ДРАГА
ГАВРИЛОВИЋ
САБРАНА
ДЕЛА
ПЕСМЕ
-
ПРИПОВЕТКЕ
Прва
књига
Прво
издање
Кикинда
1990
.
БАБАДЕВОЈКА
Била
сам
у
гостима
у
Т
.
Зна
се
,
да
је
у
гостима
човек
комотан
,
па
сам
била
и
ја
.
Најмилија
забава
беше
ми
читање
у
тамошњем
врло
лепом
варошком
парку
.
Сека-
Маца
,
—
управо
баба
-
Маца
—
теткина
куварица
,
љутила
се
до
душе
увек
због
тога
.
—
Боже
,
боже
,
фрајлице
,
ала
сте
непрактични
!
говорила
је
често
она
.
Дошли
сте
токорсе
у
госте
,
па
све
књижурине
вучете
с
вама
.
Ту
вас
ко
може
видити
,
а
знате
,
—
ко
оће
да
се
жени
,
прво
гледи
,
јел
девојка
вредна
...
—
Варате
се
,
сека-
Мацо
—
прво
пита
:
„
има
ли
мираза
?
...
“
—
Но
,
но
,
дабоме
да
то
не
сме
фалити
.
Ал
тек
,
тек
.
—
Па
зар
сам
ја
лења
,
сека-
Мацо
!
—
Бог
с
вама
!
а
ко
то
каже
?
зато
ми
је
баш
и
чудо
;
девојка
на
свом
месту
,
ал
не
уме
у
свету
да
се
нађе
.
Ето
код
куће
,
умесими
„
на
супу
.
“
Сека-
Маца
беше
скроз
практичарка
.
Држала
је
,
припасаћу
кецељу
и
на
ново
засука
рукаве
,
чим
ме
похвали
—
и
ради
чак
и
оно
,
што
је
мој
пос’о
;
а
кад
је
ко
може
видити
,
онда
она
нађе
да
чита
ил
да
седи
.
Та
понесите
плетиво
ил
вез
,
па
кад
нуз
вас
проћу
,
нек
шиваћка
све
лети
,
а
плетице
све
звецкају
!
—
Хвала
,
сека-
Мацо
!
Кад
дођем
да
тражим
младожењу
,
послушаћу
вас
.
Сада
још
нећу
.
Допало
ми
се
да
читам
.
Док
прочитам
ову
књигу
можда
ћу
и
пробати
.
Није
згорег
;
само
ме
напомен'те
...
—
Ију
,
како
је
дебела
!
Ту
нећете
никад
ни
прочитати
.
—
Е
да
,
иде
полако
и
то
,
само
стрпљења
сека-
Мацо
,
све
ће
то
доћи
на
ред
;
само
док
почнем
седити
...
—
Ето
је
сад
опет
!
Ја
јој
желим
добро
,
а
она
ми
се
смеје
.
Баш
ти
је
данашња
младеж
неблагородна
.
—
Манте
се
ви
Мацо
,
придике
.
Гледајте
ваш
посао
,
„
тешила
“
је
обично
моја
тетка
из
своје
собе
.
Иди
ти
душо
,
куд
си
пошла
,
па
се
забављај
по
вољи
.
Доста
ти
је
рада
целе
године
.
Код
тетке
се
бар
одмори
.
—
Збогом
тетице
!
А
ви
сека-
Мацо
,
умесите
штрудлу
као
и
пре
.
Онда
вам
је
тако
добро
испала
,
бољу
је
неби
ни
краљица
умесила
...
—
Јел'те
да
је
била
добра
?
За
младих
година
служила
сам
и
код
феишпана
.
Није
Маца
макар
ко
!
—
Знам
,
сека-
Мацо
,
па
зато
вам
и
наручујем
...
—
Добро
фрајлица
,
богами
,
баш
добро
,
чула
сам
ја
за
тим
још
и
на
вратима
ходника
.
Но
да
се
вратим
приповедци
.
Једног
дана
читала
сам
опет
у
парку
.
Око
мене
беше
необична
тишина
.
Сав
велико-варошки
жагор
:
хука
,
звиждукање
пекара
,
жељезница
и
разних
машинерија
,
беше
се
за
неко
време
—
као
обично
пред
подне
—
стишало
.
Осим
тичијег
цвркутања
,
продирало
је
сад
још
кроз
ваздух
тек
по
неки
сребрнаст
дечији
гласић
и
тихо
шкрипање
шљунка
,
под
теретом
дечијих
колица
,
или
тешком
обућом
уморених
раденика
обојега
пола
.
На
једанпут
зашкрпута
шљунак
много
јаче
,
те
дигох
очи
.
Предамном
је
стајала
женска
прилика
.
Један
поглед
у
лице
јој
учини
да
устанем
.
Била
је
то
жена
у
дубокој
старости
,
а
смешила
се
у
моменту
кад
сам
је
погледала
;
па
ме
је
то
збунило
.
Држала
сам
,
да
није
сасвим
при
свести
.
Било
је
на
њој
нешто
необично
.
—
Опростите
,
душо
,
поче
она
,
показујући
прстом
на
лист
,
што
сам
га
читала
.
Прочитала
сам
на
том
листу
:
„
Застава
,
“
па
видим
,
да
сте
и
ви
Српкиња
.
—
Српкиња
сам
,
рекох
,
па
седох
опет
на
клупу
.
—
И
ја
ћу
се
одморити
,
ако
допустите
?
па
се
спусти
уз
мене
.
Ћутале
смо
неко
време
обадве
.
После
неколико
тренутака
,
маши
се
она
за
лист
,
што
сам
га
уз
себе
спустила
.
—
Неће
те
ми
замерити
,
извињавала
се
;
оћу
да
видим
какав
је
.
Већ
одавно
нисам
читала
;
можда
сам
већ
и
заборавила
.
Ту
се
опет
насмешила
.
Док
је
она
пажљиво
превртала
лист
,
ја
сам
је
посматрала
.
Била
је
повисока
слаба
старица
.
Некада
,
у
младости
,
могла
је
бити
лепа
.
Црте
лица
биле
су
правилне
,
ал
јој
се
сад
од
слабости
испупчиле
јабучице
од
образа
и
безубих
вилица
,
те
ни
мало
не
доликују
оном
широком
челу
и
„
грчком
“
носу
.
Обрве
је
имала
густе
и
формасте
.
Али
баш
тај
иначе
„
услов
лепоте
,
“
чудно
је
одударао
од
старачке
борасте
,
жућкасте
коже
,
и
модрих
усана
и
око
лепог
кроја
.
Разгледала
сам
јој
и
одело
.
Било
је
скромно
,
чисто
и
њезиној
дубокој
старости
и
по
кроју
и
градиву
сасвим
примерено
.
Што
сам
се
уплашила
,
кад
је
сасвим
обична
старачка
појава
?
“
Да
би
нашла
узрока
,
погледала
сам
је
и
опет
.
У
том
старка
подиже
очи
и
погледа
ме
.
Сад
ми
је
било
све
јасно
.
Поглед
јој
се
није
слагао
с
оним
старачким
лицем
.
У
том
погледу
лежала
је
нека
младалачка
живахност
,
помешана
са
искреношћу
и
добротом
.
Поглед
је
био
у
правом
смислу
младалачки
,
па
је
то
на
први
поглед
смешио
и
чудновато
одударало
од
оштрих
трагова
преживелих
година
,
што
јој
на
лицу
беху
исписани
.
Да
је
тај
поглед
изражавао
терет
преживелих
дана
,
малаксалост
и
тугу
,
злоћу
и
лукавство
,
небих
се
зацело
тргла
.
Овако
је
била
—
необична
.
—
Политика
,
рече
она
,
пруживши
ми
лист
.
Невидим
добро
;
ситна
је
,
но
толико
сам
назрела
.
—
Јесте
мајко
,
лист
је
политичан
.
—
Право
велите
,
могла
сам
бити
и
мајка
.
Али
ја
сам
девојка
—
бабадевојка
.
Ту
се
старка
горко
насмејала
.
—
Бабадевојка
!
узвикнула
сам
,
али
само
у
мислима
.
Пристојност
ми
је
задржала
језик
од
из
греда
тог
.
—
Гле
ви
се
и
не
чудите
!
рече
она
.
Ја
сам
држала
да
ће
те
пљенути
рукама
и
побећи
од
мене
.
Погледала
сам
је
не
разумевајући
.
—
Чудно
вам
је
што
тако
говорим
,
рече
она
тужно
.
То
показује
добро
срце
или
непознавање
света
.
Дај
Боже
,
да
тај
лепи
шарени
свет
и
не
познате
,
бар
не
овако
,
као
што
сам
га
ја
познавала
!
Старка
умукну
и
замишљено
гледаше
у
даљину
.
То
је
заголицало
и
моју
радозналост
.
Желила
сам
чути
,
што
се
није
удала
,
али
нисам
имала
од
важности
да
је
упитам
.
Чинило
ми
се
,
да
би
то
питање
читаву
„
историју
“
за
собом
повукло
,
а
одкуд
ми
права
да
зледим
ране
,
које
је
време
излечило
?
!
Ћутала
сам
,
држећи
,
да
ће
старица
и
сама
отворити
своје
срце
,
ако
јој
симпатије
улевам
и
ако
осећа
потребу
да
се
коме
изјада
.
Старка
се
по
неком
времену
прену
из
мисли
и
погледа
око
себе
.
Поглед
јој
застаде
на
„
Змајевој
певанији
,
"
коју
сам
такође
собом
понела
.
—
Каква
вам
је
то
књига
?
Како
је
лепо
увезана
,
као
еванђеље
.
(
било
је
„
дивотиздање
.
"
)
—
То
су
песме
Јована
Јовановића
,
нашег
узор
песника
.
—
Нисам
читала
;
а
и
откуд
?
Ја
сам
стара
а
то
је
млађи
човек
.
Кад
сам
била
млада
,
радо
сам
читала
.
Читал
сам
Обрадовича
,
Видаковича
,
а
и
Караџића
и
све
што
ми
је
до
руке
дошло
.
Камо
среће
да
нисам
ништа
читала
!
Старка
тешко
уздахну
и
отвори
књигу
.
—
Зашто
,
мајко
?
Ја
држим
да
читање
никоме
не
шкоди
.
Ваљане
књижевне
ствари
увек
су
корисне
.
Човек
постаје
читањем
таки
ствари
разборитији
,
а
срце
бива
племенитије
.
Она
диже
очи
,
гледећи
ме
за
часак
нетренштице
.
—
Што
ме
тако
гледате
?
Зар
није
тако
?
—
Баш
тако
сам
и
ја
мислила
,
рече
она
,
оборивши
очи
:
а
то
је
и
цела
истина
;
само
је
зло
,
што
после
таки
ум
и
тако
срце
више
види
и
више
осећа
,
па
више
и
пати
.
Ту
је
опет
тихо
уздисала
.
Ви
сте
зацело
много
патили
?
било
ми
већ
на
језику
,
кад
ме
она
запита
,
показујући
у
певанији
песников
лик
:
—
Вреде
ли
што
његова
дела
?
—
Стручњаци
,
и
цео
свет
вели
,
да
је
ненадмашив
;
а
ја
само
знадем
,
да
сав
његов
рад
радо
читам
,
и
да
би
га
све
више
и
више
читала
.
—
Бар
да
видим
,
кад
је
тако
.
Читала
је
неколико
песмица
смешећи
се
.
После
преврташе
листове
,
овде-онде
читајући
по
неки
одломак
ове
или
оне
песме
.
—
Добро
пише
.
Вади
речи
из
срца
и
душе
.
Ту
је
опет
преврнула
неколико
листова
,
и
пажљиво
читала
.
На
једанпут
диже
очи
и
рече
:
—
Читајте
ово
!
Прочитала
сам
гласно
показане
ми
речи
.
Оне
су
гласиле
Па
се
моли
тамо
Богу
,
Благ
да
опрости
,
Што
ћу
љубит
'
тебе
само
Целе
вечности
.
—
Како
вам
се
то
допада
?
питала
ме
је
радознало
.
—
Тако
,
да
бих
волела
,
да
су
сви
мушки
тог
мишљења
!
...
Засмејала
се
некако
чудновато
,
па
рече
:
—
Знала
сам
да
ћете
тако
рећи
.
Тако
говори
младост
.
Кад
неби
ни
она
тако
говорила
—
џаба
ти
човека
!
И
снови
су
у
своје
време
врлина
.
—
Не
разумем
шта
тиме
мислите
?
—
Оћу
да
кажем
,
да
није
баш
рђаво
,
што
се
у
младости
човек
заноси
и
прецењује
своју
моћ
.
—
Зар
је
то
занос
?
Зар
човек
не
љуби
у
животу
тек
једаред
?
Та
права
је
љубав
вечита
!
—
Вечита
!
осмехну
се
старка
.
Да
боме
да
је
тако
.
Зато
и
љуби
човек
до
год
је
жив
тек
оно
,
што
му
је
први
пут
истинским
жаром
срце
загрејало
,
па
ма
и
у
разним
особама
.
—
Разним
особама
?
!
узвикнула
сам
,
да
се
старка
тргла
.
Хвала
,
на
таквој
љубави
!
—
Хвала
,
не
хвала
,
смејала
се
старица
.
То
је
тако
било
од
кад
је
,
и
биће
довека
.
Права
љубав
је
вечита
.
Она
нема
краја
,
нити
се
може
уништити
;
тако
на
пример
,
ако
љубимо
истински
поштење
и
искреност
,
љубиће
мо
то
и
онда
,
кад
носилац
тих
врлина
у
гроб
сађе
;
љубимо
ли
лепоту
спољашњу
,
она
ће
нас
заносити
до
год
нас
траје
,
па
и
онда
,
кад
љубљене
особе
већ
не
буде
.
Само
сопствена
смрт
дреши
нас
од
праве
љубави
,
често
нећемо
то
да
увидимо
ни
да
признамо
.
Обмањујемо
сами
себе
,
држећи
,
да
нам
је
срце
мртво
.
Али
срце
је
обично
у
таквим
приликама
тек
за
време
успавано
,
измучено
или
затупљено
,
а
згодном
приликом
оживиће
опет
:
Јер
Да
је
срце
како
тужно
,
Туга
да
је
која
—
Сунце
сија
,
тица
пева
,
Срце
се
загрева
;
Цвеће
мири
,
листа
гора
,
Туге
нестат
’
мора
!
Старка
заћута
.
—
Чија
је
то
песма
?
питала
сам
је
после
неколико
тренутака
.
—
Моја
.
Па
и
опет
заћута
.
И
ја
сам
ћутала
.
Била
сам
изненађена
,
и
некако
чудновато
расположена
.
Нисам
могла
да
побијем
старичину
тврдњу
и
разлоге
а
ни
сасвим
да
их
одобрим
.
Жао
ми
је
било
мојих
лепших
снова
и
илузије
,
што
сам
их
донде
имала
...
—
Кад
је
то
природан
закон
,
отпочела
сам
најпосле
,
нашто
онда
толико
моралисање
?
На
што
уздизати
сталност
и
верност
као
врлину
?
—
Дабоме
да
је
сталност
врлина
.
Без
те
врлине
и
нема
праве
љубави
.
Несталан
човек
и
није
прави
човек
.
Но
ви
ме
душо
,
нисте
разумели
.
Ја
сам
рекла
:
права
љубав
,
а
та
незна
за
неверу
.
Она
се
гаси
тек
с
нашим
животом
само
сам
још
додала
:
да
човек
,
ако
се
на
пример
превари
у
предмету
своје
љубави
,
разумите
ме
добро
—
ако
се
превари
у
предмету
своје
љубави
,
пренаша
ту
љубав
на
други
достојнији
предмет
.
Исто
тако
не
силази
нама
љубав
ни
с
ким
ни
у
гроб
.
Она
остаје
као
нека
клица
вечито
у
нашем
срцу
,
да
у
повољним
околностима
опет
избије
на
површину
.
Ето
на
пример
,
и
ја
сам
некада
љубила
људе
,
а
сад
—
ту
се
старка
болно
и
гласно
засмеја
—
сад
љубим
моје
канарине
,
мачку
и
псето
.
Смешно
је
,
јел
те
?
Али
и
они
мене
воле
,
а
љубав
тражи
одзива
.
Па
и
правичнији
су
од
људи
...
Старица
престаде
.
Била
је
узрујана
;
глас
јој
је
још
већма
дрхтао
,
а
у
оку
блистала
се
суза
.
—
Ви
сте
много
патили
?
упитах
је
плашљиво
.
И
.
—
Како
се
узме
.
Гладовала
нисам
никад
.
Нисам
морала
ни
по
фабрикама
губити
своје
здравље
,
као
што
га
многе
јаднице
ево
баш
у
овој
вароши
-губе
;
а
могла
сам
и
љубави
имати
,
само
да
се
нисам
држала
поштења
и
дужности
.
Овако
сам
остала
вечито
усамљена
са
дужности
—
дужности
према
другоме
.
Последње
речи
изговорила
је
једвачујно
а
глава
јој
клону
на
прси
.
—
Вама
је
позлило
?
!
Па
је
устрашено
ухватих
за
раме
.
Она
диже
главу
.
—
Не
бојте
се
.
рече
,
благо
се
осмехнувши
.
Неће
ми
ништа
фалити
.
Сетила
сам
се
само
своје
прошлости
,
а
стара
сам
;
па
то
је
.
У
том
захукта
другом
страном
перивоја
један
жељезнички
влак
.
—
Ето
и
б
...
иски
цуг
;
подне
је
већ
прошло
,
примети
она
и
устаде
.
Устала
сам
и
ја
,
али
без
воље
.
Још
нисам
јој
ни
имена
знала
а
већ
одлази
.
—
Збогом
душо
!
Па
опростите
,
што
сам
вас
својим
бенетањем
толико
задржала
.
Бар
ће
те
се
кадгод
сетити
фрајла
-
Стане
Истинићеве
.
Ваше
име
не
знам
.
Не
ћу
ни
да
ми
га
кажете
.
На
што
?
Стара
сам
,
па
ћу
заборавити
,
а
ко
зна
оћул
вас
још
кадгод
видити
;
но
ја
сам
вас
заволела
онако
на
први
поглед
.
Лице
ваше
остаће
ми
и
без
имена
у
памети
.
Будите
ми
здрави
и
сретни
.
Старка
ми
стиште
руку
.
Ја
сам
и
нехотице
привукла
њезину
руку
својим
уснама
и
пољубила
је
.
Тако
се
растадосмо
и
упутисмо
свака
на
своју
страну
.
Овог
пута
корачала
сам
журно
:
била
сам
замишљена
а
и
желудац
ме
је
опомињао
,
да
је
подне
већ
прошло
.
За
ручком
сам
питала
течу
и
тетку
,
знајули
што
о
фрајла
-
Стани
.
Незнадоше
о
њој
баш
ништа
;
само
сека-
Маца
рече
,
—
баш
је
била
унела
штрудлу
—
да
је
знаде
.
—
Становала
је
,
вели
,
у
суседству
њене
некадашње
газдарице
,
поштарке
.
Сваког
месеца
долазила
је
једанпут
на
пошту
,
да
прими
10
фор
.
што
јој
је
шиљао
неки
рођак
из
Срема
.
Друго
о
њој
не
зна
.
Мало
је
говорила
у
опште
,
а
о
себи
никад
;
и
ако
је
често
виђала
у
касапници
.
Тамо
је
куповала
меса
за
чорбу
себи
и
„
своме
друштву
“
—
тако
она
зове
своје
псето
и
мачку
—
смејала
се
сека-
Маца
.
Сад
ме
је
тек
старка
интересовала
,
те
рекох
:
—
Ја
би
вас
молила
да
ме
одведете
до
њезина
стана
.
Хоћу
да
је
посетим
.
—
Здраге
воље
фрајлице
.
Ал
она
се
отселила
из
тог
кварта
.
Баш
пре
,
кад
сам
била
на
пошти
,
питам
јој
газдарицу
:
где
је
фрајла
Стана
?
А
она
мени
:
Отселила
се
.
Не
може
да
плаћа
кирију
за
„
анштендиг
“
собу
.
Сад
је
тамо
у
оном
крају
од
„
ајзнбана
.
“
„
Ал
не
зна
ни
она
да
ми
каже
,
у
ком
је
сокаку
и
који
је
број
куће
.
Да
ми
је
казала
,
радо
би
вас
одвела
.
Тако
остаде
сво
моје
заузимање
,
да
упозним
„
баба-девојку
“
овога
пута
без
успеха
;
но
дошла
сам
и
дома
,
а
она
ми
је
била
у
памети
.
Била
је
то
чудна
појава
за
мене
.
Није
се
запослила
„
вечитом
љубављу
“
па
и
опет
остала
вечито
девојка
!
ИИ
.
Дођоше
и
друге
ферије
и
ја
се
опет
нађох
у
Т
.
Сека-Мацино
место
,
заузела
беше
Лиза
,
те
сам
могла
читати
кад
ми
је
воља
.
Није
имао
ко
да
ме
сећа
на
—
практичност
...
Била
сам
опет
у
парку
и
чим
сам
га
опазила
сетила
сам
се
фрајла
-
Стане
.
Кад
год
се
дала
прилика
,
шетала
сам
се
крајем
од
„
ајзнбана
,
“
не
би
ли
је
случајно
опазила
;
али
увек
без
успеха
.
Већ
сам
била
напустила
истраживање
,
кад
ми
случај
притиче
у
помоћ
.
—
Умр'о
је
купци
барон
Д
...
ч
.
Сутра
му
жељезницом
стиже
тело
.
Тамо
ће
га
дочекати
родбина
са
свештенством
,
па
са
станице
одма
сњим
у
гробље
.
Тако
то
бива
,
кад
човек
нема
своје
деце
ни
блиске
родбине
.
А
уз
то
има
велику
титулу
а
мало
—
новца
;
приповедао
нам
једног
дана
теча
.
—
Ал
погреб
ће
за
то
бити
величанствен
?
Питаше
тетка
.
—
Као
обично
код
таке
господе
.
Не
ће
се
видети
ни
кол
ни
сандук
од
цвећа
и
венаца
,
а
пратиће
га
војници
,
па
и
сви
званичници
.
Вредно
ће
бити
да
видите
.
Закључисмо
,
да
идемо
.
Кад
сам
се
сутра
дан
упутила
с
тетком
жељезници
,
једва
смо
улицом
пролазиле
,
тако
је
светина
нагрнула
на
станицу
.
(
Неко
пошао
директно
тамо
,
а
неко
био
на
путу
,
па
видио
да
се
светина
ускомешала
,
те
хајд
и
он
у
гомилу
и
не
знајући
зашто
!
„
Великоварошани
“
су
често
веће
радозналице
од
—
„
малосељана
.
“
Прабаба
Ева
није
правила
разлике
.
Оставила
је
своје
особине
и
једним
и
другима
подједнако
...
)
Осим
тога
беху
сви
прозори
отворени
и
светињом
начичкани
.
Туда
ће
се
вратити
спровод
,
па
се
за
времена
згодно
постирала
.
Сад
ми
тек
пало
у
очи
,
да
су
и
у
овој
вароши
на
вишеспратним
кућама
они
прозори
,
што
су
равни
с
тротуаром
,
прозори
обитаћих
соба
.
Дотле
сам
држала
,
да
су
ту
у
земљи
подруми
и
коморе
.
„
Како
живе
ти
људи
?
“
мислила
сам
и
поглед
ми
паде
кроз
отворен
прозор
у
таку
једну
избицу
.
И
гле
!
—
код
прозора
је
седила
фрајла
-
Стана
.
Застала
сам
.
Она
ме
погледа
,
преко
—
сад
још
већма
—
увела
лица
,
пролети
јој
зрачак
радости
и
изненађења
.
Видело
се
да
ме
је
познала
.
—
Добар
дан
,
мајко
!
—
Бог
добро
дао
,
ћерко
!
Гле
опет
смо
се
нашле
.
Ко
би
се
томе
надо
!
Ал
ходите
унутра
.
Ваљда
се
не
ћете
за
то
наћи
увређени
?
Нисам
рђава
,
ако
сам
сирота
!
А
колико
сам
пута
мислила
о
вама
.
Особито
сад
од
кад
—
Старица
застаде
,
а
од
старости
сузне
јој
очи
засузише
још
већма
.
—
Доћи
ћу
мојко
,
можда
још
данас
.
Доћи
ћу
за
цело
;
само
ме
сад
светина
оцепила
од
мога
друштва
,
па
се
морам
журити
,
да
га
стигнем
.
Бацила
сам
још
један
поглед
на
кућу
,
па
пођох
тражити
тетку
.
Нашла
сам
је
с
неким
познаницима
тек
на
станици
.
О
старици
јој
нисам
ништа
казала
.
Нисам
имала
ни
каде
.
Баш
је
стигао
влак
с
бароном
.
Погреб
је
био
,
као
што
је
теча
рекао
:
„
госпоцки
“
и
величанствен
.
Био
је
„
цветан
“
и
раскошан
,
али
без
искрена
саучешћа
и
суза
.
Сутра-дан
сам
отишла
старици
.
Тетци
сам
рекла
да
ћу
у
парк
.
Бојала
сам
се
да
ми
неће
допустити
тај
корак
.
Била
је
добра
и
према
сиротињи
милостива
женскиња
,
али
—
као
већина
отмених
госпођа
—
много
је
полагала
на
спољашњи
бљесак
и
етикетна
правила
.
Држа
ла
је
и
она
,
да
се
тек
у
додиру
са
госпоштином
и
„
салонским
светом
“
човек
образовати
и
оплеменити
може
.
Уверена
сам
била
,
да
би
старицу
новчано
радо
помогла
(
то
допуштају
„
госпоцка
“
правила
...
)
али
да
посетим
баба
-
Стану
,
не
носећи
јој
припомоћ
какве
добротворне
женске
задруге
,
било
би
испод
достојанства
...
То
ми
зацело
не
би
ни
она
допустила
.
Та
за
Бога
!
—
Друго
је
бити
чланица
,
па
званично
правити
сиротињи
посете
,
а
друго
је
правити
их
—
својевољно
...
Прво
донаша
посетилици
почаст
,
карактерише
је
хуманистичким
особинама
,
а
друго
не
званично
својевољно
похађање
—
не
донаша
баш
ништа
...
.
Карактерише
је
само
као
простакињу
,
„
што
се
меша
са
сваким
;
“
те
тиме
руши
углед
кругу
,
у
коме
се
налази
.
Така
„
простакиња
,
“
така
„
распуштена
грешница
,
“
заиста
заслужује
,
да
је
отмени
и
солидни
кругови
презру
и
истисну
—
пре
него
ма
коју
карташицу
или
особу
са
мрачном
прошлошћу
,
али
светлом
титулом
и
пуним
џепом
!
.
.
Знала
сам
ту
„
морску
логику
“
понеког
женског
и
мушког
„
отменог
света
,
“
па
сам
се
страшила
,
да
је
не
нађем
можда
прикривљену
и
у
моје
иначе
разборите
и
добре
тетице
.
Зар
је
мало
примера
у
свету
,
да
се
по
неке
токорсе
образоване
,
отмене
„
даме
“
стиде
на
улици
пружити
руку
и
јавити
се
и
на
блиским
рођацима
својега
мужа
,
а
често
и
својим
,
тек
за
то
,
што
у
својој
чапљастој
охолости
уображавају
,
да
су
„
нешто
више
“
од
дотичних
.
Дабоме
да
је
то
глупост
,
ал
мрежа
глупости
је
велика
,
па
често
хвата
и
„
паметне
“
и
„
племените
“
рибице
!
...
Да
се
лакше
могу
поновити
—
ако
дође
до
„
замерке
“
—
повела
сам
са
собом
и
малог
Милана
,
теткиног
трогодишњег
синчића
.
Путем
сам
и
опет
размишљала
:
јели
ми
посета
умесна
?
Нашла
сам
да
јесте
.
Старица
није
била
„
рђава
особа
.
“
За
њу
се
још
не
зна
ни
добро
ни
зло
;
а
ко
више
апелује
на
дужност
,
него
на
право
своје
,
не
може
бити
рђав
и
непоштен
,
баш
ако
га
и
сумњиче
.
„
Остала
сам
усамљена
са
дужности
према
другоме
,
“
рекла
је
старица
,
то
ми
беше
доказ
,
да
имам
посла
с
поштеном
женскињом
.
Друга
каментара
није
ми
требало
.
Дођох
и
у
„
жељезничку
улицу
.
“
Из
далека
сам
опазила
старицу
на
прозору
.
Чекала
ме
је
.
—
Одржали
сте
реч
,
а
већ
сам
мислила
,
не
ћете
доћи
.
Но
причекајте
,
да
изађем
пред
вас
.
Требало
би
времена
да
ме
сами
нађете
.
Читав
Лавиринт
у
овој
кући
!
—
Скините
се
,
драго
дете
,
па
седите
!
Ето
видите
,
ту
вам
ја
живим
.
Доста
је
влажно
,
ал
'
бар
има
више
светлости
и
изглед
на
улицу
.
И
то
нешто
вреди
.
Олакшава
ми
самоћу
.
Оне
друге
собе
гледе
у
ходник
,
немају
зрака
ни
толико
,
рече
старка
,
кад
нас
је
у
собу
увела
.
Примила
сам
понуду
.
—
Ко
вам
је
то
?
Зацело
брат
?
Па
морате
ми
и
ваше
име
казати
.
Сад
оћу
да
га
знам
;
говорила
је
спустивши
се
до
мене
на
канабе
и
милујући
малога
.
Дете
се
још
јаче
приљуби
уз
мене
,
гледећи
је
неповерљиво
.
—
Бојиш
се
мајке
?
Немој
,
душо
!
Мајка
воли
децу
.
Гле
,
даћу
ти
јабуку
!
Док
је
она
с
неког
орманчића
донела
јабуку
,
разгледала
сам
јој
собицу
.
Била
је
малена
избица
с
једним
прозором
.
Сав
намештај
је
био
:
једна
постеља
,
сто
с
две
столице
,
канабе
,
шифонер
и
један
орманић
с
рафом
,
на
коме
је
стајало
нешто
порцуланска
и
стаклена
посуђа
.
На
шифонеру
је
било
доста
уједно
сложених
књига
,
а
о
зидовима
је
висио
један
старински
сат
,
неколико
слика
и
два
лепо
бојадисана
кавеза
.
У
сваком
кавезу
скакутао
је
по
један
пар
веселих
канаринаца
.
Доле
на
поду
,
играло
се
поред
постеље
на
ћебету
једно
псетанце
и
мачка
.
На
столу
сам
још
видела
једне
наочари
и
плетиво
,
а
у
отвореном
прозору
било
је
неколико
саксија
цвећа
.
Цео
намештај
је
био
старинске
форме
,
али
чист
и
још
цео
.
—
Деца
се
увек
страше
старости
,
рече
спустивши
се
опет
уз
мене
;
али
само
с
почетка
.
После
обично
постану
добри
пријатељи
.
Везује
их
сличност
—
немоћни
су
и
детињасти
и
једни
и
други
.
Смејала
се
,
а
у
погледу
указа
се
онај
исти
живахни
израз
,
што
ме
је
бунио
и
у
парку
.
После
ме
је
питала
:
ко
сам
,
од
куда
сам
,
како
живим
и
т
.
д
.
Све
је
то
чинила
неком
природном
искреношћу
и
неусиљеном
учтивости
.
—
Тако
сам
од
прилике
нагађала
и
сама
,
рече
ми
за
тим
.
А
шта
ви
мислите
о
мени
?
Оборила
сам
очи
,
тражећи
згодна
одговора
.
Збунило
ме
њезино
питање
,
а
још
више
поглед
,
којим
као
да
је
хтела
да
ми
прочита
мисли
још
у
души
.
—
Лудо
сам
питала
,
уздахну
она
.
Шта
се
може
мислити
—
о
девојци
мојих
година
!
Ту
се
обично
много
мисли
,
јелте
?
А
да
ви
немислите
о
мени
рђаво
,
доказ
ми
је
,
што
вас
видим
у
мојој
соби
.
Из
простог
љубопитства
не
ступа
се
у
познанство
са
особом
као
што
сам
ја
.
Дабоме
да
је
ту
и
љубопитства
,
ал
тек
је
—
старка
прекиде
—
тек
је
и
симпатије
.
Хвала
вам
ћерко
,
хвала
по
сто
пути
!
Сузе
јој
грунуше
из
очију
,
но
брзо
их
убриса
.
—
Не
замерте
ћерко
.
Така
сам
била
од
кад
сам
.
Лака
на
смеју
,
као
и
на
плачу
.
Но
то
ваљда
није
грех
,
јер
сам
поред
свег
тог
остала
чиста
.
Верујте
ми
,
тешко
сам
грешила
.
Па
онда
,
човеку
по
кад
и
кад
и
преври
.
Савест
ми
је
дабоме
чиста
,
ал
тек
је
тешко
—
самовати
.
Сад
је
јецала
.
—
Зар
немате
никог
свог
?
питала
сам
је
ја
.
—
Приповедаћу
,
казаћу
вам
све
.
—
Другом
нисам
;
не
марим
да
се
тужакам
,
ни
да
ме
жале
.
Неби
ме
ни
разумели
,
ал
вама
ћу
казати
.
Човек
осети
по
кад-кад
потребе
да
се
исповеди
.
Застала
је
и
убрисала
сузе
.
Неко
време
је
замишљено
ћутала
.
За
тим
се
прену
,
а
преко
лица
јој
прелети
горак
ироничан
осмех
.
—
Да
,
настави
она
после
неколико
тренутака
ћутања
,
човек
осети
потребе
да
се
исповеди
,
ал
ономе
,
ко
нас
разуме
...
Званична
исповест
слабо
олакшава
,
особито
грешницима
моје
врсте
...
Попа
ме
неби
ни
разумео
.
Рекао
би
ми
можда
—
као
у
оној
песми
што
је
рекао
свети
Петар
баба
Ани
.
Знате
,
што
сам
ја
лане
у
Парку
читала
у
оној
вашој
лепо
везаној
песмарици
.
—
Ту
се
гласно
засмејала
а
очи
јој
опет
узеше
онај
живахни
младалачки
израз
.
—
Баш
враг
тај
песник
,
но
нека
га
Бог
поживи
!
Да
није
по
кад-кад
шале
,
јадно
би
изгледао
овај
свет
.
Јесте
ли
га
лично
видели
или
тек
на
слици
?
По
писмама
судећи
,
редак
дар
,
чврст
карактер
,
весела
и
живахна
природа
и
осетљиво
благо
срце
?
—
Видила
сам
га
једанпут
.
А
тврде
да
је
такав
.
Сво
се
српство
њиме
поноси
.
Друго
вам
не
умем
казати
.
—
То
је
баш
ко
с
Димитријем
Обрадовичем
.
А
је
ли
бар
он
срећан
,
или
је
гоњен
као
Обрадович
?
—
Велики
људи
ретко
су
потпуно
сретни
.
Ако
их
не
гоне
људи
,
хоће
да
их
напати
оно
—
што
зовемо
судбином
,
но
таки
карактери
умеју
се
узвисити
над
једним
и
другим
.
Патња
често
већма
челичи
,
него
највећа
срећа
.
—
Право
велите
.
Но
зато
опет
по
,
највише
„
весело
срце
кудељу
преде
.
“
Само
великани
,
само
изузетци
узвишују
се
и
поред
патње
.
Обични
људи
застају
поред
таке
немиле
пратилице
на
пола
пута
,
или
подлегну
одмах
у
почетку
.
Ретки
су
људи
,
које
патња
није
кадра
сломити
.
—
И
то
је
само
доказ
,
да
таке
реткости
треба
тим
више
штовати
!
прекидох
је
и
нехотице
ја
.
Лако
је
у
добру
добар
бити
,
ал
на
муци
знају
се
јунаци
.
Добро
велите
,
ћерко
.
Но
куда
ми
одосмо
,
а
хтела
сам
само
рећи
,
да
моји
греси
нису
обични
.
Нисам
ја
никад
газила
заповести
,
већ
сам
их
вршила
.
Нисам
разорила
туђу
,
већ
своју
срећу
!
Разоравала
сам
је
својевољно
,
јер
би
њезин
темељ
био
често
темељ
туђој
несрећи
.
Где
није
тога
било
,
ту
је
опет
требало
вршити
дужност
,
дужност
према
другоме
.
Је
ли
то
грех
,
незнам
.
Нећу
ни
да
испитујем
.
Доцне
је
,
али
да
није
било
лако
рушити
своју
срећу
за
рад
дужности
,
то
је
истина
!
Старица
уздахну
и
заћута
.
И
ја
сам
ћутала
.
Чудни
осећаји
беху
самном
овладали
.
Ту
свечану
тишину
проби
гласић
малога
Милана
:
—
Цицико
,
куцико
,
волела
ме
?
Ја
сам
ваша
мати
!
Миловао
је
старичину
мачку
и
псето
.
Обе
се
пренусмо
.
—
Кажем
ја
,
осмехну
се
старица
,
да
је
детињство
и
старост
врло
слично
,
и
једно
и
друго
слабо
,
и
једно
и
друго
тежи
за
искреном
љубављу
;
само
што
код
једног
тек
ниче
,
а
код
другог
се
већ
суши
.
Него
и
ја
сам
красна
домаћица
.
Време
ужини
већ
прошло
,
а
ја
вам
ништа
не
износим
.
Морате
се
душо
,
задовољити
ониме
,
што
имам
.
Мало
млека
,
свежа
масла
и
добра
сира
.
Па
и
једна
лубеница
,
хладна
као
лед
.
Њу
сам
вама
наменула
.
Држала
сам
је
до
подне
у
бунару
.
Сад
је
у
газдаричином
подруму
.
—
Склоне
ми
по
где
што
,
кад
их
замолим
.
Молила
сам
је
да
се
мене
ради
не
труди
,
но
она
ме
не
хтеде
ни
слушати
.
—
Гостољубље
је
лепа
српска
врлина
,
говорила
је
застирући
сто
и
спремајући
ужину
;
само
не
треба
претеривати
.
Оно
што
се
у
кући
нађе
и
искрен
срдачан
дочек
,
најбоље
је
гошћење
.
Дабоме
да
сад
тога
нема
.
Чујем
каква
је
сад
мода
.
Усили
се
,
па
те
дочека
Бог
те
пита
с
каквим
ђаконијама
.
Често
таким
,
да
убија
кућу
.
Дневна
заслуга
целе
породице
износи
форинта
или
две
а
једна
ужина
изнесе
5—6
форината
.
Дабоме
да
је
онда
ту
назатка
.
Онда
није
ни
чудо
,
што
те
после
оговара
;
не
увиђа
своју
погрешку
,
па
искали
срце
на
онима
,
што
их
је
токорсе
угостила
.
Тако
се
кућа
не
кући
.
Тако
се
разорава
.
Нисам
од
оних
,
што
су
им
тек
стара
времена
добра
,
али
ни
ово
чудо
не
могу
одобрити
.
Што
не
ваља
не
ваља
,
па
било
старо
или
ново
!
Што
се
луксузне
ношње
тиче
,
нећу
много
да
говорим
.
Тог
зла
бивало
је
и
за
мог
младог
доба
,
али
шта
велите
о
женском
картању
?
И
мушком
оно
не
служи
на
част
.
Карташ
је
оличено
среброљубље
,
законом
обезбеђена
варалица
,
отимач
и
лопов
,
а
често
и
посредни
убица
читавих
породица
.
Па
сад
оне
,
Српкиње
,
поносите
питомице
Душанове
славне
царевине
и
Јевросиме
мајке
,
пошле
тим
трагом
!
Јевросима
учи
свога
сина
,
краљевића
Марка
,
да
се
на
туђе
не
лакоми
,
па
да
суди
по
правди
Бога
истинога
;
јер
је
боље
изгубити
главу
,
него
своју
огрешити
душу
!
Тако
Јевросима
.
А
шта
раде
оне
?
И
те
се
још
смеју
Српкињама
звати
.
Заиста
жалосно
.
Срам
их
било
!
Хоће
с
картањем
на
новац
бајаги
неке
забаве
.
Лепа
забава
,
која
из
туђег
џепа
вади
новац
,
без
да
си
га
заслужила
!
Боље
да
остану
забаве
ради
дома
,
па
окупају
ону
јадну
дечицу
,
што
их
слушкиње
без
материна
надзора
тек
смуљавају
или
паре
,
као
пилиће
.
Чуде
се
после
:
одкуд
шкрофлезан
и
јектичав
подмладак
?
!
А
не
питају
:
која
мати
негује
децу
као
што
треба
?
Мисли
доста
је
учинила
,
кад
им
је
дала
живот
и
кад
по
ваздан
чегрће
мужу
око
ушију
,
да
им
набави
господско
одело
.
Бајаги
,
гони
је
на
то
материнска
дужност
.
Јадно
појмање
дужности
!
Питајте
само
тако
одрасло
несретно
јектичаво
и
шкрофлезно
дете
,
шта
му
је
милије
:
кадифа
и
златно
одело
или
здравље
?
Питајте
га
,
па
ће
те
чути
.
У
данашњем
добу
тешко
живе
и
здрав
човек
,
а
што
ће
да
чини
таки
јадник
?
!
Ништа
друго
,
већ
да
проклиње
час
свога
рођења
!
Заиста
мени
је
врло
чудно
понашање
такових
родитеља
,
особито
матера
.
Зар
оне
не
увиђају
,
каква
одговорност
лежи
на
њима
пред
Богом
и
светом
.
Закужави
ти
један
цветак
или
ти
се
поболи
тичица
,
па
већ
се
питаш
:
да
није
с
твоје
кривице
?
А
оне
,
матере
,
занемарују
своју
децу
сваки
дан
.
Па
зар
им
то
никад
не
пада
на
памет
?
Зар
се
не
страше
муке
и
клетве
дечије
,
греха
пред
Богом
и
срамоте
пред
људима
?
!
Него
ви
ћерко
,
и
не
једете
.
Ако
је
по
вољи
још
млека
?
А
ето
:
масла
и
сира
.
Масло
је
врло
добро
и
свеже
.
Бојадишу
га
жутом
репом
и
сафраном
,
ал
ја
то
осетим
по
мирису
,
па
волим
платити
новчић
два
више
,
само
да
је
добро
и
чисто
.
Намажите
комадић
и
том
малом
.
Из
ваше
руке
радије
ће
јести
.
—
Зашто
;
мајко
?
Ето
видите
,
и
јабуку
је
од
вас
примио
.
Добро
је
он
дете
.
Је
ли
Милане
,
ти
волиш
мајку
?
Већ
с
питањем
сам
хтела
потврђујући
одговор
.
Дете
погледа
у
мене
,
па
у
старицу
,
и
онда
му
се
преко
усана
једва
измигољи
тихо
и
неодлучно
:
волим
.
—
Ето
видите
,
да
ја
погађам
,
смејала
се
она
.
Децу
привлачи
на
први
поглед
тек
спољашна
лепота
и
младост
.
Доброта
и
остало
,
привуће
их
тек
постепено
.
За
то
и
нећу
да
уображавам
,
да
сам
му
већ
сад
симпатична
.
То
би
дошло
тек
доцније
,
кад
би
почео
примати
утиске
и
од
унутрашњих
мојих
особина
.
Данас
их
још
нема
.
Па
ма
колико
се
око
њега
умиљавала
,
слабо
бих
успела
.
Да
је
старији
,
тек
би
можда
помислио
:
Залуд
стриче
,
дуваш
деваш
,
Не
издува
чега
немаш
!
То
сам
научила
од
газдаричине
девојчице
.
Учила
за
испит
декламовати
.
Дође
ту
мени
,
па
говори
,
говори
,
да
сам
примила
већ
и
ја
.
Хтела
сам
јој
рећи
,
чија
је
то
песма
,
но
она
настави
:
—
Добра
и
оштроумна
девојчица
,
али
је
јадница
несретна
.
Грбава
је
.
Испустила
је
слушкиња
још
као
мало
одојче
.
Шта
ће
те
?
Мати
велика
дама
,
па
бива
свашта
.
—
То
се
може
свакоме
десети
и
поред
најбоље
пажње
и
надзора
.
—
Може
,
али
тек
ређе
.
Још
ви
незнате
по
неки
варошки
свет
.
Мушки
ме
се
не
тиче
.
Слабо
водим
рабош
о
њему
.
Али
женски
,
женски
!
Само
то
чудо
и
покор
да
видите
!
Кад-кад
се
само
чудим
и
крстим
,
па
се
питам
:
Где
им
је
свест
?
Где
су
им
матерински
осећај
,
кад
тако
своју
децу
занемарују
?
!
—
Како
,
мајко
?
Ја
понајвише
видим
накићеву
дечицу
.
Изгледају
,
као
неке
накићеве
лучице
.
И
то
већ
показује
неку
материнску
љубав
и
старање
о
деци
!
—
Нећу
да
кажем
,
да
није
љубав
.
Љубав
је
дабоме
.
И
најгора
мајка
воли
своје
дете
.
Но
површна
је
и
мајчинска
љубав
код
таке
врсте
матера
.
Сујета
је
то
,
моја
ћерко
,
и
више
ништа
.
Хоће
заједно
са
децом
својом
да
светли
пред
светом
,
разуме
се
,
не
са
душевним
својствима
и
здрављем
,
већ
у
спољашњем
блеску
.
Дубок
мужевљев
џеп
,
па
има
шта
да
црпи
!
—
Где
тога
није
,
дере
му
кожу
с
леђа
,
да
накити
своју
душевну
наготу
.
Право
има
,
кад
је
нашла
медведа
са
дебелом
кожом
!
...
Старка
беше
дошла
у
ватру
.
—
Мора
мајко
,
да
игра
по
њезином
такту
—
купила
га
је
.
—
Добро
велите
,
ћерко
,
рече
старица
а
лице
јој
узе
сетан
,
да
не
речем
,
болан
израз
.
Зар
се
данас
склапа
брак
из
узајамне
љубави
,
поштовања
и
познавања
?
!
Не
,
никако
не
!
Новац
,
проклети
новац
,
главни
је
фактор
свуда
!
Грамљивост
за
њиме
,
уништила
је
сваки
племенитији
осећај
.
Љубав
и
поштовање
одавно
је
постала
детњарија
.
Отуда
и
овладао
срцем
сваки
моралан
гад
а
друштвом
покор
и
трулеж
!
Старка
уздахну
и
заћута
.
После
неколико
тренутака
настави
опет
:
—
Било
је
и
пре
тога
гада
и
трулежи
,
али
у
много
мањој
мери
,
Дешавало
се
,
да
је
по
неко
узео
девојку
због
мираза
.
Исто
тако
,
бивало
је
и
обратних
случајева
,
да
се
девојка
удала
без
љубави
према
момку
;
али
тој
погрешци
су
обично
родитељи
били
узрок
;
млада
срца
била
су
бар
увек
непокварена
и
чиста
.
Сад
је
и
то
друкчије
.
Сад
и
момак
од
17—20
година
не
тражи
жену
,
већ
новац
.
—
Није
у
реду
што
ћу
пред
вама
,
дететом
да
кажем
,
али
ко
год
мало
оштрије
погледа
по
свету
,
увидиће
,
да
је
тако
.
—
Већ
и
тај
жутокљун
мисли
кад
се
жени
:
нека
је
новца
,
а
жена
је
на
свету
и
више
!
Па
и
девојке
можеш
на
прсте
избројати
да
траже
у
мужу
ваљан
карактер
и
верна
разборита
друга
.
Нека
је
ма
и
сулудаст
,
само
нека
је
богат
.
Еквипаж
и
вранци
,
кадифа
и
злато
,
—
то
јој
је
сва
жеља
и
сав
идеал
!
Јесте
,
ћерко
моја
,
само
животињски
полски
нагон
сада
још
влада
.
Праве
свете
љубави
,
сада
је
ретко
!
Та
света
љубав
мужа
и
жене
давно
је
детињарија
,
занос
и
лудорија
.
Па
је
ли
чудо
што
се
до
овог
дотерало
?
!
При
ступању
у
брак
он
шпекулише
,
она
шпекулише
,
па
шта
ће
те
више
?
Прави
вашар
и
трговина
!
Често
бих
таки
брачни
пар
споредила
са
две
варалице
,
које
често
ступе
у
савез
,
да
с
удвојеном
силом
још
лакше
варају
и
левентују
,
али
чим
се
даде
прилика
да
преваре
и
—
једна
другу
.
Дође
ли
једно
од
њих
у
било
какву
неприлику
,
зар
се
надати
саучешћу
,
пожртвовању
и
помоћи
од
—
така
савезника
?
!
Док
траје
новца
,
левентују
обоје
и
сносе
се
,
нестане
ли
га
,
бива
свешта
.
Још
је
срећа
,
кад
се
за
времена
разиђу
,
Али
,
ако
их
је
везао
који
члан
породице
,
онда
је
тек
зло
.
Дужност
везује
,
а
срце
—
хладно
.
Ту
,
или
се
дужност
пренебрегне
,
или
—
ако
је
и
мрве
понашања
у
њима
—
врши
се
,
али
како
?
!
Свађа
,
речкања
,
пребацивање
,
гунђање
,
плач
и
уздисаји
свакидашњи
су
гости
таког
брака
.
Па
из
таког
јада
и
гада
,
зар
је
очекивати
свестан
подмладак
!
Наћиће
се
,
дабоме
,
као
и
свуда
по
неки
изнимак
,
али
већина
ће
пропасти
.
Пример
је
најбољи
васпитач
.
А
где
су
ваљани
примери
?
!
—
Добро
,
мајко
,
али
ја
сам
од
старијих
слушала
,
да
у
браку
понајвише
они
рђаво
живе
,
што
се
из
љубави
узимају
?
—
Љубав
!
љубав
!
зар
је
све
љубав
што
се
тим
светим
именом
назива
?
Животињски
нагон
,
сањалачки
занос
,
или
навика
на
леп
или
створ
,
хоће
свет
често
љубављу
да
крсти
.
Али
љубав
,
права
света
љубав
,
која
није
потекла
из
моменталних
утисака
једрих
плећа
,
црних
наусница
,
свил'не
косе
,
бисер
зуба
,
чарних
очију
и
бела
и
румена
лица
,
већ
којој
је
главни
основ
узајмио
поштовање
душевних
врлина
,
сличност
назора
и
карактера
,
мора
у
браку
тек
благослов
и
срећу
доносити
.
Такова
љубав
је
и
трајнија
;
траје
и
онда
,
кад
једра
плећа
љубљене
особе
спадну
и
кад
руменило
са
лица
у
борби
живота
нестане
!
—
По
вашим
речма
,
спољашња
лепота
мало
утиче
на
праву
љубав
?
Спољашња
лепота
?
Шта
ви
разумете
под
том
лепотом
?
Кинез
стеже
својој
ћерци
ногу
,
да
би
је
полепшо
а
нама
су
гадне
и
смешне
те
здепнасте
кратке
ноге
;
ми
сликамо
врага
црног
а
црнац
га
замишља
белог
.
Ето
видите
,
да
појам
о
лепоти
није
једнак
!
Сва
божија
створења
лепа
су
,
ако
само
нису
богаљеви
или
измет
природни
.
Укус
и
фантазија
моја
ћерко
,
игра
ту
главну
улагу
!
То
двоје
одређују
шта
је
лепо
,
шта
ли
не
.
Зато
и
треба
настојати
,
да
се
те
две
особине
још
у
деци
управе
на
прави
пут
.
Кад
би
се
у
свету
претпостављало
здравље
болесној
уображеној
лепоти
,
а
душевна
лепота
спољашној
,
видели
би
,
куд
би
свет
отишао
!
Ја
,
сам
ето
већ
остарила
а
не
могу
да
појмим
:
како
човек
неког
може
волети
тек
због
телесне
лепоте
?
!
Мислићете
да
можда
никад
нисам
била
способна
за
љубав
,
кад
тако
говорим
и
кад
сам
остала
неудата
.
Не
,
ћерко
није
тако
.
Куцало
је
топло
и
моје
срце
,
можда
топлије
,
но
стотину
других
,
а
остала
сам
овако
,
нешто
са
дужности
а
нешто
баш
са
тог
топлог
срца
и
поноса
.
Дужност
ме
је
често
приморала
,
да
своју
срећу
туђој
жртвујем
;
топло
срце
није
хтело
да
купује
љубав
,
или
само
да
љуби
,
већ
је
тражило
у
истој
мери
одзива
;
а
понос
ми
није
допуштао
,
да
„
лижем
руку
,
“
која
се
могла
ма
у
шали
на
мене
измахнути
,
или
која
није
осећала
потребе
да
ме
се
маши
,
па
ма
иначе
како
да
сам
чезнула
за
том
руком
...
То
је
видите
узрок
,
а
не
хладно
срце
.
“
Старка
ућута
.
Изгледало
ми
,
да
ће
да
прекину
ту
тему
а
баш
ме
је
почела
интересовати
.
Зато
је
упитах
:
—
Зар
ви
мислите
,
да
спољашњост
не
може
човека
стално
привући
?
—
Најпре
једите
,
а
после
ћу
вам
казати
,
како
о
томе
мислим
.
Ви
слабо
једете
!
рече
она
,
нудећи
ме
.
Глете
само
;
још
ово
парченце
хлеба
са
маслом
.
Та
узмите
,
тек
сте
га
коштали
!
Немојте
гледати
на
мене
.
Примила
сам
понуду
,
а
она
наточи
себи
чашу
воде
,
па
настави
:
—
Не
поричем
,
да
спољашност
око
привлачи
.
Али
ако
је
унутрашњост
шупља
,
само
моментано
.
Често
је
тај
утисак
моћан
,
па
човека
неко
време
и
занесе
,
али
стално
га
везати
неможе
.
Особито
не
може
она
везати
разборита
човека
.
Изузетака
је
да
боме
и
у
томе
.
Но
будите
уверени
,
да
су
таки
људи
у
самој
ствари
„
лакша
роба
“
...
Ти
и
незнају
шта
је
љубав
.
Разумем
,
права
љубав
,
а
не
оно
,
што
веже
падишу
за
његове
буле
или
петла
за
кокоши
.
Извините
ћерко
,
овај
мало
драстичан
израз
.
Али
кад
се
неки
свет
не
стиди
трулеж
подрањивати
,
што
би
се
ја
стидела
вама
казати
,
какав
је
тај
трулеж
.
Јелте
,
да
је
тако
?
Па
ми
не
замерите
!
Незнање
и
невиност
није
једно
исто
!
А
ви
нисте
данас
дете
.
Бар
претпостављам
,
кад
сте
већ
учитефица
...
Тело
је
,
по
мом
сваћању
,
одећа
и
склониште
душе
,
настави
она
.
Па
као
што
неможе
свестан
човек
заволети
мртву
лутку
,
са
њезина
шарена
одела
,
исто
тако
не
може
истински
волети
ни
спољашње
лепа
човека
,
без
душевних
врлина
.
Само
децу
,
ма
и
матору
—
насмеја
се
старка
—
везује
шупље
шаренило
,
а
свесна
разборита
човека
никад
.
Ко
се
држи
за
свесна
,
па
и
опет
тек
спољашњост
на
предмету
своје
љубави
уважава
,
не
поштујући
његове
душевне
врлине
,
тај
или
себе
прецењује
,
или
не
познаје
љубав
.
Осећај
,
што
га
таки
људи
имају
,
само
је
страстан
занос
и
животињски
нагон
.
Нико
на
пример
не
пориче
,
да
мајчина
љубав
није
најмоћнија
и
најсветија
.
А
кад
мајка
пита
:
какво
је
лице
њезина
детета
?
!
Сродство
душе
и
срца
привлачи
је
њему
,
па
јој
је
мило
онакво
какво
је
.
Сродство
душе
и
срца
треба
да
веже
мужа
и
жену
.
А
то
полско
сродство
лежи
поглавито
у
сличности
карактера
.
Разумете
ме
—
карактера
!
—
Темпераменти
могу
бити
сасвим
различни
и
појмова
о
свету
.
Укратко
:
у
узајмном
поштовању
мушког
и
женског
човека
.
—
Ту
се
мајко
,
с
вама
не
слажем
.
Зар
је
љубав
и
поштовање
једно
исто
?
Ето
на
пример
,
и
ја
многе
мушке
штујем
,
а
ни
једног
не
љубим
.
—
Нисте
ме
,
ћерко
,
разумели
,
бар
не
онако
,
како
сам
ја
хтела
.
Ја
нисам
одређивала
,
шта
је
љубав
;
само
сам
рекла
,
да
је
она
љубав
права
,
која
потиче
из
душевног
сродства
,
а
не
са
спољашњости
,
заноса
или
животињског
нагона
.
—
Е
,
мајко
,
онда
је
на
свету
мало
праве
љубави
.
Ко
данас
пита
за
поштење
,
разборитост
и
остале
душевне
врлине
?
Доста
кад
је
лепа
ларва
и
дубок
пун
џеп
!
Цео
свет
,
особито
мушки
и
не
почиње
онде
љубити
,
где
би
требало
да
поштује
.
Тек
мане
,
недостаци
и
слабост
женскиња
њих
привлачи
;
врлине
се
обично
узносе
,
хвале
,
цене
и
поштују
тек
устима
,
речма
,
а
срцем
ретко
ко
за
њима
жуди
.
—
Зато
и
јесте
све
мање
љубави
на
свету
.
Љубав
је
ћерко
,
најнежнија
и
најплеменитија
„
биљка
“
човечија
срца
и
душе
.
Ретко
је
земљиште
у
ком
она
ниче
,
а
ретко
се
ко
труди
и
да
је
позна
.
Зато
се
с
њоме
и
њезиним
именом
и
тера
—
швиндлерај
.
Уздахнула
сам
и
оборила
очи
,
не
рекавши
јој
ништа
.
Било
ми
је
срамота
,
да
потврдим
и
ту
ману
нашег
хваљеног
културног
века
...
—
Па
шта
да
се
ради
?
омачеми
се
са
усана
,
после
неколико
тренутака
.
—
Шта
да
се
ради
?
Добро
велите
,
ћерко
.
Пада
и
мени
кашта
на
памет
,
да
би
баш
женскиње
требало
тако
да
се
запита
.
Радњом
,
енергичном
радњом
,
могло
би
тек
оно
излечити
бар
потоњи
нараштај
од
трулежи
,
која
све
више
хвата
корена
.
Често
тако
размишљам
,
особито
у
зимњим
дугим
вечерима
.
Чујем
какав
догађај
,
прочитам
што
,
или
видим
какву
погрешку
што
се
у
свету
око
мене
десила
,
па
онда
мислим
,
мислим
,
да
ми
је
после
и
самој
смешно
.
Ал
шта
ћу
?
сама
сам
,
па
се
поред
плетива
својим
мислима
разговарам
.
Други
пут
баш
нећу
.
Ал
Боже
мој
—
шта
ћу
онда
?
...
После
ми
је
тек
смешно
,
па
фалим
Бога
,
што
ме
још
оне
нису
оставиле
.
Долете
па
ме
разоноде
.
Никад
ми
није
дуго
време
.
А
како
сам
сама
морала
бих
полудети
или
трчкати
од
једне
до
друге
породице
,
да
пренашам
гласове
и
решетам
ову
или
ону
кућу
,
као
што
то
чине
многе
токорсе
даме
и
матере
читаве
породице
.
Често
мислим
и
о
томе
,
па
се
кад-и-кад
на
њих
и
наљутим
,
а
после
мислим
:
ваљда
сироте
немају
својих
мисли
?
!
Насмејала
сам
се
на
глас
.
—
Што
се
смејете
?
Искуство
ме
је
научило
да
свако
„
зашто
“
има
своје
„
зато
,
“
а
самоћа
,
патња
и
размишљање
,
научише
ме
још
и
извињавати
...
Иронија
и
бол
звучаше
у
последњим
старичиним
речма
.
—
Па
реците
мајко
,
шта
би
требало
женскиње
да
чини
,
да
коракне
кораком
права
напретка
?
Мене
то
интересује
.
—
Пре
свега
треба
праве
воље
за
бољитак
,
па
онда
још
нешто
,
а
последице
би
дошле
саме
од
себе
.
—
Шта
је
то
„
нешто
?
“
То
ме
интересује
.
—
Видим
вам
из
очију
.
Но
то
ћу
оставити
за
други
пут
.
Иначе
ме
други
пут
нећете
посетити
...
Сад
ће
најбоље
бити
,
да
расечем
лубеницу
.
Ено
мали
сишао
са
столице
.
Не
занима
га
наша
„
полемика
.
“
Хтела
сам
да
је
заменим
у
сечењу
.
Није
ми
дала
.
—
Не
,
то
ћу
ја
урадити
,
говорила
је
.
Ко
зна
оћу
ли
још
кад
год
сећи
.
Ову
сам
за
вас
узела
.
Ја
их
не
једем
.
Вруће
не
ваљају
,
а
од
хладне
за
час
се
поболем
.
Стара
сам
.
Лубеница
је
била
зрела
и
слатка
.
—
Добро
што
се
десила
слатка
,
радовала
се
она
.
Па
једите
колко
вам
је
воља
.
Подајте
и
маломе
.
Ено
се
опет
игра
са
мачком
и
псетом
,
„
мојим
друштвом
.
“
Заборавила
сам
да
вам
га
прикажем
,
а
тако
зовем
своје
канарине
,
мачку
и
псето
.
Мислиће
те
да
сам
каква
„
чегртаљка
“
;
толико
вам
говорим
.
Чудно
ми
је
и
самој
.
Кад-кад
немам
речи
.
Мрзи
ме
чисто
говорити
и
оно
што
морам
.
Разговор
овакав
никад
не
почињем
.
Мислим
:
не
ће
ме
разумети
а
могу
ме
и
исмејати
.
Чудан
је
свет
.
Али
данас
ми
је
опет
некако
топло
око
срца
.
Чини
ми
се
,
да
сам
с
педесет
година
млађа
.
Видим
,
да
има
неког
,
ко
ме
разуме
и
ко
ме
не
ће
исмејати
за
то
,
што
сам
овако
остала
.
Уседелицу
свет
обично
исмејава
.
Ко
пита
,
за
што
си
тако
остала
.
Доста
да
ниси
удата
,
и
то
је
довољан
разлог
,
да
с
неким
презирањем
о
теби
говори
.
Баш
као
да
ниси
свестан
створ
,
већ
мртва
роба
,
која
остане
у
дућану
,
што
нема
купаца
,
или
што
је
лошија
од
остале
робе
.
Кад
човек
чује
,
или
чак
и
осети
таку
пресуду
света
не
зна
шта
ће
:
да
се
смеје
или
да
плаче
над
развалинама
правде
и
сасушеном
клицом
светског
здравог
разума
.
Но
и
опет
боли
,
још
те
како
боли
та
глупост
светска
.
Како
и
неби
,
кад
ти
предпостављају
лошију
од
тебе
,
само
за
то
,
што
је
удата
!
Баш
као
да
је
брак
чистилеште
сваког
душевног
гада
и
фирма
неприкосновеног
поштења
...
Ником
не
пада
наум
,
колко
се
себичних
,
на
и
неморалних
жеља
баш
под
том
фирмом
сакрива
!
Та
зар
је
један
,
који
се
оженио
тек
да
са
жениним
имањем
господски
левентује
и
лакше
„
тера
кера
.
“
А
колико
је
уважених
госпођа
,
које
се
удале
,
тек
да
стеку
име
,
да
се
увију
у
свилу
и
кадифу
и
да
варају
свог
мужа
,
кад
год
им
се
даде
прилика
.
Па
и
така
је
видите
,
уваженија
од
поштене
бабадевојке
,
која
се
грозила
трговине
са
срцем
и
гадила
пољупца
—
без
љубави
.
Старка
заћута
,
нагло
устаде
и
оде
кавезима
.
Била
је
очевидно
јако
узрујана
.
—
Видите
,
рече
промуклим
гласом
,
у
црвеном
кавезу
ми
је
Дамјан
и
Дамјанка
а
у
зеленом
Аполо
и
Дијана
;
а
ено
мали
се
игра
с
Аурором
и
цицаном
Марком
.
Сви
су
добри
и
сви
ме
воле
.
Они
су
ми
друштво
и
забава
.
Пазите
само
шта
ће
радити
.
Отворила
је
кавез
Дамјана
и
Дамјанке
.
Обе
тичице
јој
слетише
на
груди
,
па
се
стадоше
лепршати
и
пипкати
је
по
бради
и
лицу
;
изгледало
је
,
као
да
је
милује
и
љубе
.
У
исти
мах
зашушта
у
кавезу
Аполона
и
Дијане
.
Обе
тице
очевидно
тражише
излаза
из
свога
кавеза
.
На
њиово
лепршање
,
дотрча
старици
и
Аурора
и
Марко
,
па
се
и
они
стадоше
умиљавати
;
завидљиво
гледећи
у
тичицу
на
њезини
груди
.
—
Видите
суревњивост
мога
друштва
,
рече
она
.
Није
ништа
племенито
,
но
и
опет
у
њојзи
уживам
;
видим
,
да
ме
воле
бар
у
неку
руку
...
С
тим
отвори
и
зелени
кавез
.
Аполо
и
Дијана
радосно
зацвркутаце
,
па
јој
се
устремише
на
груди
.
Притрчала
сам
да
затворим
прозор
;
а
мали
се
Милан
узверио
,
очице
му
се
застаклиле
,
па
само
нагло
дише
и
дрхће
од
чезње
за
тицама
.
—
Бојите
се
,
да
не
излете
?
осмехну
се
старица
;
неће
,
док
сам
ја
у
соби
.
Могу
их
баш
и
на
отворен
прозор
метнути
,
па
се
неће
вијнути
у
слободу
,
већ
увек
мени
у
собу
.
Пуштам
ја
њих
,
да
се
по
соби
пролете
;
но
онда
држим
у
крилу
Марка
и
Аурору
.
Немам
баш
неограничено
поверење
у
њима
;
слушају
ме
до
душе
;
већ
на
оштрији
поглед
повуку
се
у
буџак
:
но
природа
остаје
природа
,
па
се
бојим
да
не
буде
каква
изгреда
...
Ретки
су
и
људи
,
који
јачем
искушењу
не
подлежу
.
Па
шта
могу
тражити
од
неразумне
животиње
?
!
И
ја
и
Милан
играсмо
се
неко
време
тичицама
.
После
их
старка
опет
метну
у
кавезе
,
заденувши
у
сваку
по
парченце
шећера
.
Чим
тичице
опазише
шећер
,
удесише
неку
пријатну
арију
:
тек
кад
су
је
свршиле
,
почеше
пипкати
шећер
.
—
Тако
.
Сад
сте
заслужиле
,
смејала
се
старица
.
Ко
не
ради
не
треба
ни
да
једе
.
Милан
никако
да
скине
очију
са
кавеза
,
а
образићи
му
се
заруменили
.
Она
га
поглади
по
косици
.
—
Како
би
ти
мајка
радо
учинила
радост
са
једном
таком
тичицом
;
само
кад
ми
неби
биле
тако
одане
!
Овако
ће
ме
тек
гроб
од
њих
раставити
.
То
су
једина
створења
,
која
ме
још
воле
...
—
Зар
немате
баш
неког
од
својих
?
Питала
сам
и
други
пут
.
Она
љутећи
оде
шифонеру
,
отвори
га
и
донесе
неку
кутију
,
па
је
метну
на
сто
.
У
њој
је
било
писама
сортираних
по
величини
и
везаних
у
мање
и
веће
пакетиће
.
Исто
тако
беше
у
њој
неколико
дењчића
другог
рукописа
;
а
разметнуто
било
је
нешто
папира
и
неког
цртежа
.
Све
беше
јако
пожутело
.
—
Знак
,
да
им
идентитет
није
тек
од
јуче
.
Преметала
је
неко
време
по
кутији
и
онда
извади
чак
са
дна
једну
сашивену
рукописану
књижицу
.
—
Ево
,
рече
,
пруживши
ми
.
—
Најпре
сам
вам
хтела
све
усмено
казати
.
Но
овако
је
боље
.
Не
марим
о
себи
да
говорим
.
Нису
баш
пријатне
успомене
;
а
можете
и
из
овога
све
дознати
.
Писала
сам
још
пре
15—20
година
,
дотле
сам
водила
дневник
.
Смејаћете
се
,
но
кад-кад
нас
баш
та
детињарија
задржи
од
изгреда
,
који
би
можда
иначе
учинили
;
а
усамљеним
је
људима
он
често
и
потреба
.
Но
једне
зиме
беше
овладала
самном
нека
чама
.
Држала
сам
,
да
ће
ми
бити
скоро
крај
,
па
сам
све
главније
успомене
свела
у
једно
;
нека
ме
бар
после
смрти
најближа
околина
позна
онакву
,
каква
сам
.
Да
ће
се
нагађати
о
мени
разне
гатке
,
нисам
ни
тада
сумњала
.
Кад
прочитате
,
будите
добри
,
па
ми
је
донесите
.
Не
треба
ми
,
ал
нека
је
на
окупу
;
ради
других
;
мени
није
нужна
.
И
сад
све
памтим
много
јаче
,
него
оно
,
што
се
јуче
десило
.
Успомене
најдуже
остају
у
души
човечијој
.
Умотала
је
књижицу
у
папир
и
метнула
крај
стола
.
У
томе
изби
на
сахату
шест
.
Радо
бих
била
још
остала
,
али
код
тетке
се
обично
у
то
доба
вечерало
па
ми
се
ваљало
журити
.
Опростила
сам
се
са
старицом
,
обећавши
,
да
ћу
скоро
доћи
и
књижицу
донети
.
—
Секо
,
баца
неможе
с
тобом
тичати
;
боле
га
ножице
!
—
рече
ми
мали
Милан
.
Сестре
га
звале
„
брацом
“
,
па
се
и
сам
тако
називао
;
само
што
још
није
умео
да
изговори
глас
„
р
“
;
обично
га
је
замењивао
са
„
и
“
и
„
л
“
,
или
га
је
сасвим
изостављао
.
Умерила
сам
кораке
и
слатко
се
насмејала
.
Тек
сад
сам
видела
,
да
и
ја
нисам
искључена
из
наслеђа
прабабе
нам
Еве
—
Књижица
је
учинила
,
што
„
баца
“
није
могао
са
„
секом
“
да
—
тичи
.
Тетка
је
далеко
изашла
пред—а—ме
.
—
Где
си
,
девојко
,
за
толико
?
Да
вам
се
није
што
десило
?
питала
је
она
брижно
.
—
Били
смо
код
старе
мајке
.
Има
лепе
жуте
тице
,
па
све
тако
,
тако
чине
!
—
предвари
ме
„
баца
“
,
подржавајући
устима
тичије
пипкање
а
рукама
лепршање
.
Сад
ми
друго
не
остаде
,
већ
да
кажем
истину
.
—
Зашто
ми
ниси
казала
;
ишла
би
и
ја
с
тобом
,
рече
ми
на
то
тетка
.
Рекла
сам
јој
и
свој
разлог
.
Зар
си
и
о
мени
тако
судила
?
питаше
она
прекорно
.
Поруменила
сам
и
стисла
се
уз
њезино
раме
;
била
би
је
још
на
улици
пољубила
,
од
среће
,
што
у
њојзи
не
нађох
оне
—
морске
логике
.
Тога
вечера
сам
раније
потражила
своју
сабу
.
Рекла
сам
,
да
сам
уморна
.
Нисам
ни
слагала
;
уморила
ме
радозналост
.
Тек
што
сам
све
за
ноћ
спремила
и
хтела
отпочети
читање
,
отшкрину
тетка
врата
од
побочне
собе
.
—
Прими
и
мене
у
друштво
,
смејала
се
она
.
Милан
ми
приповеда
,
како
је
мајка
дала
секи
књигу
.
Па
држим
,
да
је
што
интересантно
,
кад
је
сека
тако
рано
потражила
своју
собу
?
!
—
Лолица
једна
,
и
ту
ме
издао
!
—
Дала
ми
старица
свој
дневник
,
биографију
,
шта
ли
је
?
Још
нисам
почела
читати
.
—
Е
,
онда
ме
баш
мораш
примити
!
Само
причекај
,
док
свучем
и
сместим
Милана
.
Оне
две
оставићу
данас
Лизи
.
Док
се
тетка
вратила
,
разгледала
сам
књижицу
.
На
насловном
листу
беше
написано
:
„
Зашто
сам
остала
неудата
.
“
Као
неки
мото
беше
додато
:
Имала
сам
топло
срце
,
Поред
свести
здраве
;
Гадила
сам
се
пољубаца
,
Без
љубави
праве
.
Па
зато
ме
у
старости
Презирали
људи
;
Ти
се
мртвој
смејат
немој
,
Прочитај
па
суди
!
Рукопис
је
био
обичан
,
а
правопис
,
на
моје
чуђење
,
нов
и
доста
правилан
.
Кад
је
тетка
дошла
,
почела
сам
читати
:
И
опет
девети
фебруар
,
мој
рођен-дан
.
Хахаха
!
—
Педесети
девојачки
рођен-дан
!
Ху
,
како
је
хладно
!
Ветар
хујуче
а
мрзну
прозори
;
бура
и
хладноћа
—
као
у
мојој
души
.
Шта
ћу
данас
да
забиљежим
?
—
Честитао
ми
није
нико
.
Ко
би
се
мене
и
сећао
?
Заборавили
ме
сви
,
па
и
они
—
које
сам
ја
усрећила
!
Зашто
је
то
тако
?
—
Је
ли
морало
тако
бити
?
—
Савест
ми
је
чиста
и
мирна
,
али
срце
и
опет
боли
...
Успомена
за
успоменом
ређа
се
у
души
и
растрза
ми
срце
.
Па
кад
су
већ
ту
,
да
их
покушам
снизити
уједно
?
Тако
ћу
и
чинити
.
Сад
још
све
добро
памтим
,
а
после
?
—
После
ће
ме
можда
оставити
и
памтење
,
као
што
су
ме
заборавили
и
људи
.
Заборавили
?
—
Је
ли
баш
тако
?
Не
,
сећају
се
они
мене
,
кам
год
им
се
прохте
смејати
.
Нисам
ишла
обичним
трагом
—
стазом
утрвеном
,
па
сам
им
необична
и
смеју
ми
се
.
Но
јесам
ли
то
заслужила
?
Јесам
ли
?
Догађаји
и
дела
нек
говоре
!
Била
сам
дете
.
Природа
ми
не
беше
маћеха
;
подарила
ми
је
клицу
свега
онога
,
чиме
дарива
и
другу
децу
своју
.
Клица
је
била
ту
;
и
ја
сам
била
чила
,
окретна
и
задовољна
,
као
и
друга
деца
.
Имала
сам
милу
мајку
,
драгог
оца
,
па
и
браћицу
и
сестрице
.
Све
сам
их
љубила
свом
снагом
детињске
душе
своје
;
љубила
сам
их
већма
него
и
тице
и
цвеће
и
оно
китњасто
зеленило
и
плаво
небо
,
што
тако
красно
дичи
моју
постојбину
,
фрушку
гору
.
С
моје
стране
не
беше
дакле
никакве
кривице
,
па
и
опет
их
брзо
нестаде
са
света
;
колера
их
једног
дана
све
покосила
.
Још
и
данас
се
чешће
питам
:
зашто
је
баш
мене
поштедила
?
...
Била
сам
као
цветак
,
кад
га
од
стабла
откинеш
;
но
свенула
и
опет
нисам
.
Деца
су
као
оне
биљке
,
што
у
сваком
земљишту
корена
хватају
;
па
се
и
ја
брзо
навикох
у
дому
свог
старог
тече
е
тетке
.
Теча
беше
учитељ
,
као
и
отац
ми
.
Деце
у
кући
није
имао
;
јединицу
ћерку
беше
удао
пре
10
година
.
Он
и
тетка
беху
ми
драги
родитељи
.
Кад
су
ме
примили
,
било
ми
је
тек
пет
година
.
Теча
ме
је
научио
читати
а
тетка
плести
.
Обоје
беху
задовољни
својом
ученицом
;
тетка
није
могла
да
ме
се
наљуби
,
кад
сам
јој
прве
чарапе
оплела
,
а
течи
је
чисто
коса
расла
,
кад
сам
му
у
седмој
својој
години
помагала
другу
децу
у
читању
и
писању
настављати
.
Сву
душевну
храну
примала
сам
од
тетке
и
тече
све
док
нисам
добро
читати
научила
,
а
после
сам
је
тражила
и
у
течиној
,
за
оно
време
,
богатој
библиотеци
.
На
то
ме
је
свикао
сам
теча
;
у
данима
одмора
и
слободним
часовима
,
морала
сам
му
по
нешто
на
глас
читати
,
а
за
тим
сам
према
свом
стрпљењу
и
пажњи
с
којом
сам
читала
,
добила
по
неку
награду
;
обично
воћа
,
колача
,
коју
сличицу
или
играчку
,
или
сам
се
смела
дуже
играти
оних
игара
,
које
сам
најволела
.
Давао
ми
је
за
читање
понајвише
„
Обрадовићеве
басне
“
и
остала
његова
дела
.
Но
ја
сам
се
касније
и
сама
задубљивала
и
у
сувопарније
ствари
и
трудила
се
да
их
разумем
;
видила
сам
,
да
течу
то
весели
;
а
за
сироче
нема
веће
среће
,
него
кад
може
да
задовољи
оне
,
који
га
с
љубављу
сретају
!
Још
и
сад
се
сећам
књига
које
ми
је
осим
Доситејевих
допуштао
читати
.
Био
је
то
Мразовићев
„
Поучителни
магазин
за
децу
“
.
„
Цветник
,
“
од
Ј
.
Рајића
и
његову
историју
:
даље
„
Нови
плутарх
“
по
Бланшару
и
Шилеру
,
Соларићево
„
Ново
гражданстко
земљеописаније
“
и
„
Улог
ума
человјеческог
.
“
Још
ми
је
било
слободно
читати
неке
преводе
од
Фенелона
и
других
страних
писаца
,
као
и
библију
и
златоустове
беседе
,
од
Доситеја
Обрадовића
,
које
су
биле
још
у
рукопису
.
Све
сам
радо
читала
,
но
Обрадовићеве
басне
по
најрадије
,
јер
сам
разумевала
,
а
остали
писци
беху
ми
због
мешања
словенског
језика
тежи
и
сувопарнији
;
сваки
час
сам
морала
молити
течу
,
да
ми
овај
ил
онај
израз
разјасни
.
Тако
сам
од
Обрадовића
и
Соларића
почела
се
учити
размишљању
и
моралу
,
а
Рајићева
и
остала
дела
што
сам
читала
показаше
ми
колики
је
свет
и
каквих
је
људи
у
њему
.
Теча
се
томе
радовао
;
био
је
сретан
што
ми
је
отворио
очи
,
да
јасно
и
чисто
видим
и
поштено
осећам
.
Сиромах
,
није
ни
слутио
какву
ми
је
будућност
у
овом
поквареном
и
леденом
свету
баш
тим
особинама
спремио
.
Тако
сам
проживела
детињство
и
дочекала
дванајсту
годину
сретно
и
задовољно
.
Но
сад
на
једанпут
паде
опет
судбини
на
памет
да
се
самном
наново
поигра
,
јер
:
Срећа
је
ко
вереница
мила
,
Несташна
,
чила
;
Тек
што
је
села
,
Већ
је
устала
,
Пољуб
ти
дала
,
Отскакутала
.
А
несрећа
,
ко
жена
је
верна
,
Пригрли
ти
та
мужића
њена
Па
га
љуби
,
никад
се
не
жури
.
—
Гле
како
баба
сравњује
!
насмеја
се
тетка
и
прекиде
ми
читање
.
—
Можда
није
њезина
умотворина
,
приметила
сам
и
наставила
читање
:
Јесте
,
судбини
се
допало
да
се
опет
самном
протитра
;
умро
ми
је
и
теча
а
тетка
мораде
у
оближњу
варош
својој
ћерци
и
зету
.
У
њих
беше
већ
двоје
деце
,
те
не
беше
места
и
за
мене
.
Закључише
,
да
ме
даду
у
Ву
...
.
р
некој
доброј
пријатељици
моје
добре
тетке
,
да
ме
издржава
и
васпита
,
за
оно
мало
новаца
што
ми
је
остало
од
родитеља
.
Она
радо
пристаде
и
још
рече
,
да
ће
ми
храну
давати
бесплатно
,
а
са
прихода
моје
„
сермије
“
да
се
одевам
.
„
Тако
ће
бар
нешто
и
детету
остати
,
а
мени
није
тешко
једно
дете
хранити
.
Где
једу
троје
,
јешће
и
четворо
“
,
чула
сам
говорити
моју
нову
помајку
.
Срце
ми
је
задрхтало
,
та
жена
изгледаше
ми
у
мојој
детињској
големој
тузи
и
неприлици
прави
анђео
избавитељ
.
Да
је
требало
живот
жртвовати
,
и
то
би
била
за
њу
радо
учинила
,
тако
сам
је
од
тога
часа
заволела
.
Помајка
ми
беше
удовица
,
а
имала
је
двоје
деце
,
Даницу
и
Милана
.
Даница
беше
мога
доба
а
Милан
је
могао
имати
16—18
година
;
свршавао
је
већ
7
ми
гимназијски
разред
.
„
Слажите
се
и
будите
брат
и
сестре
,
“
рекла
је
помајка
,
приказујући
ме
својој
деци
.
Но
ми
смо
се
и
без
тога
брзо
сродили
.
Ја
и
Даница
немогосмо
бити
ни
тренутка
једна
без
друге
.
Милана
смо
опет
обе
волеле
,
као
једина
брата
,
бранитеља
и
заштитника
свог
.
Та
зар
нас
је
једанпут
одбранио
од
друге
несташне
деце
,
а
колико
је
пута
мајку
умилостивио
,
да
нас
по
заслузи
не
казни
,
ни
броја
се
не
зна
!
Шест
година
провела
сам
у
њих
.
Помајка
није
правила
разлике
између
мене
и
своје
кћери
;
учила
нас
је
обе
кувати
,
месити
прати
и
све
женске
домаће
и
ручне
послове
.
Мене
је
осим
тога
дала
изучити
и
машамодлук
,
модистлук
.
„
Сироче
си
,
па
ти
може
требати
“
;
говорила
је
чешће
она
.
Милан
је
међу
тим
свршавао
науке
.
Учио
је
права
у
П
.
сваке
године
провео
је
два
месеца
на
дому
.
То
време
беше
мени
и
Даници
најмилије
;
једва
смо
чекале
да
дође
.
Пред
њега
смо
увек
далеко
истрчале
,
и
вешале
му
се
око
врата
.
Он
нам
је
увек
донео
по
какву
играчку
.
Но
то
нас
није
толико
веселило
колико
његово
приповедање
о
страном
свету
,
школском
свом
животу
и
наукама
које
су
нама
биле
непознате
.
Кад
је
то
видео
;
доносио
нам
је
и
слао
место
играчака
различитих
књига
.
Упознао
нас
је
и
с
немачком
литературом
.
Сви
дечији
писци
и
песници
тога
језика
,
беху
заступљени
у
нашој
девојачкој
библиотеци
.
За
време
школског
свог
одмора
,
научио
нас
је
и
Вуковом
правопису
;
био
је
још
у
првом
зачетку
,
но
он
беше
његов
присталица
.
После
смо
му
тек
тим
правописом
смеле
писма
писати
;
а
ради
веџбања
у
томе
и
у
немачком
језику
,
захтевао
је
,
да
преведемо
и
по
неку
немачку
приповечицу
на
српски
и
да
му
своје
мишљење
о
овој
или
оној
теми
писмено
саопштимо
.
Даница
му
је
ретко
испунила
жељу
;
била
је
детињастија
и
несташнија
од
мене
;
радије
је
у
слободним
часовима
трчкала
по
другарицама
или
се
склонила
где
год
,
па
читала
какав
немачки
роман
или
по
коју
првину
М
.
Видаковића
,
које
је
мајка
такође
имала
.
И
ја
сам
то
радо
читала
,
али
су
ме
и
друге
ствари
интересовале
;
те
сам
и
његово
захтевање
свагда
радо
и
с
вољом
испунила
.
Тим
начином
зближисмо
се
ја
и
Милан
још
јаче
.
Често
се
међу
нама
изродила
читава
„
полемика
“
о
овој
или
оној
теми
,
но
то
је
ређе
бивало
;
обично
смо
се
у
назори
слагали
;
те
је
он
моје
мишљење
тек
одобрио
или
допунио
.
Но
да
скратим
;
не
пишем
роман
или
приповетку
,
него
тек
по
неке
решавајуће
догађаје
из
свога
живота
.
Појединости
нека
замишља
свако
по
ћефу
,
а
оно
што
ћу
написати
,
довољно
ће
бити
,
дај
се
увиди
,
је
ли
„
бабадевојка
“
заслужила
презирање
и
поругу
,
којом
се
обично
за
живота
срета
...
Била
је
већ
настанула
пета
година
од
кад
сам
примљена
у
кући
моје
помајке
.
Једног
дана
рече
ми
Даница
поверљиво
,
да
ми
се
јавио
младожења
,
попин
син
из
оближњег
места
.
Он
је
трговац
а
ја
машамода
,
па
је
баба
Мара
,
његова
тетка
а
наша
суседкиња
срочила
,
да
би
били
красан
пар
.
„
Красан
пар
,
а
још
се
и
не
познајемо
!
“
Узвикнула
сам
у
смеју
.
„
Па
што
се
смејеш
?
Тако
то
бива
.
“
рекла
је
Даница
и
почела
ме
утврђивати
да
је
не
издам
мајци
;
она
је
све
на
врати
прислушкивала
,
а
мајка
неће
да
се
то
зна
;
још
сам
за
удадбу
млада
.
Тако
је
рекла
и
баба-Мари
.
Нисам
је
мислила
издати
;
али
новост
не
беше
баш
обичне
природе
,
те
не
остаде
без
утиска
.
И
нехотице
почела
сам
премишљати
:
какав
мора
бити
„
делија
“
за
кога
би
ја
пошла
.
Нисам
дуго
морала
премишљати
;
прва
слика
што
је
нађох
у
својој
машти
,
беше
—
Милан
.
Тргла
сам
се
од
те
мисли
и
махнула
руком
преко
чела
;
ваљда
да
је
отерам
.
Али
све
заман
;
од
тога
тренутка
знала
сам
и
осећала
,
да
Милана
не
љубим
тек
као
брата
и
пријатеља
,
већ
и
некако
друкчије
.
Дотле
сам
била
дете
,
а
од
тога
тренутка
девојка
.
Већ
прво
писмо
Миланово
,
што
сам
га
за
тим
добила
,
тумачила
сам
друкчије
.
Дотле
сам
свако
његово
писмо
комотно
читала
мајци
и
Даници
,
а
сад
сам
при
сваком
нежнијем
изразу
његовом
поруменила
и
задрхтала
,
да
и
оне
што
не
ишчитају
...
Оне
нису
ништа
ишчитале
,
но
ја
сам
осећала
,
да
и
он
мене
тако
исто
љуби
и
чисто
се
чудила
,
како
пре
то
увидила
нисам
.
Постала
сам
и
према
њему
збуњена
;
бојала
сам
се
да
се
не
одам
,
па
сам
му
ретко
и
писала
.
Оставила
сам
тај
посао
Даници
,
но
онда
је
дуго
морао
чекати
.
Што
се
то
„
мој
мали
филозоф
“
дао
у
посао
,
кад
ми
не
одговара
,
о
оној
теми
,
што
сам
јој
писао
?
“
питао
је
на
послетку
измећу
осталог
мајку
.
„
Или
хоће
усмено
да
ми
одговори
?
Моћи
ће
и
то
;
скорим
ћу
дома
.
Ове
године
ћу
свести
ферерије
на
три
месеца
.
Већ
сам
вас
жељан
а
могу
учити
и
код
куће
.
“
Дошао
је
.
Већ
првога
дана
опазила
сам
промену
и
на
њему
;
био
је
према
мени
много
хладнији
.
Најпре
ме
је
то
болело
,
после
сам
тек
видила
,
да
је
баш
та
хладноћа
у
понашању
доказ
оног
осећаја
,
који
се
појавио
и
моме
срцу
.
Ферије
беху
већ
на
измаку
.
Једно
после
подне
остадосмо
нас
двоје
сами
дома
.
Мајка
и
Даница
беху
отишле
некој
рођаци
у
посету
.
Ја
сам
везла
,
а
он
је
у
другој
соби
читао
.
На
једанпут
уђе
ми
у
собу
и
седе
преко
од
мене
.
Нисам
дизала
очију
;
била
сам
збуњена
.
„
Шта
то
везеш
?
“
„
Теби
кошуљу
,
“
одговорила
сам
не
погледавши
га
.
„
Па
зашто
златом
?
Досад
то
нисам
носио
.
“
„
Мајка
тако
хоће
;
биће
ти
венчана
“
рекла
сам
,
а
глас
ми
је
зацело
морао
дрхтати
.
Тако
ми
се
бар
чинило
.
Он
уздахну
и
оде
прозору
.
Гледао
је
неко
време
замишљено
крозањ
;
за
тим
ми
опет
приђе
.
„
Остави
то
,
“
рече
узевши
ми
ђерђев
из
руку
;
„
још
ми
та
кошуља
не
треба
,
па
не
квари
те
очи
;
већ
је
сумрак
.
“
Устала
сам
и
збуњено
пошла
из
собе
.
„
Куда
ћеш
?
“
шапутао
је
пламтећим
оком
.
„
Остани
,
имам
с
тобом
да
говорим
.
“
Па
ме
ухвати
око
паса
и
пољуби
у
чело
.
Отргла
сам
се
од
њега
и
побегла
у
врт
.
Волела
сам
га
нада
све
на
свету
,
али
ми
се
није
дало
да
се
дадем
љубити
од
туђа
момка
.
0сећала
сам
да
то
није
више
братинска
љубав
,
а
невеста
ни
вереница
још
му
нисам
била
,
па
би
морала
поруменити
сама
пред
собом
,
да
сам
искушењу
без
опирања
подлегла
.
У
врту
сам
се
сита
исплакала
за
што
,
нисам
знала
ни
сама
.
После
неког
времена
дође
и
он
у
врт
.
Преко
руке
је
носио
моју
мараму
.
Сад
је
изледало
да
је
миран
,
само
је
био
блеђи
но
обично
.
„
Изашла
си
тако
лако
одевена
,
а
већ
се
захладило
;
ево
ти
мараме
.
“
Па
ме
огрте
у
њу
,
с
таком
пажњом
,
као
да
сам
какво
слабо
болесно
дете
.
Ја
сам
заиста
дрхтала
,
но
више
од
узбуђења
,
но
од
зиме
.
„
Хајдемо
у
собу
,
дошла
је
мајка
;
“
па
ме
узе
за
руку
,
као
и
лане
што
је
чинио
,
те
уђосмо
заједно
у
кућу
.
После
два
дана
је
отпутовао
.
При
поласку
ми
рече
,
да
ме
љуби
и
питаше
:
дали
и
ја
тако
осећам
.
„
Зар
ти
то
ниси
увидио
?
“
шапутала
сам
узбуђено
ја
.
„
Јесам
.
Али
ја
сам
сумњао
,
“
па
хоћу
из
твојих
уста
да
чујем
,
хоћеш
ли
ми
бити
жена
,
кад
свршим
науке
?
“
„
Хоћу
,
“
јецала
сам
.
Он
ме
стиште
свим
нагло
бијућем
срцу
.
Овог
пута
нисам
побегла
;
нисам
имала
снаге
,
јер
то
беше
последњи
загрљај
.
После
неколико
тренутака
је
отпутовао
.
Писма
су
опет
летила
од
једног
другоме
.
У
његовим
беше
мале
разлике
.
И
пре
су
била
пуна
нежности
;
а
ја
сам
се
изражавала
како
сам
умела
и
како
ми
је
допуштао
понос
девојачки
.
Дан
по
дан
,
па
и
опет
беше
година
на
измаку
.
„
Још
месец
,
два
,
па
ће
и
Милан
доћи
,
“
рече
једног
дана
Даница
.
„
Па
је
л
'
мајко
,
хоћемо
ли
га
одмах
и
женити
?
“
„
Чим
отвори
канцеларију
и
отпочне
радити
,
”
рече
мајка
,
узевши
ме
оштро
на
око
.
Мени
јурну
крв
у
лице
,
те
збуњено
пођох
из
собе
.
„
Узећу
му
Мару
Базићеву
;
има
пет
хиљада
одмах
на
венчању
,
а
лепа
је
девојка
,
“
заврши
моја
помајка
,
баш
кад
сам
отворила
врата
.
Смркло
ми
се
пред
очима
.
Посрћући
отишла
сам
до
баште
,
до
места
,
где
ми
је
Милан
казао
,
да
ме
воли
и
да
ће
ме
узети
.
Изнемогло
пала
сам
на
клупу
и
плакала
,
док
се
није
смркло
.
Тада
дође
Даница
мени
у
башту
.
„
Што
плачеш
?
“
питала
ме
са
саучешћем
.
„
Сетила
сам
се
својих
родитеља
,
“
био
ми
је
одговор
.
Те
вечери
добила
сам
грозницу
.
Даница
се
није
одмицала
од
мене
Око
поноћи
сам
застала
.
Кад
сам
се
пробудила
кандило
је
горело
а
Даница
је
јецала
у
својој
постељи
.
Шта
си
узела
толико
плакати
?
“
шапутала
јој
мајка
,
но
доста
гласно
;
постеље
су
им
стојале
једна
уз
другу
.
„
Ја
волим
и
њу
;
доказ
је
што
сам
је
узела
у
своју
кућу
,
али
да
њу
узме
не
могу
допустити
,
већ
тебе
ради
.
Она
је
сирота
девојка
.
Шта
је
две
три
стотинице
,
а
он
може
добити
девојку
с
хиљадама
!
“
„
Сирота
Стана
,
како
ће
јој
бити
!
“
јецала
је
поново
Даница
.
„
Да
боме
да
јој
неће
бити
лако
.
Али
ако
буде
паметна
,
увидиће
и
сама
,
да
тако
мора
бити
.
Зар
сам
је
за
то
одхранила
да
ми
сину
убије
срећу
!
“
„
Али
мајко
,
мени
изгледа
,
да
и
Милан
њу
здраво
воли
.
“
„
Воли
?
!
“
Чудна
ми
посла
!
Млад
мушки
воли
све
што
је
лепо
и
што
му
је
пред
очима
.
Заборавиће
је
брзо
поред
богатије
и
лепше
;
само
она
треба
да
је
паметна
,
да
је
благодарна
,
па
да
не
прави
сметње
.
Боже
,
то
нисам
ни
мислила
!
одјекну
ми
у
души
,
а
ваљда
и
са
усана
,
јер
обе
дотрчаше
мојој
постељи
.
„
Шта
ти
је
?
“
питаше
Даница
љубећи
ме
.
Гледала
сам
их
укоченим
погледом
.
На
послетку
ми
грунуше
сузе
,
те
одреши
језик
.
„
Ништа
,
ништа
,
“
шапутала
сам
кроз
плач
;
„
мајка
ће
бити
задовољна
—
дужност
је
одржала
победу
над
срцем
.
“
Даница
ме
стролно
загрли
,
па
се
гласно
плачући
бацила
у
своју
постељу
,
а
мајка
ме
погладила
по
челу
и
рекла
некако
сухопадно
;
„
Знала
сам
.
Та
ти
си
увек
била
моје
разборито
добро
дете
!
“
Склопила
сам
очи
,
да
је
не
видим
.
Изгледала
ми
као
пилат
,
који
Бого
-човека
предаје
народу
да
га
распне
и
поред
уверења
,
да
је
невин
...
Она
уздахну
и
оде
од
постеље
.
Како
ми
је
било
,
даје
се
замислити
.
Стара
моја
тетка
беше
већ
давно
под
земљом
,
а
требало
ми
је
полазити
из
куће
,
у
којој
сам
толико
среће
и
толико
туге
доживела
!
Падало
ми
је
на
ум
и
самоубиство
.
Али
насилна
смрт
оставља
за
собом
трагове
,
а
тога
није
смело
бити
;
била
би
неблагодарност
према
мајци
,
а
ни
Милан
није
смео
знати
,
да
сам
ради
њега
умрла
.
Онда
неби
могао
бити
сретан
,
а
ја
сам
му
тек
срећу
желила
.
Та
волила
сам
га
истински
и
већма
него
себе
;
а
не
тек
с
моментани
страсни
осећаји
животињска
нагона
,
који
су
обично
себичност
,
јер
кад
не
могу
љубљену
особу
имати
,
слепо
јуре
у
пропаст
,
не
обзирући
се
ни
на
што
.
Мајка
је
рекла
:
„
заборавиће
је
поред
друге
богатије
и
лепште
.
“
Те
речи
звучаше
ми
непрестано
у
души
;
и
ја
сам
остала
да
живим
из
дужности
и
љубави
.
Остала
сам
да
живим
,
но
у
кући
тој
дуже
остати
нисам
могла
.
Земља
је
чисто
горела
подамном
;
морала
сам
бегати
оданде
,
где
могу
нанети
несрећу
и
где
ме
више
не
требају
...
Помишљала
сам
:
шта
ће
Милан
мислити
о
мени
,
кад
тако
изненада
одлазим
?
Но
дужност
према
мајци
одговорила
ми
;
„
За
тебе
мора
бити
мртав
,
па
шта
те
се
тиче
његово
мишљиње
о
теби
?
Што
буде
горе
мислио
,
тим
боље
!
“
„
Мајка
,
нађите
ми
кола
;
идем
сестри
од
тетке
у
*
рекла
сам
помајци
спремајући
своје
ствари
.
„
Сестри
од
тетке
?
Па
можеш
.
Али
нико
те
не
тера
...
“
Зајецала
сам
на
глас
.
„
Што
плачеш
,
лудице
моја
?
Тамо
је
и
онако
живље
и
веће
место
;
ако
се
не
сложиш
са
сестром
,
имаш
свој
новац
а
вешта
си
машамода
,
па
отвори
трговину
.
То
сам
ја
и
мислила
,
кад
сам
те
дала
изучити
.
Сирота
си
девојка
,
а
мушки
су
врагови
;
лажу
око
девојке
,
док
не
дође
до
женидбе
,
па
онда
бирају
богатију
.
Сви
су
они
таки
...
“
Крв
ми
јурну
у
главу
.
„
Разумем
!
“
узвикнула
сам
поносито
.
„
Али
није
нужно
да
га
у
мојим
очима
тако
не
достојно
оцрњујете
.
Ја
не
сумњам
у
њега
,
али
га
љубим
из
све
душе
;
а
та
љубав
и
дужност
према
вама
учиниће
да
га
заборавим
и
без
тога
.
Ох
та
и
ја
знадем
,
да
се
у
богатству
лакше
и
комотније
живе
,
па
нећу
да
сам
му
на
сметњи
!
“
„
Сирото
моје
дете
,
“
рече
она
тренутно
,
па
ме
загрливши
и
пољуби
у
чело
.
Но
опет
ми
је
нашла
још
тога
дана
кола
за
*
.
Кад
сам
полазила
,
Даница
се
гушила
у
сузама
,
а
блистале
се
сузе
и
у
помајчиним
очима
;
али
моје
око
остало
је
суво
;
срце
ми
се
беше
скаменило
а
душу
ми
заузеле
мисли
о
неситој
и
грабљивој
човечијој
природи
.
Сестра
и
шогор
радо
ме
примише
,
особито
кад
чуше
,
да
ћу
им
плаћати
храну
.
Први
ми
посао
беше
,
да
пишем
Милану
.
Писала
сам
му
,
рекавши
,
да
сам
отишла
од
њих
.
Сирота
сам
девојка
,
па
ми
је
дужност
налагала
да
тако
учиним
;
треба
се
у
младости
постарати
за
старе
црне
дане
.
Тако
сам
писала
,
но
сам
Бог
зна
шта
сам
претрпила
док
сам
написала
то
неколико
хладни
и
равнодушни
речи
!
Да
заборавим
своју
тугу
требало
ми
је
што
више
посла
.
За
то
сам
одмах
отворила
на
своју
руку
радионицу
и
трговину
шешира
,
где
сам
са
две
девојке
радила
неуморно
.
Једног
дана
радила
сам
у
дућану
,
кад
се
врата
отворише
,
а
унутра
ступи
—
Милан
.
Задрхтала
сам
и
побледила
.
„
Што
дрхћеш
,
змијо
глатка
?
“
рече
промуклим
гласом
он
.
„
Нисам
дошо
да
иштем
рачуна
о
владању
твоме
;
нећу
ти
ни
љубавника
убити
;
немам
права
на
то
,
а
зацело
и
није
—
један
!
...
„
Ми—ла—не
!
“
прошапутала
сам
испрекидано
и
онесвешћена
пала
доле
;
пред
очима
беше
ми
се
смркло
а
срце
ми
стегнула
нека
ледена
рука
.
Кад
сам
се
освестила
,
лежала
сам
на
канабету
,
поред
мене
клечаше
моје
две
ученице
тарући
ми
чело
и
руке
,
а
чело
ногу
стајаше
он
погнутом
главом
и
сузним
очима
.
„
Милане
,
опрости
,
опрости
!
“
молила
сам
га
,
пруживши
му
обе
руке
.
„
Шта
да
ти
опростим
?
рече
он
не
прихвативши
их
.
„
Љубав
се
изнудити
не
може
,
а
ја
сам
се
томе
могао
надати
још
онда
,
кад
си
од
мене
побегла
у
врт
.
Зато
те
не
корим
;
али
ни
после
ниси
ме
морала
обмањивати
.
Могла
си
рећи
:
„
не
волем
те
!
“
А
не
да
ме
тако
гадно
превариш
!
“
„
Милане
!
Милане
!
Ја
нисам
крива
!
“
јаукнула
сам
.
Он
није
чуо
тај
јаук
;
био
је
већ
на
улици
.
Скочила
сам
,
да
га
задржим
,
да
му
све
кажем
и
да
умрем
,
али
на
врати
сам
се
већ
стропоштала
.
Свест
ме
опет
беше
оставила
.
Дуго
сам
и
тешко
за
тим
боловала
.
Кад
сам
оздравила
,
чула
сам
,
да
се
оженио
Маром
Базићевом
.
Сад
ми
је
било
све
јасно
.
Мојој
помајци
не
беше
доста
,
што
сам
се
из
дужности
својевољно
среће
одрекла
,
него
да
постигне
своју
цељ
,
срамно
ме
је
пред
њиме
жигосала
и
уверила
га
,
да
га
ја
не
волим
;
а
мој
некадашњи
нагли
одлазак
у
башту
и
садашња
молба
да
ми
опрости
,
утврдила
га
је
још
већма
у
том
погрешном
мишљењу
.
Мислила
сам
у
први
мах
,
да
ћу
умрети
,
полудети
,
али
то
не
би
ни
једно
;
била
сам
млада
и
душевно
снажна
.
А
:
Да
је
срце
како
тужно
,
Туга
да
је
која
—
Сунце
сија
,
тица
пева
,
Срце
се
загрева
;
Цвеће
мири
,
листа
гора
,
Туте
нестат
мора
!
—
Тај
стих
,
као
да
ми
је
познат
,
прекиде
ми
тетка
читање
.
—
Чули
сте
га
од
мене
.
Старка
га
је
лане
у
парку
цитирала
.
Хтела
сам
наставити
читање
.
Одмори
се
мало
,
примети
ми
тетка
.
Гле
првих
бресака
,
па
покваси
грло
.
Сад
сам
се
сетила
,
да
твој
део
добила
ниси
.
—
Вас
као
да
слабо
занима
старичин
живот
?
смејала
сам
се
.
—
Не
,
душо
,
врло
ме
занима
,
рече
она
узевши
с
ормана
котарчицу
с
бресквама
,
ал
доста
си
на
глас
читала
.
Ја
не
би
могла
тако
дуго
.
—
Могуће
је
.
Ал
у
мене
је
учитељско
грло
...
—
Грло
„
новога
метода
,
“
насмеши
се
она
,
зато
вас
„
стара
природа
“
и
тера
у
гроб
пре
времена
.
Красан
стари
метод
уз
који
живеше
учитељи
80—90
година
!
Још
и
данас
се
сећам
свог
учитеља
.
Крупан
,
сед
и
румен
старац
.
Дође
до
душе
раније
у
школу
,
но
што
сад
учитељи
долазе
,
али
прозове
нас
једно
да
говоримо
на
сред
школе
или
код
табле
,
а
он
ако
је
пре
подне
,
запали
чибук
,
па
се
не
види
из
дима
;
ако
ли
је
после-подне
,
наслони
главу
на
катедру
па
—
хрче
.
Тек
на
лупу
од
нашег
трчања
по
скамија
,
протре
очи
и
викне
:
„
Ко
је
то
на
среди
,
нек
продужи
даље
?
!
“
Тако
је
видиш
било
,
а
не
као
сада
.
Умориш
се
ко
псето
од
силних
питања
.
Тек
што
им
знање
на
левак
у
главу
не
сипаш
,
па
која
вајда
?
Шарлатана
у
свету
више
но
икада
!
—
Томе
није
крива
школа
ни
метод
,
већ
домаће
васпитање
и
окона
.
„
Дете
ретко
слуша
оно
шта
му
се
каже
,
већ
радо
полази
путем
,
којим
види
да
многи
ходе
,
“
рекао
је
неко
;
приметала
сам
у
своју
обрану
.
—
Манимо
се
метода
,
већ
брзо
кваси
грло
,
па
настави
читање
.
Једва
чекам
да
чујем
свршетак
,
журила
ме
тетка
.
—
То
ће
те
тешко
вечерас
чути
.
Има
још
доста
.
—
Онда
,
лаку
ноћ
!
Сутра
ћемо
наставити
.
Сад
лези
и
ти
,
већ
је
касно
а
теча
ти
је
легао
,
па
неможе
заспати
.
И
кроз
завесу
на
врати
продире
светлост
;
а
то
њему
квари
сан
.
Учинила
сам
јој
по
вољи
;
била
сам
и
поред
радозналости
санана
.
Сутра
сам
наставила
читање
,
чим
је
тетка
доспела
:
ИИИ
.
Прошло
је
три
године
.
Од
негдашње
жарке
љубави
према
Милану
остала
је
тек
горка
успомена
;
пламен
у
последњем
издисају
и
ништа
више
.
Да
га
заборавим
,
допринела
је
много
и
она
његова
гадна
и
недостојна
сумња
о
мени
.
Та
да
ме
је
тек
у
пола
волео
као
ја
њега
,
срце
би
му
казало
,
да
сам
чиста
и
невина
.
Заборавила
сам
га
,
али
сам
другог
заволела
.
Ја
,
која
сам
дотле
сањала
о
љубави
и
с
оне
стране
гроба
и
држала
,
да
никога
више
љубити
не
могу
!
Био
је
Миланов
друг
и
брат
од
тетке
.
Док
сам
била
у
дому
моје
помајке
,
долазио
је
чешће
са
својом
мајком
.
Једном
је
у
нас
провео
читаве
ферије
.
Боривој
;
учио
је
заједно
с
Миланом
једну
исту
струку
.
Иначе
је
био
честит
,
разборит
младић
и
врло
симпатична
појава
.
Још
док
сам
Милана
волела
,
њега
сам
поштовала
и
волела
као
рођена
брата
.
Сад
ме
је
опет
нашао
.
Практицирао
је
у
месту
код
неког
адвоката
,
а
у
шогора
беше
син
Душан
,
с
ким
се
још
од
пре
познавао
.
Душан
је
био
мојих
година
а
Боривој
нешто
старији
.
Обојица
беху
добра
срца
и
изврсни
сродници
;
надметали
се
,
који
ће
ме
боље
разонодити
,
особито
за
време
мога
боловања
,
после
оног
растанка
са
Миланом
.
Душан
је
знао
све
тајне
моје
,
но
Боривој
није
,
те
ми
у
почетку
чудно
било
његово
саучешће
и
старање
о
мени
.
„
Тебе
секо
,
нешто
мучи
,
“
говорио
ми
чешће
;
(
секом
је
звао
још
у
детињству
и
мене
и
Даницу
)
повери
ми
се
;
у
друштву
се
све
лакше
сноси
.
„
Смејао
се
,
но
тај
смеј
је
некако
чудно
звучао
;
те
сам
га
зачуђено
погледала
.
Он
би
ми
на
то
за
тренутак
топло
погледао
у
очи
а
за
тим
брзо
оборио
поглед
и
збуњено
и
брзо
отпочео
какву
тему
,
што
није
интересовала
ни
мене
ни
њега
.
Разуме
се
,
да
му
се
нисам
исповедала
,
него
место
тога
отпочела
какву
згодну
шалу
,
држећи
,
да
је
смешно
и
детињасто
говорити
о
оном
,
што
је
прошло
и
што
се
више
преиначити
не
може
.
Он
се
тада
обично
усиљено
насмешио
и
бивао
више
дана
приметно
хладнији
.
Кад
сам
га
питала
за
узрок
,
тргао
се
,
погледао
ме
испитујући
,
а
за
тим
уздахнуо
,
избегавајући
одговор
на
моје
брижно
питање
о
нерасположењу
његовом
.
Долазио
нам
је
сваки
дан
.
Једанпут
не
дође
две
недеље
;
било
ми
је
за
то
време
некако
чудно
и
тешко
.
Питала
сам
и
Душана
,
шта
је
с
њим
.
„
Ту
је
,
“
рече
ми
он
„
видео
сам
га
и
јуче
.
Паздравио
те
.
Но
нешто
ми
је
збуњен
.
Ваљда
се
што
на
нас
срди
.
Кад
дође
,
питаћу
га
.
“
Те
сам
вечери
много
премишљала
о
свој
прошлости
;
у
постељи
сам
и
плакала
.
Сетила
сам
се
и
Милана
.
Склопила
сам
очи
,
као
оно
деца
,
да
му
слику
видим
,
али
место
њега
видила
сам
—
Боривоја
.
Насмејала
сам
се
и
зловољно
окренула
на
другу
страну
;
но
и
опет
се
нисам
могла
отрести
мисли
:
„
зашто
да
је
збуњен
и
зашто
не
долази
?
“
У
својој
машти
нашла
сам
и
одговор
:
„
Он
те
љуби
,
“
гласио
је
он
.
У
души
ми
је
при
том
било
некако
топло
;
срце
ми
је
живље
почело
куцати
,
но
тек
за
тренутак
;
после
ме
обли
румен
стида
;
и
свега
нестане
.
„
Која
вајда
,
“
севну
ми
кроз
главу
,
„
кад
је
твоје
срце
мртво
.
Осећај
,
што
га
осећаш
,
не
може
бити
љубав
.
У
животу
се
љуби
тек
једанпут
!
“
Тако
сам
мислила
,
трудећи
се
да
своје
осећаје
утишам
и
отерам
те
варљиве
мисли
;
но
опет
сам
тек
о
Боривоју
сањала
...
И
сутра-дан
сам
била
узрујана
.
Чим
сам
се
у
дућану
видила
сама
,
почела
сам
плакати
.
За
што
?
—
То
нисам
знала
:
само
је
тако
морало
бити
;
срце
ми
је
кипило
од
смесе
радости
и
туге
,
среће
не
среће
,
наде
и
неке
црне
слутње
.
После
сам
се
утишала
и
почела
радити
.
Умила
сам
се
,
но
очи
ми
Беху
још
исплакане
.
На
једанпут
ступи
у
дућан
—
Боривој
.
Уздрхтала
сам
се
као
неки
кривац
.
И
он
је
био
збуњен
и
блеђи
но
обично
.
Поздрав
нам
беше
много
хладнији
него
обично
.
Ни
руковали
се
нисмо
,
а
иначе
нам
је
то
био
обичај
.
Дужност
ми
је
била
,
да
га
запитам
,
где
је
за
толико
,
па
ни
то
нисам
могла
;
осећала
сам
,
да
би
ме
глас
одао
.
„
То
је
зацело
наруџбина
?
“
рече
он
,
показујући
на
шешир
што
сам
радила
.
„
Јесте
.
Седи
.
“
Било
је
све
што
сам
му
могла
рећи
.
Примио
је
понуду
и
ћутање
опет
настаде
;
ја
сам
радила
нервозном
хитрином
а
он
је
разгледао
цвеће
што
је
лежало
на
тезги
.
Нисам
дизала
очију
,
али
сам
осећала
његов
благи
али
испитујући
поглед
.
„
Што
си
плакала
?
Зар
га
још
ниси
заборавила
?
“
питао
је
прекорним
гласом
.
„
Кога
?
“
узвикнула
сам
и
дигла
очи
.
„
Опрости
“
рече
он
пруживши
ми
мој
дневник
.
Давно
сам
опазио
да
те
нешто
тишти
.
Ниси
ми
се
хтела
одати
,
но
случај
ми
је
помогао
.
Пре
две
недеље
си
једног
јутра
заборавила
у
брави
кључ
од
своје
собе
.
Зацело
си
се
журила
у
дућан
.
Прошао
сам
онуда
и
свратио
сам
.
Код
куће
беше
само
слушкиња
и
мала
Данка
.
Хтео
сад
да
одем
но
Данка
ме
узе
за
руку
и
одведе
у
твоју
собу
,
да
ми
покаже
шешир
,
што
јој
га
правиш
.
Хтела
ми
показати
и
пантлике
што
ћеш
метнути
на
шешир
,
па
извукла
место
њих
из
неке
кутије
твој
дневник
.
Опрости
што
сам
га
неприметно
узео
и
прочитао
;
није
то
била
проста
радозналост
,
већ
нада
,
да
ти
можда
могу
помоћи
.
Али
—
“
„
Шта
,
али
?
“
питала
сам
усиљено
смешећи
се
.
Он
уздахну
.
„
Хтео
сам
рећи
,
да
би
моја
помоћ
била
незнатна
.
Ти
га
љубиш
и
сувише
...
“
„
Љубила
сам
га
,
“
те
ми
се
са
усана
.
Он
се
болно
осмехнуо
.
„
Рђава
извина
,
секо
моја
.
Отвори
само
последњи
лист
свога
дневника
...
“
То
је
било
пре
две
недеље
...
“
А
румен
стида
суну
ми
у
лице
.
Чинило
ми
се
,
да
сам
се
одала
.
Срце
ми
је
лупало
,
да
сам
се
бојала
,
чуће
.
Устала
сам
и
донела
још
цвећа
.
ма
да
ми
није
требало
.
Сад
сам
била
мирнија
.
Закључила
сам
да
своје
осећаје
не
одам
.
„
Та
ја
се
варам
да
га
љубим
;
па
и
код
њега
је
тек
саучешће
и
пријатељство
!
“
Тако
сам
мислила
седајући
на
своје
место
.
„
Стано
,
“
рече
он
ухватив
ме
нагло
за
руке
;
„
ти
си
много
патила
...
патиш
и
сада
.
Но
буди
паметна
,
буди
снажна
а
време
ће
све
излечити
.
“
„
Мислиш
?
“
питала
сам
,
тек
да
не
ћутим
.
„
Не
да
мислим
,
него
сам
и
уверен
.
Таки
карактери
,
таке
природе
не
подлежу
лако
.
“
Око
му
је
пламтило
а
глас
дрхтао
.
Извила
сам
своје
из
његових
усијаних
руку
.
Срце
је
у
мени
дрхтало
,
па
сам
осећала
да
ће
задрхтати
и
рука
...
Уздахнуо
је
и
махнуо
руком
преко
чела
.
Настала
је
несносна
тишина
.
Да
је
прекинем
,
механично
сам
питала
:
„
По
томе
би
ја
била
њежна
.
Зар
ти
не
налазиш
да
сам
сувише
осетљива
?
Душан
ме
увек
кори
због
тога
.
Није
ми
одговорио
,
само
ме
гледао
.
„
Што
ме
тако
мериш
,
зар
ми
је
питање
тако
глупо
?
“
Силом
сам
хтела
да
се
шалим
.
Он
се
трже
.
„
Желиш
ли
искрену
пресуду
?
“
питаше
после
неколико
тренутака
.
„
Наравно
.
Сад
ме
и
боље
познајеш
.
“
„
У
тебе
је
,
“
рече
он
не
дижући
очију
и
некаквим
меким
гласом
,
„
море
осећаја
али
њима
не
влада
тек
срце
,
бура
лакомислености
,
него
су
потчињени
,
тврдој
вољи
,
ћерци
разума
.
“
„
Врло
појетички
;
само
се
канда
не
слаже
с
истином
.
Зар
ти
није
већ
дневник
казао
,
да
се
то
море
хоће
и
код
мене
да
узбурка
и
колеба
?
“
„
Без
тога
колебања
неби
била
човек
.
То
није
грех
;
то
је
на
карактерном
човеку
врлина
;
показује
уз
разум
и
топло
срце
.
“
„
Топло
срце
.
Коме
још
то
треба
?
!
“
узвикнула
сам
у
нехотице
.
Сетила
сам
се
,
да
су
ме
баш
они
одбацили
,
које
сам
жарко
љубила
...
„
Коме
треба
?
“
узвикнуо
је
дрхћућим
гласом
,
„
то
ти
хоћеш
да
знадеш
?
“
Знај
дакле
.
—
Застао
је
и
погледао
ми
у
очи
.
У
том
погледу
се
јасно
огледала
—
љубав
.
Срце
ми
је
дрхтало
,
но
поглед
сам
мирно
издржала
;
с
последњим
издисајем
моје
љубави
према
Милану
никла
ми
је
у
срцу
клица
сумње
у
мушку
сталност
,
а
понос
девојачки
још
ме
научио
,
како
се
осмехом
растерују
сузе
а
жеравица
ледом
заклања
...
Он
је
оборио
очи
и
уздахнуо
.
Од
тога
доба
није
ми
изјављивао
љубав
речима
,
али
је
сваки
поглед
козивао
,
како
му
је
у
срцу
.
Дуго
сам
држала
,
да
се
обоје
обмањујемо
.
Ревносно
сам
настојала
,
да
тај
покренути
осећај
у
њему
уништим
још
у
клици
.
Зар
сам
се
један
пут
за
рад
тога
пред
њиме
хотимице
показала
гора
но
што
јесам
.
То
је
трајало
,
све
док
нисам
са
ужасом
увидела
,
да
је
баш
то
само
прегоревање
и
брига
а
њему
—
љубав
.
Срце
ми
дакле
не
беше
мртво
него
тек
успавано
!
Стидила
сам
се
сама
себе
,
но
све
бадава
;
ја
сам
га
љубила
из
свег
срца
и
душе
своје
.
Неки
пута
ми
се
чинило
,
да
сам
и
у
Милану
љубила
тек
њега
.
Крила
сам
своје
осећаје
,
но
он
их
је
ипак
дознао
.
Љубав
је
најтеже
сакрити
.
Видио
је
шта
ми
се
збива
у
срцу
и
зрачак
среће
озари
му
лице
,
али
тек
за
тренутак
.
Доцније
је
у
таким
приликама
бивао
снужден
и
зловољан
.
Јасно
сам
видела
,
да
га
моја
љубав
слабо
усрећује
и
да
му
је
немила
.
То
ме
је
болело
.
Док
сам
се
савлађивала
,
тежио
је
за
њом
и
тражио
је
,
а
сад
кад
је
увиђа
,
избегава
сваку
изјаву
.
Био
ми
је
загонетка
;
но
брзо
сам
и
њу
решила
.
Он
је
заволео
—
другу
.
Та
друга
беше
моја
другарица
.
Тежак
беше
то
тренутак
,
много
тежи
и
од
онога
,
кад
сам
се
с
Миланом
растала
.
Тада
—
а
сад
—
супарница
.
Даринка
јој
беше
име
.
Била
ми
је
другарица
и
сироче
као
и
ја
;
модистлук
је
самном
заједно
изучила
а
пре
годину
дана
отворила
је
и
радњу
преко
пута
од
моје
.
Слагале
смо
се
и
ако
смо
биле
неједнаке
природе
;
била
ми
је
необично
одата
.
Доцније
сам
видила
,
да
с
тога
што
је
волела
Душана
,
надала
се
сиротица
да
ћу
посредовати
да
је
узме
.
Чинила
сам
све
могуће
,
но
он
није
осећао
симпатије
према
њој
.
Волео
је
другу
,
коју
је
доцније
и
узео
.
Кад
је
приметила
Душанову
равнодушност
,
изменула
се
и
постала
хладна
,
скоро
груба
према
мени
.
Питала
сам
је
за
узрок
.
„
Шта
ти
хоћеш
од
мене
?
“
викнула
је
,
а
очи
јој
срдито
севаше
;
„
ниси
дете
,
да
те
држим
на
крилу
!
“
„
То
и
не
тражим
;
само
хоћу
и
морам
ти
казати
;
да
немаш
право
што
се
срдиш
на
мене
.
Нисам
ја
крива
и
то
Душан
—
“
Свршити
нисам
могла
,
пала
ми
је
на
груди
и
јецала
:
„
опрости
,
опрости
!
не
знам
шта
чиним
;
та
ја
га
тако
волим
!
“
„
Прећи
ће
све
то
.
Ни
љубав
није
увек
вечита
,
тешила
сам
је
.
“
Није
ми
хтела
веровати
.
Да
је
утешим
,
приповедала
сам
јој
и
своју
некадашњу
љубав
према
Милану
.
О
Боривоју
нисам
јој
ништа
говорила
.
Држала
сам
да
је
излишно
;
а
још
нисам
ви
сама
знала
,
да
је
излишно
;
а
још
нисам
ни
сама
знала
,
да
је
љубав
,
што
према
њему
осећам
.
Слушала
ме
је
стрпљиво
,
и
тада
тужно
рече
:
„
Лако
је
теби
,
ал
у
мени
као
да
су
две
природе
;
једна
добра
а
друга
зла
;
вечито
се
косе
,
а
ни
једна
не
попушта
.
“
„
Добра
и
зла
је
у
нама
свима
,
само
је
зло
што
су
у
теби
те
особине
једнако
јаке
и
тврдоглаве
;
Та
пусти
да
надјача
једна
ма
која
!
“
Она
се
смејала
на
моју
примедбу
и
тужно
додала
.
„
С
тога
ћу
пропасти
.
“
Природа
јој
беше
доиста
загонетка
.
Колко
је
била
енергична
,
толико
нестална
,
колико
снажна
толико
слаба
,
а
колико
добра
толико
зла
и
напрасита
.
Осим
тога
је
била
веома
славољубива
и
поносита
.
Но
нико
није
без
мане
и
ја
сам
је
волела
,
врло
волела
;
једно
би
изгледало
пријатељство
и
љубав
,
које
веже
тек
—
непогрешивост
.
Да
је
разонодим
призвала
сам
је
чешће
себи
и
ту
је
познао
и
Боривој
.
Да
је
он
заволео
,
јасно
сам
сад
видила
.
Како
је
она
осећала
,
нисам
хтела
да
испитујем
.
Нашто
би
ми
и
било
?
Доста
што
сам
знала
,
да
ме
он
више
не
воли
.
Утопљеник
се
маша
и
сламке
,
а
ја
се
прихватих
наде
да
ме
можда
заборавља
,
што
држи
,
да
га
ја
неволим
.
Згодном
приликом
дадох
му
познати
како
ми
је
у
срцу
.
Он
је
видио
и
осећао
,
али
се
учинио
да
не
види
...
То
ми
је
било
доста
.
Душу
су
ми
растрзале
страшне
муке
.
Срце
и
разум
,
понос
и
љубав
борила
се
у
мени
.
Дуго
је
трајала
борба
та
,
док
једног
дана
не
дође
до
очајања
.
На
што
живовати
живот
без
сврхе
?
И
моја
рука
одапе
пиштољ
.
„
Збогом
Боривоју
!
...
.
Збогом
мајко
!
...
.
“
Поглед
ми
је
пао
на
месецом
осветљену
слику
поконе
ми
матере
.
Прекорно
и
тужно
гледале
су
ме
те
миле
очи
.
Рука
ми
је
задрхтала
а
смртоносно
оружје
пало
са
праском
на
земљу
.
„
Не
,
мајко
,
нећу
ти
спомен
каљати
!
Твоја
кћи
је
доста
патила
,
па
ће
бити
снажна
и
од
сада
!
Не
лежи
јунаштво
у
смрти
,
већ
у
животу
...
.
.
“
Пољубила
сам
слику
своје
мајке
,
као
душевну
избавитељку
своју
,
а
зора
ме
је
затекла
за
пут
спремљену
.
Отпутовала
сам
у
Беч
,
да
се
тамо
боље
усавршим
у
својој
струци
и
да
—
заборавим
.
Својима
сам
рекла
,
да
сам
се
давно
решила
за
то
,
а
сада
сам
добила
журан
позив
од
те
и
те
фирме
.
Готову
робу
понела
сам
са
собом
а
остало
оставила
да
шогор
у
ред
доведе
.
И
Даринка
ме
је
сузним
очима
испратила
;
Боривој
није
дошао
да
се
опрости
,
зашто
—
незнам
.
У
туђини
сам
провела
две
године
у
раду
и
тузи
,
но
време
је
учинило
своје
;
постепено
почела
сам
бивати
веселија
.
Боривој
је
имао
право
;
ја
нисам
била
од
оних
што
лако
подлежу
.
Још
нисам
била
равнодушна
,
али
ни
суревњива
;
сећала
сам
га
се
као
што
се
човек
сећа
каквог
милог
покојника
.
За
мене
је
био
мртав
;
само
што
ме
је
по
кат-кад
мучила
мисао
:
у
чијем
је
срцу
прво
поникла
љубав
,
у
његовом
или
њезином
?
Дознала
сам
и
то
.
При
крају
године
писала
ми
Даринка
измећу
осталог
и
ово
:
„
Кад
ћеш
доћи
?
Како
бих
се
с
тобом
радо
разговарала
,
онако
,
као
некада
;
можда
не
би
одобрила
корак
,
што
сам
га
учинила
—
ја
сам
вереница
!
Чудићеш
се
,
но
тако
је
.
Ти
знаш
,
а
можда
и
не
знаш
,
да
смо
се
,
т
.
ј
.
да
ме
је
Боривој
волео
још
док
си
ти
овде
била
.
Тада
сам
га
одбила
;
нисам
знала
како
он
мисли
,
но
сад
сам
већ
дала
реч
и
јуче
смо
се
прстеновали
.
Ја
сам
опет
весела
и
задовољна
;
он
је
тако
добар
.
Рећи
ћеш
:
А
Душан
?
—
Њега
сам
да
боме
волела
,
ал
сад
га
не
волим
.
Он
се
оженио
.
Ваљда
ти
је
писао
.
—
И
Стевана
сам
волела
,
но
ни
он
није
за
мене
;
све
више
увиђам
,
да
је
лакоуман
и
не
постојан
,
а
и
мишљење
нам
се
јако
разилази
;
познати
су
ти
његови
господски
назори
,
па
се
може
лако
десити
да
ме
заборави
.
(
Стеван
је
био
син
ондашња
имућна
бележника
,
леп
но
лакоуман
младић
.
Чула
сам
чешће
говорити
,
да
се
њих
двоје
радо
гледе
,
но
она
је
то
до
сад
увек
одрицала
.
)
Чим
се
венчамо
,
отпутоваћемо
у
Америку
.
Тамо
у
новом
свету
лакше
ће
Боривој
стећи
гласа
а
и
за
мене
ће
бити
боље
.
Досадан
ми
је
овде
цео
свет
;
и
ваздух
ме
чисто
гуши
;
тамо
ће
ваљда
бити
друкчије
.
“
Сва
сам
се
стресла
,
кад
сам
прочитала
то
писмо
.
Дакле
с
његове
стране
је
љубав
а
с
њене
тек
симпатија
и
сажаљење
!
Зарад
њезине
милостиње
презрео
је
моју
љубав
,
јадни
Боривоју
.
знадеш
ли
шта
чиниш
?
!
Или
те
је
занела
њезина
спољашност
?
!
...
.
Пробудио
се
понос
у
мени
и
ја
сам
јој
одмах
одговорила
.
Одговорила
сам
јој
честитајући
и
желећи
обојима
сретан
пут
.
Жеље
су
биле
искрене
,
али
писмо
орошено
мојим
врелим
сузама
;
пишући
га
,
живо
сам
сахрањивала
и
подруги
пут
своје
срце
.
После
две
недеље
добила
сам
опет
писмо
од
Даринке
.
Јављала
ми
,
да
се
венчали
и
да
одмах
полазе
у
Америку
.
Мирно
сам
прочитала
то
писмо
,
мирно
сам
га
оставила
међу
друга
;
само
ми
је
у
грудима
било
некако
празно
,
врло
празно
.
Чинило
ми
се
,
да
више
срца
у
грудима
немам
.
Сви
осећаји
ко
да
ми
се
следили
.
Како
су
живели
у
„
новоме
свету
,
“
никад
нисам
поуздано
дознала
.
Нису
се
више
враћали
.
Тек
пре
десет
година
,
чула
сам
,
да
су
на
брзо
обоје
свршили
трагично
.
Из
славољубља
и
жудње
за
богатством
,
лаћа
ли
се
разних
критичких
подузећа
.
Срећа
их
изневерила
,
те
се
материјално
убили
.
Она
се
после
отровала
,
он
сјурио
себи
куглу
у
чело
.
Јели
истина
не
могу
тврдити
;
дознала
сам
тек
из
непоуздана
извора
.
ИВ
.
Вратила
сам
се
својима
.
Радњу
нисам
одмах
хтела
отворити
;
требало
ми
је
одмора
у
сваком
погледу
.
Тек
што
ми
се
почеше
ране
лечити
,
позледише
се
опет
.
Јадног
дана
добила
сам
писмо
.
Као
електрисан
застао
ми
поглед
на
адреси
тој
.
Познала
сам
рукопис
—
Миланов
.
Задрхтала
сам
.
„
Шта
ће
сад
од
мене
?
Зар
није
било
доста
увреде
?
!
А
друго
за
цело
неће
.
Та
сада
има
још
жену
и
дете
!
“
Хтела
сам
га
не
отворено
вратити
.
Узела
сам
и
перо
,
када
се
покрену
у
мени
нека
врста
сажаљења
:
„
Ако
можда
не
мисли
да
врећа
?
Ако
је
можда
и
он
несретан
?
Ако
—
“
Страшне
мисли
кидаше
ми
душу
.
Више
нисам
могла
издржати
.
Преломила
сам
печат
.
Нисам
се
преварила
.
Он
ми
је
писао
и
молио
ме
да
му
опростим
увреду
што
ми
је
нанео
.
Мајка
је
пре
кратког
времена
умрла
,
а
на
самрти
све
му
је
казала
,
молећи
Даницу
и
њега
,
да
ме
замоле
,
да
јој
мртвој
опростим
.
Све
је
то
чинила
из
превелике
љубави
према
својој
деци
.
А
она
је
доста
кажњена
и
онако
;
са
снахом
се
није
слагала
,
па
је
умрла
код
Данице
,
која
се
давно
удала
.
„
Опрости
јој
Стано
као
што
јој
и
ја
праштам
,
“
свршавао
је
своје
писмо
;
„
а
знај
,
да
за
мене
више
среће
нема
.
С
мајкином
исповести
одлетила
је
за
увек
.
Патња
је
моја
тешка
,
а
олакшаће
се
тек
онда
,
кад
чујем
,
да
си
нам
опростила
.
Зато
буди
милостива
,
па
одговори
како
живиш
и
можеш
ли
нам
опростити
.
Та
ја
сам
најмање
крив
што
се
тако
десило
!
“
Јецала
сам
читајући
то
писмо
:
Жао
ми
је
било
жене
,
која
је
из
љубави
погрешила
.
Милана
нисам
жалила
.
Не
поверење
према
мушкима
беше
у
мени
већ
корена
ухватило
.
Жена
ми
је
била
лепа
и
богата
,
а
имао
је
и
сина
,
више
ми
није
требало
,
држала
сам
да
се
у
писму
јада
,
тек
да
ми
нанешену
неправду
топлим
речима
олакша
.
Та
он
је
био
мушки
,
па
ако
је
мене
морао
презрети
,
зар
је
морао
узети
ону
,
коју
не
воле
?
...
Тако
сам
мислила
,
па
села
и
написала
тек
ово
:
Патила
сам
много
док
сам
те
заборавила
.
Сада
је
све
прошло
,
па
нек
вам
је
просто
!
Стана
После
неколико
дана
опет
ми
је
писао
:
Твој
опроштај
је
,
као
кап
воде
од
жећи
умирућем
патнику
.
Зар
се
тако
говори
,
кад
се
прашта
од
срца
?
Не
Стано
,
ти
се
и
сад
срдиш
!
Али
зар
сва
кривица
лежи
на
мени
?
Зар
нисам
био
преварен
,
а
превару
си
потпомагала
—
ти
сама
.
Не
корим
те
;
знам
ти
назоре
.
Али
промисли
се
и
ти
,
па
буди
милостивија
.
Кажњен
сам
и
онако
и
сувише
.
Огорчен
на
тебе
,
оженио
сам
се
оном
,
којом
је
мајка
хтела
;
и
моја
је
срећа
уништена
а
живот
сломљен
.
Она
је
моја
жена
,
али
не
она
,
за
којом
сам
ја
чезнуо
.
Свака
мисао
разлази
нам
се
још
у
основи
;
ја
неразумем
њу
,
а
она
мене
несваћа
;
страни
смо
једно
другоме
били
од
почетка
,
па
тако
је
и
сада
.
Док
сам
сумњао
у
тебе
,
привлачила
ме
њојзи
њезина
спољашњост
.
Сада
ми
је
то
шупље
шаренило
досадно
а
живот
несносан
.
Живим
само
зато
,
да
тебе
још
једаред
видим
и
да
из
твојих
уста
чујем
,
можеш
ли
ми
опростити
ону
гадну
,
ону
црну
увреду
.
Невин
сам
,
али
и
твој
је
живот
отрован
.
Доказ
томе
већ
је
то
,
што
ниси
пошла
мојим
путем
...
Преклињем
те
,
опрости
ми
и
допусти
да
могу
доћи
да
те
видим
и
усмено
кажем
шта
сам
све
до
сада
препатио
.
Очекујући
одговор
,
твој
несрећни
Милан
.
Јадна
мајко
,
је
си
ли
се
томе
надала
,
кад
си
своју
погрешку
сину
одала
?
!
Уздахнула
сам
,
кад
сам
прочитала
то
писмо
.
Одговорила
сам
му
овако
:
Праштам
ти
из
свег
срца
.
Никада
се
нисам
ни
срдила
на
тебе
;
само
ме
је
дуго
болело
,
што
ти
је
вера
у
мој
карактер
,
моју
чистоту
онако
лабава
била
.
Но
и
тога
је
давно
нестало
,
па
буди
миран
и
сретан
!
Долазак
ти
је
излишан
;
било
би
детињарија
,
а
можда
и
неупутно
.
Наши
се
пути
разишли
,
па
нашто
будити
горке
успомене
.
И
ја
сам
много
патила
.
То
нека
ти
је
утеха
.
Али
сад
је
све
прошло
.
Дужност
моја
према
мајци
нагонила
ме
,
да
онако
учиним
,
а
да
се
сад
не
видимо
изчекује
дужност
—
твоја
.
Заборави
све
и
буди
човек
!
Стана
.
Држала
сам
да
неће
доћи
.
Али
већ
после
неколико
дана
стајао
је
предамном
блед
и
дрхћући
од
узбуђења
.
И
ја
сам
дрхтала
.
Тек
после
неколико
тренутака
могла
сам
рећи
:
„
Зашто
си
то
чинио
?
!
“
„
Зашто
?
понови
гробовским
гласом
он
.
Погледајме
,
па
ћеш
видети
.
Дуже
нисам
могао
издржати
,
Па
сад
ме
осуђуј
како
знаш
!
Дошао
сам
,
да
те
још
једном
молим
,
да
ми
опростиш
и
да
ти
кажем
,
да
те
сад
љубим
хиљаду
пута
већма
него
пре
.
“
Узео
ме
је
за
руке
,
уверавјући
ме
нежним
и
страсним
речима
о
својој
љубави
.
Ћутала
сам
и
јецала
.
Тек
кад
ме
хтеде
привући
својим
прсима
,
тргла
сам
се
и
уступила
корак
натраг
.
„
Милане
,
буди
човек
!
Зар
ти
не
знаш
да
си
ожењен
?
рекла
сам
трудећи
се
,
да
га
умирим
.
“
„
Знам
.
Али
знам
и
то
,
да
сам
несретан
;
преварен
и
да
љубим
тек
тебе
.
“
„
Ћути
Милане
,
ћути
!
Већ
таке
речи
су
грех
из
уста
ожењена
човека
.
„
Нећу
,
да
ћутим
.
Доста
сам
патио
!
Грехом
називаш
ти
моју
љубав
према
теби
.
А
зар
није
већи
грех
,
да
се
растанемо
сад
,
кад
сам
и
по
други
пут
увидео
,
да
смо
створени
једно
за
друго
?
!
Да
си
ме
љубила
нема
сумње
,
а
осећам
,
да
ме
ни
сад
презирати
не
можеш
.
Па
зар
неби
било
лудо
,
кад
се
неби
машили
среће
,
која
нам
је
тако
близу
!
.
.
О
,
Стано
,
буди
милостива
,
буди
паметна
,
па
ме
не
отискуј
од
себе
.
Ја
те
љубим
неизмерно
.
Нема
жртве
,
која
би
ми
за
тебе
тешка
била
.
Знања
имам
а
и
воље
за
рад
,
па
хајде
самном
далеко
у
свет
,
где
нас
нико
не
зна
и
не
познаје
.
Тамо
ћу
те
на
рукама
носити
и
бићемо
обоје
сретни
.
Или
ако
нећеш
тако
,
реци
хоћеш
ли
,
да
се
са
женом
раставим
?
Подићу
и
небо
и
земљу
док
до
цељи
не
дођем
.
“
Упро
је
очајнички
поглед
у
мене
а
ја
сам
дрхтала
као
у
грозници
.
„
Што
ћутиш
?
Реци
,
да
хоћеш
.
То
није
грех
:
жени
ћу
оставити
сво
добро
моје
.
Она
ће
ме
лако
прегорети
.
Није
ни
пошла
за
мене
из
љубави
.
Новац
и
титула
:
„
госпођа
докторка
“
,
њезин
је
идеал
...
“
„
А
твоје
дете
,
твој
син
?
“
прошапутала
сам
,
да
га
сетим
дужности
оца
и
мужа
.
„
Мој
син
?
“
јаукнуо
је
он
,
покрио
лице
рукама
и
стајао
немо
и
непомично
.
Груди
му
се
бурно
надимале
а
кроз
прсте
котрљале
се
сузе
.
Неко
време
је
тако
стајао
.
Затим
тешко
уздахнуо
,
спустио
руке
са
лица
и
рекао
одлучно
:
„
Повешћемо
га
с
нама
.
У
теби
ће
имати
бољу
матер
,
но
у
жени
,
која
га
је
родила
,
ал
не
схваћа
и
занемарује
своју
дужност
.
“
Ужаснула
сам
се
од
толике
одлучности
и
употребила
сву
своју
снагу
и
говорничку
моћ
,
да
подигнем
углед
матере
детета
његовог
и
да
им
га
опет
вратим
.
Он
ме
је
стрпљиво
слушао
,
не
скидајући
ока
са
мене
.
Кад
сам
свршила
,
узе
ме
за
руке
и
нежно
рече
:
„
Добар
бранилац
.
Али
овог
пута
се
трудиш
без
успеха
.
Све
што
си
успела
,
само
је
то
,
да
те
сад
љубим
још
већма
,
а
љубићу
те
и
до
смрти
!
Без
тебе
ћу
отићи
тек
ако
ме
ти
више
не
љубиш
.
“
Стресла
сам
се
.
Грозна
мисао
паде
ми
на
памет
и
изазва
још
грознију
борбу
у
мени
.
„
Отићићу
,
тек
ако
ме
ти
не
љубиш
,
“
рекао
је
човек
,
кога
сам
некада
тако
жарко
волела
и
кога
сам
сад
опет
љубити
почела
.
И
већ
да
подлегнем
моћи
пробуђене
љубави
,
кад
ми
се
у
машти
указа
жена
с
дететом
на
руци
.
Обоје
ме
прекорно
гледали
.
„
Не
отимај
ми
име
!
Нисам
ја
крива
што
се
тако
десило
,
“
срдила
се
жена
;
„
врати
ми
оца
!
“
јаукало
је
и
преклињало
дете
...
Згрозила
сам
се
од
призора
тог
и
покрила
лице
рукама
.
Он
их
нежно
скиде
и
загледа
ми
у
очи
.
Склопила
сам
их
,
да
га
не
видим
.
Кад
сам
их
отворила
,
рекла
сам
хладно
и
одлучно
:
„
Милане
,
иди
кући
жени
и
детету
.
То
ти
је
дужност
;
а
они
те
и
већма
воле
,
него
ја
.
У
мени
нема
више
ни
мрве
љубави
за
тебе
.
“
Он
се
тргао
,
гледећи
ме
зачуђено
.
Оборила
сам
очи
.
„
Шалиш
ли
се
?
питао
је
узевши
ме
опет
за
руке
.
„
Не
шалим
се
“
,
рекла
сам
недижући
очију
и
тако
одлучним
тоном
;
да
сам
се
сама
тргла
од
њега
.
„
Вечита
загонетко
!
“
узвикну
он
,
пустивши
ми
руке
;
„
но
и
ја
сам
крив
,
па
нек
ти
буде
по
жељи
.
С
тим
је
одјурио
из
собе
.
Како
ми
је
било
,
тешко
је
појмити
.
Полуонесвешћена
пала
сам
на
канабе
.
Плакала
сам
дуго
и
горко
.
А
кад
је
та
врела
река
одшила
,
паде
ми
поглед
на
икону
,
на
распетије
спаситељево
.
Бацила
сам
се
предњу
и
шапутала
:
„
Оче
,
јеси
ли
задовољан
са
својом
јадном
ћерком
?
Делала
сам
по
твојој
светој
заповести
и
дужности
човека
;
ал
муке
су
велике
,
па
ме
укрепи
и
сачувај
од
даљег
искушења
!
“
Нико
ми
није
одговора
дао
;
но
зраци
залазећег
сунца
,
падаше
на
трном
окруњену
главу
Бого
-човека
,
и
мени
се
чини
,
да
ме
те
свете
очи
тужно
ал
задовољно
гледају
...
Устала
сам
и
целивала
икону
.
Срце
ми
се
још
цепало
,
но
душа
ми
је
била
мирна
,
од
прилике
онако
,
као
кад
учинимо
какво
добро
дело
.
Отворила
сам
опет
трговину
шешира
и
радњу
женског
одела
.
И
то
сам
у
Бечу
изучила
.
Радња
ми
је
добро
ишла
,
те
не
прође
ни
три
године
а
ја
постадох
богата
„
партија
.
“
Стајала
сам
на
три
хиљаде
,
разуме
се
у
шајну
.
Но
тада
беше
толика
свота
знатан
капитал
.
Сљед
тога
ретко
беше
недеље
а
да
није
на
моји
врати
закуцао
по
који
провођаџија
.
Обично
сам
их
све
редом
одбијала
.
„
Шта
чекаш
?
Докле
ћеш
бирати
?
“
љутио
се
често
шогор
и
сестра
.
„
Имам
каде
.
Нема
ми
ни
тридесет
година
.
“
„
Нема
ти
ни
тридесет
година
!
“
узвикнуо
је
шогор
зар
ти
хоћеш
тридесету
да
дочекаш
?
Ко
ће
те
онда
узети
?
!
“
„
Све
муштерије
што
ме
и
сад
ишту
.
С
годинама
порастиће
ми
и
капитал
.
Сестра
се
насмејала
,
а
шогор
ваљда
у
обрану
мушких
само
ми
рекао
;
„
Баш
ко
да
је
при
женидби
главно
капитал
.
“
„
Чини
ми
се
,
да
јесте
“
,
смејала
сам
се
ја
;
„
изволите
само
прочитати
неколико
бележака
из
мога
дневника
,
па
ће
те
се
уверити
,
да
ја
познајем
те
смирене
муштерије
...
“
„
Какве
су
то
белешке
?
читај
,
бар
да
чујем
.
“
„
С
драге
воље
;
само
док
га
донесем
.
“
Донела
сам
и
читала
:
10
.
март
године
18
...
Проси
ме
трговац
из
*
По
изгледу
ваљан
и
честит
човек
.
Провођаџише
Н
.
Н
,
све
је
,
како
се
само
може
желети
.
Провођаџија
бар
тако
тврди
,
но
у
својој
невиности
додаје
:
да
је
младожења
дошао
на
три
хиљаде
.
Па
ако
имам
толико
,
да
се
свршава
.
Иначе
мора
казати
свекру
,
јер
он
,
т
.
ј
.
младожења
добија
и
у
месту
ваљану
девојку
ал
с
мање
мираза
...
Прекинула
сам
читање
и
питала
:
„
хоћу
ли
читати
даље
?
“
„
Па
читај
“
смејао
се
шогор
.
„
15
.
март
18
...
године
.
Младожења
богослов
,
провођаџише
госпођа
Н
.
Н
.
,
сва
је
сретна
и
у
тој
срећи
поверљиво
ми
додаје
:
да
момак
можда
неби
дошао
тако
далеко
.
Има
девојака
свуда
,
ал
сирома
мора
;
није
поповски
син
,
па
му
треба
бар
две
хиљаде
да
се
запопи
.
А
ви
рано
,
толико
зацело
имате
?
Па
га
сад
не
упуштајте
.
Лепо
је
бити
попадија
.
За
то
ми
будите
захвални
,
па
га
држите
за
јаку
.
„
Хоћу
ли
читати
даље
,
драги
моји
?
“
„
Можеш
.
“
10
.
априла
18
...
године
.
Младожења
богат
;
економ
.
Провођаџија
поверљиво
додаје
:
да
су
дошли
на
две
хиЉаде
,
а
ви
душо
имате
и
више
,
Знате
,
богатство
је
да
не
треба
веће
.
Свега
доста
,
ал
што
човек
више
има
,
више
би
хтео
,
продаје
се
нека
земља
у
месту
,
па
неби
хтели
да
је
уступе
.
За
то
су
дошли
чак
овамо
:
Треба
им
готовине
;
иначе
има
девојака
свуда
.
“
„
Хоћете
ли
још
г
.
шогоре
?
“
„
Ако
има
читај
.
“
5
.
мај
18
...
год
.
Младожења
адвокат
.
Провођаџија
поносито
отвара
врата
и
у
поносу
поверљиво
додаје
:
да
ми
се
така
срећа
неби
можда
ни
јавила
,
да
није
њега
,
да
ме
препоручи
.
.
Учен
је
то
човек
,
ал
је
потрошио
много
на
школе
.
Отац
му
,
да
боме
има
леп
капитал
,
ал
још
доста
деце
,
па
ко
паметан
човек
,
жели
свако
да
усрећи
.
Зато
одавно
меркају
девојку
с
новци
,
а
он
одмах
препоручио
мене
.
Партија
је
добра
,
па
мисли
,
да
не
размишљамо
ово
,
оно
.
Може
се
после
попишманити
...
Шогор
се
смејао
.
„
Што
се
смејете
?
Ово
није
измишљотина
,
већ
права
истина
.
Све
су
то
разлози
,
због
којих
се
већина
жени
и
основи
брачне
среће
и
љубави
.
„
Имаш
ли
још
који
егземплар
?
“
смејао
се
он
.
Како
неби
било
!
Сад
сам
вам
тек
прочитала
пролећне
месеце
и
неколико
сталежа
,
а
где
су
остали
сталежи
,
па
лето
,
па
јесен
,
па
зима
?
!
“
шалила
сам
се
ја
.
„
То
би
их
било
неколико
туцади
?
“
„
Толико
не
,
ал
једно
туце
још
је
на
реду
.
Јели
по
вољи
да
наставим
?
“
„
Мани
их
с
миром
.
Знам
их
,
“
рече
ми
сестра
озбиљно
;
већ
реци
,
шта
чекаш
?
Измећу
толиких
ваљда
си
могла
једног
изабрати
.
Све
су
то
ваљани
људи
и
згодне
партије
.
“
„
Чекам
да
дорастем
за
шпекулацију
,
што
је
неки
свет
браком
назива
,
“
био
је
мој
одговор
.
И
тиме
се
обично
свршила
та
тема
.
Ја
сам
мећу
тим
то
и
чекала
.
И
Милана
и
Боривоја
била
сам
већ
заборавила
.
Од
свега
је
остала
само
успомена
.
С
те
стране
није
ми
удадба
ништа
пречила
,
ал
опет
нисам
мога
да
се
решим
за
удадбу
по
рачуну
.
Егзистенцију
сам
себи
осигурала
а
брак
сам
сматрала
за
нешто
светије
од
обичне
трговачке
спекулације
,
па
је
ли
чудо
што
се
не
хтедох
без
љубави
удати
?
!
А
за
љубав
,
чинило
ми
се
да
ми
је
срце
мртво
.
Но
није
тако
било
.
Срце
је
тек
било
измучено
и
успавано
.
Доказ
томе
је
,
што
сам
у
животу
још
двапут
љубила
,
истим
жаром
и
истом
чистотом
.
Увек
ми
се
чинило
,
да
је
то
моја
прва
и
једина
љубав
.
У
оба
случаја
било
је
и
одзива
.
Но
опет
се
узели
нисмо
,
а
све
зашто
:
Први
је
био
богат
и
из
племићке
породице
.
Кад
је
изјавио
,
да
хоће
да
ме
узме
,
хтедоше
га
родитељи
искључити
из
наслеђа
.
Хтели
су
богату
партију
и
од
племићке
крви
,
а
не
машамоду
са
три
четири
хиљаде
.
Да
не
изгуби
наслеђе
,
предлагао
ми
је
тајни
,
незаконити
брак
.
„
Лудо
би
било
,
да
ради
оне
церемоније
срдим
родитеље
а
нас
обоје
изложим
сиротовању
,
“
говорио
је
он
,
„
овако
нећу
срдити
родитеље
,
а
бићемо
обоје
сретни
.
Свет
ће
само
знати
,
да
нећу
да
се
женим
.
И
то
ће
бити
цела
парада
.
“
Тај
предлог
заболео
ме
и
увредио
до
дна
душе
моје
.
Чинило
ми
се
,
да
се
и
он
сам
стиди
жене
из
нижег
сталежа
.
Разлог
нисам
имала
;
али
љубав
је
најосетљивија
,
па
с
тога
често
и
неповерљива
.
Кад
је
то
видео
,
хтео
је
све
жртвовати
.
Но
тада
је
било
касно
.
Осећала
сам
каква
нас
провалија
дели
;
он
је
био
њежно
чедо
аристокрације
а
ја
дете
народа
.
Назори
нам
се
истина
слагали
,
или
тек
доникле
,
а
после
се
опет
разилазили
.
Но
ту
неједнакост
изједначило
би
време
и
љубав
,
да
само
није
било
другога
—
чинило
ми
се
,
да
је
врло
слаб
за
жртву
,
што
ми
је
хтеде
поднети
.
Примити
је
никако
нисам
смела
,
бар
не
с
мирном
савешћу
.
Навикнут
је
био
на
комотан
живот
и
раскошну
удобност
,
коју
неби
могао
имати
,
кад
би
се
наслеђа
одрекао
.
Мене
ради
био
би
хладније
приман
и
у
круговима
,
у
којима
је
одрастао
,
а
то
све
болело
би
га
,
кад
би
први
љубавни
занос
прешао
;
те
би
ме
и
нехотице
почео
сматрати
као
узрок
своје
несреће
.
Опет
се
поновиле
препаћене
муке
:
умртвила
сам
своје
срце
и
одбила
га
,
као
некада
Милана
.
—
После
неколико
дана
био
је
већ
веран
са
ћерком
богата
поседника
П
...
ћа
.
Да
ли
из
наклоности
,
никад
нисам
дознала
.
Клонила
сам
се
њега
и
породице
му
.
Но
у
њему
је
сад
тек
беснила
„
плава
крв
“
.
—
Осећао
се
увређен
,
па
из
освете
газио
ми
углед
где
год
је
могао
.
Доказа
,
да
ме
није
разумео
а
још
мање
љубио
оном
љубављу
,
којом
ја
њега
.
Други
је
био
такође
ваљан
младић
,
али
млађи
од
мене
.
Згрозила
сам
се
,
кад
сам
осетила
да
љубим
човека
млађег
од
себе
.
То
се
није
слагало
с
моји
назори
.
Али
све
бадава
;
ја
сам
га
поштовала
и
љубила
свим
срцем
својим
.
Срцу
нисам
могла
забранити
да
га
не
љуби
.
Но
,
да
ме
је
језик
одао
,
ја
бих
га
оцекла
,
а
око
би
своје
ископала
,
ако
би
хтело
одати
,
како
ми
је
у
срцу
.
—
Била
сам
вулкан
,
по
чијој
површини
често
ходим
и
не
слутећи
шта
у
њему
врије
и
кува
.
Љубила
сам
га
,
али
сам
била
старија
,
па
ми
се
чинило
да
ми
је
дужност
да
га
одбијем
.
„
Он
брка
поштовање
са
љубављу
,
а
док
први
занос
пређе
па
увиди
,
да
сам
и
ја
погрешива
—
постаћу
му
равнодушна
.
“
мислила
сам
,
па
га
одбила
ради
његове
среће
и
своје
дужности
.
Боривој
је
имао
право
,
кад
је
рекао
,
да
је
у
мени
море
осећаја
,
али
да
су
потчињени
разуму
.
Шта
ли
сам
ту
препатила
!
Па
и
опет
ме
није
разумео
.
На
брзо
се
оженио
,
па
ми
и
он
газио
углед
где
год
је
могао
.
Био
је
као
и
сви
други
.
Но
нека
му
је
просто
—
није
знао
шта
чини
.
Опет
је
текла
река
времена
,
носећи
и
добро
и
зло
у
море
заборава
.
Просилаца
сам
и
сад
имала
:
младих
и
старијих
,
момака
и
удоваца
,
богатих
и
сиромашних
,
учених
и
дресиратих
;
само
не
онаквих
каквих
сам
ја
хтела
.
Сваки
од
њих
имао
је
разлога
зашто
ме
хоће
.
Један
ме
хтео
због
овог
,
други
због
оног
,
а
ни
један
због
мене
саме
.
т
.
ј
.
због
мојих
мана
и
врлина
заједно
.
Доцније
,
кад
сам
почела
осећати
празнину
усамљеног
живота
свог
,
усвојила
сам
сестрину
Данку
.
Дете
сам
врло
волела
а
и
оно
је
мени
необично
одано
,
скоро
већма
но
рођеној
матери
својој
.
Мајчински
осећаји
пунили
су
ми
сада
душу
.
Ни
једна
жртва
није
ми
била
велика
,
кад
се
тицала
Данке
.
Васпитала
сам
је
образовала
како
сам
најбоље
могла
;
важила
је
као
најбоља
и
најобразованија
девојка
у
месту
и
околини
.
Дође
време
и
њезиној
удадби
.
Просилаца
је
имала
врло
много
;
знало
се
,
да
ће
она
бити
моја
насљедница
,
а
само
кућа
и
земља
вредила
ми
је
преко
пет
хиљада
.
Избор
младожење
оставила
сам
њезиним
родитељима
,
а
поглавито
њојзи
.
Они
изабраше
ваљана
образована
младића
званичника
,
јединца
сина
прилично
имућних
родитеља
.
Родитељи
његови
искаше
,
да
одмах
званично
предам
сво
своје
добро
своме
зету
а
њиховом
сину
.
То
ми
се
није
допало
,
али
деца
се
волела
а
родитељи
не
попуштају
,
па
шта
сам
знала
друго
чинити
,
ја
—
која
сам
знала
,
шта
значи
одрећи
се
љубави
своје
?
!
Предала
сам
му
све
у
руке
,
уговоривши
,
да
ме
имају
у
старости
издржавати
као
рођену
матер
своју
,
а
док
сам
млађа
,
издржаваћу
се
сама
.
Десет
година
живила
сам
тако
,
радећи
и
хранећи
се
.
Десет
година
ме
поштовали
као
рођену
матер
своју
.
Једанаесте
године
заболеше
ме
очи
,
већ
је
изгледало
да
ћу
вид
сасвим
изгубити
.
Радити
више
нисам
смела
,
те
дођох
њима
у
кућу
.
Док
је
трајало
новца
од
касније
зараде
моје
поштовали
ме
,
али
кад
је
требало
који
новчић
потрошити
од
онога
,
што
сам
им
поклонила
,
преседао
ми
сваки
залогај
.
„
Смрт
или
вид
“
била
је
сад
сва
жеља
моја
.
—
Све
што
сам
још
своје
имала
,
претворила
сам
у
новац
и
тражила
себи
лека
.
Зарад
тога
дошла
сам
и
амо
у
Т
.
,
чула
сам
за
овдашњег
ваљаног
доктора
очију
.
Годину
дана
лечио
ме
је
и
божијом
помоћу
спасао
вид
.
Заостала
сам
овде
.
Радити
се
могло
и
овде
а
тешко
ми
било
враћати
онима
,
који
су
ме
скоро
—
отерали
.
Од
саме
зараде
своје
нисам
могла
сад
живети
,
те
молим
зета
,
да
ми
даде
припомоћ
.
Лепим
није
хтео
,
за
то
је
суд
решио
10
фор
.
месечно
.
Могла
сам
добити
и
више
,
но
ја
сам
зарад
Данкина
мира
пристала
на
—
најмање
.
Сад
сам
сасвим
усамљена
.
Сви
сродници
осим
Данке
већ
су
под
земљом
.
Докле
ћу
живети
и
како
ћу
свршити
,
не
могу
знати
,
ал
срце
ми
каже
,
да
ме
Данка
бар
у
последњем
часу
оставити
неће
.
Поштује
и
воли
она
мене
,
али
зависи
од
—
мужа
.
Нека
је
просто
и
њему
;
није
он
први
у
ком
је
жудња
за
богатством
,
уништила
сваку
човечност
.
То
је
моја
историја
.
У
колико
сам
грешила
,
не
могу
сама
увидети
;
само
знам
да
:
Нисам
баш
ни
много
хтела
Ал
’
жеља
ми
беше
смела
,
Задовољство
је
однела
.
Желила
сам
свуда
правду
;
Њу
сам
вазда
поштовала
,
За
њу
бих
и
срећу
дала
.
И
срце
ми
било
врело
—
Осећаја
бујно
врело
—
Љубав
је
тек
чисту
хтело
.
Па
сад
не
знам
грех
шта
ми
је
,
Или
је
грех
правду
тражит
,
За
све
друго
мало
марит
?
Или
је
грех
хтети
љубав
,
Чисту
,
праву
,
непритворну
,
Себичношћу
несмешану
Искреношћу
провејану
Племенитошћу
скопчану
?
Грех
ако
је
то
желити
,
Ја
сам
онда
црни
грешник
,
Не
треба
му
опростити
Заслужио
је
патити
.
Ја
сам
свршила
а
ко
осећа
да
је
чистији
,
нека
дигне
камен
на
мене
и
нека
ми
каља
успомену
!
СТАНА
.
Сутра
дан
сам
јој
однела
књижицу
.
—
Како
вам
се
допада
мој
живот
?
питала
ме
смешећи
се
.
Ћутала
сам
за
тренутак
.
Нисам
одмах
нашла
згодна
одговора
.
—
Чудно
питам
,
јел-те
?
Коме
би
се
допадала
патња
!
Молила
сам
је
,
да
ми
остави
књижицу
још
за
који
дан
,
да
је
препишем
.
—
Шта
ће
вам
?
Ваљда
не
мислите
с
њоме
на
јвност
?
Поруменила
сам
.
—
Ништа
,
ништа
,
храбрила
ме
;
није
то
тајна
.
Сме
свако
знати
;
само
немојте
за
мога
живота
,
а
нећете
дуго
чекати
,
још
који
дан
.
Погледала
сам
је
тужно
.
У
њезиним
очима
не
беше
ни
трага
од
туге
.
За
цело
јој
не
беше
жао
живота
.
—
Дакле
ни
ту
се
нисам
преварила
?
ви
и
пишете
?
Незадовољни
сте
можда
с
оним
што
вас
окружава
?
Али
с
мојом
приповетком
не
ћете
стећи
гласа
.
Таких
„
романа
“
мало
ћете
продати
...
...
—
Зашто
,
мајко
?
—
Рећиће
се
можда
,
да
вам
је
јунакиња
сувише
идеално
створење
,
ексцентрична
биљка
или
томе
подобно
.
Данашње
,
модерне
јунакиње
друкчијег
су
соја
...
Смејала
се
загонетним
смејом
;
нисам
могла
да
одредим
,
дали
себи
или
—
модерним
јунакињама
.
Гледала
сам
је
неразумевајући
.
—
Јесте
ћерко
,
продужи
она
;
данашње
су
јунакиње
друкчије
.
Има
их
поглавито
две
врсте
.
Прва
и
најновија
врста
,
узор
јунакиња
обично
су
женскиње
мање
лепе
,
али
тим
више
даровите
,
образоване
и
учене
.
Оне
гледају
у
свет
смело
,
разборито
и
са
самопоуздањем
.
Све
су
дурашне
и
еманциповане
од
сваке
предрасуде
.
Гледиште
им
је
хладно
и
природно
.
Дружење
с
мушки
интимно
,
често
интимније
но
с
женскињом
.
Остало
је
женскиње
ограничено
,
а
оно
се
узвисило
над
њиме
,
па
нико
не
замера
.
С
радошћу
узима
стан
тако
усамљено
женскиње
у
друштву
са
каквим
добрим
другом
;
неће
становати
у
једној
соби
,
а
што
су
ближе
,
тим
боље
;
ко
би
још
тако
луд
био
да
крати
себи
пријатну
забаву
и
то
„
света
ради
!
“
Зар
не
пролази
и
сунце
кроз
каљава
места
,
на
остане
чисто
?
!
Тако
се
ћерко
,
ту
обично
мисли
и
ради
,
а
ево
на
рачун
разума
.
Међу
тим
слабо
се
ко
обзире
на
савете
његове
,
већ
се
поводи
за
срцем
и
одаје
љубавном
уживању
без
борбе
и
устезања
...
...
Осећаји
су
им
до
душе
искрени
и
чисти
,
али
шта
вреди
,
кад
је
љубавник
,
на
рачун
природности
или
мушке
несталности
оставља
баш
онда
,
кад
је
она
разуму
сасвим
окренула
леђа
и
—
поклизла
.
Тасе
се
онда
јунакиње
или
дижу
,
те
блистају
као
звезда
,
или
клизају
све
даље
и
даље
док
не
пропадну
у
глибу
—
порока
.
Друга
врста
јунакиња
,
сушта
је
наивност
а
по
лепоти
и
доброти
прави
анђео
и
неко
надземно
створење
.
Од
ње
несме
нико
—
па
ни
писац
—
тражити
да
уме
мислити
.
Она
је
обично
тако
безазлена
,
да
не
зна
ни
„
на
чем
жито
расте
...
“
Ко
год
хоће
може
је
преварити
и
онда
,
грех
на
његову
душу
.
Није
она
крива
што
је
тако
анђеоска
створа
,
па
дошла
у
руке
нечовеку
...
...
Од
ње
је
доста
,
што
је
лепа
и
што
је
умела
страсно
љубити
ма
и
недостојно
и
моментано
...
Често
су
такве
јунакиње
и
детињасто
тврдоглаве
.
Онда
се
обично
вели
,
да
су
својој
љубави
сталне
.
Она
хоће
да
има
љубљену
особу
пошто
по
то
;
па
руши
све
што
јој
је
на
путу
;
брак
се
ту
гази
нотама
,
вера
издаје
а
народност
продаје
.
Ништа
јој
није
свето
,
често
ни
сама
срећа
па
и
живот
љубљене
особе
,
јер
у
место
да
себе
победи
и
да
та
се
одрече
,
она
га
гони
својом
страшћу
на
само
убиство
и
вуче
пропаст
.
Ове
врсте
јунакиња
понајвише
је
идеал
,
спољашњи
блесак
и
спољашњост
у
опште
,
а
последица
је
браколомство
и
самоубиство
.
То
видите
,
мени
изгледа
врло
себично
.
„
Не
ћу
да
живим
,
кад
га
немам
и
кад
нисам
сретна
!
“
То
истина
говори
очајање
,
али
више
и
чешће
лакоумље
и
себичност
.
Зар
је
човек
рођен
тек
да
само
ужива
?
Зар
он
нема
племенитија
позива
?
Истина
је
света
,
да
је
свака
љубав
спојена
са
тежњом
и
чежњом
,
да
нам
је
љубљена
особа
у
близини
и
да
је
поседавамо
.
Али
зар
се
не
може
љубити
и
из
даљине
?
Зар
на
пример
мајка
мање
љуби
своје
чедо
,
кад
оно
није
код
ње
?
Не
,
она
га
љуби
увек
и
свуда
и
ми
би
је
презирали
,
кад
га
она
неби
пустила
од
себе
,
онда
кад
би
с
њоме
заједно
пропало
,
а
у
даљини
се
сијао
зрачак
наде
за
спас
његов
.
Ми
би
је
велим
презирали
;
особито
кад
би
тај
растанак
изискивала
и
друга
дужност
.
Тако
је
с
мајчинском
љубављу
,
а
тако
треба
да
буде
и
код
полске
истинске
љубави
.
Свуда
,
где
није
тако
,
само
је
гадна
страст
животињска
нагона
и
ништа
више
!
(
Ја
)
нисам
била
така
.
За
то
сам
незгодна
јунакиња
.
Да
то
будем
,
требала
сам
се
убити
или
поклизнути
...
...
Ја
...
...
Зачуђено
гледала
сам
старицу
;
очи
јој
се
сјале
у
светом
одушевљењу
дужности
а
лице
јој
облила
лака
румен
.
Гледајући
је
тако
појмила
сам
њезино
некадашње
самопрегоревање
зарад
дужности
према
другима
.
У
том
закуца
неко
на
вратима
.
На
старично
„
слободно
,
“
уђе
нека
по
изгледу
отмена
госпа
.
Дошла
је
да
наручи
неколико
пари
чарапа
за
„
штафир
“
своје
кћери
.
Опростила
сам
се
на
брзу
руку
,
обећавши
да
ћу
скоро
опет
доћи
.
Оне
ме
задржавала
,
но
остати
нисам
хтела
.
Чинило
ми
се
,
да
страна
госпа
ишчекује
мој
одлазак
.
Тек
што
сам
преписала
књижицу
,
дође
ми
од
куће
писмо
,
да
сам
нужна
код
куће
.
Опремила
сам
се
за
пут
,
а
пре
тога
отишла
и
баба
-
Стани
.
Кад
је
чула
да
одлазим
,
заплакала
се
.
—
Збогом
ћерко
,
јецала
је
загрливши
ме
;
осећам
да
вас
више
видети
нећу
.
Сетите
се
кад-год
и
мене
,
а
ја
ћу
се
вас
сећати
до
своје
смрти
!
Кад
сам
лане
била
у
Т
.
,
отишла
сам
опет
да
видим
баба
-
Стану
.
У
њезиној
соби
застала
сам
неку
младу
раделицу
.
Баба
-
Стана
беше
—
мртва
.
—
Знате-ли
што
о
њој
?
питала
сам
раделицу
ту
.
—
Знам
само
да
је
пролетос
умрла
.
Него
ако
је
повољи
да
дозовем
Мари
-нени
?
Она
је
добро
зна
.
Станује
одма
у
другој
соби
а
она
је
и
неговала
у
болести
.
—
Молим
вас
,
дозовите
је
.
Мари-нени
беше
доброћуда
изгледа
старица
и
врло
разговорна
.
—
О
,
знам
је
добро
,
говорила
је
она
.
Ја
сам
је
и
дворила
;
за
то
ми
је
оставила
сав
свој
„
веш
“
и
одело
.
Била
је
то
честита
и
добра
душа
.
Није
сирота
дуго
лежала
;
само
две
недеље
.
Доктора
није
хтела
.
„
Од
овог
ме
нико
не
излечи
,
сека-Мари
,
“
говорила
ми
,
кад
сам
је
нудила
,
да
зове
доктора
.
Сирота
,
знам
зашто
;
није
јој
се
баш
милило
живити
.
Знам
ја
како
је
то
кад
је
човек
сам
!
Сузе
јој
се
засијаше
у
очима
.
Она
их
руком
убриса
и
настави
:
—
Три
дана
пред
смрт
,
молила
је
кућњег
газду
да
телеграфише
по
неку
њену
рођаку
тамо
у
Срем
.
Учинимо
јој
по
жељи
и
онда
је
била
мирнија
.
—
Је-ли
рођака
дошла
?
питала
сам
радознало
.
Знала
сам
да
је
то
била
Данка
.
—
Дошла
је
,
таман
да
јој
очи
склопи
и
да
је
сахрани
;
после
два
сата
је
издахнула
.
Била
је
до
смрти
при
свести
.
Па
како
се
радовала
,
кад
је
видила
рођаку
!
О
,
то
никад
нећу
заборавити
.
Па
и
сирота
рођака
још
доста
млада
лепа
женица
,
толико
је
плакала
за
њом
,
да
сам
мислила
,
поболеће
се
.
Једва
сам
је
утешила
.
Сахранила
је
лепо
,
тамо
у
варошко
гробље
.
Метнула
јој
и
каменит
крст
,
али
без
сваког
знака
и
натписа
.
Кад
сам
је
питала
,
зашто
:
каже
:
„
тако
ми
је
покојница
наручила
.
“
Кад
смо
је
сахранили
,
седила
је
дубоко
у
ноћ
и
читала
неку
рукописну
књижицу
.
Кад
је
прочитала
,
спалила
је
ту
у
камину
.
Каже
,
и
то
јој
покојница
наручила
.
