не
знам
само
,
за
кога
оно
рече
,
да
је
дао
ћер
?
...
За
неког
писара
,
или
,
све
ми
се
чини
,
за
неког
секретара
...
.
Ни
данас
не
знам
,
како
сам
после
овог
отишао
у
собу
и
обучен
пао
у
кревет
.
Вест
да
је
Рокса
испрошена
,
просто
ме
је
заглунула
.
Она
ми
је
као
гвозденим
менгелима
згњечила
моћ
мишљења
,
а
преко
очију
навукла
некаку
црну
скраму
.
Час
ми
се
тако
учини
;
а
час
опет
нешто
у
моме
срцу
,
у
мојим
грудима
,
у
мозгу
моме
хоће
да
експлодира
,
хоће
свега
да
ме
разнесе
.
И
ја
онда
скочим
,
дочепам
рукама
главу
,
стегнем
је
грчевито
,
а
из
дубине
груди
као
да
нешто
рукне
:
„
ама
,
зар
Рокса
испрошена
?
!
...
Испрошена
за
другога
!
...
Не
.
То
није
могуће
!
...
Та
она
ми
се
исповедила
,
она
ми
је
своје
груди
отворила
...
.
Она
ме
је
волела
,
више
него
што
се
свој
живот
воли
.
И
то
је
душа
моја
знала
,
и
то
је
срце
моје
осећало
,
онако
исто
,
као
што
је
њена
душа
знала
,
да
је
она
мој
свет
,
мој
живот
,
мој
рај
...
.
Не
,
не
.
Тај
је
глас
измишљен
—
измишљен
да
ме
убије
.
То
је
неко
газда
Мила
обмануо
.
Али
опет
не
.
Варам
се
.
Ја
се
варам
.
Ја
сам
себе
варам
.
Газда
Милу
,
је
то
казала
Савка
Селакова
;
а
она
је
јуче
из
Ужица
дошла
.
Из
Ужица
!
...
И
ја
сам
још
тражио
Ужице
!
Хоће
човек
да
се
приближи
сунцу
своме
,
небу
своме
!
...
А
сад
?
—
Све
је
било
и
прошло
.
Златни
снови
живота
мога
ишчезли
су
,
као
што
ишчезне
прамен
магле
на
чистом
и
ведром
дану
,
кад
га
лаки
ветри
разнесу
!
...
А
,
не
.
Из
ове
страшне
неизвесности
ваља
побећи
.
Она
хоће
да
ме
растргне
као
гладна
звер
своју
жртву
...
.
Чекај
!
...
Јест
.
Да
идем
право
њој
.
И
то
одмах
.
Али
доцкан
је
.
Које
је
ово
доба
ноћи
?
Ако
ће
.
Не
мари
ништа
.
Лупаћу
.
Лупаћу
док
ми
не
отвори
.
Хоћу
да
је
ја
упитам
:
је
ли
Рокса
испрошена
?
“
—
И
онда
полетим
на
поље
.
Дочепам
за
кваку
од
капије
.
Повуци
,
цимај
.
Она
,
пуста
,
затворена
.
„
Газда
Миле
,
кључ
од
капије
!
“
повичем
колико
игда
могу
;
али
у
тај
мах
,
као
да
духну
са
свију
страна
некакав
,
као
лед
хладан
,
ветар
.
Његова
студен
проби
ми
до
костију
.
Коса
ми
се
на
глави
поче
дизати
,
вилице
трести
,
а
зуби
цвокотати
...
.
Да
ме
човек
убије
,
не
знам
,
шта
је
после
било
и
како
сам
се
вратио
у
своју
собу
...
.
После
је
настало
оно
.
Јест
,
оно
:
јер
му
ја
имена
не
знам
.
Знам
,
као
сад
,
да
сам
метнут
на
некакав
грдан
усијан
роштиљ
.
И
ту
су
ме
почели
да
топе
.
Демонска
тортура
!
...
Најгоре
ми
је
било
што
ми
се
беше
глава
закоцаћила
преко
оног
усијаног
гвожђа
,
па
,
мало
мало
,
а
некакав
ме
пламен
оздо
лизне
.
То
ми
је
сметало
да
дишем
.
И
никако
да
ми
јастук
подметну
!
...
.
Хтео
сам
да
вичем
,
па
не
могу
.
И
онда
ми
кроз
главу
прође
она
усијана
летка
.
Моја
сестра
долази
да
ме
одбрани
,
али
јој
не
даду
ни
да
ми
се
прикучи
.
Знам
лепо
,
да
је
умрла
,
али
је
опет
,
сирота
,
дошла
!
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
После
сам
,
као
кроз
неку
таму
,
видео
,
како
по
соби
промину
неке
сенке
,
а
иза
њих
се
џилитају
некакве
аждаје
,
зелене
као
трава
,
с
грдним
отвореним
чељустима
.
Јуришају
право
на
ме
;
али
једна
госпа
у
црнини
мане
руком
на
њих
и
оне
се
некуд
смотају
.
После
,
ето
их
опет
.
Мене
самртни
страх
ухвати
.
Хоћу
да
скочим
,
да
бежим
,
али
јест
,
и
моје
руке
и
моје
ноге
беху
приковане
за
патос
.
—
—
—
—
—
—
И
оно
је
страшна
слика
.
Она
ми
и
сад
стоји
пред
очима
.
Гледам
ја
како
једног
тестере
уз
дуж
.
Почели
озго
од
главе
.
Хоће
од
њега
да
начине
тренице
за
мртвачки
сандук
—
Рокси
капетан-Мићиној
.
И
колико
год
пута
махну
тестером
,
мене
жигне
до
у
сам
мозак
.
После
су
ме
опет
почели
прикивати
.
Само
сад
за
дувар
...
.
И
опет
оне
сенке
,
и
опет
оне
зелене
аждаје
,
али
пред
њима
сад
иде
Веља
и
Вељина
мајка
...
.
И
све
то
јуриша
на
ме
,
а
она
госпа
у
црнини
махне
руком
,
а
аждаје
куд
која
!
...
Једна
се
завуче
и
под
мој
кревет
.
И
онда
ме
поче
опет
да
лиже
онај
пламен
—
хоће
,
просто
,
да
ме
угуши
.
Један
пут
ми
је
нешто
страховито
пукло
у
ушима
.
Учини
ми
се
,
да
се
од
тога
сва
земља
потресе
.
И
онда
сам
оглунуо
и
ослепио
.
Ништа
нисам
видео
,
до
оне
зелене
хале
.
Сад
се
више
онако
не
џилитају
,
већ
се
око
ногу
оне
госпе
у
црнини
смотавају
и
размотавају
...
.
После
не
знам
шта
је
даље
било
.
Кад
сам
почео
долазити
себи
,
прво
што
сам
опазио
,
то
је
она
госпа
у
црнини
.
Нисам
је
мог’о
познати
.
Она
ми
скиде
некакав
завој
с
главе
.
После
донесе
други
.
То
су
биле
хладне
облоге
.
Мени
буде
чисто
мило
.
Зажмурим
.
И
онда
чујем
како
некака
брана
хучи
.
—
—
—
—
—
Кад
сам
се
једном
пробудио
,
познао
сам
Др
.
Д
...
.
Он
је
нешто
писао
.
Поред
њега
је
стајала
она
госпа
у
црнини
.
Сад
сам
је
познао
.
То
је
била
наша
комшиница
Пеладија
.
Али
што
је
у
црнини
?
!
...
Мало
после
уђе
у
собу
и
моја
газдарица
Јела
.
И
онда
се
тек
станем
сећати
.
Шта
је
то
са
мном
било
?
...
Али
ме
у
исти
мах
поче
да
хвата
нека
несвест
.
Видео
сам
лепо
,
како
она
таваница
поче
да
мили
.
И
ја
зажмурим
и
—
опет
заспим
.
—
—
—
—
Онда
сам
лежао
равних
шест
недеља
.
То
је
била
некаква
луда
болест
.
Једном
ми
Др
.
Д
...
.
као
у
шали
рече
:
—
Кад
сте
сад
изнели
здраве
кускуне
,
живећете
сто
година
!
...
Ала
та
беше
наоштрила
зубе
!
...
Али
јој
ми
,
ето
,
заврнусмо
шију
...
.
Намћор
бољка
.
Кад
се
на
кога
навеже
,
тај
је
се
,
шале
,
не
курталисава
!
Прождрљива
је
,
као
крмача
дојара
.
Потераш
је
на
једна
врата
,
а
она
већ
помолила
њушку
на
друга
,
па
је
стоји
цика
!
...
После
удари
у
неке
друге
пошалице
.
Враг
човек
!
Натучен
од
главе
до
лете
.
Колико
су
ме
крепиле
његове
медицине
,
два
пут
су
ме
вишеразгаљивале
његове
шале
и
лакрдије
.
Једнога
дана
почесмо
се
и
тикати
.
Од
тога
смо
доба
постали
нераздвојни
пријатељи
.
И
пошто
сам
се
са
свим
придигао
,
он
ме
је
опет
готово
сваки
дан
обилазио
,
док
ће
ми
једног
јутра
рећи
:
—
Данас
да
мало
изађеш
.
Слободно
.
Ништа
се
не
бој
.
Непријатељ
је
на
свима
позицијама
сатрвен
.
Наравно
,
послушао
сам
га
.
Та
једва
сам
дочекао
!
Онај
свет
што
сам
га
сретао
,
и
куће
и
улице
—
све
ми
се
чинило
друкчије
.
Тога
сам
дана
тако
изгладнео
,
да
бих
,
чини
ми
се
,
масно
ћебе
појео
.
И
тај
ми
је
апетит
с
дана
у
дан
све
већма
растао
.
Из
мене
беше
,
чини
ми
се
,
некака
хала
зинула
.
—
Добро
је
то
,
рече
ми
Др
.
Д
...
.
Природа
чини
своје
.
Она
се
сама
жури
да
накнади
оно
што
је
сама
шћердала
...
.
Али
ме
је
опет
он
сам
прозвао
курјаком
.
—
Тако
само
они
могу
да
макљају
кад
огладне
,
рече
ми
једном
.
Једнога
вечера
,
таман
хтедох
да
угасим
свећу
и
да
легнем
,
а
неко
опет
на
мој
прозор
:
„
куц
,
куц
,
куц
!
“
.
—
Ко
је
то
?
—
Шта
,
ко
је
то
!
Де
изађи
овамо
,
па
ћеш
видети
ко
је
.
Дошао
је
и
теби
једном
црн
петак
.
Де
,
шта
си
стао
!
...
То
је
опет
био
мој
доктор
.
„
Откуд
он
сад
у
ово
доба
,
“
помислим
.
И
онда
му
рекнем
:
—
Бога
ми
,
драги
докторе
,
ја
сам
се
већ
скинуо
.
-
Ништа
не
мари
.
Обуци
се
!
одговори
он
тоном
,
који
је
нешто
важно
наговештавао
.
—
Па
хајде
’
вамо
!
...
—
Нека
,
ја
ћу
те
овде
очекнути
...
.
Де
,
похитај
...
.
Овај
је
доктор
,
просто
,
био
овладао
мојом
вољом
.
Шта
је
не
знам
,
али
,
чини
ми
се
,
да
ми
рекне
:
скочи
у
ватру
,
ја
бих
га
послушао
.
Обучем
се
.
Изађем
.
Доктор
хода
испред
мојих
прозора
и
пуши
.
Мало
даље
на
улици
стоје
некакве
каруце
.
Кочијаш
се
удубио
на
боку
,
па
чека
.
—
Шта
је
то
,
драги
докторе
,
чија
су
то
кола
?
...
Да
те
негде
не
зову
,
да
самртнику
придржиш
свећу
?
упитам
га
,
као
шале
ради
:
јер
је
он
имао
обичај
да
тако
каже
,
кад
га
каквом
болеснику
тек
онда
зовну
,
кад
је
сиромах
већ
у
ропцу
.
—
Не
.
Сад
имам
да
извршим
један
други
,
врло
важан
посао
...
.
Хоћу
да
ми
,
што
наши
кажу
,
„
правиш
друштво
“
—
—
С
тобом
,
драги
докторе
,
до
на
крај
света
!
...
—
Е
,
онда
,
седај
у
кола
!
...
Хвала
Богу
,
тако
далеко
нећемо
...
.
Ближе
је
то
,
куд
’
сам
наумио
да
те
одведем
.
—
Без
шале
,
куда
ћемо
у
ово
доба
,
па
још
на
каруцама
?
!
...
упитам
га
радознало
.
—
У
лудницу
!
одговори
он
с
неком
тужном
збиљом
.
Мене
подиђоше
жмарци
.
Али
ми
он
не
даде
до
речи
доћи
.
Он
настави
:
—
Бога
ми
ти
кажем
...
.
У
лудницу
ћемо
.
Зар
ти
не
знаш
,
да
сам
ја
сад
голема
звер
?
Ја
сам
ти
сад
шеф
луднице
.
Истина
,
не
баш
стални
.
Стални
је
отишао
некуд
на
подуже
осуство
.
Мене
су
одредили
да
га
заступам
.
И
ја
сам
ти
неки
вајни
психијатар
.
Пошто
сам
промовиран
за
лекара
целокупног
лекарства
,
ја
сам
накнадно
слушао
један
курс
из
психијатрије
.
И
,
као
што
видиш
,
ево
ме
где
већ
укорачујем
у
лудницу
!
...
Пре
два
дана
примио
сам
дужност
.
Сад
идем
да
извршим
прву
„
изненадну
“
инспекцију
,
па
ми
отоич
,
кад
видех
да
ти
гори
свећа
у
соби
,
сину
у
главу
:
„
хајде
да
и
Стеву
зовнем
...
.
“
Имаћеш
сад
прилику
да
видиш
један
засебан
свет
:
сад
ћеш
да
видиш
ону
мрачну
висину
,
на
коју
по
неки
људски
умови
узлећу
!
...
То
обично
зову
,
да
је
врхунац
највеће
несреће
,
која
човека
може
снаћи
на
овоме
свету
;
али
,
има
их
који
веле
,
да
би
о
томе
ваљало
мало
размислити
.
Ко
зна
да
у
томе
пехару
највеће
горчине
човекове
,
не
кипи
и
како
нама
незнано
,
рајско
пиће
...
.
Ко
је
тај
који
с
позитивношћу
може
рећи
:
ево
,
ово
је
врхунац
човекове
среће
;
ко
зна
,
да
се
тај
врхунац
не
налази
у
оном
језовитом
блаженству
,
што
се
зове
—
бесвест
!
рече
мој
доктор
седајући
у
кола
...
.
Кочијаш
се
окрете
да
види
јесмо
ли
сели
.
И
онда
пуче
бич
.
Коњи
полетеше
.
Лупа
кола
и
точкова
стаде
се
разлегати
по
оној
немој
јесењој
ноћи
.
И
тај
се
ехо
одбијао
од
једне
стране
улице
на
другу
.
Чинило
нам
се
,
као
да
се
с
нама
утркују
неки
невидљиви
дуси
.
Прозора
на
кућана
стоји
тресак
,
рекао
бих
,
да
и
њих
некака
незнана
сила
тресе
,
отвара
и
затвара
!
...
Ударили
смо
Господском
улицом
.
Кад
бесмо
на
Зеленом
венцу
,
оздо
од
Тоскине
чесме
,
ишла
је
једна
гомила
веселих
људи
.
Певали
су
у
хору
песму
:
„
Пијмо
га
пијмо
!
“
Али
им
је
рефрен
:
„
овај
живот
не
траје
хиљаду
година
!
“
текао
са
дна
душе
њихове
.
Видело
се
,
да
су
решени
,
да
ма
где
наставе
прекинуто
весеље
.
Кад
избисмо
у
Кнез-Милошеву
улицу
,
из
кафане
,
пред
касарном
,
брујала
је
опет
некака
братија
.
Неко
беше
развезао
:
„
Бистра
водо
,
хлађани
студенче
,
„
Је
л
’
те
синоћ
походио
Јово
?
“
А
двојица
се
вуку
пред
кафаном
.
Ја
само
чух
:
—
Немој
,
молим
те
,
да
квариш
овако
лепо
друштво
!
...
Врати
се
!
...
Близу
Академије
,
сретосмо
једне
кочије
.
Иду
полако
.
Латиле
се
оне
узбрдице
.
Под
арњевима
час
засија
једна
,
а
час
две
цигаре
.
То
је
све
што
се
видело
.
Ми
сависмо
у
улицу
поред
Академије
.
И
ту
је
мала
узбрдица
.
Коњи
утишаше
.
Прозори
једне
осниске
кућице
осветљени
.
У
овој
улици
никог
жива
.
Мртва
тишина
.
У
један
мах
плену
један
тужан
глас
:
„
Сине
!
...
Надо
материна
!
...
Поносе
мој
!
...
Сине
,
зар
остави
твоју
несрећну
мајку
?
!
.
.
“
Доктор
ме
само
погледа
.
Кочијаш
ошину
коње
.
И
ја
чух
још
једно
:
„
Сине
!
!
.
.
Снаго
материна
!
!
.
.
“
И
ми
се
нађосмо
на
врачарској
утрини
,
а
мало
за
тим
,
стадосмо
пред
једном
великом
капијом
.
Иза
високог
зида
,
што
се
пружао
и
десно
и
лево
,
дубоко
у
дворишту
,
сирио
је
црн
кров
некакве
велике
кућерине
.
То
је
била
„
Докторова
кула
.
“
Ми
смо
пред
лудницом
.
Доктор
скочи
с
кола
.
Оде
капији
.
Извади
кључ
.
Завуче
га
у
браву
.
Окрете
га
—
два
пут
.
Ништа
се
не
чу
.
Капија
се
,
рекао
бих
,
сама
отвори
.
Доктор
се
окрете
,
па
ми
полако
рече
:
—
Хајдемо
!
Ја
осетих
,
како
ми
поче
срце
да
лупа
.
Беше
ме
спопао
неки
чудноват
немир
.
Учини
ми
се
,
као
да
смо
пред
капијом
неког
подземног
света
.
Кроз
онај
зид
моја
је
душа
назирала
сенке
што
лутају
.
Ја
се
сав
стресох
.
Пред
очи
ми
изађе
и
он
.
Не
он
,
већ
његова
сенка
.
Још
корак
два
,
па
ћемо
бити
у
овим
мрачним
просторијама
,
у
овој
вечитој
ноћи
.
Јест
.
Ту
је
и
он
.
Довели
су
га
још
пре
две
године
,
онда
,
пошто
му
је
несрећна
мајка
пресвисла
,
гледајући
,
како
јој
се
јединац
син
,
једина
нада
њезина
,
као
дивља
звер
,
о
зидове
разбија
.
И
његов
је
отац
умр’о
,
али
пошто
је
на
овоме
страшноме
месту
жива
сина
сахранио
.
Него
чича
Дака
није
умр’о
.
Он
се
родио
.
Овај
је
свет
био
за
њ
студена
гробница
.
Кад
је
издисао
,
осмехнуо
се
.
И
тај
се
осмех
следио
и
,
тако
слеђен
,
остао
на
старчевим
смежураним
уснама
.
То
је
био
последњи
светлац
његове
смрвљене
душе
.
—
—
—
Кад
уђосмо
у
двориште
,
доктор
стаде
пред
једна
врата
.
То
је
била
нека
врста
стражаре
,
стражаре
без
стражара
.
Он
повуче
за
звоно
.
Нико
се
не
одзива
.
Он
повуче
још
једном
,
али
мало
живље
.
Далеко
тамо
под
сводовима
оне
мрачне
кућерине
зачу
се
јека
звона
.
Мало
после
неко
ће
упитати
:
—
Ко
је
?
Доктор
се
каза
.
Опет
се
све
ућута
.
Чекали
смо
два
и
три
минута
.
Најпосле
,
зашкрипи
брава
.
Врата
се
отворише
.
Уђосмо
.
Ја
никог
не
смотрих
.
Пред
нама
су
била
друга
једна
врата
.
И
она
су
била
отворена
.
До
њих
је
водило
неколико
басамака
.
Испесмо
се
.
Пред
нама
је
пук’о
дугачак
ходник
,
осветљен
једном
једином
лампом
,
што
је
о
тавану
,
на
средини
,
висила
.
Она
није
светлила
.
Она
је
више
чкиљила
кроз
једно
напрсло
гараво
стакло
.
Пред
нас
сад
тек
испаде
једна
људска
прилика
.
Више
је
посртала
,
но
ишла
.
Доктор
јој
нешто
рече
.
Она
климну
главом
:
пође
напред
,
а
ми
за
њом
.
Ишли
смо
полако
—
као
на
прстима
.
До
мојих
ушију
већ
почеше
допирати
неки
неразговетни
гласови
,
налик
на
смесу
од
кикота
,
јаука
и
дубоких
уздисаја
.
Доктор
ми
рече
неком
узвишеном
збиљом
:
—
Ето
,
видиш
,
овај
је
свет
вечито
будан
.
Њему
је
дан
ноћ
,
а
ноћ
дан
.
Овде
једни
седе
на
престолу
,
а
други
на
мучилишту
;
једни
дарују
,
владају
—
земљама
и
народима
;
заповедају
џиновима
и
невидљивим
дусима
;
други
се
бију
дрвљем
и
камењем
против
читавих
легиона
поноћних
утвара
и
нечистих
халусија
...
Овде
се
јавља
неко
,
и
ако
тамно
,
а
оно
опет
надземаљско
порекло
човечје
душе
и
човечјег
ума
;
али
је
овде
и
престо
највеће
беде
и
несреће
,
до
које
људски
створови
икад
могу
доћи
...
.
Овде
се
,
у
једно
исто
време
,
и
човекова
душа
и
његов
ум
жрвњају
под
жрвњем
до
сад
непроучене
суманутости
,
која
,
као
бесни
оркан
,
тули
и
последњи
пламичак
свести
његове
.
Доктор
стаде
.
—
Најпре
да
посетимо
њено
величанство
Белу
Царицу
,
рече
он
и
куцну
на
једна
врата
.
Неко
се
одазва
.
—
Ко
лупа
?
—
Доктор
Д
...
.
—
Изволте
!
Врата
се
отворише
.
Овде
као
да
су
нам
се
надали
.
Пред
нама
је
стајала
једна
висока
женска
прилика
с
дугом
,
белом
кецељом
и
убрадачом
,
налик
на
белу
платнену
капуљачу
.
То
је
била
надзорница
у
овоме
одељењу
.
На
сред
собе
,
о
таваници
,
висило
је
једно
кандилце
.
Оно
је
своју
црвенкасту
светлост
подједнако
расипало
по
овој
суморној
просторији
.
Све
је
било
у
неком
провидном
сумраку
.
Пет
кревета
с
једне
,
а
пет
с
друге
стране
,
а
средом
широк
пролаз
.
У
прочељу
овога
пролаза
видела
се
нека
неразговетна
гомила
.
Овде
онде
,
као
да
се
мичу
неке
сенке
.
У
једном
углу
као
да
је
неко
неком
нешто
живо
говорио
.
На
другој
страни
чу
се
јецање
,
а
неко
опет
удари
у
кикот
.
У
један
мах
сину
једна
зрака
.
То
је
био
слепи
фењер
докторов
.
Он
обасја
ову
неразговетну
гомилу
у
прочељу
.
Призор
тужан
и
суморан
.
На
једној
старој
кожној
фотељи
седела
је
једна
женска
прилика
.
На
глави
јој
круна
од
златне
хартије
,
а
у
руци
скиптар
,
опет
од
златне
хартије
.
Огрнута
је
великим
белим
плаштом
.
О
врату
јој
виси
силество
низа
шарених
ђинђува
.
На
прсима
јој
прикачене
,
у
место
ордена
,
кокарде
у
тробојци
.
По
оном
плашту
беше
наприкачивано
неких
плавих
,
црвених
,
жутих
и
љубичастих
стризица
...
.
По
лицу
овога
створа
беше
плинула
некака
сувереност
;
а
око
уста
му
се
лепршао
блажен
осмех
.
Очи
препуне
неког
нама
непојмљивог
свемоћија
.
Оно
је
само
собом
казивало
,
да
је
душа
овога
величанства
на
врхунцу
своје
славе
и
величине
.
Кад
она
светлост
паде
на
њено
лице
,
она
се
мало
трже
,
али
се
са
свога
места
не
помаче
,
већ
само
пружи
руке
,
онако
,
као
да
милостиво
допушта
,
да
се
целивају
.
Она
нешто
и
проговори
,
али
не
чух
шта
.
Доктор
ми
полако
рече
:
—
Ето
,
ово
је
Бела
Царица
...
.
Њена
царевина
почиње
тамо
,
где
се
сунце
рађа
,
а
свршава
се
,
где
се
смирује
.
Ни
један
суверен
на
земљи
није
тако
свемоћан
,
срећан
и
задовољан
,
као
ово
бедно
створење
...
.
Ено
,
погледај
,
сад
опет
пружа
руке
,
да
их
целивају
њени
срећни
поданици
,
који
непрестано
долазе
,
да
је
виде
и
да
јој
се
поклоне
...
.
Редак
је
дан
и
сахат
кад
она
свој
престо
оставља
...
.
Доктор
баци
светлост
свога
фењера
на
другу
страну
.
У
једном
углу
собе
,
једно
женско
створење
заболо
главу
у
буџак
,
а
десном
руком
иза
себе
једнако
маше
,
—
даје
знак
,
да
јој
се
нико
не
приближава
.
У
два
се
маха
и
гицну
,
као
да
је
неког
хтела
да
отера
.
Ја
погледам
у
доктора
.
—
Ова
је
бедница
уобразила
,
да
је
са
свију
страна
салећу
да
је
пољубе
.
Она
се
стиди
и
брани
.
Она
,
јадница
,
ето
ту
,
одстоји
,
по
четрдесет
и
више
сахати
,
док
је
умор
и
сан
не
савладају
,
те
се
ту
скљока
и
заспи
,
рече
доктор
,
и
фењером
окрете
мало
у
лево
.
Светлост
паде
на
једну
другу
дирљиву
сцену
.
Једна
женска
прилика
клекла
на
колена
,
подигла
оне
суве
и
готово
црне
руке
небу
,
а
очи
упрла
у
таван
...
.
По
лицу
јој
се
просуто
неко
неизмерно
очајање
.
Црте
на
лицу
развучене
,
а
израз
лица
само
што
није
прешао
у
плач
и
јецање
,
али
у
један
мах
удари
у
јасан
блесаст
смех
.
Доктор
се
окрете
па
ми
рече
:
—
Ова
се
јадница
непрестано
Богу
моли
,
да
јој
пошаље
децу
да
их
још
једном
види
.
Помрла
су
јој
још
пре
две
три
године
од
некаке
несрећне
заразе
.
Кад
су
јој
два
најмања
синчића
,
у
један
дан
,
издахнула
,
она
је
,
несрећница
,
стала
више
њих
и
страховито
се
закикотала
...
.
Ја
је
погледах
.
Она
од
једном
рашири
руке
,
као
оно
кад
кога
хоће
да
загрли
.
И
онда
поче
дирљиво
да
тепа
:
—
Одите
,
одите
мајци
својој
!
...
моји
пилићи
златни
!
...
Одите
,
од
кад
вас
мајка
чека
,
да
вас
види
,
да
вас
изгрли
и
омилује
...
.
Одите
,
што
сте
стали
,
зар
не
познајете
мајку
своју
?
!
...
И
онда
застаде
.
Загледа
се
у
таван
и
од
једном
прште
у
језовит
кикот
...
.
Ја
окренух
главу
.
Нисам
могао
даље
овај
призор
да
гледам
.
Као
да
је
ово
и
доктор
опазио
.
Он
својим
фењером
окрете
на
другу
страну
.
На
осталим
креветима
све
мирно
,
само
на
ономе
десно
,
до
Беле
Царице
,
једно
се
створење
под
покривачем
згучило
у
клупче
,
па
нешто
само
са
собом
говори
,
час
тише
а
час
јаче
:
час
некога
нешто
пита
,
час
неком
нешто
одговара
,
док
ће
од
једном
звизнути
,
као
оно
кад
неко
окне
воловима
да
стану
!
...
Бела
Царица
опет
пружи
руке
да
се
целивају
.
Њено
се
лице
овога
пута
смешило
неким
надземаљским
блаженством
,
блаженством
што
озарава
и
што
усрећава
!
...
Доктор
се
окрете
надзорници
и
нешто
јој
полако
рече
.
Она
климну
главом
.
И
онда
одосмо
.
—
Сад
да
видимо
шта
ови
веселници
раде
!
рече
доктор
,
кад
пред
једна
врата
стадосмо
.
Код
ових
је
врата
стајао
онај
,
што
нам
је
мало
пре
стражару
отворио
.
Сад
се
беше
раздремао
.
Он
нам
отвори
ово
одељење
.
И
оно
је
било
осветљено
онако
исто
.
Ми
мало
застадосмо
.
У
соби
гробна
тишина
.
Доктор
баци
једну
зраку
из
свога
фењера
.
Све
спава
.
Само
се
један
саг’о
па
нешто
чучи
—
онако
као
да
му
крв
на
нос
иде
.
Мало
мало
,
па
се
стане
брисати
.
И
онда
погледа
у
руке
,
па
се
опет
сагне
.
Доктор
ми
полако
рече
:
—
Овај
је
веселник
уобразио
,
да
му
крв
на
нос
тече
.
Ено
га
како
се
једнако
брише
и
гледа
,
је
ли
крв
.
Крви
ни
капи
.
А
кад
га
ко
упита
,
шта
му
је
те
чучи
,
он
се
само
обрецне
:
„
зар
си
ћорав
,
и
не
видиш
да
ми
крв
из
носа
иде
?
!
.
.
Ето
,
погледај
,
отегао
се
читав
поток
!
“
И
онда
обрише
нос
,
погледа
у
руку
,
пружи
је
и
рекне
:
„
ето
,
видиш
—
крв
!
“
Један
одмах
до
нас
скочи
као
опарен
.
Мора
да
нас
је
спазио
.
Он
пође
некуд
.
—
Куд
ћеш
ти
?
упита
га
доктор
.
—
Да
стружем
дрва
!
...
Остало
ми
је
само
неколико
цепки
,
одговори
овај
веселник
,
па
се
упути
право
фуруни
.
Стаде
ту
.
Узе
извесну
позитуру
,
и
,
одиста
,
к’о
поче
да
струже
дрва
.
—
—
Ето
,
рече
ми
доктор
,
овај
јадник
овако
тестери
хватове
има
више
од
десет
година
,
и
једнако
говори
,
да
му
је
остало
још
само
неколико
цепки
.
—
—
—
—
Сад
имам
да
ти
представим
Канта
нашег
доба
.
Он
,
сиромах
,
и
дању
и
ноћу
хода
по
својој
Голији
и
ствара
нове
светове
по
обрасцу
и
методи
,
што
нам
их
је
открио
велики
философ
Кант
.
Кад
сам
ономад
први
пут
обилазио
болеснике
;
њега
затечем
где
живо
хода
по
својој
ћелији
.
Он
одједаред
стаде
,
диже
руку
у
вис
и
свечано
поче
декламовати
:
„
у
пра-пра
почетку
није
било
почетка
,
у
свршетку
нема
свршетка
!
...
Вечито
је
време
,
вечито
је
кретање
,
вечита
је
материја
,
вечита
је
сила
,
—
вечит
је
и
бескрајан
простор
!
...
И
све
се
то
окреће
око
своје
осе
—
од
запада
истоку
...
Ја
видим
како
трава
расте
!
“
—
Погледај
,
ено
га
на
прозору
!
Истурио
руке
кроз
решетку
,
па
нешто
хвата
,
рече
ми
доктор
,
а
већ
беше
бацио
један
зрак
свога
фењера
и
осветлио
један
мали
прозор
с
гвозденом
решетком
.
Мени
почеше
ноге
да
клецају
,
а
срце
страховито
да
лупа
.
Станем
...
.
Је
ли
то
он
—
Веља
?
—
Није
.
Видим
једну
главу
,
мрачну
,
без
лика
и
облика
.
То
беше
глава
некаког
поноћног
привиђења
.
Оно
није
коса
.
Оно
је
чекиња
.
Најежила
се
.
Штрчи
.
Лице
је
покривено
некаквим
наносом
.
Кожа
са
свим
одебљала
,
без
реда
и
без
живота
.
То
беше
нека
врста
дивљег
откања
.
Још
је
фалила
само
чупа
.
Очи
су
постале
страшно
мале
;
али
је
из
њих
опет
сипала
некака
заморена
бестиалност
.
—
Који
је
ово
бедник
?
упитам
доктора
.
—
То
је
некакав
ђак
,
правник
,
философ
,
астроном
.
Родом
је
из
Љубовиђе
.
Одавно
је
,
несрећник
,
у
овоме
жалосном
стању
.
Болест
одиста
страшна
.
Клица
јој
је
у
каком
било
старом
наслеђу
,
било
по
оцу
,
било
по
мајци
,
било
по
ђеду
или
пра-ђеду
.
Овака
клица
,
заливена
и
најмањим
душевним
потресима
,
брзо
набуја
и
изазива
катастрофу
...
.
Водили
су
га
по
свима
манастирима
.
Појео
је
,
јадник
,
записа
—
колико
је
тежак
.
Само
га
мучили
.
Има
две
године
како
је
у
овој
болници
.
Њему
лека
нема
...
.
То
је
најтежи
;
најопаснији
болесник
у
овој
кући
.
Насрће
на
болничаре
—
као
гладна
звер
на
свој
плен
...
.
Његов
организам
као
да
није
од
меса
и
костију
,
већ
од
гвожђа
и
челика
.
—
Дакле
он
је
!
—
Који
он
?
упита
ме
доктор
.
—
Он
,
мој
кукавни
друг
Веља
...
.
Ово
је
од
њега
,
—
покажем
му
ожиљак
преко
чела
.
Доктор
ме
погледа
изненађено
.
И
онда
ће
од
једном
рећи
:
—
А
јест
,
Бога
ми
!
...
За
то
он
помиње
неког
Стеву
!
...
Дакле
то
си
ти
?
!
.
.
Па
?
...
Чекај
дер
!
Иди
,
приђи
му
!
Слободно
!
Решетке
су
врло
јаке
,
а
прозор
доста
висок
и
мали
...
.
Питај
га
—
шта
било
!
Да
видимо
,
је
ли
му
бар
једна
искра
остала
од
памћења
и
свести
.
Ово
је
ретка
врста
лудила
...
-
Иди
,
што
стојиш
?
!
Ја
му
приђем
.
Доктор
се
измаче
мало
у
страну
.
Згодно
осветли
својим
Фењером
и
мене
и
веселог
Вељу
.
Он
се
мало
трже
.
Зину
.
Видео
ме
.
Очи
му
засветлеше
нешто
живљом
ватром
;
али
његово
лице
остаде
непомично
.
То
и
није
било
лице
.
То
беше
некака
средина
између
главе
у
мртваца
и
—
лобање
.
Из
ње
је
пирио
леден
,
гробни
задах
...
.
Мене
проби
хладан
зној
.
—
Вељо
!
.
.
Шта
радиш
?
...
Познајеш
ли
ме
?
упитам
га
,
а
глас
ми
је
дрктао
,
као
да
ме
је
грозница
тресла
.
Он
оста
непомичан
.
Само
сам
опазио
,
да
му
се
уста
још
више
отворише
,
а
ноздрве
се
почеше
,
час
ширити
,
час
сужавати
,
као
да
се
спремао
,
да
фркне
на
нос
.
Беше
се
рукама
грчевито
ухватио
за
гвоздене
шипке
на
прозору
;
али
их
од
једном
пусти
.
Диже
десну
руку
,
понесе
је
полако
челу
.
Само
је
ово
било
видно
.
Остало
је
остало
немо
и
укочено
...
.
Док
ће
од
једном
рећи
:
—
Ене
,
а
кад
ти
дође
?
!
Камо
те
,
болан
,
пре
?
!
.
.
Мене
,
ето
,
отроваше
—
као
шарова
!
...
После
ме
стаде
мерити
.
Поче
се
чисто
јежити
,
па
обема
рукама
јурну
кроз
решетку
.
Хоће
право
за
очи
.
Не
може
да
дохвати
.
Он
дочепа
за
гвоздене
решетке
.
Стаде
их
свом
снагом
цимати
,
али
пусто
гвожђе
не
попушта
.
Сад
га
је
било
страшно
погледати
.
Из
очију
му
је
сипао
бес
,
а
уста
се
развукла
у
неку
бесомучну
престрављеност
.
У
тај
мах
доктор
склопи
свој
фењер
и
ми
се
од
једном
нађосмо
у
помрчини
.
Он
ме
повуче
за
рукав
.
—
Хајдемо
!
...
Ту
више
нема
шта
да
се
види
!
...
То
је
било
у
очи
недеље
пред
Аранђелов
дан
.
Седим
ја
и
нешто
читам
,
док
неко
закуца
на
прозор
.
Доктор
.
Познао
сам
.
Изађем
.
Беше
нешто
суморан
.
Он
ми
рече
:
—
Добро
те
сам
те
нашао
...
.
Твој
јадни
друг
мало
пре
премину
.
Десио
сам
се
и
ја
тамо
.
Надао
сам
се
...
.
Последње
су
му
речи
биле
:
„
мајко
моја
!
...
Не
дај
ме
!
!
.
.
“
Свратих
да
ти
то
кажем
.
Он
је
,
како
си
ми
казивао
,
из
добре
куће
.
Не
би
згорег
било
да
им
се
то
јави
...
.
Истина
,
јавиће
им
се
и
званично
;
али
је
то
врло
заходан
пут
...
.
Сад
—
до
виђења
.
Хитам
.
Звали
су
ме
на
један
порођај
...
.
Српска
посла
!
...
Два
дана
се
жена
мучила
,
а
они
сад
тек
зову
лекара
,
кад
је
,
како
ми
кажу
,
јадница
изгубила
свест
...
.
Доктор
оде
,
а
мене
обузе
тешка
туга
...
.
„
Хеј
,
мој
брате
Вељо
,
мој
велики
мучениче
,
ја
големе
ли
си
ми
муке
промучио
!
“
саме
ми
се
речи
из
груди
отеше
.
Одем
горе
и
кажем
газда
Милу
и
газдарици
Јели
.
И
њима
очи
заводнише
.
—
Бог
да
му
душу
опрости
!
...
Родио
се
,
а
није
умр’о
!
рећи
ће
газда
Миле
,
а
марамом
убриса
сузе
.
Али
од
једном
додаде
.
—
Ух
,
како
се
то
тако
десило
!
...
—
А
јест
,
Бога
ми
!
...
Видиш
ти
!
...
прихвати
газдарица
Јела
.
Ја
их
нисам
разумео
.
Они
су
то
опазили
.
—
Сутра
се
одводи
Иконија
...
.
Иде
у
добру
кућу
.
Слушао
си
за
Драгићевиће
из
Голе
Главе
.
И
они
тргују
свињама
.
Један
од
њих
лучио
је
свиње
у
Љубовиђи
и
законакује
у
кући
Смиљанића
.
Види
Иконију
.
Допадне
му
се
.
Запроси
је
за
свога
синовца
,
и
Степан
му
је
да
.
Кад
чују
за
јадног
Вељу
,
биће
им
тешко
...
.
Хе
,
како
се
то
десило
...
.
Нека
Бог
само
окрене
на
добро
,
рећи
ће
газда
Миле
и
одмахну
главом
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Још
истог
вечера
договорим
се
с
мојим
доктором
и
газда
Милом
,
те
сутра
дан
,
по
подне
,
сахранимо
јадног
Вељу
.
То
беше
мала
и
скромна
пратња
.
Пред
мртвачким
колима
ишао
је
свештеник
,
за
сандуком
ишли
смо
ми
:
ја
,
Др
.
Д
...
.
,
газда
Мило
,
газдарица
Јела
,
баба
Стојка
и
наша
комшиница
Пеладија
...
.
Од
кад
је
њен
Пера
преминуо
,
како
ми
у
једној
прилици
каза
газдарица
Јела
,
Пеладија
ретко
коју
прилику
пропусти
,
а
да
не
оде
на
гроб
свога
мужа
,
те
упали
свећу
,
привеже
на
крст
по
који
цветак
,
пролије
по
коју
сузу
,
па
се
онда
врати
кући
.
И
одиста
,
чим
у
гроб
спустисмо
веселог
Вељу
,
чим
звекну
о
његов
мртвачки
сандук
прво
бусење
,
—
Пеладија
се
нечујно
од
нас
одвоји
,
па
се
изгуби
међу
дрвима
и
оним
силним
надгробним
споменицима
...
.
Знам
,
то
је
било
трећи
дан
св
.
Тројица
.
По
подне
изишао
силан
свет
у
шетњу
:
а
ко
се
још
не
сећа
онога
дивног
шеталишта
од
„
Лондона
“
па
до
Војне
Академије
.
Изађемо
и
ја
и
мој
доктор
.
Дуго
смо
се
шетали
.
Били
смо
прилично
и
заморени
,
а
,
богме
,
и
ожеднели
.
—
Е
,
сад
да
одемо
на
чашу
пива
у
пивару
!
рече
Др
.
Д
...
.
—
Пристајем
,
одговорим
му
.
Одемо
.
Ено
где
је
кнежева
пивара
.
Онда
се
тамо
точило
најбоље
пиво
.
Кад
уђосмо
у
башту
,
а
свет
прекрилио
на
све
стране
.
Нигде
ни
једне
столице
,
ни
једног
јединог
слободног
места
.
Два
пут
смо
пролазили
доле
горе
,
па
све
узалуд
,
док
ће
доктор
рећи
:
—
Ено
тамо
,
иза
онога
стола
они
устају
!
Хајдемо
,
брже
,
док
га
други
уграбили
нису
!
И
ми
убрзасмо
кораке
.
Они
поустајали
,
па
чекају
док
једна
госпа
намести
шешир
својој
малој
ћерчици
.
Мајка
јој
намешта
шешир
,
а
она
се
,
као
чигра
,
окреће
и
непрестано
којешта
запиткује
.
Два
пут
јој
је
падао
шешир
,
а
три
пут
се
сагињала
да
нешто
друго
дохвати
;
а
које
би
год
дете
туда
прошло
она
би
се
окренула
,
да
га
мало
промери
и
да
види
,
какве
су
његове
хаљине
.
—
Мирна
буди
!
...
Јово
,
оди
,
оди
да
видиш
шта
ради
!
...
А
,
други
пут
ћу
ја
тебе
оставити
с
чича
Томом
!
претила
јој
је
њена
лепа
мајка
.
Али
она
пружи
своје
беле
и
пунане
ручице
,
загрли
своју
мајку
и
стаде
се
умиљавати
.
У
тај
мах
приђе
ми
један
господин
,
стаде
преда
ме
,
искрену
се
мало
,
као
да
ме
боље
види
,
па
ће
ми
од
једном
рећи
:
—
Стево
брате
,
јеси
ти
то
?
!
.
.
И
онда
рашири
руке
.
Пољубисмо
се
.
То
је
био
писар
Јова
са
Љубовије
.
—
Тасте
!
...
Роксо
!
...
Погледајте
овамо
!
.
.
Можете
ли
познати
овога
господина
?
...
Он
,
онај
исти
.
Ништа
се
променио
није—
Нешто
мало
коснатији
;
а
,
већ
има
и
нешто
брчића
...
И
то
је
све
...
.
Збиља
,
да
ти
преставим
моју
породицу
!
...
Види
,
види
,
то
је
моја
госпођа
,
госпођа
капетаница
—
она
иста
Рокса
...
.
Него
станиде
!
...
Оди
’
вамо
ти
,
ти
оцина
препелице
!
...
Ево
ово
је
оцина
цурица
,
оцина
грлица
—
мој
шарени
лептирак
!
...
Погледај
ове
свилене
витице
!
...
То
су
оцини
чуперци
.
Њих
оцо
за
час
замрси
;
а
она
се
онда
наљути
,
па
прне
својој
мајци
...
.
И
срећни
отац
притиште
врео
пољубац
на
чело
овога
милооког
анђелчета
.
—
О
,
г
.
Стево
...
.
Откад
се
нисмо
видели
?
!
Ја
баш
синоћ
за
вас
упитах
.
Мило
ми
је
...
.
Чули
смо
већ
...
.
Секретар
судски
—
у
тим
годинама
,
то
се
зове
добро
отпочети
...
.
А
,
рекох
ли
ја
вама
:
само
ваља
свршити
!
—
рече
капетан
Мића
.
—
Е
,
баш
нам
је
мило
,
што
се
тако
потревило
,
да
се
опет
видимо
...
.
А
ми
сутра
сви
полазимо
,
прихвати
капетаница
Цана
истом
топлином
и
симпатијама
као
и
пре
шест
година
...
.
А
знате
ли
да
смо
Малишу
послали
преко
,
много
немиран
.
Нека
је
мало
даље
од
овога
поквареног
друштва
.
.
А
Рокса
?
...
Рокса
онако
исто
лепа
.
Не
.
Сто
пута
лепша
.
Она
ми
само
пружи
руку
.
Ћутала
је
;
али
кад
нам
се
додирнуше
руке
,
преко
њена
лица
прну
један
таман
облачак
.
Да
то
не
сину
њена
прошлост
,
њено
девовање
,
њени
златни
снови
?
То
нико
не
зна
.
То
ни
она
није
знала
.
Има
сенака
што
саме
лутају
.
Ја
се
свима
захвалим
што
ме
се
још
сећају
.
Рокса
се
саже
својој
малој
ћерчици
.
Ова
јој
сави
ручице
око
врата
,
па
јој
нешто
стаде
шапорити
.
Мајка
јој
одговори
,
па
је
стаде
миловати
по
образу
.
То
беше
,
одиста
,
један
и
весео
и
тужан
сусрет
.
Ја
их
све
представим
доктору
,
а
доктора
њима
.
После
се
опростисмо
.
Срдачно
опростисмо
.
Они
хитају
.
Јова
је
сад
капетан
на
Љубовији
,
а
капетан
Мића
добио
за
помоћника
у
В
...
.
Сутра
се
сви
на
пут
крећу
.
Сваки
на
свој
посао
.
Срећна
породица
!
Њу
је
садашњост
тако
занела
,
да
ни
једном
речи
не
хте
дирнути
у
прошлост
.
И
боље
.
Доктора
још
оданде
некуд
одазваше
.
Ја
се
упутим
сам
кући
.
Дуго
нисам
могао
заспати
.
Као
у
каквој
чаролијској
галерији
гледао
сам
како
испред
мене
мину
цела
моја
прошлост
.
Она
је
тужна
,
али
је
она
опет
лепа
...
.
По
некад
је
пријатније
сећати
се
минуле
туге
,
но
минуле
среће
.
После
,
ко
то
још
може
да
одреди
,
шта
је
то
управо
,
права
срећа
?
...
Мени
сад
тек
почиње
да
свиће
:
срећа
се
не
тражи
.
Она
се
нађе
.
Тако
је
звала
Нелину
мајку
.
