ФАТИ-
СУЛТАН
ЈЕЛЕНА
ЈОВ
.
ДИМИТРИЈЕВИЋА
ФАТИ-
СУЛТАН
САФИ-
ХАНУМ
МЕЈРЕМ-
ХАНУМ
БЕОГРАД
ШТАМПАРИЈА
„
ДОСИТИЈЕ
ОБРАДОВИЋ
“
Чика-Љубина
улица
,
8
.
1907
ФАТИ-
СУЛТАН
Госпођи
Јоки
Петровић
-Његош
И
Шућур
!
Прогнаше
онога
бесног
пса
,
коме
човеков
живот
није
ништа
;
прогнаше
га
далеко
,
где
се
зими
снег
не
топи
за
месец
дана
и
више
;
протера
га
сам
падишах
,
цар
царева
,
пуномоћник
Алахов
.
Шућур
!
Овако
узвикиваху
једнога
петка
неколике
цариградске
хануме
,
чучећи
на
обали
Златнога
Рога
,
гледајући
где
уђе
у
велику
морску
лађу
Ахмед
-Хафуз
,
то
јест
човек
који
зна
коран
напамет
,
први
имам
Свете
Софије
,
рођак
султана
Махмуда
,
цара
царева
,
пуномоћника
Алахова
.
И
пре
неки
дан
убио
човека
,
ни
крива
ни
дужна
,
у
лудилу
које
га
спопада
кад
год
се
опије
;
па
уместо
да
га
већ
једанпут
казне
смрћу
,
досудише
му
„
сургун
“
.
С
њим
је
и
његова
ханума
,
и
кћи
,
јединица
,
лепа
као
руже
што
осташе
саме
у
пустој
башти
његовој
,
Фати
-
Султан
...
Од
рода
је
султанова
,
зато
је
зову
султан
,
то
јест
принцеза
.
А
куда
ће
из
Цариграда
?
„
Цариград
види
па
умри
!
Али
не
,
немој
умрети
,
но
живи
и
гледај
:
пошто
си
га
видео
,
грејао
се
на
његову
сунцу
,
огледао
се
у
његова
два
мора
,
Златном
Рогу
и
Босфору
,
носићеш
га
у
срцу
до
века
,
па
баш
да
живиш
,
пошто
си
га
видео
,
још
сто
година
“
.
Тако
говоре
хануме
.
И
тај
дивни
град
,
с
много
душа
,
велики
,
по
мусломански
и
Стамбол
и
Дер-Се’адет
/
,
то
јест
Врата
Блаженства
,
на
седам
брегова
искићеним
смоквама
и
маслинама
,
лимунима
и
неранџама
,
и
ружама
,
и
јасмином
,
тај
чаробни
град
Фати
-
султан
оставља
онда
кад
треба
да
је
у
њему
...
;
велика
је
,
девојка
.
Родитељи
греше
,
деца
испаштају
...
Путоваше
до
Солуна
лађом
,
а
од
Солуна
коњима
и
тахтариванима
путовали
су
дуго
до
Прокупља
;
Прокупље
је
Ахмед
-хафузу
досуђено
за
„
сургун
.
“
На
уживање
му
дато
пет
села
у
околини
Ниша
,
и
Прокупља
,
дивљега
лепотана
,
где
се
поветарац
разговара
с
Топлицом
;
где
мучи
опустела
Југ-Богданова
кула
,
гледајући
,
муком
,
чуда
бесних
освајача
царевине
српске
.
Пре
српска
села
,
сад
лудога
Ахмед
-хафуза
спахилуци
...
Не
прође
много
,
па
хафуз
и
овде
уби
човека
,
и
даде
крвнину
пола
Житорађа
.
Мало
,
па
опет
уби
човека
,
те
даде
другу
половину
Житорађа
.
Отац
дивља
звер
,
а
кћи
питома
голубица
.
И
жена
му
је
добра
;
у
кући
је
,
штоно
реч
,
мања
од
макова
зрна
.
Ади
да
није
таква
,
одлетела
би
јој
с
рамена
глава
одавно
,
нарочито
кад
хафуз
није
при
себи
:
бекрија
је
бивши
имам
Свете
Софије
да
му
је
мучно
наћи
пара
.
У
кући
свађа
,
сваки
час
;
али
,
пуста
младост
!
Фати-
султан
је
ипак
весела
,
па
и
тужну
,
много
забринуту
мајку
често
разговори
,
и
развесели
.
Удаљена
од
свога
завичаја
,
Фати
-
султан
и
овде
нађе
другарице
,
девојке
,
турске
,
Прокупчанке
,
које
јој
причају
о
Прокупљу
,
о
женама
,
о
девојкама
,
о
младићима
,
о
љубави
.
„
Зар
и
овде
има
љубави
?
“
упита
једном
,
зачуђено
,
Фати
-
султан
:
а
њене
се
другарице
насмејаше
;
једна
рече
:
„
Паметна
си
,
а
лудо
питаш
,
Фати
-
султан
-
ханум
!
Где
је
Алах
,
ту
је
и
љубав
;
а
кажи
један
град
,
или
једно
село
,
или
гору
,
или
воду
где
није
Алаха
?
“
Она
се
застиде
,
поцрвене
:
истина
лудо
питала
.
Нарочито
виде
да
је
лудо
питала
кад
се
заљуби
...
Виде
једнога
младића
,
Арнаутина
,
јединца
сина
,
и
мезимца
старога
мула
-
Халима
,
Шкодралије
,
поглавара
племена
Војњака
,
виде
га
и
у
њега
се
заљуби
.
Шкодралија
живи
у
Арнаутлуку
,
и
лети
и
зими
,
али
му
син
долази
у
Прокупље
врло
често
;
а
кад
пројезди
махалама
,
кадуне
се
,
и
жене
и
девојке
,
гурају
уз
кафезе
,
решетке
на
прозорима
,
па
се
диве
младићу
,
његовој
лепоти
,
његову
оделу
,
његову
коњу
,
коњској
опреми
,
и
питају
се
ко
је
поноситији
,
младић
или
ат
његов
:
извија
дугачки
врат
,
а
танким
ногама
мислиш
не
додирује
земљу
...
Пројезди
махалама
,
па
стане
пред
капијом
своје
сестре
удате
овде
,
до
куће
Ахмед
-хафузове
:
ту
му
приђе
сестрин
сеиз
,
ухвати
под
њим
ата
,
да
га
причува
,
знојава
провода
,
док
се
он
са
сестром
види
,
поразговара
.
По
некад
му
воде
коња
у
коњушницу
;
а
он
се
са
сестром
,
много
старијом
од
себе
,
дуго
разговара
,
и
код
ње
руча
,
седи
до
икиндије
;
после
се
прашта
као
да
ће
Вог
зна
куд
,
а
не
у
Топлицу
,
оцу
и
мајци
,
старој
...
И
отац
му
стар
;
има
осамдесет
,
веле
,
ако
је
крепак
,
ако
из
пушке
нишани
боље
него
многи
младић
.
Фати-
султан
виђа
младића
често
:
једанпут
га
видела
кроз
пробушену
ограду
,
једанпут
кроз
одшкринуту
капију
,
једанпут
идући
једној
другарици
,
и
једанпут
враћајући
се
из
хамама
,
много
пута
кроз
прозорске
решетке
;
виђа
га
,
воли
га
,
много
,
њој
се
чини
више
од
очију
,
од
живота
,
и
од
завичаја
.
Али
што
је
чудновато
,
и
он
њу
воли
,
и
ако
је
никад
није
видео
;
ради
ње
сваки
дан
у
Прокупље
долази
,
и
ради
ње
свако
јутро
,
сваке
икиндије
мимо
њену
кућу
пролази
:
бели
му
се
хаљина
,
фистан
,
широка
,
у
небројено
бора
,
разастрта
по
кадивеној
хаши
,
бели
се
као
лабуд
;
а
са
зеленог
чоханог
гуња
чепкени
,
од
силнога
веза
раменима
му
претегли
,
трепери
,
према
сунцу
,
чисто
знато
;
и
сија
му
се
џамадан
од
црвене
кадиве
извезен
златом
;
и
сијају
му
се
златом
везени
од
црвене
чохе
тозлуци
.
Ти
његови
тозлуци
,
причају
се
!
Њих
су
везле
,
у
Нишу
,
најбоље
терзије
.
На
глави
му
фес
с
дугачком
китом
,
а
испод
феса
види
му
се
чикмани
ћулав
:
ћулав
му
је
израдила
сестра
његова
.
Силај
,
па
у
силају
јатаган
и
две
мале
пушке
пећанке
,
са
сребрним
јабукама
искићеним
драгим
камењем
,
те
према
сунцу
дају
од
себе
све
боје
;
о
силај
му
три
паласке
са
златним
китама
;
преко
рамена
му
љута
арнаутка
.
Арнаутин
је
висок
,
и
за
своје
године
врло
крупан
:
још
мало
па
ће
ступити
у
осамнаесту
.
Лице
му
лепо
,
мушко
,
сунцем
преплануто
;
бркова
још
нема
,
тек
га
сад
гарила
мрка
наусница
,
испод
које
се
,
при
сваком
осмејку
,
указују
равни
пошироки
и
чести
зуби
,
с
ивицама
и
глеђом
као
у
детета
.
Очију
је
црних
и
крупних
,
смелих
као
у
човека
,
чедних
као
у
девојке
.
Истина
,
и
он
је
задиркивао
многу
лепу
Циганчицу
,
али
је
још
„
гонџе-лале
“
...
Никад
није
видео
Фати
-
султан
-
хануму
,
а
толико
је
познаје
,
да
би
јој
могао
,
чини
му
се
,
израдити
слику
на
белу
платну
,
на
свили
:
сликао
би
је
,
али
не
уме
,
и
не
сме
,
јер
је
чуо
да
је
грехота
радити
што
по
обрасцу
јединога
Алаха
.
Једно
вече
,
кад
се
врати
из
града
и
хтеде
ући
у
одају
,
родитељима
,
чу
да
му
се
родитељи
полако
разговарају
о
његовој
женидби
,
па
се
уплаши
,
коју
ли
су
му
изабрали
.
Он
воли
Фати
-
султан
-
хануму
,
а
срамота
га
да
им
каже
.
Лепа
је
...
Нека
питају
своју
кћер
;
она
ће
и
њима
казати
колико
је
лепа
Фати
-
султан
.
А
кад
из
одаје
изиђе
мула
,
као
џин
,
дугачке
беле
браде
,
Исмаил
оде
мајци
,
поче
да
се
око
ње
мази
,
да
је
испитује
.
„
Кад
би
нешто
мајка
рекла
:
просићемо
ти
Фати
-
султан
,
ја
бих
јој
пољубио
руку
сто
пута
и
секао
бих
курбан
(
жртву
)
црнога
овна
“
.
Тако
помисли
,
и
узе
молити
Бога
.
И
чини
му
се
да
га
умоли
,
кад
му
мајка
рече
:
„
Просићемо
ти
,
сине
,
Фати
-
султан
.
Сестра
ти
казује
да
је
то
красна
девојка
,
и
лепа
,
па
смо
се
мула
и
ја
разговорили
и
договорили
“
...
Он
је
ижљубио
мајци
руку
,
и
„
секао
“
црни
курбан
.
ИИ
Фати-
султан
је
венчана
;
и
свадба
ће
јој
скоро
,
чим
буде
с
даровима
готова
.
Мимо
кафезе
јој
пролази
младожења
;
она
га
дочекује
крадом
,
иза
кафеза
,
да
је
нико
не
спази
;
дочекује
га
с
осмехом
,
испраћа
га
са
сузом
,
и
са
жељом
,
да
јој
што
пре
дође
највећи
празник
—
свадба
.
Сад
је
Исмаил
-
бег
видео
Фати
-
султан
:
једанпут
с
отлукане
,
једанпут
са
зерделије
;
данас
кроз
капиџик
:
сестра
му
удесила
састанак
.
Фати-
султан
,
чучећи
на
зеленој
трави
,
сва
у
бело
,
личи
на
љиљан
.
А
и
она
је
као
љиљан
,
чиста
је
,
чисте
јој
очи
,
којима
се
чуди
Арнаутин
,
и
чисто
јој
лице
,
коме
се
такођер
чуди
Арнаутин
,
јер
он
није
мислио
да
може
бити
тако
белога
лица
под
топлим
сунцем
стамболским
.
Очи
га
задивљавају
,
и
збуњују
,
а
коса
опија
као
зумбул
,
јасмин
,
њена
светла
мека
коса
,
густа
и
дугачка
,
коју
негује
материна
љубав
,
још
чешљају
руке
материне
...
Разговарају
се
,
гледају
се
;
он
,
у
љубавном
заносу
,
додирну
врховима
прстију
њено
лице
,
и
очи
,
и
косу
,
па
их
тада
узе
љубити
говорећи
:
—
Фати-
султан
,
срећа
!
А
она
се
промени
у
лицу
и
рече
:
—
Исмаил
-
бег
...
ћути
!
—
Зашто
да
ћутим
,
Фати
-
султан
?
—
Па
...
страх
ме
,
јер
сам
...
—
Шта
,
ханум
?
Чега
се
бојиш
?
Венчани
смо
,
хвала
Богу
;
а
нашем
се
венчању
нисмо
обрадовали
само
ми
,
или
само
наши
родитељи
,
моја
сестра
,
него
све
Прокупље
,
сав
Арнаутлук
.
Који
год
ми
каже
:
„
Срећна
ти
невеста
!
“
смеје
се
...
познајем
да
се
све
живо
радује
,
и
да
...
—
Радује
се
,
али
...
Ја
сам
ноћас
снила
...
,
па
...
Не
доврши
него
белим
ручицама
,
меким
као
паперје
покри
очи
:
да
не
гледа
ноћашњи
сан
,
што
јој
изиђе
пред
очи
као
јава
;
а
он
јој
гледа
руке
и
не
мислећи
на
њен
сан
,
па
се
неколико
пута
сеже
и
не
смеде
их
додирнути
својом
препланутом
и
доста
рапавом
руком
.
Не
пита
је
шта
је
снила
,
да
се
она
,
казујући
му
сан
,
још
више
не
уплаши
,
но
само
рече
;
—
Ја
се
не
чудим
теби
,
назли-
Стамболко
,
али
се
чудим
својој
нени
.
Моја
је
нене
Арнаутка
.
Колико
сам
пута
гледао
,
кад
сам
био
мали
,
где
нене
,
веселећи
се
с
другарицама
,
пуца
из
две
мале
пушке
од
једанпут
.
А
једанпут
је
убила
из
дугачке
пушке
медведа
,
кад
је
с
планине
,
по
грдном
снегу
,
сишао
у
село
.
Нене
ми
се
није
бојала
никога
до
Бога
и
мула
-
Халима
,
а
ево
два
три
дана
како
се
боји
некаквога
сна
!
Кад
пођем
у
град
од
страха
дрхти
;
кад
се
вратим
из
града
радује
се
...
.
;
и
видео
сам
:
клања
и
кад
није
време
молитви
...
—
Кад
ово
чу
,
Фати
-
султан
се
још
више
уплаши
;
а
Исмаил
рече
:
Што
се
бојите
,
ти
и
моја
нене
?
Фати-
султан
,
кад
би
нешто
хтео
да
те
отме
сам
падишах
,
ја
бих
и
њега
убио
,
бесу
ти
дајем
.
Знаш
ли
шта
је
то
беса
?
Часна
реч
у
Арнаута
.
Знаш
ли
да
је
Арнаутину
више
једна
беса
,
него
Турчину
,
опрости
,
сто
заклетава
?
Он
говори
,
очи
му
се
сијају
,
лице
се
зажарило
:
бесу
даје
својој
невести
;
рука
му
пала
на
искићену
јабуку
једне
мале
пушке
.
Фати-
султан
-
хануми
се
,
у
овом
часу
,
учини
толико
леп
,
прегорела
би
,
зацело
,
и
спомен
на
свој
завичај
,
кад
би
могла
да
заборави
ноћашњи
сан
.
Па
гледајући
у
њега
поче
,
лепо
,
лепим
наречјем
цариградским
:
—
Мој
је
отац
био
први
имам
Аја-Софије
,
и
хафуз
је
,
зна
напамет
мусаф
од
корица
до
корица
,
па
и
мене
учио
мусафу
,
ја
многе
суре
знам
онако
,
напамет
,
па
за
то
знам
шта
је
небо
,
земља
,
рај
,
пакао
,
анђели
,
ђаволи
.
Ја
,
Исмаил
-
бег
,
знам
нашу
највећу
заклетву
валлахи
,
биллахи
,
таллахи
.
Кад
би
ме
неки
раставио
од
тебе
,
ја
бих
га
...
—
Кажи
,
кажи
,
вели
момче
задовољно
,
а
она
се
застиде
,
па
поче
да
крије
лице
и
да
се
смеје
.
Хтеде
рећи
да
би
некога
убила
из
пушке
,
па
се
сети
да
је
се
и
празне
боји
.
Би
јој
мило
што
се
не
расрди
кад
је
младожења
назва
назли-
Стамболком
.
Мало
поћуташе
,
па
он
узвикну
:
—
Аман
!
зар
нам
је
оваква
прва
забава
!
Мани
се
сна
,
не
бој
се
!
Ја
се
људи
не
бојим
,
па
баш
да
би
пошла
стотина
на
мене
једнога
.
А
ако
ће
ме
штогод
снаћи
од
Алаха
,
шућур
!
И
она
рече
„
шућур
“
па
погледа
у
небо
.
Она
му
није
више
о
сну
говорила
,
но
му
исказивала
љубав
погледима
,
осмесима
—
душом
;
он
,
гледајући
њене
усне
црвене
као
род
једне
вишње
у
богатој
воћем
Топлици
његовој
,
сети
се
једне
приче
свога
вернога
друга
Мифтара
,
сети
се
те
приче
,
њему
миле
,
нове
,
и
од
љубави
посрну
као
од
поветарца
„
сарош
каранфил
,
“
додирну
својим
чистим
уснама
њене
чисте
усне
,
као
што
сарош-каранфил
,
посрнув
,
први
цвет
до
себе
додирне
...
Да
га
крилати
коњи
,
ветрови
,
пренеше
у
Арабистан
,
где
,
како
су
му
причали
,
за
недељу
дана
роде
и
узру
лимуни
и
портокали
,
не
би
у
срцу
и
лицу
оволико
горео
.
Да
га
послужише
шербетом
оне
девице
којих
се
нису
дотакли
ни
човек
ни
ђеније
,
девице
што
личе
на
зумбул
и
на
мерџане
,
не
би
му
усне
осетиле
оволико
сласти
,
као
кад
се
дотакоше
усана
Фати
-
султан
-хануминих
.
Млад
,
он
није
веровао
,
и
ако
му
је
верни
Мифтар
причао
,
да
човеку
може
бити
и
на
земљи
као
на
небу
,
у
рају
где
је
зелених
башта
,
извора
,
девојака
с
великим
црним
очима
,
у
сеницама
,
сад
...
Дође
време
да
се
растану
;
он
извади
из
недара
низ
бисера
,
па
га
даде
невести
.
Мајка
му
овај
бисер
спремила
за
„
виђење
“
,
и
он
га
већ
три
дана
у
недрима
носи
,
гледајући
да
им
„
виђење
“
буде
пре
свадбе
.
Не
сачека
свадбу
;
данас
му
је
било
виђење
.
Овде
им
је
први
састанак
,
а
где
ће
им
бити
други
,
Алах
зна
...
ИИИ
Исмаил
је
пошао
из
Прокупља
много
доцније
но
други
пут
.
Пошао
је
у
ноћ
,
летњу
ноћ
,
лепу
,
обасјану
месецем
,
намирисану
мирисом
цвећа
,
освежену
росом
;
на
небу
пуно
звезда
,
трепте
,
и
час-по
па
се
покоја
угаси
;
Исмаил
је
попустио
коњу
дизгине
,
пустио
га
да
иде
како
хоће
,
полако
,
а
сам
је
подигао
главу
,
гледа
у
небо
,
тражи
звезду
своје
невесте
,
верујући
да
је
њена
звезда
најлепша
,
најсветлија
,
кад
је
она
онолико
лепа
,
онако
светла
.
Сестра
није
умела
да
му
је
опише
;
она
је
лепша
;
шта
је
он
данас
својим
очима
гледао
!
У
заносу
заборави
ата
,
заборави
где
је
...
У
ђердеку
је
с
невестом
...
Оживеше
приче
Мифтарове
...
;
умним
оком
не
гледа
Мифтара
и
његову
невесту
,
него
себе
и
Фати
-
султан
...
Љуби
јој
и
очи
и
лице
и
бело
грло
...
Пољубио
би
и
уста
,
а
још
се
уздржава
,
као
Мифтар
...
Узе
руку
,
белу
,
меку
као
паперје
,
каква
је
,
по
његову
мњењу
и
памети
,
само
у
оних
кадуна
које
се
зову
султан
;
узе
је
полако
,
пажљиво
,
како
би
узео
лептирова
крила
,
па
је
метну
на
свој
образ
.
Како
би
и
њу
ижљубио
,
а
не
може
,
и
ако
је
оволико
воли
;
јер
то
је
рука
,
истина
,
девојке
султан
али
и
његове
кадуне
.
Он
љуби
руку
само
својој
мајци
,
своме
оцу
,
својим
старијима
;
а
Фати
-
султан
-
хануми
је
он
старешина
,
господар
...
Грли
јој
вити
стас
...
„
Мифтара
је
затекла
у
постељи
само
једна
јутарња
молитва
,
мене
ће
три
“
...
Мисли
,
мисли
,
изненада
осети
њене
усне
на
својим
...
,
овако
ће
остати
до
зоре
...
Гру
!
Гру
!
плануше
неколике
пушке
кроз
пушкарнице
прокупачког
сараја
(
суда
)
,
мимо
који
пролажаше
Исмаил
,
сањајући
о
својој
првој
ноћи
.
Глухо
и
мртво
Прокупље
одјекну
на
све
четири
стране
,
а
Исмаил
се
стропошта
с
коња
,
не
пустив
ни
гласа
од
себе
;
чу
се
вриска
обезглављена
ата
,
и
опет
одјекну
глухо
и
мртво
Прокупље
...
Врисну
ат
још
једном
,
и
још
једанпут
над
својим
мртвим
господаром
,
па
тек
подиже
главу
и
полете
,
као
да
крила
доби
,
ка
Арнаутлуку
,
да
што
пре
однесе
црни
глас
родитељима
,
ојађеној
мајци
Исмаиловој
...
ИВ
Месец
је
тако
тужан
;
звезде
не
трепте
као
мало
час
;
ветар
је
удесио
жалосну
песму
.
Умукло
је
блејање
оваца
,
и
мукање
гојних
крава
и
волова
;
а
над
високом
кулом
старца
мула
-
Халима
између
расејаних
ниских
кућа
арнаутских
,
и
окречених
и
неокречених
,
покривених
и
сламом
и
плочама
,
што
вире
из
бујног
зеленила
красне
Топлице
,
—
над
том
високом
а
трошном
кулом
зачу
се
кроз
ноћну
тишину
јејина
,
тица
злослутница
:
зајецаше
струне
на
гуслама
од
ветра
кроз
незатворене
капцима
прозоре
;
потресе
се
покривена
паучином
икона
Светога
Николе
на
тавану
мула
-Халимове
куле
;
ваљда
се
потресе
сам
светитељ
с
несреће
потомка
оних
што
су
се
пред
њим
часним
крстом
крстили
и
служили
му
службу
свету
...
На
једном
шареном
јастуку
,
напуњеном
сламом
,
седи
мула
-Халимовица
:
обухватила
рукама
колена
,
метнула
браду
на
њих
,
па
се
клати
,
дрхти
,
трза
се
,
ослушкује
.
Чека
сина
још
од
вечерње
,
па
никако
да
га
дочека
.
И
мула
-
Халим
не
спава
.
—
Да
пошаљемо
у
град
Суљу
,
ја
Саида
,
а
,
мула
?
—
Још
мало
...
Млад
,
и
луд
,
па
се
задоцнио
...
Оставио
да
дође
сутра
.
Мајка
се
заљуља
још
више
,
и
узе
мрмљати
молитву
.
У
ниској
готово
празној
соби
јасно
се
разумевало
с
материних
усана
Аллах
-екбер
,
и
у
томе
се
зачу
вриска
ата
Исмаилова
.
—
Алла
’
!
узвикну
стара
Арнаутка
,
и
скочи
,
покуша
,
онако
стара
,
да
истрчи
,
па
не
могаде
,
но
се
заљуља
и
лупи
о
под
застрвен
асуром
.
Материно
је
срце
разумело
какав
јој
глас
доноси
ат
сина
њезина
...
И
мула
је
протумачио
вриску
ата
како
ју
је
ваљало
протумачити
,
и
,
са
Суљом
и
Саидом
,
младим
Арнаутима
из
племена
кому
је
он
поглавар
,
одмах
пошао
к
Прокупљу
.
Од
клада
крај
друма
привиђало
му
се
тело
Исмаилово
;
од
ветрова
ујања
причуло
му
се
,
час-по
,
јечање
његова
сина
.
Застајкивао
,
ослушкивао
,
и
ишао
даље
;
у
зору
прошао
прокупачке
улице
,
и
дошао
пред
сарај
.
Кад
угледа
мртва
сина
,
испружена
,
у
локвама
усирене
крви
искуљале
из
рана
више
леве
сисе
и
главе
,
он
рикну
као
стрелом
погођен
лав
,
и
сруши
се
на
њега
,
нема
и
непомична
,
нагрђена
грозном
смрћу
,
сруши
се
као
храст
ишчупан
олујом
,
па
зарида
...
На
Арнауте
није
зажалио
;
ни
с
једним
фисом
није
ни
у
малој
задевици
,
а
камо
ли
да
је
коме
крви
дужан
.
То
је
неко
из
града
.
Наћи
ће
га
,
па
да
би
,
овако
стар
,
ишао
на
крај
света
.
Тужан
,
и
несрећом
саломљен
,
натовари
мртва
сина
на
Суљина
коња
,
и
понесе
га
у
Арнаутлук
,
мајци
његовој
,
и
Арнаутима
;
а
буновно
Прокупље
трља
очи
,
и
гледа
:
чисто
не
верује
да
је
толико
заспало
,
те
да
не
осети
ово
од
шта
се
морала
потрести
под
њим
земља
.
Али
Исмаилова
мајка
није
преживела
црни
глас
:
једна
стара
Арнаутка
нађе
је
у
одаји
,
камо
је
од
страха
пала
,
мртву
.
Још
исти
дан
,
Арнаути
сахранише
,
по
обредима
мусломанске
вере
,
жену
и
сина
свога
поглавара
,
жене
плачући
,
људи
шкрипећи
зубима
,
пружајући
стиснуте
кошчате
песнице
према
Прокупљу
.
А
мула
-
Халим
?
Јуче
тако
срећан
,
а
данас
и
без
кадуне
и
без
сина
.
Крв
за
крв
!
Наћи
ће
убицу
,
па
макар
ишао
,
овако
стар
,
на
крај
света
.
В
По
Прокупљу
се
ни
о
чем
више
не
говори
,
до
о
грозном
убиству
мулина
сина
,
о
несрећној
љубави
двоје
младих
.
Сваки
их
жали
;
погађају
ко
је
убио
Исмаила
.
Данас
се
пронео
глас
да
је
убица
Шемси
,
паша
лесковачки
!
„
Ама
зар
баш
сам
паша
?
“
„
Не
.
Заптије
из
прокупачког
сараја
.
“
И
ако
се
говори
шапатом
,
све
у
двоје
,
ипак
се
рашчу
,
за
час
,
по
делом
граду
;
а
из
града
глас
оде
у
Топлицу
.
—
Три
заптије
:
Хасан
,
Халид
и
Хусеин
.
—
Паша
им
био
рекао
,
свој
тројици
,
да
више
неће
бити
заптије
,
но
кадије
.
—
И
претио
им
,
да
ће
их
мерити
гајтаном
колико
су
ока
тешки
,
ако
га
не
послушају
,
или
ако
га
после
одаду
.
—
Па
?
—
Нема
ни
Хасана
,
ни
Халида
,
ни
Хусеина
.
Послао
их
Шемси
послом
у
Ниш
у
очи
прошлога
петка
,
и
наредио
им
да
се
сутра-дан
рано
врате
у
Прокупље
,
њему
,
а
њих
још
нема
!
—
Па
?
—
Неће
их
ни
бити
:
прелазећи
скелом
Мораву
...
удавише
се
.
—
Не
,
то
је
нека
ујдурма
.
Да
се
удаве
кад
Морава
има
брода
где
га
скоро
није
имала
!
—
К’смет
!
Шапатом
,
све
у
двоје
,
али
од
уста
до
уста
...
Мула
дође
у
Прокупље
,
сјаха
пред
сарај
,
нема
заптија
.
Из
сараја
не
изиђе
очајан
,
но
махнит
,
из
очију
му
лете
варнице
...
:
освета
...
—
Ама
шта
ће
Шемси
-
паши
крв
мулина
сина
?
—
Стамболка
је
рођака
цару
царева
.
Шемси
има
сина
,
млада
,
красна
,
Джафер
-
беја
.
Шемси
је
био
већ
спремио
Фати
-
султан
дар
,
који
би
јој
младожења
дао
за
виђење
.
Какав
дар
!
Калпак
,
по
кадиви
извезен
златом
,
и
поднизан
бисером
,
искићен
драгим
камењем
!
и
од
драгога
камења
челенку
!
—
Па
га
претече
мула
.
—
Претече
.
Кад
би
се
Шемси
ородио
с
пуномоћником
Алаховим
,
као
и
са
самим
Алахом
:
не
би
пашовао
у
малом
Лесковцу
,
него
би
везировао
у
великом
Стамболу
.
—
Алла
’
!
Алла
’
!
Госпоства
ради
даде
душу
ђаволу
.
—
Наведе
га
ифрит
(
сотона
)
.
Сад
,
у
петак
који
први
дође
,
Шемси
ће
по
лепу
Стамболку
.
.
И
зацело
говори
:
„
Кад
је
била
заволела
простога
Арнаутина
,
зар
да
не
заводи
господскога
сина
пашина
.
“
Тако
говоре
,
и
Турци
и
буле
,
све
у
двоје
,
шапатом
,
у
Прокупљу
,
по
Лесковцу
,
Нишу
и
Врањи
.
Говоре
шапатом
,
а
те
речи
одјекују
чак
по
Топлици
.
Слушају
Арнаути
,
и
слуша
мула
,
чека
...
Дође
петак
,
Шемси
-
паша
,
са
својим
харемом
и
с
таквом
пратњом
,
с
каквом
никада
није
ишао
стиже
у
Прокупље
.
Суља
је
видео
пашу
,
и
кола
с
пашиним
харемом
,
и
пратњу
.
Виде
кад
се
кола
с
пашиним
харемом
зауставише
пред
капијом
Ахмед
-хафузовом
,
па
одјезди
у
Топлицу
да
исприча
мули
.
Кад
мула
чу
,
ништа
не
рече
,
само
закрвави
очима
,
стисну
песнице
и
рикну
.
Суља
,
иначе
врло
јуначан
,
устукну
;
мулу
познаје
од
кад
зна
за
себе
,
а
први
пут
му
се
сад
учини
да
не
личи
на
човека
,
но
на
вука
,
или
медведа
.
Старац
се
тресе
;
усне
му
се
грче
,
а
он
пружа
стиснуту
песницу
према
Прокупљу
,
к
Лесковцу
;
и
пошто
пусти
некакав
дивљи
глас
,
викну
:
„
Шемси
!
Крв
за
крв
!
“
Суља
се
опет
уплаши
.
Пређе
преко
ниске
одаје
једанпут
,
а
,
штоно
реч
,
затресе
се
кула
из
темеља
;
стаде
крај
незатворена
капцима
прозора
,
баци
крвав
поглед
према
Прокупљу
,
к
Лесковцу
,
и
викну
:
„
Шемси
!
Срамоту
за
жалост
!
“
У
Топлици
овако
,
а
у
Прокупљу
сврши
се
Фати
-
султан
-ханумино
венчање
.
И
старо
и
младо
,
и
богато
и
сирото
,
ко
год
чу
о
овоме
венчању
,
зачуди
се
.
„
Алла
’
!
Алла
’
!
севдах
женски
!
од
петка
у
вече
до
суботе
ујутру
!
“
говоре
Турци
.
„
Јазук
!
“
узвикују
буле
.
А
она
,
лепа
Фати
-
султан
-
ханума
мирна
;
бледа
је
као
свећа
или
као
једна
звезда
коју
,
од
Исмаилове
смрти
,
свако
вече
гледа
:
с
ње
чита
шта
јој
је
писано
.
Јер
она
је
права
мусломанка
,
па
верује
у
судбину
,
у
Алахово
Писмо
као
у
Алаха
:
не
може
је
снаћи
друго
до
оно
што
јој
је
писано
.
Гледа
у
ту
бледу
звезду
,
па
јој
се
чини
да
је
то
њена
звезда
.
Јутрос
ју
је
пуномоћник
питао
пред
сведоцима
,
трипут
,
хоће
ли
за
Шемси
-пашина
сина
,
Джафер
-
беја
;
она
му
је
трипут
одговорила
:
хоћу
,
и
била
је
тако
мирна
.
—
Фати-
султан
не
зна
шта
ради
,
и
не
зна
за
кога
полази
!
нариче
по
Топлици
сестра
Исмаилова
;
напустила
и
кућу
и
мужа
,
па
се
из
очеве
куле
не
миче
.
И
не
зна
;
нико
јој
не
рече
,
ни
мајка
,
ни
другарице
,
ни
слушкиње
,
ни
робиње
,
шта
се
по
Прокупљу
говори
,
у
шта
тврдо
верују
и
Лесковчани
и
Прокупчани
,
и
Врањанци
...
Њен
отац
радостан
,
весео
,
говори
да
му
је
по
вољи
само
ово
кћерино
венчање
;
синоћ
су
и
слуге
и
слушкиње
чуле
кад
је
жени
и
кћери
рекао
:
„
Топлица
је
близу
,
ако
се
моја
,
после
Алахове
најстарија
,
не
послуша
.
“
ВИ
Месец
је
од
петнаест
дана
,
онда
Турци
обично
праве
весеља
;
по
Фати
-
султан
дошле
су
из
Лесковца
јенђе
,
Шемси
-
пашиница
са
својим
рођакама
и
пријатељицама
,
с
најотменијим
харемима
:
дугачка
поворка
кола
,
с
дивним
коњима
,
улази
у
Прокупље
,
а
хладна
Топлица
тужно
шуми
,
те
се
много
меко
срце
расплака
,
јер
му
се
учини
да
су
то
уздаси
мртве
мајке
Исмаилове
.
О
богатим
даровима
,
оделу
и
накиту
,
снаси
од
свекрве
,
свекра
,
говори
цело
Прокупље
.
И
већ
је
Фати
-
султан
пред
јенђама
;
погледа
у
богато
одело
,
кадивено
,
извезено
златом
,
спремљено
њој
за
телејисање
,
и
уздише
:
чини
јој
се
да
то
није
њено
свадбено
одело
,
но
покров
,
за
њен
сандук
...
А
кад
се
спусти
ноћ
,
хануме
узеше
да
се
веселе
;
свирка
и
песма
разлеже
се
;
мирише
ваздух
на
шебој
,
на
каранфил
,
на
росну
траву
;
свирачице
,
певачице
,
чочеци
,
једни
из
Лесковца
,
једни
из
Врање
,
једни
чак
из
Скопља
,
дошли
с
јенђама
,
све
то
довела
свекрва
пашиница
.
Скоро
ће
телејисање
,
то
јест
шарање
лица
:
Фати-
султан
-ханумина
мајка
некако
чудна
,
уплашена
,
ваљда
што
јој
кћи
много
бледа
,
и
онолико
мирна
.
Али
за
што
?
Фати-
султан
је
невеста
,
а
турска
невеста
мора
ћутати
,
стидети
се
.
У
конаку
,
одељењу
за
људе
,
нигде
госта
.
Скупише
се
,
с
вечери
,
па
се
одмах
разиђоше
,
јер
се
невестин
отац
опио
,
па
се
побојаше
свађе
,
и
какве
несреће
усред
највећега
весеља
.
Гости
се
разишли
,
пијани
хафуз
дубоко
заспао
,
и
слуге
поспале
.
Нигде
мушке
главе
будне
!
А
у
харему
је
весеље
;
Фати
-
султан
је
на
постељи
;
лице
јој
шара
једна
стара
Прокупчанка
с
великом
пажњом
,
јер
воли
да
се
сутра
Лесковчанке
зачуде
њеној
вештини
.
Осим
невесте
и
старе
кадуне
,
у
овој
су
одаји
будне
још
три
младице
.
Од
певања
,
играња
,
разузданог
весеља
,
хануме
се
замориле
,
и
поспале
.
Неке
спавају
на
миндерлуцима
,
широким
а
ниским
,
као
ватра
црвеним
;
неке
на
шареним
шиљтетима
поред
миндерлука
,
све
у
оном
положају
у
коме
их
је
украо
сан
.
Па
и
у
другој
одаји
спавају
,
и
у
трећој
.
Кућа
пространа
с
многим
одајама
,
одаџицима
,
ћошкама
;
прозора
пуно
;
на
прозорима
нигде
капка
;
све
широм
отворено
.
Месец
,
пун
,
обасјао
хануме
,
њихно
лице
,
распуштену
косу
,
недра
,
раздрљена
—
раскопчала
се
,
спала
паучина
,
венедик-кошуља
—
свилене
шалваре
,
кратке
антерије
,
срмали-колане
,
обоце
,
билензуке
и
беде
руке
,
разбачене
,
забачене
преко
главе
.
Смакле
се
с
главе
шамијце
и
каикотос
.
Тврдим
сном
спавају
,
мртве
уморне
,
нарочито
оне
с
девојачке
стране
.
Зар
су
се
веселиле
само
ноћас
?
Где
је
Хамам
?
Где
Девојачка
К’на-ноћ
?
У
што
им
је
прошла
Мала
К’на-ноћ
?
У
весељу
,
од
вечери
до
зоре
,
до
белога
дана
.
Мирише
свеж
ноћни
ваздух
на
шебој
и
каранфил
из
баште
,
на
амбер
и
зумбул-ливанту
с
косе
,
на
ђул-су
с
недара
,
грла
и
руку
...
Дечица
се
грче
,
прибијају
се
уз
матер
,
или
бабу
,
или
дадију
,
јер
осећају
у
сну
хладноћу
и
сањају
:
мања
,
где
их
мајка
купа
у
хладној
води
;
већа
,
где
се
отац
на
њих
наљутио
,
па
их
истерао
напоље
,
на
зиму
,
на
цичу
,
кад
другује
мачка
с
мишем
...
Спавају
...
А
на
отвореној
ћошки
,
где
се
преко
ниске
ограде
наднеле
гране
џанарика
,
на
шареном
ћилиму
и
меким
шиљтетима
пуно
је
будних
,
и
то
готово
саме
јенђе
,
и
ако
ће
скоро
зора
,
време
кад
ће
Лесковчани
Турци
доћи
по
невесту
.
Међу
јенђама
је
свекрва
,
пашиница
.
Насред
ћошке
је
бакаран
мангал
,
пун
жара
.
Једна
млада
Прокупчанка
,
була
,
у
белим
шалварама
,
чучи
крај
мангала
и
кува
каву
у
жутој
џезвици
.
Из
те
џезвице
таман
филџан
каве
.
За
сваку
по
на
особ
скува
;
сипе
,
промућка
и
опет
сипе
:
сваку
по
на
особ
послужује
.
Дим
дувана
колута
се
,
носи
га
у
вис
пробуђен
поветарац
;
певају
певачице
већ
промуклим
гласовима
;
пљескају
хануме
длановима
,
подврискују
,
падају
у
севдах
;
свекрва
баца
бакшиш
чочецима
,
весели
се
,
ни
у
кога
не
гледа
,
ни
на
кога
овде
не
мисли
:
телом
је
у
Прокупљу
,
душом
у
Лесковцу
,
крај
сина
,
гледа
га
умним
оком
како
се
угађа
,
дотерује
,
очекује
невесту
,
нестрпљив
је
;
осећа
где
јој
се
син
радује
,
па
и
њу
обузима
све
већа
радост
.
Савест
јој
чиста
,
јер
онај
глас
могао
је
допрети
и
до
падишахове
хануме
,
а
до
ње
не
.
Ко
ће
јој
о
томе
говорити
,
кад
јој
паша
није
говорио
,
кад
је
и
од
ње
крио
као
и
од
туђинаца
...
Јутро
је
:
сунце
се
родило
:
не
буди
се
!
викнуше
Лесковчанке
,
јенђе
.
Закукурекаше
трећи
петли
...
И
Фати
-
султан
-ханумина
мајка
не
спава
;
крај
мраморне
чесме
,
пред
ћошком
где
су
јенђе
,
умива
се
,
пере
уши
,
руке
до
лаката
,
ноге
до
колена
—
узима
абдест
,
мрмља
молитву
,
спрема
се
за
клањање
:
а
неколике
старице
већ
су
с
абдестом
готове
,
па
се
забрађују
јашмаком
,
приносе
бројенице
,
простиру
серџаде
,
у
авлији
по
троскот-трави
,
ослушкују
глас
мујезина
с
вита
минара
,
позивање
на
молитву
;
једна
старица
наглуха
прострла
телећу
кожу
усред
баште
,
између
густих
,
великих
шимшира
,
па
клања
:
од
петлова
кукурекања
учинило
јој
се
мујезиново
Алах-екбер
.
У
дишер-авлији
залаје
грдно
велики
пас
,
јер
му
се
час
по
учини
бахат
од
човека
;
звечи
синџир
:
ево
пета
ноћ
где
га
не
пуштају
,
да
не
би
на
кога
налетео
—
мноштво
је
.
Што
ближе
јутру
,
све
чешће
завришти
Рузиђар
(
Ветар
)
,
диван
арапски
коњ
,
ождребљен
близу
Мртвога
Мора
,
однегован
на
обалама
немирне
Мармаре
,
коме
је
дала
име
сама
Фати
-
султан
.
У
ниској
,
неолепљеној
кухини
преко
дворишта
,
осим
једнога
слушчета
Циганчета
,
готово
запретаног
у
пепелу
крај
ниског
а
широког
огњишта
,
све
је
будно
;
и
ашчике
,
и
слушкиње
из
целе
махале
,
и
неке
сироте
што
ово
дана
слушаху
,
и
три
робиње
Ахмед
-хафузове
,
две
црнкиње
и
једна
Черкескиња
.
Мирише
капама
и
сарма
из
сахана
„
капаклија
“
на
мангалима
крај
огњишта
,
а
ове
то
и
не
гледају
,
но
се
наредиле
крај
софра-тепсије
,
неке
седе
а
неке
чуче
,
па
једу
смокве
,
урме
,
поморанџе
,
нарове
,
бадем
,
што
је
претекло
ханумама
;
једу
полако
,
господски
,
као
хануме
,
и
тек
покоју
проговоре
.
„
Да
се
однесе
онај
лепи
мангал
са
звездом
и
месецом
код
невесте
;
ханум
-
ефенди
хоће
сама
да
кува
каву
,
тамо
да
је
пије
и
да
гледа
кад
јој
облаче
и
гиздају
снаху
,
“
говори
она
млада
Прокупчанка
,
што
је
мало
час
на
доксату
каву
кувала
;
а
ове
,
све
,
скочише
и
похиташе
за
мангал
:
даће
свекрва
пашиница
добар
бакшиш
.
Али
их
претече
бела
робиња
,
с
дебелим
златним
ланцем
око
врата
,
с
великим
златним
карикама
у
ушима
,
обучена
као
каква
ханума
;
напуни
мангал
,
изнесе
га
горе
,
намести
га
близу
невесте
и
измаче
се
,
стаде
,
с
прекрштеним
рукама
,
удно
собе
,
па
узе
изгледати
ханум
-
ефендију
.
И
на
одаји
где
је
невеста
прозори
широм
отворени
;
на
тим
прозорима
нема
кафеза
,
нису
са
улице
...
Фати-
султан
лежи
наузнак
са
затвореним
очима
:
очни
су
јој
каици
ишарани
ситним
варком
.
Стара
је
готова
,
али
још
не
устаје
,
хоће
да
удари
још
један
ђелин-пули
међу
њене
извијене
,
лепо
нашаране
обрве
,
па
да
устане
.
Једна
од
оне
три
,
мало
час
будне
,
заспала
;
друге
две
натакле
на
прсте
филџане
,
па
ударају
као
зиловима
,
чочечки
,
певају
,
и
онако
седећи
играју
.
Бела
робиња
час
гледа
у
хануме
,
час
баци
поглед
на
своју
кјучук-
хануму
(
младу
госпођу
)
,
с
којом
се
играла
као
с
другарицом
,
час
погледа
к
вратима
,
изгледа
ханум
-
ефендију
,
да
је
подвори
...
Прилупа
капак
један
,
прозорски
,
а
буле
и
робиња
окренуше
се
прозору
,
вриснуше
и
простреше
се
по
поду
,
да
заклоне
лице
;
и
стара
подиже
главу
,
врисну
;
а
на
ову
вриску
невеста
се
прену
,
подиже
се
,
тешки
јој
се
очни
капци
покренуше
...
врисну
и
хтеде
да
скочи
,
али
...
Човек
један
,
крупан
,
у
уским
белим
чакширама
,
забрађен
великим
пешкиром
тако
да
му
се
само
очи
виде
,
ускочи
кроз
прозор
.
Једним
кораком
дође
до
невесте
,
подвуче
јој
засукане
,
жилаве
руке
испод
леђа
,
узе
је
у
наручје
...
Из
груди
му
се
оте
глас
један
,
радостан
,
сличан
гласу
какве
животиње
кад
се
докопала
плена
...
Похита
кроз
прозор
с
невестом
:
спусти
се
,
затутње
под
њим
земља
...
А
онај
велики
пас
у
дишар-авлији
чисто
помахнита
:
лаје
,
трза
се
,
прескочио
би
још
толико
високу
ограду
,
растргао
би
десеторо
а
то
ли
једнога
,
али
заман
!
ланац
је
грдно
дебео
,
причвршћен
је
великом
халком
за
гвозден
клинац
...
Стара
була
не
устаде
,
не
пусти
гласа
од
себе
,
а
однеше
јој
невесту
!
Оне
две
и
робиња
ударише
у
вику
,
али
доцкан
:
човека
је
с
невестом
нестало
...
На
вриску
и
вику
ханума
и
робиње
,
све
се
избудише
,
појурише
.
Фати-
султан
-ханумина
мајка
прекиде
молитву
,
заборавивши
да
је
то
велика
грехота
,
па
полете
кћери
у
одају
.
Али
камо
јој
кћери
?
...
Још
јој
људски
и
не
казаше
шта
је
,
а
она
чупа
косу
,
гребе
лице
,
грува
се
у
груди
и
виче
из
свега
грла
:
—
Султан
’
м
!
К’з
’
м
(
Султанијо
!
Кћери
моја
)
!
Пашиница
напала
стару
:
пита
је
,
пита
,
а
она
јој
не
одговара
,
но
је
само
гледа
и
пушта
неке
чудновате
гласове
.
Од
силног
страха
—
онемела
!
И
оне
две
младе
хануме
,
и
робиња
,
више
говоре
покретима
руку
и
главе
но
устима
:
показују
према
прозору
...
Досетише
се
шта
је
,
тј
.
да
им
је
неко
украо
невесту
.
Вриска
жена
и
писка
деце
разлеже
се
;
силна
врева
!
не
зна
се
ни
шта
која
говори
ни
шта
која
хоће
;
траже
бошчице
с
јашмацима
,
с
хаљинама
за
дан
,
па
никако
да
их
нађу
.
То
јест
,
нашле
су
их
,
али
не
знају
чија
је
која
.
Своју
фереџу
узима
,
а
не
познаје
је
;
бошчицу
држи
,
а
тражи
је
!
Неке
синирли
(
нервозне
)
—
њих
је
доста
—
пале
;
ухватила
их
трешња
,
а
не
смеју
поискати
чашу
воде
,
да
не
би
,
проговоривши
,
језик
прегризле
.
„
Аман
,
Јараби
(
Господи
)
!
шта
би
,
Боже
!
“
чују
се
дивљи
узвици
.
„
Аман
,
ага
!
Аман
,
моја
деца
!
“
У
часу
забуне
,
осим
несрећне
мајке
,
што
из
свега
гласа
нариче
и
помиње
име
своје
јединице
,
ниједна
не
мисли
на
украдену
невесту
:
пашиница
жали
свога
сина
;
јенђе
помињу
Лесковац
;
онима
се
с
девојачке
стране
чини
као
да
су
поубијани
сви
грађани
Прокупља
,
попаљени
сви
домови
,
па
свака
своје
жали
,
над
својим
добром
нариче
;
жури
се
да
је
што
пре
код
своје
куће
,
макар
изгореле
,
крај
својих
,
ма
и
мртви
били
.
Једне
појурише
на
улицу
развијене
!
друге
,
оне
што
ни
усред
бела
дана
не
иду
улицама
без
пратње
,
похиташе
у
ово
доба
саме
!
!
Жене
!
...
Буле
!
!
Кад
пусте
осећањима
на
вољу
,
некад
дивљаци
;
кад
мисле
,
пре
ће
заборавити
правила
доброг
понашања
најпросвећеније
жене
,
но
оне
...
Од
вике
,
вриске
,
писке
,
од
урнебеса
,
избудише
се
Ахмед
-хафузове
слуге
и
похиташе
,
по
наредби
Шемси
-
пашинице
,
по
пратњу
Шемси
-пашину
.
И
Ахмед
-хафуз
се
пробуди
,
па
кад
чу
шта
је
било
,
истрезни
се
;
распитује
куд
оде
непознат
пљачкаш
,
харамија
.
Сам
би
ишао
да
тражи
кћер
,
а
не
зна
на
коју
ће
страну
:
пођоше
сејмени
једни
к
Лесковцу
,
други
к
Нишу
,
трећи
к
Топлици
.
Они
што
пођоше
к
Топлици
,
брзо
се
вратише
па
казују
Ахмед
-хафузу
да
су
срели
неке
кириџије
,
и
да
су
од
њих
чули
,
како
је
у
свитање
пројездио
друмом
на
арапском
ату
,
у
кога
су
копите
обавијене
белим
крпама
,
старац
један
,
крупан
,
дуге
беле
браде
;
за
се
је
бацио
кадуну
:
на
лицу
јој
био
пешкир
,
па
се
смакао
,
те
су
видели
да
је
телејисана
;
а
по
руху
су
познали
да
је
из
куће
богате
.
ВИИ
Како
је
украдена
Фати
-
султан
,
киша
непрестано
пада
,
а
мусломанке
међу
собом
говоре
да
су
то
сузе
девојака
са
седмога
неба
,
што
је
Фати
-
султан
несрећна
.
Одмах
по
Светом
Илији
.
Изгуби
сласт
бостан
,
и
све
воће
.
Духа
с
околних
висова
помаман
ветар
и
наноси
кишу
кроз
прозоре
,
рђаво
затворене
,
у
одаје
,
у
џамли-ћошке
.
Покисле
кокоши
су
на
седалу
пре
вечерње
.
Мокри
врапци
џакају
испод
широке
стрехе
,
одакле
се
киша
лије
.
Гугутке
се
из
својих
котарица
не
мичу
;
а
псима
се
носи
храна
у
њихне
кочине
.
Сокацима
,
кривим
и
уским
,
много
каљавим
,
осим
симиџија
,
бозаџија
и
оних
што
воће
продају
готово
више
никога
.
Они
набили
џак
на
главу
,
и
прођу
једанпут
махалама
пустим
.
Јутром
се
отвори
покоја
дрвена
капија
,
тешка
,
пуна
воде
,
изиђе
дућанџија
какав
,
занатлија
,
и
похита
,
увијен
у
јапунџе
,
или
с
џаком
на
глави
,
у
дућан
;
у
вече
се
враћа
.
Пред
вече
се
јаве
сокацима
мусломани
,
не
ходећи
као
обично
тихо
и
достојанствено
,
него
брзо
,
погурени
под
разапетом
чадром
;
иду
у
џамију
на
молитву
.
Једне
куће
по
вас
дан
празне
,
друге
пуне
;
скупљају
се
хануме
на
разговор
...
А
о
чем
говоре
хануме
?
Како
дође
из
Цариграда
Ахмед
-хафуз
,
о
њему
па
о
њему
.
Прво
,
убио
је
својега
чифчију
;
после
,
опет
тако
;
после
,
воли
му
се
кћи
с
мула
-Халимовим
сином
;
после
,
венчала
му
се
кћи
с
мула
-Халимовим
сином
;
после
,
убили
му
зета
;
после
,
удаје
му
се
кћи
за
Шемси
-пашина
сина
,
и
најпосле
:
„
Не
украдоше
Ахмед
-хафузу
ата
из
ахара
,
ни
из
авлије
загара
,
него
чедо
,
кћер
му
украдоше
.
Вај
,
чуда
!
Вај
,
вај
,
вај
!
“
Све
о
хафуз-Ахмеду
.
Ни
ко
у
неком
граду
мање
да
седи
,
ни
да
се
о
њему
више
говори
.
Како
је
Фати
-
султан
нестало
,
нигде
у
хафуз-Ахмедову
комшилуку
дахира
,
ни
саза
,
ни
зила
,
нити
се
гдегод
песма
чује
.
Тишина
.
У
мусломана
је
обичај
да
поштују
тугу
ближњега
,
да
не
певају
кад
им
ближњи
плаче
.
Али
ово
сад
није
обичаја
ради
:
јер
с
обичаја
се
не
плаче
,
с
обичаја
се
не
уздише
;
а
ево
где
комшилук
,
где
хануме
,
где
чак
и
Арнаутке
из
фиса
мула
-Халимова
,
што
живе
у
Прокупљу
,
а
познавале
су
Фати
-
султан
,
плачу
и
уздишу
:
цело
Прокупље
жали
несрећну
девојку
,
кћер
хафузову
.
И
у
хафуз-Ахмедовој
кући
тишина
.
Истина
,
једне
хануме
долазе
,
друге
одлазе
,
али
све
тихо
и
полако
.
Са
„
чадром
“
,
кроз
капиџике
,
из
целе
махале
,
од
јутра
до
мрака
:
остављају
у
предсобљу
мокре
чадре
,
фереџе
,
скидају
пред
собним
вратима
обућу
,
па
улазе
у
собу
(
необучене
,
незакићене
,
чак
неочешљане
)
тихо
,
ћутећи
,
и
поседају
према
мајци
Фати
-
султан
-хануминој
:
не
пуше
.
Чини
им
се
да
су
у
кући
где
је
куга
све
поморила
,
па
им
је
жао
,
тешко
,
и
страх
их
је
.
Обилазе
хафуз-Ахмедовицу
,
а
ниједна
се
не
усуђује
да
узнемири
тужно-свечану
тишину
,
да
се
обрне
макар
с
једним
питањем
Фати
-
султан
-хануминој
мајци
,
или
да
је
теши
,
да
је
подсети
на
к’смет
,
на
Алахово
Писмо
,
тј
.
да
никога
не
може
снаћи
друго
,
до
оно
што
му
је
писано
прстом
Алаховим
по
челу
,
кад
је
на
свет
дошао
.
Како
да
је
теше
?
Да
јој
је
кћи
умрла
,
да
јој
се
зна
гроб
,
и
да
проговоре
коју
:
али
овако
...
Шта
да
говоре
?
Бедна
старица
!
Ситна
,
мршава
,
с
очима
утеклим
у
главу
,
збрчкана
,
много
,
не
од
старости
,
него
од
невоље
:
(
како
се
удала
она
не
зна
за
мирно
проведен
дан
,
сат
,
увек
у
страху
,
да
јој
се
муж
не
опије
,
да
не
виче
,
да
не
нападне
кога
.
)
Потамнела
,
земља
је
попала
,
као
да
је
годину
дана
сунце
није
видело
,
као
да
читаву
годину
из
постеље
није
устала
.
Седи
,
јадом
саломљена
,
у
једном
куту
оне
одаје
где
јој
је
кћи
„
телејисана
“
,
у
свиленој
дугачкој
антерији
с
кћерине
свадбе
,
и
провлачи
бројенице
кроз
прсте
,
шапће
нешто
,
шапће
,
ваљда
молитву
.
Нити
се
од
тада
свукла
,
нити
је
легла
;
плакала
,
кукала
,
бусала
се
у
прси
,
чупала
косу
,
своје
седе
аврапе
,
па
се
уморила
;
села
ту
,
рашчупана
и
угрухана
,
па
готово
више
није
устала
.
„
Ни
филџан
кахве
још
није
попила
,
ни
цигару
духана
,
ни
бардак
воде
“
,
шапћу
оне
три
робиње
у
предсобљу
ханумама
.
Па
ни
слушкиње
се
још
нису
пресвукле
,
ни
робиње
.
Постеља
где
је
Фати
-
султан
телејисана
још
је
насред
собе
;
још
је
крај
ње
онај
бакаран
мангал
,
пун
пепела
и
угљевља
,
уместо
жара
;
још
је
око
ње
прибор
за
телејисање
,
мали
жути
тасови
с
варком
и
ђелинпули
;
још
је
поред
ње
кутија
с
дуваном
;
још
испретурани
јастуци
где
су
оне
с
девојачке
стране
спавале
;
још
нису
затворени
прозори
,
ни
онај
кроз
који
је
однета
Фати
-
султан
.
Јастуци
крај
прозора
мокри
,
и
застирка
на
миндерлуку
,
и
нико
на
то
не
мисли
;
нико
не
склања
с
ћошке
испретуране
филџане
и
џезве
,
разбацане
зилове
и
дахира
,
ни
мангал
,
ни
скупља
ону
гомилу
мокра
угљевља
.
(
Изврнуо
се
мангал
оно
вече
,
у
оном
чуду
и
забуни
,
па
нека
изручила
ибрик
,
да
жар
угаси
,
и
то
још
тако
стоји
.
)
А
хафуз-Ахмед
још
није
стао
.
Иде
,
тумара
сокацима
као
луд
,
па
тек
застане
,
премери
сокак
погледом
,
као
да
кћер
тражи
,
као
да
чека
да
се
која
капија
отвори
,
да
изиђе
Фати
-
султан
.
Не
понесе
чадре
,
те
му
зелена
чалма
скроз
мокра
,
и
кафтан
циметове
боје
мокар
.
Мутне
су
му
и
подбуле
очи
;
подбуо
у
лицу
;
обрве
беле
,
дугачке
,
наднеле
се
над
очи
сасвим
;
дуга
брада
,
проседа
,
округло
подшишана
,
затрепери
кад
се
узму
грчити
танке
,
изгореле
усне
.
За
толиким
животима
до
сад
сузе
не
пусти
,
а
сад
за
једним
кишом
их
лије
.
Па
бар
да
се
опије
,
заборавио
би
своју
несрећу
;
али
како
да
се
опије
,
кад
ово
два
дана
ништа
не
пије
.
Није
пио
два
дана
онај
који
се
није
трезнио
,
који
је
,
како
причају
улазио
у
бачву
,
те
се
у
вину
купао
.
Хода
до
ноћи
,
тад
долази
,
и
онако
мокар
сруши
се
на
шиљте
,
у
једном
куту
селамлука
,
и
хуче
ту
,
хуче
сву
ноћ
,
док
га
најпосле
сан
не
савлада
.
—
Нико
му
се
није
хтео
ни
смео
светити
;
сви
остављали
на
Алаха
.
А
он
како
се
свети
,
ето
.
Страшна
ли
је
твоја
освета
,
Аллах
!
говоре
мусломани
,
са
страхом
.
Киша
не
престаје
,
а
буде
окупише
„
леш
“
.
—
Има
леша
у
Топлици
,
није
друго
.
Да
се
Фати
-
султан
није
удавила
...
Аман
,
Јараби
!
Кад
изиђе
из
дворишта
хафуз-Ахмед
треће
јутро
,
он
виде
пред
својом
капијом
неколико
Арнаутина
.
Један
му
од
њих
,
најстарији
,
узе
нешто
живо
казивати
,
а
он
испрва
ништа
не
разуме
,
као
да
је
пијан
,
или
луд
;
па
се
прибираше
,
полако
;
и
освести
се
...
Прокупчани
су
видели
где
оде
с
Арнаутима
к
Топлици
.
ВИИИ
Освану
недеља
,
турски
пазар
,
четврти
дан
како
је
Фати
-
султан
нестало
.
Сунце
сину
,
те
затрепта
по
трави
и
цвећу
крупна
роса
;
удесише
веселе
тичице
,
сухих
крила
,
песму
као
у
пролеће
.
—
Нема
леша
.
Са
седмога
су
неба
плакале
девојке
три
дана
и
три
ноћи
за
живом
Фати
-
султан
.
—
Украде
мула
-Халим
Фати
-
султан
.
—
Украде
арнаутски
мула
турскога
хафуза
кћер
!
—
Рођаку
цара
дарова
!
—
Није
,
није
украо
ни
хафузову
кћер
,
ни
рођаку
цара
царева
,
већ
пашину
снаху
.
—
Кадуну
Шемси
-пашина
сина
!
—
Ако
није
одведена
,
била
је
венчана
.
—
Јазук
!
—
И
баш
је
сам
украде
.
Кроз
пенџер
па
на
ата
...
Кириџије
су
њега
среле
.
—
Онако
стар
сам
!
—
Ваш
сам
...
Како
му
је
бела
брада
:
има
деведесет
.
—
Сто
.
—
Нема
,
кћери
,
нема
више
од
шездесет
,
шездесет
три
,
па
може
бити
озго
још
једну
,
и
две
.
Кад
сам
ја
била
девојка
,
он
је
био
бећар
...
Аман
!
Висок
као
селвија
,
очи
му
као
у
шаина
,
веђе
самур
,
уста
стамболски
дивит
!
Кад
узјаше
ата
па
прође
прокупачким
сокацима
,
женама
вечера
загорева
,
невестама
се
јувка
цепа
,
девојкама
ибришим
мрси
,
удовицама
памет
померава
...
Ха-ха-ха
!
насмејаше
се
буле
,
први
пут
како
је
Фати
-
султан
нестало
.
И
наставише
:
—
Сад
је
Фати
-
султан
у
мулиној
кули
.
Звао
је
њена
оца
јуче
,
да
је
види
,
и
да
је
утеши
...
—
Како
утеши
?
Веле
полудела
,
од
страха
.
—
Вај
,
млада
!
Вај
,
лепа
!
Вај
,
од
соја
!
а
толико
несрећна
!
И
још
се
нешто
говори
,
то
јест
,
не
говори
,
него
тајно
шапће
.
И
људи
и
жене
о
овом
говоре
шапатом
,
све
у
двоје
.
—
Ако
је
ово
истина
,
како
ће
грдна
пашиница
међу
другарице
!
—
Куд
ће
паша
од
бруке
?
И
шта
ће
?
—
Да
се
бије
.
—
Како
ће
с
Арнаутима
на
крај
изићи
?
—
Убио
је
мула
-
Халиму
сина
,
па
сад
нека
испашта
.
—
Ћути
!
Ко
сме
о
томе
?
Паша
је
,
није
маскара
.
—
То
јест
,
глава
.
Али
и
главу
могу
по
глави
,
кад
се
много
похаси
.
—
Она
би
тада
репом
.
—
Змији
жалац
није
у
репу
.
И
после
зар
мислиш
да
су
с
овом
осветом
Арнаути
готови
.
Јок
.
Ништа
без
крви
.
Крв
за
крв
.
Пашина
сина
за
сина
њихова
поглавара
.
—
Аман
,
ћути
!
—
Мули
жалост
,
паши
срамота
:
хајде
метни
ово
двоје
на
теразије
.
Ама
,
ко
би
био
луд
да
мери
перо
с
оловом
?
!
...
ИX
Ко
уби
мулина
сина
,
чу
мула
.
Ко
украде
пашину
снаху
,
разабра
паша
.
Јер
у
недељу
ујутру
рашчу
се
по
Прокупљу
,
а
до
довече
оде
тај
глас
у
Лесковац
,
у
Ниш
,
и
Врању
.
А
сутра-дан
,
још
у
свитање
,
стиже
паша
у
Прокупље
.
„
Вала
боље
смрт
,
него
ова
грдна
срамота
.
Кад
сам
је
венчао
са
својим
сином
,
била
је
бош
(
слободна
)
.
А
сад
?
...
Јазук
!
Јазук
!
Јазук
!
...
Непуштена
од
мога
сина
,
удаде
...
Хиљаду
пута
јазук
!
...
Ама
није
.
То
се
само
тако
пронело
...
Позваћу
мула
-
Халима
,
и
ако
није
човек
,
већ
вук
,
гладан
вук
,
па
ћу
га
питати
...
Ако
су
ме
слагали
...
,
гајтан
“
.
Хода
,
хода
паша
по
прокупачком
сарају
,
и
мисли
.
Омален
,
црн
,
зелених
живих
очију
,
испупчених
јагодица
,
проседе
,
кратко
ошишане
браде
,
танка
гласа
,
као
у
жене
;
у
чоханим
,
широким
шалварама
,
у
високој
чалми
.
Кад
хоће
да
говори
,
прво
зажмури
,
па
тад
почне
.
Овога
пашу
нису
волели
Лесковчани
и
Прокупчани
,
ни
Турци
ни
Срби
.
Није
био
правичан
старешина
;
и
много
је
показивао
свој
салтанат
,
то
јест
госпоство
,
јер
није
желео
да
га
се
само
боје
,
него
и
да
му
се
диве
,
да
се
застиде
од
његова
госпоства
.
„
Знам
га
оволишног
,
ћатиба
.
Мали
,
стоји
према
брегу
,
па
не
гледа
докле
му
глава
досеже
,
него
упро
очи
у
врх
.
И
ено
га
тамо
одавно
,
и
ако
није
устрчао
,
него
отпузао
“
.
Хода
,
па
тек
застане
,
зажмури
,
гласно
мисли
:
не
зна
с
кога
краја
да
почне
.
Пљесну
длановима
.
Уђе
његов
силистер
полако
,
и
мало
погнут
.
Он
заповеди
да
се
наоружају
сејмени
,
да
што
пре
отиду
у
Топлицу
,
под
Јастребац
,
да
му
доведу
мула
-
Халима
,
то
јест
,
да
му
кажу
,
е
га
је
поздравио
Шемси
-
паша
,
да
му
дође
у
прокупачки
сарај
.
Силистер
изврши
пашину
заповест
.
И
већ
до
подне
опколише
сејмени
кулу
мула
-Халимову
.
—
Поздравио
Шемси
-
паша
мула
-
Халима
,
да
му
дође
у
прокупачки
сарај
,
говори
под
кулом
Суљи
старешина
сејмена
.
—
Да
дође
,
да
дође
,
ха-ха-ха
!
одговара
с
прозора
куле
главом
мула
,
и
насмеја
се
грохотом
,
а
његове
се
слуге
уплашено
згледаше
.
Поглавар
арнаутскога
племена
Војњака
!
Крупан
,
наочит
,
с
дугачком
,
као
снег
белом
брадом
,
а
с
лицем
свежим
,
готово
без
бора
,
с
оком
црним
и
крупним
,
што
с
маха
на
мах
сине
као
у
младића
,
не
младића
просвећена
ума
,
него
дивљака
;
па
она
његова
гласина
нарочито
кад
је
љут
...
!
Старац
,
а
док
му
не
погибе
син
,
играо
се
јуначких
игара
с
топличким
момчадма
;
надскакивао
је
све
младиће
из
племена
кому
је
он
поглавар
.
Смеје
се
само
кад
је
врло
љут
.
Кад
се
некад
пред
кулом
насмеје
,
грохотом
,
да
гора
одјекује
,
па
Арнаути
чују
,
било
у
по
дана
или
у
по
ноћи
,
одмах
се
спремају
за
„
кавгу
“
,
пуне
пушке
,
оштре
јатагане
.
И
није
дирао
никога
;
али
ко
њега
дирне
,
тешко
томе
,
не
окани
га
се
докле
га
не
сатре
.
А
кад
му
год
дође
селам
(
поздрав
)
од
сараја
,
то
јест
од
паше
,
иде
,
одмах
;
тако
у
младости
,
тако
сад
.
У
лов
је
полазио
само
на
вуке
.
„
Ни
на
њих
не
бих
,
говорио
је
,
кад
бих
имао
овде
себи
равне
,
арслане
“
.
Његов
фис
,
то
му
је
његова
породица
;
пази
га
као
отац
.
Па
чак
у
кули
готово
ништа
више
него
у
арнаутским
кућама
,
да
им
не
буде
жао
.
За
Бајрам
отера
у
град
читаво
стадо
овнова
,
те
подели
по
сиротињи
,
арнаутској
па
и
турској
,
и
многима
пошље
по
врећу
брашна
и
ћупче
масла
;
купи
им
рухо
.
Жене
су
га
много
волеле
,
не
толико
што
је
био
леп
,
колико
што
је
био
јунак
;
а
и
он
је
жене
волео
;
женио
се
седам
пута
.
У
двадесет
седмој
имао
је
четири
жене
(
једну
у
Прокупљу
,
једну
у
Дубову
,
једну
у
Житном
Потоку
,
Исмаилову
мајку
овде
)
.
Једну
отера
;
шест
му
умреше
(
најмлађа
,
којом
се
бејаше
пре
три
године
оженио
,
умре
преклани
;
и
веле
да
је
хтела
постати
мајком
)
.
Кад
стаде
сатирати
сакагија
нишког
паше
хергелу
,
Нишлије
се
Турци
међу
собом
шаљаху
:
„
Нашем
се
паши
не
држе
коњи
,
као
Војњачком
мули
жене
.
Од
седам
жена
имао
само
петоро
деце
.
Сад
једно
.
Ни
једна
не
беше
из
његова
фиса
.
„
Грехота
,
“
говораше
.
„
Жени
ли
се
отац
ћерком
?
“
Сад
мула
,
кад
чу
пашино
поздравље
,
посла
телала
да
му
сазове
Арнауте
;
а
он
се
узе
полако
спремати
.
Обуче
се
у
„
карпус-чоха
“
чакшире
и
џамадан
,
у
чепкенли-гуњ
срмом
везен
;
први
пут
је
обуо
жуте
чизме
које
је
добио
на
дар
од
скадарскога
паше
,
Арнаутина
;
поврх
аџемскога
шала
опасао
је
силај
,
па
наместио
ваздан
кићене
пиштоље
и
јатаган
;
метну
на
главу
нов
ћулав
и
тунус
фес
.
Затурио
фес
и
ћулав
,
те
му
се
види
обријано
теме
.
Стрча
с
куле
,
назва
Бога
Арнаутима
;
они
му
Бога
прихватише
и
продераше
се
,
дивље
:
—
Алла
!
Аллааа
!
Одјекнуше
брда
и
Јастребац
:
—
Алла
!
Аллааа
!
Приведоше
му
вранца
,
ата
пастушаста
,
паметна
ока
,
танких
ногу
а
дугачке
гриве
и
репа
,
с
кићеном
опремом
,
с
абаијом
везеном
жеженим
златом
.
Кад
опази
мулу
ат
зарза
,
трза
се
од
сеиза
,
и
одмах
се
зачу
силна
вриска
;
одјекнуше
брда
и
Јастребац
.
Мула
га
нежно
омилова
,
попљескав
га
по
танку
а
дугачку
врату
,
као
у
лабуда
,
па
се
вину
на
њ
.
Опколише
га
Арнаути
,
крупни
као
горштаци
,
опаљена
лица
и
дугих
брка
,
раздрљени
,
жилава
врата
и
изгорелих
од
сунца
прсију
,
у
уским
,
белим
,
сукненим
чакширама
,
ишараним
црним
гајтанима
,
у
гуњевима
,
неки
белом
ћечету
,
неки
у
фесу
и
пешкиру
,
сви
у
опанцима
.
Стаде
вриска
пастушастих
атова
,
бију
земљу
копитама
,
и
само
што
их
додирнуше
стрменом
,
раширише
ноздрве
,
полетеше
;
па
и
они
мали
коњи
као
ластавице
су
.
Затутњи
земља
.
Лети
блато
у
вис
с
копита
атова
и
чилих
коња
,
искићена
чела
и
груди
,
прља
им
сапи
,
гриве
и
кићену
опрему
.
Сејмени
јуре
за
Арнаутима
,
погледају
се
час-по
међу
собом
,
и
ћуте
као
заливени
,
јер
виде
да
и
над
њиховом
силом
има
сила
.
Уђоше
у
Прокупље
.
Чује
се
топот
;
вриште
атови
,
фрчу
коњи
а
алачу
Арнаути
.
Све
живо
похита
да
гледа
.
Жене
се
прибише
уз
кафезе
и
пробушене
ограде
;
људи
,
који
бејаху
код
куће
,
изиђоше
на
капију
,
пред
дућане
,
у
чаршији
.
Жене
се
бусају
у
прси
и
моле
се
Богу
да
се
„
на
кавгу
“
не
окрене
;
људи
,
уплашени
,
ћуте
.
Јер
сад
нису
замешали
репови
,
него
главе
;
турски
паша
с
арнаутским
мутом
.
Кад
стиже
мула
-
Халим
пред
сарај
,
притрчаше
пашини
сеизи
те
ухватише
под
њим
ата
:
скочи
мула
као
младић
.
Право
каже
она
стара
:
нема
мула
више
од
шездесет
,
шездесет
три
;
а
да
су
га
хануме
сад
виделе
,
како
скочи
с
коња
,
кад
устрча
уз
сарајске
степенице
,
рекле
би
:
преварила
си
се
,
стара
:
нема
мула
ни
шездесет
ни
педесет
;
рекле
бисмо
да
је
од
двадесет
пет
лета
,
да
му
није
брада
бела
,
дуга
.
У
једној
великој
а
ниској
одаји
,
са
вратима
на
свод
,
са
шареним
таваном
,
и
миндерима
около
зида
,
на
високом
тахту
,
као
неком
престолу
,
на
шиљтету
покривеном
медвеђом
кожом
,
седи
Шемси
-
паша
;
прекрстио
ноге
,
загледао
се
у
једну
дебелу
књижурину
,
укоричену
црном
кожом
,
што
удара
на
мемлу
,
па
као
да
не
чује
е
се
врата
отворише
,
и
не
види
где
му
се
ближи
главом
мула
.
Мулино
место
није
на
тахту
,
али
он
се
попе
и
загрме
:
—
Селам-Алећ
,
пашо
!
—
Алећим-Селам
!
одговори
паша
,
својим
танким
гласом
,
устајући
,
јер
се
у
поздраву
помену
име
Божје
,
и
што
нема
поздрава
,
како
верују
мусломани
,
који
није
од
Бога
дошао
.
Затим
паша
седе
,
а
и
мула
,
према
паши
,
и
ако
му
овај
не
рече
да
седне
.
Паша
ћути
,
мери
мулу
;
мула
ћути
,
мери
пашу
...
Грдно
се
закрвавише
мулине
очи
!
Грдно
су
му
страшни
погледи
.
Ћуте
,
гледају
се
,
мере
се
,
и
најпосле
паша
рече
:
—
Ама
,
море
,
је
ли
истина
да
си
ми
ти
украо
снаху
?
—
Ко
је
море
?
!
цикну
мула
као
гуја
љута
,
а
рука
му
паде
на
јабуку
мале
пушке
.
Паша
се
помаче
и
чисто
понизно
изусти
:
—
Мула
-
Халим
,
је
ли
истина
да
си
ми
ти
однео
снаху
?
—
Истина
,
пашо
.
Ама
зар
Фати
-
султан
није
била
пре
моја
снаха
него
твоја
?
пита
мула
,
својом
крупном
гласином
,
гледајући
пашу
закрвављеним
очима
и
примичући
му
се
.
Паша
се
помаче
,
и
изусти
:
—
Беше
,
мула
,
ама
...
Од
Алахова
Писма
не
може
се
да
...
—
Питаш
за
снаху
;
а
ти
си
мени
,
пашо
,
крви
дужан
,
рече
мула
,
не
слушајући
шта
паша
говори
.
—
Какву
крв
?
...
За
крв
...
не
знам
...
,
ич
ја
не
знам
,
мула
,
муца
паша
тобоже
изненађено
,
а
у
лицу
му
не
бејаше
ни
капи
крви
,
и
целим
телом
задрхта
.
И
опет
се
помаче
;
мула
се
примаче
.
—
Ха-ха-ха
!
насмеја
се
мула
из
свега
гласа
,
а
из
очију
му
живи
пламен
сукну
.
„
За
крв
ич
не
знам
!
Ха-ха-ха
!
—
Вала
,
мула
,
кажи
...
Крв
...
Какву
крв
?
муца
опет
паша
.
А
мула
:
—
Е
,
пашо
!
Да
сам
жена
,
ја
бих
ти
казао
у
одаји
какву
крв
;
ама
сам
човек
,
па
не
могу
.
Него
ако
ти
је
воља
да
чујеш
одмах
,
ја
ћу
...
Мула
не
доврши
,
него
метну
руку
на
јатаган
,
па
устаде
.
Паша
скочи
,
и
таман
да
пљесне
длановима
за
сејмене
,
мула
узвикну
!
—
Јазук
!
Јазук
!
Човек
!
Паша
!
Глава
вилајету
!
Нећу
ја
у
одаји
;
по
одајама
нека
се
бију
жене
.
Хајде
на
мегдан
!
Пушка
ти
,
пушка
ми
.
Јатаган
ти
,
јатаган
ми
.
Ама
то
нећемо
за
дуг
што
ми
дугујеш
,
за
крв
,
већ
...
Ако
си
бољи
од
мене
,
ено
ти
Фати
-
султан
,
не
твоје
снахе
,
него
моје
кадуне
...
Ха-ха-ха
!
—
Аман
!
узвикну
паша
престрављено
.
—
Тако
,
пашо
.
Кадуна
ми
је
Фати
-
султан
.
Ту
беше
пуномоћник
,
ту
сведоци
,
ту
онај
Сведок
што
све
види
,
све
чује
,
кад
даде
пуномоћје
,
кад
је
венчаше
са
мном
,
с
поглаваром
арнаутскога
племена
Војњака
...
Ха-ха-ха
!
Пашо
,
кажи
михаирли
(
срећно
)
!
...
Ха-ха-ха
!
Мој
пашо
!
Ти
мени
жалост
,
ја
теби
срамоту
.
Дај
теразије
,
ела
!
на
једну
страну
метни
перо
,
на
другу
олово
,
ела
!
Ха-ха-ха
!
засмеја
се
мула
,
па
настави
:
„
Ово
није
,
пашо
,
раја
,
ово
су
Арнаути
:
има
у
години
макар
један
дан
,
кад
се
не
боје
ни
падишаха
.
И
ово
нису
,
пашо
,
Турди
,
него
су
Арнаути
:
раде
земљу
,
гаје
стоку
и
држе
бесу
.
Арнаутину
је
више
једна
беса
,
него
Турчину
стотину
јемина
.
Ха-ха-ха
!
...
Теби
,
пашо
,
мало
беше
твојега
госпоства
и
твоје
величине
,
па
си
желео
још
већи
да
си
.
Хтео
си
у
луг
где
булбули
поју
,
па
си
ишао
жмурећи
,
и
запао
у
блато
;
пошао
си
да
ловиш
рибу
у
мутној
води
,
па
си
извукао
у
мрежи
змију
;
тражио
си
од
ђавола
челенку
,
он
ти
метнуо
на
главу
камен
.
На
глави
ти
камен
,
у
срцу
ти
лед
:
скинућеш
га
,
ако
си
Бог
;
растопићеш
га
,
ако
си
сунце
.
Име
ти
Шемси
(
сунце
)
,
ама
бадава
...
Ич
ми
не
излази
на
мегдан
,
арслан
арслана
тражи
...
Арслан
сам
,
пашо
,
нисам
кукавица
...
Ха-ха-ха-ха-ха
!
засмеја
се
мула
још
једном
,
много
,
и
премери
пашу
још
једним
погледом
,
и
то
погледом
што
у
исто
време
и
мрзи
и
прети
,
па
му
окрете
леђа
,
сиђе
с
тахта
без
збогом
.
Затутњише
сарајске
степенице
и
зарза
мулин
ат
,
прими
господара
и
полете
,
вриштећи
.
За
њим
закасаше
остали
ати
и
коњи
.
Цела
чаршија
изиђе
да
гледа
арнаутску
силу
и
салтанат
(
госпоство
)
;
а
подједнако
се
уплашише
и
Турци
и
Срби
,
кад
видеше
ражљућена
мулу
.
Арнаути
узвикиваху
,
с
времена
на
време
:
Алда
’
!
Алла
’
!
Паша
остаде
на
тахту
као
скамењен
.
X
И
тако
,
Фати
-
султан
мули
је
кадуна
.
Кад
размота
дугачак
појас
којим
је
бејаше
за
се
привезао
,
изнесе
је
на
кулу
.
Колико
се
била
препала
,
од
Прокупља
до
мулина
села
десет
пута
је
снашле
и
пустиле
детиње
.
Сад
лежи
обезнањена
;
над
њом
плаче
мулина
кћи
,
а
кропе
је
некаквом
водом
две
старе
Арнаутке
,
дадије
мулине
кћери
и
сина
;
трећа
јој
лила
олово
,
па
јој
сипа
у
уста
кап
по
кап
воде
где
је
олово
било
.
Она
још
лежи
у
незнани
,
а
мула
тражи
пуномоћнике
,
сведоке
,
имама
.
И
чим
дође
мало
к
себи
,
Арнаутке
је
покрише
фереџом
мулине
кћери
,
метнуше
јој
на
лице
бели
јашмак
,
па
изиђоше
;
уђоше
људи
:
Фатин
пуномоћник
,
сведоци
,
имам
;
опколише
је
;
узеше
пуномоћје
од
ње
,
па
изиђоше
...
Венчаше
је
с
мулом
с
мирном
савешћу
.
Мула
рече
паши
,
е
има
у
години
дана
макар
један
дан
кад
се
Арнаути
не
боје
ни
падишаха
;
а
заборави
рећи
,
ни
Бога
.
Јер
да
су
се
овај
дан
бојали
Бога
,
зар
би
тражили
пуномоћје
за
венчање
од
оне
што
не
зна
ни
где
је
,
ни
ко
је
она
,
ни
шта
је
питају
,
ни
шта
одговара
?
И
радили
су
преко
закона
:
пуномоћник
јој
био
човек
,
Арнаутин
један
,
кога
она
ни
у
сну
није
снила
;
уместо
да
су
тражили
њена
комшију
,
или
рођака
,
или
добра
познаника
,
кога
би
,
кад
би
јој
заискао
пуномоћје
,
по
гласу
познала
,
ако
га
не
би
видела
.
Али
какав
закон
?
Зар
је
по
закону
венчати
жену
с
другим
кад
је
није
први
пустио
.
И
...
ожени
се
старац
дететом
!
Не
,
ту
закон
нема
посла
.
А
није
вала
ни
грех
,
рекли
би
мусломани
.
И
додали
би
:
Био
би
грех
да
се
оженило
дете
(
младић
)
бабом
.
И
ово
сад
није
учињено
од
обести
,
већ
из
освете
.
Јер
мула
је
дао
бесу
сам
себи
да
ће
паши
срамоту
за
жалост
...
Трећи
дан
,
а
Фати
нити
ромори
,
ни
говори
,
нити
заплака
,
ни
уздахну
.
Уз
прозоре
,
без
ћерчива
и
капка
,
кроз
које
улази
мирис
једне
велике
илијњаче
,
пуне
рода
,
и
илијинске
траве
,
сагореле
,
сад
заливене
кишом
,
на
чупаву
ћилиму
и
јастуку
сеном
напуњену
лежи
Фати
-
султан
;
лежи
наузнак
,
очију
полуотворених
,
лица
као
восак
жута
,
усана
помодрелих
,
у
хаљини
коју
јој
је
отац
за
Велику
К’на-Ноћ
правно
.
Њена
лепа
коса
,
сад
замршена
,
пала
јој
је
по
челу
,
још
телејисану
.
Па
и
на
лицу
јој
још
тел
стоји
,
колико
је
могао
остати
.
Не
умивају
је
,
или
што
се
тога
не
сећају
,
или
што
се
боје
да
је
не
расвесте
и
не
подсете
на
њене
јаде
.
Нити
ромори
,
ни
говори
.
—
Зар
полудела
,
јадна
,
од
страха
,
или
изгубила
језик
,
говоре
Арнаутке
...
Пуна
соба
жена
.
Неки
још
жању
,
неки
слажу
у
крстине
,
неки
деду
у
стогове
,
а
неки
већ
вршу
:
пуста
остадоше
поља
,
празна
гумна
,
све
се
то
,
и
мушко
и
женско
,
и
старо
и
младо
,
подигло
кули
мула
-Халимовој
;
па
људи
остају
око
куле
,
а
жене
се
пењу
на
кулу
,
да
виде
несуђену
кадуну
Исмаил
-бегову
,
мула
-Халимовицу
,
Стамболку
,
рођаку
цара
царева
.
Јер
ове
просте
,
дивље
„
потпланинке
“
виде
у
једној
хануми
четири
,
и
за
све
четири
су
подједнако
радознале
.
Прилазе
к
Фати
на
прстима
,
и
као
са
страхом
,
па
чучну
,
ваде
из
недара
по
јабуку
или
крушку
и
мећу
је
крај
ње
не
као
понуду
болеснику
,
него
као
прву
милост
господаровој
кадуни
.
А
од
ње
се
мулина
кћи
не
миче
.
Црмпураста
,
млада
,
крупна
,
руку
и
ногу
као
у
мушкарца
,
науснице
као
у
младића
,
у
антерији
скројеној
по
стамболски
,
коју
је
у
срећно
доба
Фати
скројила
.
Пуцала
је
из
дуге
пушке
,
веле
,
у
петнаестој
години
на
једнога
кириџију
,
што
им
је
хтео
украсти
са
ливаде
козу
музару
,
коју
је
она
врло
волела
.
Милује
Фати
по
коси
,
и
замислила
се
,
као
да
у
одаји
никога
нема
;
претура
,
ваљда
,
нешто
крупно
по
глави
,
јер
час-по
,
па
јој
се
чује
шкргут
зуба
,
и
сукне
јој
пламен
из
очију
,
као
оно
њену
оцу
пред
пашом
,
а
час-по
,
па
је
тако
нежна
,
разнежи
се
,
и
плаче
,
плаче
,
нихајући
се
и
милујући
све
једнако
Фати
по
коси
.
Кад
Арнаути
доведоше
хафуза
,
па
се
он
стропошта
крај
своје
кћери
,
и
узе
је
грлити
и
плакати
,
видеше
да
јој
се
свест
повратила
;
отвори
очи
,
сави
руке
оцу
око
врата
,
љуби
му
браду
,
и
проговори
!
Прва
реч
коју
после
три
дана
изусти
бејаше
мајка
.
За
мајку
оца
пита
,
за
њен
страх
,
за
њен
јад
.
Хафуз
,
што
улажаше
у
бачву
,
да
се
у
вину
купа
,
трезан
;
плаче
и
грли
кћер
,
одговара
јој
,
теши
је
,
подсећа
је
на
„
к’смет
“
и
на
Алахово
Писмо
и
казује
да
ће
одмах
у
Прокупље
,
да
јој
испрати
мајку
.
Арнаутке
гледају
тугу
и
јад
,
па
и
ове
окорела
срца
жене
,
што
се
нагледале
крвних
освета
,
и
отмица
,
чуда
и
покора
,
заплакаше
.
Хафуз-Ахмед
оде
,
а
не
рече
мули
:
Зашто
ми
украде
кћер
?
И
не
потражи
је
од
муле
,
—
не
смеде
,
да
не
ражљути
мулу
.
Бекрија
,
луд
,
али
хафуз
,
па
зна
:
кад
се
дивљак
ражљути
,
разума
ни
трунке
,
осећања
„
без
узде
и
удара
“
;
умукне
човек
проговори
звер
.
Сутра-дан
угледаше
Арнаути
кроз
своја
до
пре
неки
дан
тучна
поља
,
кроз
ливаде
тахтариван
,
то
јест
носила
,
као
собицу
неку
,
од
дасака
,
притврђену
на
две
мотке
,
коју
носе
четири
чифчије
бекри-Ахмед-хафуза
,
раја
турска
,
Срби
,
опасани
ликом
;
а
дванаест
крај
носила
иду
,
за
смену
,
и
по
двојица
их
са
стране
придржавају
,
да
се
не
накрећу
.
Тахтариван
прате
неколико
оружаних
Турака
и
харемћаја
.
У
тахтаривану
је
мајка
Фати
-
султан
-ханумина
.
А
главним
путем
сеоским
воде
Турци
,
кириџије
,
неколике
товарне
коње
;
носе
Фати
-
султан
-
хануми
постељу
,
рубље
и
рухо
.
Кад
харемћаја
изнесе
из
тахтаривана
хануму
,
и
однесе
је
на
кулу
,
па
она
узе
слабим
гласом
нарицати
,
кћер
јој
опет
снађе
она
болест
,
стаде
јој
се
грчити
и
кривити
лице
,
и
удари
јој
пена
на
уста
...
XИ
Ахмед
-хафузовица
је
седела
у
Топлици
по
за
дуго
.
Залуд
је
кћер
тешила
,
залуд
јој
је
помињала
к’смет
и
Алахово
Писмо
,
она
,
по
њену
доласку
,
ока
не
сушаше
;
и
дању
и
ноћу
плакаше
она
што
за
три
дана
сузе
не
пусти
.
А
не
казиваше
мајци
за
чим
плаче
,
да
ли
плаче
за
пашићем
,
или
што
се
за
старца
удала
,
или
за
Исмаилом
плаче
.
Јер
у
кули
,
куд
се
код
окрене
,
све
Исмаилово
...
Исмаилово
рухо
,
стоји
сложено
у
широм
отвореним
долапима
;
Исмаилово
оружје
,
виси
на
чивилуку
непокривено
.
Па
ту
је
међу
оружјем
и
она
мала
пушка
,
с
искићеном
јабуком
,
где
му
бејаше
рука
,
кад
даваше
бесу
Фати
-
султан
;
све
је
то
тако
сестра
наместила
,
оставила
долапе
незатворене
,
чивилуке
непокривене
.
И
час-по
,
па
зове
Фати
-
султан
да
се
прохода
;
проводи
је
мимо
коњушницу
где
је
пусти
ат
брата
њена
;
води
је
по
дворишту
где
му
је
хрт
и
соко
и
говори
о
брату
;
прича
о
његову
разговору
кад
бејаше
мали
,
о
јунаштву
кад
поста
бећаром
,
о
његову
срцу
памети
;
сестра
прича
,
а
Фати
се
и
смеје
и
плаче
,
смеје
се
детињој
памети
,
плаче
за
срцем
јуначким
.
И
мало
које
јутро
да
не
казује
несуђеној
снаси
снове
своје
;
а
толкује
их
срце
сестрино
:
Исмаила
је
Шемси
-
паша
убио
.
Помиње
јој
привиђење
.
Сваке
ноћи
у
глухо
доба
,
вели
,
види
мајку
;
хода
по
кули
,
каже
,
као
жива
,
и
све
о
Исмаилу
говори
;
и
трипут
је
њој
,
својој
кћери
казала
,
да
се
још
смирила
није
,
што
Исмаил
лежи
у
гробу
неосвећен
;
и
трипут
јој
је
поручила
,
да
ако
га
не
освети
мушка
глава
,
нека
га
освети
женска
...
И
мајка
,
вели
,
зна
да
је
Исмаила
млада
и
зелена
испратио
на
онај
свет
,
без
невоље
,
тек
од
обести
,
Шемси
-
паша
.
И
ту
јој
се
зачује
шкргут
зуба
,
и
сукне
јој
пламен
из
очију
.
Док
је
Ахмед
-хафузовица
седела
у
Топлици
Фати
се
мало
повратила
;
повратише
је
у
живот
материна
љубав
и
ваздух
красне
Топлице
,
испресецане
рекама
,
ишаране
бистрим
потоцима
,
пуне
бујнога
зеленила
,
што
у
рано
јутро
,
поливена
росом
,
или
пред
вече
,
и
у
вече
,
кад
месец
изиђе
,
пође
небом
ведрим
,
мирише
,
сва
,
на
копитњак
,
на
омиљен
,
на
одољен
,
на
мајкину
душицу
,
на
хиљадама
лековитих
трава
,
биље
.
И
тако
.
Повраћена
у
живот
и
мало
разгаљена
узела
је
дворити
мулу
,
као
оца
,
или
онако
стара
човека
;
приносила
му
чибук
,
пунила
га
дуваном
,
палила
,
и
гледала
старца
са
сажаљавањем
,
јер
у
њему
је
она
,
млада
,
чиста
,
неискусна
,
видела
само
уцвељена
оца
,
и
кад
уздахне
,
и
кад
јој
коју
нежну
каже
,
и
кад
је
руком
омилује
...
И
праштала
му
.
Украо
ју
је
,
али
не
да
осрамоти
њу
,
не
њене
родитеље
,
него
њена
највећега
непријатеља
,
крвника
,
њој
мрскога
.
Ово
је
освета
.
Макар
она
за
њу
главом
платила
,
није
јој
жао
.
Како
би
се
она
млада
,
одрасла
у
кафезу
као
кумрија
светила
.
Да
није
било
муле
,
одвели
би
је
у
харем
пашин
,
обљубио
би
јој
лице
пашић
,
и
онда
...
Да
га
остави
?
Или
да
је
била
при
свести
,
па
да
је
одговорила
пуномоћнику
да
неће
за
пашића
?
Али
каква
би
то
била
освета
?
Мало
жалости
,
ни
мало
срамоте
.
„
Кад
желиш
да
се
коме
много
осветиш
,
гледај
да
га
осрамотиш
“
,
то
је
чула
од
оца
,
више
пута
,
и
у
њој
се
мирној
и
доброј
,
милостивој
према
сваком
,
што
подиже
очи
к
небу
кад
је
когод
увреди
и
узвикује
Алла
’
!
буди
успавана
,
или
,
боље
,
никад
непробуђена
кћи
оца
варварина
.
И
час-по
,
па
се
сети
поруке
мајке
Исмаилове
:
„
Ако
га
не
освети
мушка
глава
,
нека
га
освети
женска
“
.
Ако
не
може
крв
за
крв
,
како
може
,
додаје
она
,
и
облије
јој
румен
бледо
лице
.
И
повраћају
је
у
живот
полако
мисли
:
што
ће
моћи
овде
слободно
и
непрестано
на
Исмаила
мислити
;
што
ће
живети
у
кули
у
којој
је
Исмаил
живео
;
што
ће
се
шетати
по
вотњаку
по
коме
се
Исмаил
шетао
;
што
ће
ходити
кроз
поље
кроз
које
је
Исмаил
ходио
;
што
ће
упирати
очи
у
високи
Јастребац
,
у
засејане
брежуљке
у
које
је
Исмаил
очи
упирао
;
што
ће
бити
близу
пошумљена
брега
на
чијем
је
врху
Исмаилов
гроб
;
што
ће
гледати
Исмаилова
ата
;
што
ће
миловати
Исмаилова
хрта
и
сокола
;
што
ће
љубити
Исмаилово
рухо
;
што
ће
плакати
над
Исмаиловим
оружјем
,
над
искићеном
јабуком
мале
пушке
где
је
била
Исмаилова
рука
,
кад
јој
је
давао
бесу
.
И
врховима
својих
нежних
прстију
додирну
место
на
лицу
где
је
Исмаил
додирнуо
,
па
их
тад
љубљаше
,
много
,
и
страсно
...
О
,
како
сад
себе
воли
,
зато
што
ју
је
Исмаил
волео
!
...
А
једно
вече
,
појави
се
на
јасно-плавом
небу
топличком
пун
месец
.
Ваздух
је
благо
заталасан
,
те
се
повијају
травке
,
пригињу
једна
к
другој
,
као
да
се
разговарају
.
И
диже
се
мирис
кроз
свежину
вечерњу
са
ливада
загрејаних
дневном
жегом
,
диже
се
као
дим
тамјана
из
кадионице
,
испуњава
поље
,
села
с
кућицама
арнаутским
,
покривеним
и
сламом
и
каменом
плочом
,
чији
кровови
провирују
кроз
зелене
вотњаке
.
Мукање
гојних
крава
и
волова
,
блејање
оваца
,
лавеж
паса
,
жагор
,
али
све
мање
,
тише
,
полако
нестаје
,
изумире
,
док
не
завлада
дубока
,
мртва
тишина
.
И
дан
свршава
као
човек
.
У
ливади
,
близу
мулине
куле
,
под
великим
бором
једним
,
што
шушти
,
и
као
да
се
с
дусима
разговара
,
седе
Фати
и
Исмаилова
сестра
,
замишљене
;
а
попци
зричу
,
свици
по
ливади
трепере
као
по
небу
звезде
,
као
кандила
која
је
природа
и
доле
припалила
душама
невино
изгинулих
,
што
блуде
ноћу
,
на
месечини
,
жељне
овога
света
.
Тишина
,
дубока
,
мртва
.
Нигде
никога
пољем
,
у
ливади
,
те
Фати
,
наслоњена
на
груди
Исмаилове
сестре
,
упире
очи
у
месец
над
Јастрепцем
,
што
је
обасјава
,
и
кроз
борове
гране
сипа
сребро
на
њено
бледо
чело
;
и
сања
,
на
ружној
јави
сања
најлепше
снове
.
Кад
се
виле
хватају
у
коло
а
дуси
блуде
земљом
,
на
месечини
,
сања
и
мање
болно
срце
,
и
не
оволико
растужена
душа
;
сновима
се
заноси
љубав
...
...
У
Прокупљу
је
.
Сунце
се
тек
помолило
,
а
топло
је
,
летње
,
те
се
испаравају
цветне
лехе
,
заливене
и
синоћ
и
јутрос
,
мирише
земља
...
Чује
се
топот
коњски
,
из
далека
:
душа
слухти
,
срце
дршће
...
забеле
се
лабуд
,
широка
хаљина
,
затрепташе
везени
тозлуци
...
Прибила
се
уз
кафез
,
сама
је
,
слухти
,
дршће
...
зажариле
му
се
румене
јагодице
,
пламен
,
сијају
очи
,
две
звезде
,
више
,
два
сунца
...
...
У
Прокупљу
је
.
Чује
каменчић
,
так
!
...
Душа
слухти
,
срце
дршће
,
вратаоца
се
отварају
,
полако
...
забеле
се
широка
хаљина
,
затрепта
злато
на
кадифели-џамадану
...
Слуша
глас
,
њој
мио
;
гледа
очи
,
њој
драге
;
осећа
на
лицу
топле
прсте
,
и
на
уснама
пољубац
,
топал
...
први
и
последњи
,
једини
...
...
И
види
свадбу
.
У
свечано
рухо
обучени
људи
,
искићени
коњи
;
пред
сватовима
велики
барјак
...
трка
,
вриште
ати
;
зурне
и
бубњеви
,
пушке
...
...
У
Топлици
је
.
Код
њега
је
,
с
њим
дању
,
и
ноћу
,
у
кули
,
и
у
овој
ливади
,
на
месечини
,
кад
силно
мирише
копитњак
и
мајкина
душица
,
под
овим
бором
,
што
шушти
,
и
као
да
се
с
дусима
разговара
...
Тишина
,
дубока
,
мртва
...
чује
његово
дисање
,
и
осећа
његов
дах
,
топли
,
на
лицу
,
на
уснама
,
удише
га
као
зумбулов
мирис
,
пије
га
као
ђулов
сок
,
опија
се
,
заноси
се
,
а
очи
се
склапају
,
саме
...
...
И
видела
му
душом
гроб
,
на
врху
пошумљена
брега
пред
Јастрепцем
,
и
уздисала
је
,
и
ронила
је
сузе
низ
бледе
образе
...
Враћала
се
на
исте
мисли
небројено
пута
,
час
из
почетка
,
час
из
средине
,
и
на
ове
при
крају
,
па
се
и
радовала
,
и
плакала
;
најпосле
се
заморила
,
отежали
јој
очни
капци
,
она
их
с
муком
отвара
,
и
сања
,
али
не
више
будна
,
него
као
у
бунилу
,
у
полусну
...
Јастребац
јој
није
планина
,
него
џин
,
џински
цар
,
кога
до
сад
нико
није
видео
,
само
га
она
гледа
.
На
глави
му
у
место
круне
сахан
,
из
кога
се
лије
сребро
и
пада
кроз
борове
гране
на
њене
очи
...
Капци
су
јој
тешки
,
склапају
се
,
она
их
отвара
...
И
џин
,
џински
цар
миче
се
...
то
је
Исмаил
...
Чује
ход
из
далека
...
На
глави
му
сахан
из
кога
се
лије
сребро
и
пада
кроз
борове
гране
на
њене
капке
...
Шушти
бор
...
шапат
је
то
,
Исмаилов
,
дисање
,
тако
јако
,
све
јаче
,
као
да
су
се
скупили
око
ње
сви
ноћни
дуси
...
Мирише
копитњак
и
мајкина
душица
...
дух
је
то
,
Исмаилов
,
мирис
тако
јак
,
све
јачи
,
као
да
је
ту
башта
онога
света
...
Из
онога
сахана
пало
је
сребро
,
не
,
олово
на
њене
капке
,
очи
су
се
склопиле
...
Не
сања
више
будна
.
Није
више
бунило
,
ни
полусан
...
Сан
је
сад
...
Заспала
је
,
на
грудима
Исмаилове
сестре
,
али
опет
Исмаил
.
Отворио
се
гроб
...
Збацио
је
Исмаил
са
себе
бело
платно
...
У
руху
је
у
коме
га
је
живога
гледала
...
Леп
!
Даје
јој
бесу
да
неће
никуд
од
ње
...
Гроб
се
затворио
.
Белег
су
однели
Арнаути
некуд
далеко
...
Чује
му
глас
,
бесу
јој
даје
.
С
њом
ће
увек
,
овде
,
у
кули
,
врло
великој
,
дивној
као
падишахов
сарај
,
коју
је
обасјало
,
сву
,
сунце
,
од
Јастрепца
,
око
које
су
џамије
,
висока
минара
с
кандилима
,
испрва
као
свици
по
ливади
,
после
јасна
,
и
много
као
у
ноћ
што
се
зове
Кадр-Лејле
,
где
је
пуно
света
,
па
све
лепо
обучено
,
све
весело
,
све
се
радује
:
а
Исмаил
чучи
пред
њом
,
подигао
руке
,
хоће
да
је
загрди
а
не
може
,
онај
га
свет
гледа
;
и
она
диже
руке
,
па
опет
их
спушта
,
свет
гледа
...
И
загрлише
се
:
цикну
,
стеже
Исмаилову
сестру
око
врата
,
да
је
удави
.
—
Фати
!
Фати
!
А
као
одјек
и
на
њену
цику
и
на
Исмаилове
сестре
речи
зачу
се
рапав
,
страшан
глас
.
Продера
се
сова
.
Арнаутку
обузе
језа
каква
никад
није
;
заклела
би
се
у
гроб
брата
јединца
,
да
се
та
тица
злослутница
продера
с
куле
њезина
оца
.
XИИ
У
Лесковцу
,
на
десној
обади
Ветернице
,
диже
се
Шемси
-пашин
конак
,
двоспратна
кућа
једна
,
врло
пространа
;
одаје
,
одајице
,
ћошке
,
софе
,
горе
;
доле
трем
и
одаје
за
послугу
,
под
селамлуком
мушку
,
под
харемом
женску
.
Око
конака
врт
са
шадрваном
између
леха
,
за
уживање
и
прање
пред
молитву
,
и
велики
вотњак
са
свакојаким
воћкама
и
чардаклијом
с
једнога
краја
на
други
,
с
јабланима
око
зида
и
с
читавом
честом
од
јасмина
,
где
би
се
лако
скрио
човек
,
и
крио
за
дуго
.
Конак
је
,
нарочито
тамо
где
је
харем
,
врло
лепо
намештен
скупоценим
застиркама
и
јастуцима
из
Смирне
,
завесама
из
Дијарбекира
,
персијским
ћилимима
,
огледалима
са
стакленим
оквиром
од
сто
боја
и
стотину
шара
.
Најлепше
су
намештене
у
харему
три
одаје
,
једна
с
улице
и
две
из
баште
,
где
пашиница
госте
прима
,
што
се
турски
зову
мусафир-одаје
;
а
још
лепше
су
намештене
сад
,
кад
ово
причамо
:
зидови
су
им
,
од
пода
до
тавана
,
покривени
красним
и
богатим
Фати
-
султан
-хануминим
даровима
;
позлаћене
арабеске
на
тавану
сакривене
су
свиленим
материјама
,
златом
везеним
,
махрамама
много
шареним
,
кесама
кићеним
,
газовима
,
оним
што
је
било
најлепше
у
великом
Безистану
цариградском
,
и
што
су
везле
три
сиротице
,
Туркиње
из
Смирне
,
како
причају
буле
,
три
године
.
У
дну
једне
мусафир-одаје
сложени
су
душеци
,
јоргани
,
јастуци
,
све
свила
и
кадива
,
све
везено
златом
.
У
дну
друге
мусафир-одаје
читава
кујунџиница
,
зарфови
од
сухога
злата
,
с
рубинима
,
крупним
смарагдима
,
сафирима
,
кутије
од
срме
,
и
један
чибук
,
с
великим
ћилибаром
,
за
Фатина
ђувегију
,
све
филигран
рад
;
па
силно
посуђе
,
па
легени
и
ибрици
од
правога
сребра
које
Турци
зову
срма-ђумиш
.
У
трећој
мусафир
одаји
,
с
улице
,
чивилук
велики
,
заузео
цео
један
зид
:
педесет
„
ката
рубе
“
,
све
свила
из
Дијарбекира
,
све
вез
из
Смирне
.
А
Фатина
спрема
,
и
рухо
,
дарови
од
Солуна
до
Прокупља
,
донети
су
на
двадесет
коња
,
буле
причају
.
Колико
је
дарова
и
спреме
види
се
,
што
је
тим
украшавало
ове
три
одаје
десет
жена
уз
припомоћ
слушкиња
десет
дана
.
Одаје
се
бејаху
претвориле
у
радионице
:
лествице
,
чекићи
,
гвоздени
клинци
разне
величине
,
па
конци
,
жице
;
а
хануме
као
садањи
тапетари
;
оброк
им
је
био
одмор
;
некад
се
прошле
без
оброка
,
јеле
с
ногу
радећи
;
и
ноћу
радиле
.
А
кад
ово
би
готово
,
пашиница
пусти
глас
,
да
је
свакој
жени
,
без
разлике
вере
,
слободно
доћи
и
видети
,
те
поврвеше
жене
,
Туркиње
,
Српкиње
и
Јеврејке
,
све
које
нису
позвате
пашину
сину
у
сватове
.
Остављајући
обуће
још
пред
кућним
вратима
,
пеле
су
се
на
чардак
,
улазиле
у
те
красне
одаје
и
гледале
чудо
од
лепоте
,
и
од
богаства
,
збуњено
,
не
умејући
одатле
изићи
,
док
их
не
опомену
пашине
слушкиње
е
им
ваља
ићи
,
плакаће
им
деца
,
остаће
им
мужеви
без
вечере
,
па
ће
бити
грђене
.
Једне
су
долазиле
,
друге
одлазиле
,
тако
по
вас
дан
,
неколико
дана
пред
свадбу
;
а
пашиница
се
појавила
каткад
,
прошетала
кроз
те
одаје
,
с
дугачким
скутом
свилене
јој
антерије
,
држећи
главу
високо
,
на
прстима
,
и
крећући
плећима
по
стамболски
;
прошетала
се
као
паун
...
Висока
,
танка
,
очију
плавих
као
море
,
трепавица
црних
као
ибришим
,
дугих
као
крила
ластавице
;
млада
,
једва
да
има
тридесет
једну-две
;
родом
из
Сирије
,
из
града
Алепа
,
кћи
некога
паше
,
Турчина
;
па
ипак
јој
буле
,
Лесковчанке
,
споре
племство
,
за
то
што
је
много
охола
,
јер
веле
да
је
од
краја
„
видела
“
,
не
би
имала
велики
нос
,
то
јест
,
не
би
била
охола
,
него
би
са
себи
равним
кадунама
љубазно
,
с
малим
благо
,
са
сиротим
нежно
.
Прошетала
је
каткад
,
а
ни
с
једном
није
проговорила
,
пак
ни
једну
није
погледала
,
па
ни
онда
,
кад
су
додиривале
земљу
,
врховима
прстију
,
где
је
поруб
њене
антерије
дотакао
,
па
тад
приносиле
прсте
к
својим
уснама
,
што
је
значило
„
љубимо
ти
скут
,
ханум
-
ефенди
“
.
Јер
те
што
нису
звате
њену
сину
у
сватове
,
она
је
пресудила
,
е
нису
ни
њенога
друштва
достојне
,
а
камо
ли
њој
равне
.
Њој
је
писано
овако
,
њима
онако
.
Бог
дели
срећу
,
а
ашчија
чорбу
,
па
нека
им
није
на
њу
жао
.
А
оне
које
нису
њој
равне
,
и
које
стоје
према
њој
као
земља
према
небу
,
а
с
којима
се
може
разговарати
,
па
чак
и
проћеретати
,
то
нису
хануме
из
махале
,
кадуне
каквога
занатлије
,
дућанџије
,
или
,
рецимо
,
онако
некога
радника
,
већ
робиње
,
и
беле
и
црне
.
С
првима
је
,
по
мњењу
„
правих
турских
племићка
“
,
хануми
од
оџака
(
од
колена
)
срамота
говорити
;
с
другима
севап
.
И
прву
и
другу
уредбу
,
веле
,
нису
писали
великаши
,
не
дај
Боже
,
него
Бог
;
и
прва
и
друга
уредба
није
пуштена
с
каквога
земаљског
престола
,
него
с
небеског
,
исто
као
оне
четири
књиге
,
из
којих
се
човек
учи
да
верује
и
љуби
Бога
,
и
како
ће
му
се
судити
на
оном
свету
за
рђава
дела
.
Племство
,
госпоство
,
госпоство
,
племство
,
на
то
се
паша
полакомио
,
стога
дао
душу
ђаволу
;
за
то
се
пашиница
гордила
,
поносила
се
и
онако
поношљива
.
Ниједанпут
није
рекла
:
жени
ми
се
син
хафузовом
кћери
;
сто
,
двеста
пута
:
биће
ми
снаха
рођака
цара
царева
.
Да
се
онда
мање
гордила
,
било
би
је
сад
мање
срамота
,
и
не
би
пролазила
кроз
одаје
као
петао
кад
му
покисне
перје
.
„
Ко
ходи
по
земљи
,
а
гледа
у
небо
,
па
се
сплете
и
падне
—
врло
је
смешно
“
.
Пашиница
је
знала
добро
ту
турску
пословицу
,
а
није
се
ње
ниједанпут
сетила
.
Али
откуд
је
мислила
да
ће
се
сплести
и
пасти
,
кад
јој
се
пут
којим
је
за
пашом
пошла
чинио
раван
као
тепсија
.
Јер
она
је
знала
да
је
Фати
-
султан
била
венчана
,
да
јој
је
погинуо
младожења
,
и
да
је
она
остала
слободна
.
Толико
знала
.
Мање
него
други
.
Муж
јој
није
причао
ни
нешто
што
је
,
по
мњењу
Турака
,
жени
за
причање
,
а
камо
ли
овако
што
.
Гордила
се
,
поносила
се
,
па
сад
?
Док
се
паша
не
врати
из
Прокупља
,
све
је
нешто
лепо
очекивала
,
све
се
добру
надала
,
те
није
дирнула
ништа
ни
од
дарова
ни
од
спреме
,
кад
би
се
понова
свадбовало
да
је
готово
;
а
кад
се
врати
,
па
јој
каза
шта
је
и
како
је
,
код
кога
је
Фати
-
султан
,
да
је
кадуна
другога
и
ако
није
од
њихна
сина
пуштена
,
и
,
најпосле
,
шта
мисли
мула
-
Халим
,
то
јест
,
да
му
је
сина
он
убио
,
срце
јој
за
час
стаде
,
свест
је
остави
...
Кад
ништа
нису
имали
с
мула
-
Халимом
,
плашила
је
његовим
именом
сина
,
кад
је
био
мали
,
а
и
сама
га
се
бојала
;
а
камо
ли
сад
.
Кад
се
мало
прибра
,
стид
је
обузе
.
Куд
ће
од
бруке
!
Срамота
је
чак
и
од
слушкиња
.
Јер
што
мула
узе
,
не
врати
.
А
и
како
да
врати
кад
је
ту
венчање
!
Венчао
се
с
невестом
њена
Бал-
беја
!
„
Јазук
,
јазук
!
Опет
јазук
!
Има
ли
правде
и
закона
!
...
“
Пође
одајама
како
никад
досле
.
Не
гледа
у
слушкиње
,
а
заповеда
им
,
не
заповеда
,
него
наређује
,
као
кћерима
,
или
млађим
другарицама
,
да
што
пре
поскидају
и
склоне
спрему
и
дарове
.
„
Нека
ти
се
донесу
,
кузум
Есма
,
мердивене
,
па
чеврета
...
чевре
по
чевре
,
јаглук
по
јаглук
с
тавана
у
сандуке
,
оне
...
“
не
може
да
рече
„
Фати-
султан
-ханумине
“
.
Одмах
,
ханум
-
ефенди
!
одговара
Есма
понизно
,
и
хита
.
„
А
ти
,
ђозум
Ајше
,
душеке
...
душек
по
душек
,
јорган
по
јорган
из
мусафир-одаје
у
сарачану
,
тамо
...
“
не
изусти
„
камо
се
у
годину
дана
једанпут
улази
.
“
Досад
заповедала
преко
дебелоуснате
црне
робиње
,
Ђултер
,
а
сад
сама
!
Слушкиње
раде
и
чуде
се
што
сама
заповеда
,
што
не
креће
плећима
по
стамболски
,
што
не
држи
главе
високо
,
и
што
ходећи
стаје
целом
ногом
.
Колико
је
год
слушкиња
,
свакој
је
понешто
наредила
,
свакој
покоју
благу
рекла
.
Лепо
,
и
као
некако
другарски
,
с
њима
,
да
јој
се
тајно
не
подсмевају
(
јер
јавно
не
смеју
)
,
и
да
деле
с
њом
оно
што
јој
зацело
на
лицу
читају
,
бригу
,
страх
,
и
стид
.
Али
како
ће
оне
баш
све
опазити
,
кад
је
у
„
светло
лице
“
никако
не
гледају
,
није
ред
,
већ
одговарају
погнуте
главе
и
спуштених
очију
.
У
овој
кући
,
до
пре
неки
дан
веселој
,
сад
брига
,
страх
и
стид
,
а
кад
би
се
нешто
ово
мерило
,
ко
зна
шта
би
претегло
.
До
пред
свадбу
сваку
ноћ
,
до
зоре
,
сви
отмени
хареми
,
и
свирка
,
песма
;
а
сад
нико
,
и
ништа
.
Тишина
.
Крај
капије
је
непрестано
капиџика
,
млада
Циганка
једна
,
па
чим
прилупа
халка
на
капији
,
или
звекир
,
она
одшкрине
капију
и
тешка
се
:
„
Вај
!
вај
!
Јазук
што
ћете
се
по
овој
врућини
вратити
:
ханум
-
ефенди
није
код
куће
.
“
Гошће
се
враћају
постиђене
;
јер
у
отмених
је
Турака
обичај
примити
госта
,
и
казати
му
ако
није
домаћин
(
или
домаћица
)
код
куће
пошто
је
сео
и
одморио
се
.
Пашиница
покварила
обичај
,
да
би
се
сачувала
од
погледа
тајно
подсмешљивих
,
и
запиткивања
својих
пријатељица
.
И
после
,
она
није
могла
примити
хануме
,
јер
јој
је
у
харему
син
.
Затворила
момка
као
девојку
,
па
га
не
пушта
.
Није
јахач
,
није
стрелац
,
али
је
мушко
,
младић
,
па
би
му
тешко
било
у
харему
,
да
није
са
женама
научио
.
Материн
јединац
,
одрастао
у
харему
,
да
је
увек
мајци
пред
очима
.
Сад
је
ушао
у
седамнаесту
,
а
до
пре
три
године
ишао
је
у
женски
хамам
,
с
мајком
;
до
пре
две
године
излазиле
преда
њ
девојке
,
развијене
;
купао
се
са
женама
као
жена
,
играо
се
с
девојкама
као
девојка
.
И
ко
зна
,
још
би
,
да
се
мајка
не
сети
е
је
човек
.
А
ево
откуд
се
тога
сетила
.
Увек
се
играо
с
робињама
,
с
црнкињом
Ђултер
,
и
Черкескињом
Замбак
;
час
задиркивао
једну
час
другу
,
час
их
вукао
за
витице
,
час
их
штипао
за
образе
,
час
угризао
за
руку
,
час
ударио
по
плећима
и
грудима
,
час
их
затварао
у
једну
сасвим
мрачну
сарачану
,
нарочито
Замбак-робињу
,
и
није
је
пуштао
отуд
док
не
обећа
да
ће
се
играти
с
њим
Шећер-Шербет
;
а
понекад
се
и
он
с
њом
затворио
,
па
је
тамо
плашио
,
откидао
од
једнога
старога
дишћурка
самур
,
па
јој
то
метао
у
недра
,
вичући
:
Сичан
!
Сичан
(
миш
!
миш
)
!
Али
једанпут
дође
Замбак
својој
хануми
на
тужбу
плачући
;
а
кад
ханума
саслуша
девојче
,
отеже
:
Аааа
!
И
забрани
сину
да
се
затвара
са
Замбак-робињом
;
а
у
вече
рече
паши
е
је
време
да
се
хануме
крију
од
њихова
Бел
-
беја
—
пропевао
петлић
...
Джафер
,
или
,
како
га
родитељи
од
милости
зову
,
Бал
(
мед
)
,
висок
је
,
танак
је
,
очију
плавих
,
трепавица
црних
,
науснице
као
угљеном
направљене
.
Леп
,
иста
мајка
.
Час
је
обучен
као
војник
,
час
као
софта
,
данас
као
Персијанац
,
сутра
као
Черкез
,
сад
јерлија
...
Писмо
је
учио
код
куће
.
Мало
пише
,
у
сарају
,
код
оца
,
много
се
игра
ораха
.
Страстан
је
играч
ораха
,
и
страсно
гледа
превртање
голубова
„
на
дванаест
глава
“
и
бој
петлова
.
Голубарник
му
је
пун
голубова
.
Сваке
године
спреми
по
једнога
петла
за
бој
.
Лани
му
петао
био
надбивен
,
и
ту
је
проговорила
азијатска
крв
,
хтео
је
својега
друга
,
кога
је
био
петао
„
победилац
“
,
ножем
посред
срца
,
да
га
од
тога
не
задржаше
Турци
што
се
бејаху
скупили
да
гледају
бој
петлова
.
И
јахао
је
каткад
,
али
не
на
ату
,
него
на
једној
дивној
мазги
,
длаке
као
атлаз
,
у
самим
златним
китама
.
Кад
би
отишао
у
Прокупље
,
пројахао
би
,
обично
,
кроз
све
турске
сокаке
;
а
на
сапима
мазге
држали
су
руке
сејмени
,
обучени
у
празнично
рухо
;
около
их
је
било
још
,
као
да
су
посадили
на
мазгу
дете
,
па
пазе
да
не
падне
.
И
Фати
га
двапут
видела
,
на
мазги
,
прошао
је
мимо
њене
кафезе
,
и
чула
је
да
су
њене
другарице
узвикнуле
е
су
му
очи
зумбул
,
е
су
му
уста
ђул
;
видела
да
су
се
удариле
у
груди
кад
је
за
угао
замакао
,
али
она
није
ништа
осетила
,
јер
Исмаилово
јој
је
лице
било
урезано
у
срце
прво
,
те
јој
било
као
она
светлост
што
јој
допре
до
зенице
ујутру
,
кад
се
пробуди
и
очи
отвори
.
Затворила
га
мајка
као
девојку
,
јер
зна
како
се
Арнаути
свете
.
Пашу
су
,
како
она
верује
,
набедили
,
али
ко
ће
то
доказати
оним
дивљацима
.
Излетеће
неко
преда
њ
усред
бела
дана
,
па
...
После
ће
га
сакрити
на
бесу
,
и
ништа
.
А
и
кад
би
га
ухватили
,
каква
би
њој
вајда
била
,
кад
...
Материно
срце
не
сме
даље
.
Пашић
,
и
ако
млад
,
и
ако
размажено
лане
,
није
видео
Фатме
,
а
у
њу
се
заљубио
:
причала
му
мајка
,
и
робиње
,
и
једна
стара
беговица
о
њеној
лепоти
много
.
Нестрпљив
био
.
Црна
Ђултер
пребројила
колико
је
дана
до
његове
свадбе
,
па
толико
зрна
пасуља
метнула
у
чпаг
његових
широких
шалвара
;
и
чим
би
устао
ујутру
,
а
она
:
—
Избаци
једно
,
Бал-
беј
.
Тако
данас
,
тако
сутра
—
остало
једно
,
а
он
се
радовао
као
дете
играчки
,
као
што
се
радовао
кад
му
петао
осветла
образ
.
—
Сутра
ту
!
Али
ето
шта
му
је
то
њему
драго
сутра
донело
!
Тешко
му
је
било
што
их
је
то
снашло
,
и
врло
му
жао
било
.
Кад
му
мајка
казала
код
кога
је
Фати
-
султан
,
плакао
је
као
женско
;
а
после
се
стидео
,
пак
и
од
црне
и
беле
робиње
.
Залуд
су
га
звале
да
се
играју
ораха
;
нити
се
играо
,
ни
се
с
њима
разговарао
;
метнуо
би
шиљте
на
праг
софе
,
па
би
ту
сео
,
и
наслонио
лактове
на
колена
а
загњурио
главу
у
руке
,
и
по
читав
сат
тако
остао
.
Смишљао
је
,
тако
,
седећи
на
прагу
,
како
би
се
осветио
мули
,
и
што
му
набедио
оца
,
и
што
му
украо
невесту
,
што
се
венчао
с
њом
.
Али
како
да
се
свети
мули
он
,
што
плаши
робиње
мишем
,
а
и
сам
га
се
готово
боји
,
нарочито
пацова
,
кад
се
појави
изненада
,
из
преграда
под
долапима
,
у
оној
одаји
где
с
мајком
спава
.
Туговао
,
стидео
се
,
и
,
најпосле
,
шта
ће
,
узео
се
играти
ораха
с
црном
Ђултер
и
белом
Замбак
;
а
оне
му
све
угађале
,
више
него
пре
,
зажмуриле
су
кад
би
год
њихов
„
ојнак
“
растурио
његову
„
купу
.
“
Игра
се
с
њима
у
вотњаку
,
под
једним
великим
шам-дудом
,
у
хладовини
,
камо
је
нарочито
направљено
за
играње
ораха
,
почупана
трава
,
утапкана
земља
;
а
мајка
наредила
те
се
јасминова
честа
посекла
;
све
се
пребацило
преко
високе
ограде
на
улицу
,
те
закрчило
пут
,
заједно
с
малским
ђубретом
.
Уклонила
честу
да
не
би
неко
преко
зида
па
у
њу
,
и
кад
се
Бал-
беј
игра
,
да
изиђе
,
да
...
Не
!
Материно
срде
даље
није
смело
.
Тако
пашиница
и
син
јој
.
А
паша
?
Прошав
мимо
ове
три
одаје
,
широм
отворене
,
кад
се
из
Прокупља
врати
,
и
угледав
искићене
зидове
,
у
земљу
да
пропадне
.
Уђе
у
своју
одају
,
метну
чивију
,
па
се
не
појави
до
мрака
,
док
пашиница
не
узе
лупати
дланом
у
врата
,
заклињући
га
у
њихова
Бал-
беја
,
да
јој
отвори
.
Три
дана
се
затварао
,
а
после
пошао
из
одаје
у
одају
,
с
ћошке
на
софу
,
у
дугачкој
антерији
,
готово
као
женској
,
хаљини
какву
Турци
носе
кад
су
код
куће
,
распојас
,
у
белом
ћулаву
,
бос
,
у
терлуцима
од
црвена
сактијана
.
Тумара
,
забринут
,
луд
од
бриге
;
застане
,
зажмури
и
почне
својим
танким
гласом
,
сам
говори
;
мало
,
па
сиђе
у
башту
,
мисли
да
ће
му
тамо
лакше
бити
,
а
оно
горе
:
у
јаблановој
сенци
види
мулу
;
од
сунчева
зрака
причини
му
се
мулин
јатаган
;
од
жубора
шадрвана
шапат
љутих
Арнаута
.
Склопи
очи
,
да
ово
не
гледа
,
а
оно
ето
мулина
сина
,
на
ату
;
млад
,
леп
,
исти
његов
Бал-
беј
;
пролази
мимо
прокупачки
сарај
;
засијаше
се
кроз
пушкарнице
пушчане
цеви
,
и
чу
се
пуцањ
,
виде
где
момак
с
ата
паде
...
„
Јазук
!
Јазук
!
Хиљаду
пута
јазук
!
једну
аспру
за
милијон
лира
,
за
небројено
благо
,
мир
душе
за
госпоство
!
“
Мисли
паша
,
гласно
мисли
,
а
глас
му
дрхти
,
и
чисто
је
промењен
,
сам
га
не
познаје
,
чини
у
се
да
то
неко
други
говори
.
И
узму
га
пити
змије
присојкиње
,
мула
-Халимове
речи
:
Ти
си
мени
крви
дужан
.
„
За
крв
ич
не
знам
,
мула
,
вала
!
и
похита
на
чардак
.
Коју
год
слушкињу
сретне
,
пита
својим
промењеним
гласом
,
не
затварајући
очи
,
као
обично
,
јер
хоће
не
само
да
чује
,
него
и
да
види
шта
му
одговара
.
Пита
:
„
где
је
Бал-
беј
?
“
А
слушкиња
:
„
С
ханум
-
ефендијом
,
пашо
азретлери
(
светли
)
.
“
Одговара
му
понизно
,
а
гледа
га
уплашено
,
јер
јој
се
учини
да
није
баш
...
сасвим
паметан
.
А
да
ли
види
он
,
оџаковић
,
паша
,
фукару
,
ону
тројицу
из
прокупачког
сараја
,
што
оставише
децу
без
родитеља
и
хранитеља
,
где
грцају
у
плиткој
Морави
?
да
ли
њих
угледа
онда
кад
очи
исколачи
,
подиже
ћулав
с
темена
и
устрчи
уз
степенице
као
махнит
?
...
Тако
првих
недеља
:
а
после
:
„
мула
ме
позвао
на
мегдан
,
па
се
покајао
,
јер
вели
да
се
арслан
с
арсланом
бије
!
...
Али
тај
исти
мула
признао
је
и
да
је
хајдук
,
да
ми
је
украо
снаху
.
За
мулима
сина
нема
сведока
:
за
моју
снаху
сведочи
мула
.
Ја
ћу
против
муле
тужбу
,
падишаху
...
Тужбу
ћу
ја
,
ама
...
Како
би
било
да
прво
пустим
глас
да
ћу
поднети
падишаху
тужбу
?
...
Да
пустим
.
Да
заплашим
горскога
вука
,
гладна
...
Доћи
ће
ми
на
разговор
,
и
на
договор
,
није
друго
;
да
се
договоримо
да
...
Фати-
султан
на
испит
изиђе
;
на
испиту
ће
...
пашће
јој
оба
венчања
...
Жена
не
може
имати
два
мужа
,
по
закону
;
не
може
да
.
.
!
Кад
је
питају
за
кога
ће
„
За
Бал-
беја
“
,
одговориће
весело
...
Мој
Бал-
беј
булбул
;
мула
вук
...
медвед
...
“
Хоће
да
заплаши
мулу
падишахом
,
решио
се
;
не
сећа
се
шта
мула
рече
,
да
има
у
години
макар
један
дан
,
кад
се
Арнаути
не
боје
ни
падишаха
.
Пусти
глас
једнога
дана
,
па
чека
,
ослушкује
.
Чим
халка
на
капији
,
или
звекир
:
„
То
је
улак
...
дошао
ми
мула
у
прокупачки
сарај
на
договор
.
“
Данас
,
сутра
,
прексутра
...
Прексутра
се
чу
топот
коњски
и
у
капију
,
одједанпут
,
и
звекир
,
и
халка
,
и
дланови
.
—
Шта
је
?
...
Ко
тако
лупа
?
!
...
Сејмени
.
Изиђоше
преда
њ
три
сејменина
,
задихани
,
као
да
су
пешке
дошли
,
трчећи
;
донеше
му
црн
глас
:
—
Пашо
азретлери
!
Буна
!
Ноћас
изгинули
Турци
,
ђаури
...
Дигао
буну
мула
-
Халим
...
На
власт
хоће
...
Дигао
се
цео
фис
његов
...
Војњаци
посели
друмове
...
Иду
к
Лесковцу
...
Хоће
да
опколе
прокупачки
сарај
...
Сва
чаршија
затворена
...
Свуда
капци
на
пенџерима
...
—
Шта
?
!
Шта
?
!
...
—
Дигао
се
мула
-
Халим
,
цео
фис
...
Буна
,
пашо
азретлери
!
...
—
Десет
пута
пита
,
и
десет
пута
одговарају
,
једно
те
једно
,
испрекидано
,
задихани
:
Буна
...
Паша
се
окамени
.
Стоји
као
камен
;
ништа
више
не
пита
.
А
кад
се
прибра
,
узе
да
зове
војне
старешине
,
да
им
заповеда
да
дигну
војску
на
оружје
,
да
иду
да
умире
побуњене
Арнауте
.
—
Тражио
си
од
ђавола
челенку
,
он
ти
метнуо
на
главу
камен
.
Погодио
мула
.
На
глави
му
камен
,
у
срцу
му
лед
,
ако
се
зове
Шемси
,
није
шемси
(
сунце
)
да
га
отопи
...
За
једну
аспру
милијон
лира
,
небројено
благо
...
Пође
по
конаку
,
онако
распојас
и
бос
,
у
терлуцима
од
црвена
сактијана
.
Брже
ходи
него
досад
,
мисли
на
коју
ће
страну
;
и
нигде
излаза
,
свуд
зид
,
свуд
лупи
главом
.
Пре
само
није
знао
с
кога
ће
краја
почети
;
сад
краја
и
не
види
.
Тужбу
је
у
глави
написао
и
у
глави
цару
поднео
,
а
ево
сад
где
је
у
глави
повлачи
,
цепа
,
пали
,
и
пушта
пепео
према
ветру
,
да
га
разнесе
,
да
му
нигде
трага
није
.
Претња
!
Плашење
!
Претио
вуку
овцом
;
плашио
мечку
решетом
,
мула
-
Халима
и
Арнауте
падишахом
и
законом
!
Ха
!
ха
!
ха
!
насмеја
се
својој
лудости
грохотом
.
Виде
:
има
часова
кад
је
човек
луд
,
а
чини
му
се
да
је
паметан
.
И
досад
су
се
Арнаути
бунили
,
и
то
против
власти
,
али
њему
није
било
овако
.
Бал-
беја
из
харема
не
пушта
.
А
пашиница
од
страха
чисто
луда
.
Час
плаче
,
час
се
смеје
,
смеје
,
тепајући
сину
као
малом
детету
,
стискајући
га
на
својим
грудима
,
на
грудима
материним
,
да
га
те
груди
задрже
у
харему
,
кад
зажели
да
изиђе
,
да
оде
међу
другове
...
Из
Прокупља
стижу
паши
гласови
,
у
сваком
сату
по
један
,
е
се
буна
не
стишава
,
е
су
друмови
поседнути
,
па
нико
не
сме
ни
тамо
ни
овамо
,
ни
кириџије
,
ни
трговци
,
ни
онако
путници
;
погинуло
неколико
„
јерлија
“
,
Прокупчана
,
и
Турака
и
ђаура
,
изгинуле
многе
чифчије
хафуз-
Ахмедове
,
јер
су
Арнаути
до
његових
чифлука
,
и
гине
војска
...
Он
посла
још
војске
,
и
пред
војском
Мурат
-
пашу
,
старца
,
који
је
много
пута
стишавао
побуњене
Арнауте
,
и
увек
их
брзо
стишао
;
а
Арнаути
,
ови
други
јаничари
,
што
се
не
боје
,
каткад
,
ни
падишаха
,
често
су
се
бунили
,
паша
слао
војску
да
их
стишава
,
и
да
гине
,
заједно
са
сиротињом
,
и
турском
и
српском
...
И
најзад
,
дахну
душом
,
јер
му
јавише
да
је
мир
!
нема
Арнаута
по
друмовима
,
ни
у
Прокупљу
;
мир
...
Дахну
душом
паша
,
смишљајући
,
одмах
,
какав
ће
„
пешкеш
“
Мурат
-
паши
,
не
знајући
да
се
Арнаути
сад
нису
умирили
,
већ
само
примирили
,
јер
им
нестало
праха
и
олова
.
Кријући
ово
од
Турака
,
послаше
им
улака
,
да
склопе
барјак
...
повукоше
се
,
и
одмах
почеше
доносити
из
Ниша
,
кријумчарећи
,
праха
и
олова
:
„
нека
је
све
готово
,
ако
се
паша
посили
,
па
опет
пусти
онакав
луд
глас
,
то
јест
,
да
ће
пред
падишаха
с
тужбом
против
мула
-
Халима
.
“
Само
мало
паша
дахну
,
па
опет
терет
...
„
Хтео
си
у
луг
где
булбули
поју
,
па
си
ишао
жмурећи
и
запао
у
блато
.
“
Сад
се
тих
мулиних
речи
сети
,
и
мисли
:
„
Јесте
,
мула
,
блато
ми
до
појаса
,
до
гуше
:
како
ћу
каљав
кроз
град
,
кроз
вилајет
где
пашујем
?
!
Насмејаће
ми
се
и
турско
и
каурско
“
.
Па
још
кад
дође
ред
да
врати
оно
што
је
Фати
-
султан
-ханумино
:
кад
пође
читав
караван
с
њеном
спремом
и
даровима
од
његове
куће
к
Прокупљу
,
па
чаршилије
истрче
пред
дућане
,
кадуне
се
прибију
уз
кафезе
да
—
сејире
!
...
Резил
!
...
Грдан
мој
резил
!
...
Мора
опрати
блато
са
својега
образа
,
и
с
образа
својега
прадеда
...
И
на
образу
му
је
блато
...
Чист
ће
му
образ
бити
,
кад
Фати
-
султан
буде
кадуна
Бал-
бејова
...
Мисли
паша
,
мисли
,
ни
с
ким
се
не
разговара
.
Најпосле
смисли
:
да
почне
лепим
.
Где
не
може
пушка
и
сабља
,
ту
ће
лепа
реч
.
А
мула
долази
у
сарај
кад
се
год
позове
.
Зваће
и
свога
пријатеља
и
друга
нишкога
пашу
...
А
!
Како
уме
овај
паша
!
Реч
по
реч
као
бисер
на
ибришим
.
На
уснама
му
мед
,
на
језику
шећер
;
лепим
ће
боље
мулу
него
најмирнијега
човека
;
разговараће
се
,
договориће
се
с
мулом
да
доведе
Фати
-
султан
у
Прокупље
,
у
свој
конак
,
па
да
јој
падну
она
два
венчања
,
ту
да
је
испитају
,
ту
да
каже
хоће
ли
код
муле
,
или
да
дође
његову
Бал-
беју
.
За
Бал-
беја
ће
;
ружа
је
за
булбула
...
И
то
венчање
умним
оком
гледа
,
па
се
радује
,
опрао
се
од
блата
;
испраћа
сина
и
снаху
у
Цариград
,
па
му
је
лако
...
Паша
је
сам
,
сваку
ноћ
,
до
глухо
доба
;
седи
на
једној
отвореној
ћошки
на
меком
шиљтету
,
а
месечина
га
бије
у
обријано
теме
,
изазива
му
заједно
с
мирисом
бошче
дувана
рој
мисли
;
и
кад
се
после
поноћи
сети
постеље
и
устане
,
осећа
се
тако
лак
.
И
био
би
сад
чак
и
весео
,
да
не
бива
нешто
што
га
узнемирује
:
нпр
.
,
ако
пукне
даска
на
тавану
,
или
ископа
пас
рупу
крај
конака
,
страх
.
Да
ли
је
пре
пуцао
таван
и
да
ли
су
пси
били
гробари
,
не
сећа
се
.
И
не
сећа
се
да
је
икад
досад
чуо
Мане
Кукувију
у
својој
махали
,
а
сад
свако
вече
.
Тишина
,
глуха
,
мртва
,
само
се
,
с
времена
на
време
,
чује
ноћнога
стражара
палица
,
јавља
сате
:
Так
!
Так
!
Так
!
и
викне
Мане
Кукувија
:
Кукувију
!
Куку
!
Кукувију
!
Разлеже
се
страшан
глас
овај
,
лудаков
,
ноћном
тишином
.
Ману
су
Турци
,
одавно
,
кад
је
био
млад
,
момче
за
женидбу
,
украли
и
потурчили
девојку
,
с
којом
се
три
године
волео
.
Кад
му
је
украли
,
разболео
се
,
а
кад
му
она
поручила
да
није
човек
него
жена
кад
не
може
од
Турака
да
је
отме
,
полудео
.
Из
Власине
је
,
а
никад
од
тада
није
у
Власини
,
него
тумара
,
завлачи
се
по
шуми
у
дупље
дрвећа
и
виче
,
дању
,
у
пролеће
,
с
кукавицама
,
а
ноћу
,
увек
,
с
кукумавкама
.
Понекад
дође
у
Лесковац
,
где
му
је
девојка
потурчена
,
па
дању
тумара
турским
махалама
као
да
је
тражи
,
и
ћути
:
а
ноћу
виче
.
Двадесет
осам
година
од
то
доба
,
од
његове
девојке
само
пепео
,
ваљда
,
јер
је
умрла
још
прве
године
пошто
су
је
потурчили
,
а
он
је
још
тражи
,
још
кука
за
њом
и
прети
Турцима
.
Кад
је
најлепша
месечина
највише
виче
,
а
тишином
разлеже
се
његов
глас
далеко
,
језа
подузима
свакога
који
га
чује
.
Турци
,
враћајући
се
из
каване
,
обилазе
га
;
не
грде
га
што
иде
ноћу
без
фењера
као
хајдук
,
грехота
;
не
осврћу
се
на
његове
претње
,
боје
се
.
Паша
га
досад
,
како
му
се
чини
,
никад
није
чуо
у
својој
махали
;
а
сад
,
има
недеља
дана
,
сваку
ноћ
,
баш
око
поноћи
,
кад
се
сам
слободи
,
и
развесели
.
Јежи
му
се
кожа
,
и
што
је
у
души
зидао
за
неколико
сата
,
то
Манов
глас
обори
за
цигли
један
тренутак
.
С
виком
Мана
Кукувије
причују
му
се
и
мулине
речи
:
ти
си
мени
крви
дужан
.
XИИИ
Отишли
су
ждрали
и
ласте
;
у
пољу
,
камо
је
Исмаил
ходио
,
спалио
је
први
мраз
са
сланом
траву
,
и
покрио
је
први
снег
,
танак
,
сух
земљу
;
скрили
су
се
свици
,
не
певају
тице
,
тишина
,
само
онај
бор
много
шушти
,
и
тужно
се
превија
голо
дрвеће
,
јер
духа
с
Јастрепца
помаман
ветар
:
у
бело
се
облачи
Јастребац
,
и
брда
и
долине
,
и
увија
се
у
бези
покров
брег
под
Јастрепцем
на
чијем
је
врху
гроб
Исмаилов
;
беле
се
кровови
ниских
кућа
арнаутских
и
високе
куле
мула
-Халимове
,
а
прошарани
су
јатима
врана
,
што
с
маха
на
мах
прхну
,
гачући
,
као
да
се
од
нечега
уплаше
;
стока
по
појатама
,
људи
по
кућама
,
пуста
поља
,
само
замакне
за
брег
по
који
Арнаутин
с
пушком
о
рамену
и
хртом
за
собом
,
иде
у
лов
на
зечеве
,
и
прођу
сеоским
путем
но
две-три
Арнаутке
на
коњима
,
журе
се
у
оближње
село
послом
,
или
у
госте
.
Зима
...
Сирота
Фати
-
султан
!
Дочекала
зиму
у
Топлици
без
наде
на
срећне
дане
,
и
ко
зна
да
ли
с
успоменама
на
Исмаила
;
кад
му
више
не
гледа
ата
,
не
милује
хрта
и
сокола
,
не
љуби
рухо
,
не
плаче
над
оружјем
.
Замутиле
јој
се
очи
,
бистри
горски
кладенци
,
увело
лице
,
свежа
мајска
ружа
,
и
,
каткад
,
чује
се
сух
кашаљ
,
из
груди
.
Час
је
тужна
,
час
толико
замишљена
,
а
час
немирна
,
хтела
би
некуд
далеко
,
ни
сама
не
зна
куд
,
на
онај
брег
под
Јастрепцем
,
увијен
у
бели
покров
,
може
бити
?
или
некуд
даље
,
далеко
од
муле
?
или
у
Лесковац
?
...
К
Лесковцу
се
окреће
,
душом
полази
...
Тешко
рањена
голубица
!
Тек
што
је
раширила
крила
,
види
да
не
може
,
склапа
их
,
клоне
...
И
опет
се
као
нечему
нада
,
нешто
очекује
?
Чему
има
да
се
нада
,
шта
очекује
?
Да
ли
се
сећа
поруке
мајке
Исмаилове
:
ако
ми
не
освети
сина
мушка
глава
,
нека
га
освети
женска
;
или
...
Никому
ништа
не
казује
,
ништа
не
говори
.
Бејаше
се
мало
повратила
,
и
разгалила
,
па
...
Оде
јој
мајка
,
и
оде
јој
несуђена
заова
,
у
Прокупље
,
на
два
дана
,
или
,
како
Турци
кажу
,
на
две
ноћи
,
да
обиђе
кућу
(
јер
како
јој
погибе
брат
,
напустила
и
кућу
и
мужа
)
;
остаде
она
с
мулом
и
дадијама
мулине
кћери
и
сина
.
Па
дадије
је
остављале
,
а
мула
никако
,
жао
му
било
;
или
је
није
остављао
,
што
му
је
њу
његова
кћи
,
полазећи
,
оставила
у
аманет
као
себе
,
или
Исмаила
...
невесту
његова
сина
.
А
кад
се
Садије
-
ханум
,
мулина
кћи
,
врати
,
затече
је
страшну
,
жуту
као
лимун
,
сву
уплакану
,
и
тужну
,
не
тужну
него
као
убивену
;
глас
јој
бејаше
промукао
,
и
болан
,
болан
,
кад
,
угледавши
несуђену
заову
,
узвикну
:
„
Вај
,
ханум
,
све
сам
изгубила
“
!
...
И
ту
је
ударила
у
грчевито
јецање
.
„
Све
сам
изгубила
!
То
све
Исмаил
је
,
мој
брат
“
,
толковала
је
сестра
и
љубила
Фати
-
султан
,
плачући
с
њом
за
дуго
.
Али
од
тада
Фати
мулу
не
двори
,
не
пуни
му
чибук
,
не
пали
му
га
;
од
тада
мула
није
љут
и
тужан
,
него
смућен
,
и
као
да
се
нешто
стиди
,
као
да
избегава
кћер
;
од
тада
не
посу
по
гробу
свога
сина
ни
зрно
пиринџа
,
јер
му
не
отиде
на
гроб
;
од
тада
оне
две
Арнаутке
,
дадије
мулине
кћери
и
сина
,
нешто
се
крадом
погледају
,
и
шапћу
нешто
,
кад
су
саме
,
осврћу
се
да
их
когод
не
опази
,
не
прислушкује
;
од
тада
Фати
више
лежи
него
што
хода
и
седи
,
и
плаче
...
Час-по
па
легне
,
на
чупав
ћилим
,
или
на
шиљте
,
обучена
легне
;
мулина
кћи
чучне
крај
ње
,
метне
јој
руку
на
чело
,
ухвати
је
за
руку
.
—
Ватра
,
Фати
-
султан
!
Грозница
?
—
Грозница
,
Садије
-
ханум
.
Не
знам
кад
ме
ухватила
.
Овако
одговара
несуђеној
заови
;
а
кад
јој
мајка
опет
дође
,
њој
:
Ништа
ми
није
...
није
грозница
.
И
силом
поче
устајати
;
седа
у
једном
куту
,
навали
се
,
па
тако
остаје
дуго
.
Мајка
седи
према
њој
,
забрађена
белим
јашмаком
онако
као
кад
се
Богу
моле
,
с
бројеницама
;
провлачи
урмине
кошчице
кроз
прсте
,
шапће
,
ниха
се
,
и
час-по
па
метне
руку
на
кћерино
чело
,
узме
је
за
руку
,
гледа
је
у
пуне
туге
очи
,
што
се
стакле
од
залеђених
суза
,
у
изгореле
усне
;
а
кад
чује
кашаљ
,
дубоко
уздахне
,
крадом
,
и
крије
сузе
,
окрећући
главу
од
своје
кћери
.
Арнаутке
,
из
свих
села
,
чувши
да
им
је
болна
мулиница
,
почеше
долазити
на
коњма
,
с
раширеним
белим
чаршавима
преко
пупих
бисага
,
да
је
обиђу
,
и
да
јој
донесу
понуде
.
Пуни
рафови
понуда
,
баница
у
бакарним
сановима
,
грожђе
из
туршије
у
земљаним
зделама
,
и
мушмуле
,
и
јабуке
на
гранчицама
,
и
крушке
из
сламе
.
Арнаутке
седе
около
,
пуше
,
мирише
им
одело
на
угаљ
,
а
неко
и
на
неопранштину
;
прозори
сад
затворени
,
на
ћерчивима
хартија
,
ћерчива
брашном
облепљена
да
не
улази
хладноћа
у
одају
;
светлости
мало
,
чиста
ваздуха
ни
мало
,
мирис
јела
,
с
одела
,
дим
дувана
,
угаљ
у
мангалу
,
дисање
толико
душа
,
туга
,
ниоткуд
нада
на
боље
дане
:
све
више
вене
лице
,
све
се
чешће
чује
сух
кашаљ
,
из
груди
...
А
мула
све
смућенији
,
и
као
да
се
све
више
нешто
стиди
,
све
више
избегава
кћер
;
не
посипа
пиринач
по
гробу
својега
сина
,
јер
му
на
гроб
не
иде
више
никако
...
XИВ
Јуче
је
дошао
мули
пашин
већил
,
по
у
годинама
човек
,
обучен
као
о
Бајраму
.
Допратише
га
сејмени
.
Мула
га
примио
на
куди
.
Сами
су
седели
,
сами
се
разговарали
нешто
,
дуго
.
У
собу
је
ушао
трипут
мулин
кавеџија
,
један
стари
Арнаутин
,
и
ушао
је
трипут
његов
чибугџија
,
једно
момче
арнаутско
.
А
кад
је
већил
пошао
,
мула
га
испратио
до
преко
прага
!
Шта
су
се
разговарали
у
одаји
,
нико
не
зна
;
а
кад
се
растајаху
,
мула
рече
ово
:
—
Јок
!
Нека
не
долазе
паше
у
Топлицу
,
јер
су
Арнаути
сад
...
У
сарај
ћу
ја
...
И
кад
већил
оде
,
мула
позва
Арнауте
.
Сутрадан
су
Арнаути
опколили
кулу
својега
муле
,
рано
,
спремни
за
пут
,
на
коњма
,
у
празничном
руху
,
оружани
до
зуба
.
Кад
год
прате
мулу
у
сарај
,
увек
се
обуку
,
наките
коње
.
И
мула
се
онако
обукао
,
и
узјахао
својега
вранца
,
пастушаста
ата
;
али
пре
него
што
је
пошао
,
није
га
додирнуо
стрменом
,
а
ат
није
вриснуо
,
да
одјекну
брда
и
Јастребац
,
јер
је
осетио
да
не
носи
на
плећима
весела
муду
,
ни
љута
,
него
брижна
,
смућена
,
тужна
...
Ат
је
осетио
,
Арнаути
опазили
да
нема
у
мулину
оку
пламена
што
буктијаше
кад
је
ишао
Шемси
-
паши
први
пут
,
и
кад
диже
буну
с
претње
и
плашења
Шемси
-пашина
;
те
један
старац
,
који
је
трипут
у
Цариград
ишао
,
и
тамо
свако
чудо
видео
,
мишљаше
,
е
је
прво
време
туге
што
ватра
с
пламеном
;
после
,
пламен
се
угасио
,
ватра
прегорела
,
остао
жар
под
пепелом
,
па
тиња
,
тиња
.
Тако
умствује
стари
Арнаутин
и
псује
Шемси
-
пашу
,
а
мула
јаше
напред
оборене
главе
.
Мула
смућен
,
Арнаути
гори
него
пре
,
љути
што
им
мула
иде
Шемси
-
паши
,
крвнику
,
псују
,
прете
и
ударају
коње
стрменом
сваки
час
;
а
кад
дођу
близу
каквога
дрвета
,
опале
,
неки
,
из
пушке
,
те
се
стресе
снег
и
прхне
преплашено
јато
врана
,
гачући
.
Уђоше
у
Прокупље
и
пођоше
његовим
уским
сокацима
;
не
истрчавају
људи
да
их
гледају
,
но
ако
су
се
нашли
на
улици
,
брзо
улазе
и
ударају
чивију
.
Сокаци
празни
,
капије
,
високе
,
оковане
мертечким
ексерима
,
затворене
чивијом
,
а
негде
,
где
су
укућани
плашљивији
,
и
мандалом
:
и
позатварани
су
свуд
капци
на
прозорима
,
јер
се
чуло
е
иде
мула
с
Арнаутима
.
Чује
се
топот
и
вриска
атова
,
из
далека
,
а
чаршијом
отвореном
,
завлада
неописан
страх
,
и
узеше
се
спуштати
ћепенци
,
где
је
год
турски
дућан
,
или
српски
;
арнаутски
осташе
отворени
.
Наједанпут
се
прошара
:
два
дућана
отворена
,
на
три
ћепенци
спуштени
,
тако
целом
чаршијом
.
Кад
зађоше
у
српску
махалу
,
и
мула
бејаше
далеко
,
отвори
се
једна
трошна
капија
искрпљена
парчадма
тенећке
,
и
асуре
,
и
истрча
из
дворишта
једна
сиромашна
жена
,
Српкиња
,
наричући
за
сином
,
и
скиде
шамију
с
главе
,
гологлава
проклињаше
арнаутску
силу
и
турску
обест
.
„
Луда
!
Луда
!
“
узвикнуше
неки
,
колико
толико
Божји
људи
,
и
обиђоше
је
;
а
други
,
ђаволови
синови
,
окренуше
коње
к
њој
,
да
је
прескоче
...
Прегазише
је
,
па
продужише
пут
,
не
осврнувши
се
...
Кад
се
последњи
пут
побунише
Арнаути
,
убише
јој
сина
,
њену
милост
и
хранитеља
,
кириџију
,
који
бејаше
пошао
у
Ниш
с
топличким
јабукама
.
Мула
је
Арнаутин
,
али
да
се
обазре
и
виде
шта
учинише
ови
ђаволови
синови
са
женском
главом
и
ојађеном
мајком
,
не
би
им
се
прошло
наште
срца
.
У
прокупачком
сарају
,
Шемси
-
паша
га
на
ногама
дочека
,
чак
пред
вратима
одаје
с
тахтом
;
уведе
га
у
одају
,
посади
га
на
тахт
,
на
своје
место
.
Из
друге
одаје
изиђе
нишки
паша
,
плав
,
висок
,
у
чоханим
шалварама
циметове
боје
и
чалми
;
попе
се
на
тахт
,
Шемси
га
посади
до
мулина
деснога
колена
,
а
сам
седе
према
њима
.
Ту
су
седели
,
прво
попили
по
два
филџана
каве
и
попушили
по
чибук
дувана
,
па
отворили
мухабет
,
то
јест
разговор
.
Лесковачки
паша
,
пре
надувен
,
силан
,
сад
љубазан
,
понизан
много
,
како
Турчин
може
да
буде
када
се
укаже
потреба
;
а
нишки
паша
,
и
ако
млађи
од
овога
,
у
свему
,
почиње
разговор
,
само
ниже
речи
,
као
бисер
на
ибришим
,
с
медом
на
уснама
,
са
шећером
на
језику
...
Мула
пристаде
да
се
Фати
-
султан
доведе
у
Прокупље
,
у
његов
конак
:
ту
да
јој
„
падну
“
оба
венчања
,
ту
да
је
испитају
,
ту
да
се
изврши
понова
венчање
...
све
да
буде
по
оном
реду
,
који
је
у
својој
глави
одавно
,
кад
се
умирише
Арнаути
,
писао
и
написао
Шемси
-
паша
.
Шемси
-
паши
мило
,
цикнуо
би
од
радости
,
а
уздржава
се
,
крије
радост
,
да
је
мула
не
опази
,
да
се
не
покаје
.
А
како
да
се
не
радује
!
...
Зна
за
кога
ће
Фати
-
султан
...
Спраће
блато
с
образа
;
пројездиће
кроз
сав
Лесковац
,
и
Прокупље
,
нека
га
виде
и
Турци
и
ђаури
.
„
А
!
Шта
може
лепа
реч
!
и
што
се
не
може
постићи
кад
се
стоји
право
,
постићи
ће
се
,
увек
,
кад
се
макар
мало
превије
грбина
,
“
тако
мисли
Шемси
-
паша
;
јер
тврдо
верује
да
мула
пристаде
на
разговор
и
договор
,
и
на
све
друго
,
с
пашиних
лепих
и
слатких
речи
и
његове
понизности
,
а
не
зна
да
би
и
једно
и
друго
било
што
глуху
шаптати
и
слепу
намигивати
,
да
мула
немаде
и
на
уму
и
на
срцу
онај
увели
пупољак
у
његовој
Топлици
,
да
не
помисли
:
Хајде
!
Опростиће
ми
и
Бог
и
син
,
кад
пристанем
да
се
и
њена
реч
чује
.
Мула
се
договори
с
пашама
,
па
се
врати
у
Топлицу
,
каза
Арнаутима
,
пред
кулом
,
за
овај
договор
,
па
оде
у
кулу
;
и
наједанпут
се
диже
силна
граја
,
вика
,
дивљи
узвици
,
небо
се
пролама
;
Арнаути
се
деру
,
сви
у
један
глас
:
—
Нећемо
!
Не
дамо
!
—
Да
дамо
кад
мула
хоће
.
—
Зар
нашега
муле
кадуна
на
испит
?
—
Не
дамо
!
—
Да
дамо
кад
мула
хоће
.
—
Зар
да
правимо
вољу
Шемси
-
паши
?
—
Крвнику
?
—
Јок
Шемси
-
паши
,
него
нашему
мули
.
—
Мулу
туга
обрвала
,
па
не
зна
шта
збори
.
—
Зна
.
Туга
није
у
глави
већ
у
срцу
.
—
Не
дамо
мулине
кадуне
.
—
Јок
!
Јок
!
Јок
!
—
Да
идемо
заради
муле
;
ама
ако
она
каже
да
ће
за
пашина
сина
,
на
комаде
ћемо
је
.
—
На
оволишну
парчад
.
—
Па
ћемо
је
псима
...
—
Кучку
псима
,
рече
један
оспичав
дугоња
.
—
Кучку
псима
!
захори
се
силно
,
из
свих
грла
,
небо
се
пролама
.
Сирота
Фати
-
султан
!
Чује
страшне
речи
,
а
за
срећу
ништа
не
разуме
,
нити
јој
их
когод
преводи
...
Слуша
,
прибила
се
уз
прозор
са
хартијом
,
крај
мајке
,
прислонила
око
на
парченце
стакла
на
прозору
,
па
гледа
...
Бујица
!
Нема
мислиш
уставе
која
ће
је
зауставити
.
Таласа
се
,
човек
до
човека
,
па
сви
као
бунтовници
,
из
очију
пламен
сукља
,
лица
чисто
онакажена
,
загледају
пушке
,
гледају
јатагане
.
Млади
хоће
у
Прокупље
,
да
убију
Шемси
-
пашу
.
Стари
их
стишавају
,
говоре
;
сви
стари
узеше
говорити
е
је
мула
дао
бесу
,
па
би
му
они
залепили
блато
на
образ
...
Одустају
од
пута
,
али
се
заклињу
да
ће
мулиницу
на
комаде
,
ако
рече
да
ће
за
Шемси
-пашина
сина
,
или
ће
је
привезати
коњма
за
репове
...
Граја
се
не
стишава
,
ни
дивљи
узвици
;
мулина
кћи
улази
у
одају
где
је
Фати
-
султан
,
излази
из
ње
;
разабрала
је
шта
је
,
те
се
грухне
у
груди
и
с
дадијама
говори
шапатом
.
Боји
се
буне
,
да
се
Арнаути
не
дигну
на
њена
оца
,
што
никад
досле
,
да
му
не
запале
кулу
,
па
куд
би
сирота
Фати
-
султан
,
по
зими
,
болна
преболна
,
и
где
би
она
дела
рухо
и
оружје
брата
јединца
...
Уђе
у
одају
,
па
кад
је
Фати
-
султан
упита
шта
је
,
шта
говоре
,
а
она
не
каза
е
њој
прете
,
него
слага
:
„
Шемси
,
проклет
да
је
!
убио
Мифтар
-агина
сина
...
Још
није
платио
један
дуг
,
ево
где
направи
други
,
проклет
да
је
“
!
...
Лаже
,
лаже
,
и
опази
где
се
граја
стишава
,
прислони
и
она
око
на
стакло
,
угледа
,
међу
Арнаутима
,
оца
.
Не
чује
се
шта
им
говори
;
пролази
кроз
руљу
;
сви
му
праве
место
...
И
мало
,
па
се
граја
сасвим
стиша
;
Арнаути
се
разиђоше
,
сваки
отиде
својој
кући
;
мула
се
попе
на
кулу
,
оборене
главе
,
и
погурен
:
чисто
човек
не
би
рекао
да
је
то
онај
старац
што
пре
неколико
месеца
украде
девојку
,
што
отиде
у
сарај
паши
,
што
прими
у
аманет
од
своје
кћери
невесту
својега
сина
.
Трипут
уђе
у
одају
где
је
Фати
-
султан
,
и
трипут
из
ње
изиђе
.
Гледа
да
нема
код
ње
некога
,
те
да
јој
сам
каже
шта
се
са
Шемси
-
пашом
договорио
,
не
би
ли
га
тада
погледала
,
и
опростила
му
што
се
заборавио
,
мало
погрешио
,
„
као
човек
“
...
XВ
У
трошној
кули
мула
-Халимовој
,
у
великој
,
али
ниској
одаји
наложена
је
пећ
земљана
,
с
крчазима
;
па
ту
је
и
мангал
пун
распаљена
угља
,
јер
на
пољу
је
хладно
како
скоро
није
.
Наваљена
на
један
јастук
,
вунен
,
у
куту
одаје
,
седи
Фати
-
султан
,
а
према
њој
је
мајка
њена
.
Час-по
,
па
стара
упре
поглед
у
кћер
,
увела
лица
,
изгорелих
усана
,
а
обучену
у
свилену
антерију
,
и
накићену
;
па
кад
се
она
,
нешто
проговоривши
,
осмехне
,
мајка
се
добру
нада
,
а
кад
се
сухо
накашље
,
страхује
;
обухвата
рукама
колена
,
наслања
браду
на
руке
,
и
заниха
се
,
сузе
јој
падају
по
рукама
...
—
Шућур
!
поче
мајка
,
сад
кад
јој
се
кћи
насмеја
.
Да
Бог
да
се
,
кузум
,
од
сада
увек
смејала
!
И
хоћеш
,
иншала
’
!
јер
ево
дошао
је
сат
да
се
и
твоја
реч
чује
.
Фати
,
ђозум
!
Твоја
мајка
не
уме
те
друкчије
световати
,
до
:
кад
те
испитују
,
одговарај
слободно
,
и
све
по
срцу
.
Немој
,
кузум
,
по
глави
.
Срце
ће
једно
,
глава
ће
друго
,
може
бити
.
Мула
-
Халим
ти
је
венчање
,
истина
;
ама
то
ти
је
и
Джафер
-
беј
,
јер
ти
ниси
била
пуштеница
.
Ухо
на
срце
,
кћери
,
слушај
...
А
кад
будеш
,
кузум
,
на
испиту
,
пуштена
си
и
од
једнога
и
од
другога
,
баба
ти
каже
.
Твој
баба
је
хафуз
,
и
био
је
имам
красне
Аја-Софије
;
зна
сав
мусаф
напамет
,
и
познаје
све
како
је
у
нашем
танком
дину
.
Дин
нам
је
танак
,
танак
,
мрежа
паукова
...
И
ја
знам
,
кћери
.
Ти
си
бита
мала
,
не
знаш
.
Не
живи
Мејрем
-
ханума
...
Знаш
ону
Мејрем
-
хануму
до
теткине
ти
куће
,
што
је
увек
као
ат
без
узде
и
улара
,
(
жена
која
нема
мужа
)
а
чини
севап
,
спремајући
и
удајући
сироте
девојке
?
...
Она
беше
удата
,
а
не
живи
с
мужем
,
те
га
остави
.
Млада
,
а
без
мужа
беше
пет
година
:
заинатио
се
онај
,
па
не
удара
печат
за
њено
пуштање
.
Најпосле
је
научише
две
муфтије
,
да
се
уда
за
другога
непуштена
.
Живела
с
овим
другим
мало
,
па
је
први
тужи
.
Кад
изиђе
пред
суд
,
падоше
јој
оба
венчања
.
„
Кога
ћеш
сад
?
“
пита
је
суд
.
—
Ниједнога
,
одговори
она
(
јер
ни
код
другога
не
беше
јој
добро
)
,
па
се
врати
мајци
слободна
.
Тако
је
било
,
кузум
...
И
твоја
ће
венчања
пасти
...
Хајде
мени
,
кћери
...
Да
идемо
обе
у
Стамбол
;
да
молимо
милостивога
падишаха
да
се
смилује
,
да
ти
се
баба
врати
у
Стамбол
.
А
!
Стамбол
!
тамо
су
два
мора
,
тамо
аде
,
тамо
наши
конаци
,
на
румелијској
страни
,
и
на
анадолској
,
од
куда
се
сунце
рађа
:
и
грознице
и
кашаљ
,
све
као
руком
однето
.
А
ако
није
,
ти
ухо
на
срце
...
Да
ти
обновимо
венчање
с
Джафер
-
бејом
...
А
?
Джафер
-
беј
...
јок
,
Бал-
беј
,
тако
га
од
милости
зову
.
Баш
је
,
вала
,
„
бал
“
.
Млад
,
леп
,
гонџе-лале
,
и
од
соја
;
стриц
му
је
био
велики
везир
,
ујак
садразам
,
оба
деда
паше
,
рођаци
бејелербејови
...
Млад
,
кузум
,
твоја
прилика
.
Ти
си
чула
да
је
...
Алах
зна
ко
је
убио
мулина
сина
.
Душмани
обедили
пашу
...
Паша
,
богат
,
велики
човек
,
сила
,
те
како
неће
имати
душмана
?
!
...
Голо
дрво
нико
не
погледа
,
на
лиснато
бацају
очи
,
на
родно
камење
.
Што
више
рода
,
више
каменица
...
Јер
да
је
,
кћери
,
истина
,
било
би
до
сада
сведока
.
А
где
су
сведоци
?
...
Нигде
једнога
...
Тек
онако
говоре
,
душмани
...
И
хафуз-
беј
,
твој
баба
,
воли
овамо
.
И
пре
је
волео
;
а
сад
ти
поручује
да
не
слушаш
ни
овога
ни
онога
,
већ
да
метнеш
ухо
на
срце
...
Да
ти
не
прети
мула
?
Да
те
не
учи
његова
кћи
?
Ааа
“
Кад
не
доби
одговора
,
стара
настави
:
Джафер
-
беј
је
млад
,
видела
сам
га
једанпут
у
Есма
-кадуне
...
Леп
.
А
,
очи
!
А
,
веђе
!
...
а
над
горњом
усницом
као
ћумуром
направљено
,
толико
...
Волела
бих
,
кузум
,
да
Джафер
-
беј
стане
поред
мула
-
Халима
,
да
их
видиш
напоредо
...
Мула
је
човек
,
то
је
истина
,
ама
није
муж
...
;
муж
је
само
по
имену
,
ааа
?
“
И
загледа
се
стара
у
кћерину
угашену
зеницу
.
Њој
се
зажарише
увеле
јагодице
;
обори
очи
...
Мајка
као
да
нешто
страшно
прочита
са
зажарених
јагодица
,
из
оборених
очију
,
те
пљесну
длановима
и
закука
:
„
Вај
!
Вај
!
Вај
!
Јазук
,
кћери
,
твоја
младост
!
“
Па
поклопи
лице
рукама
и
зајеца
како
скоро
није
.
Подижу
јој
се
плећа
,
одскачу
груди
,
јеца
...
XВИ
Како
мула
каза
Фати
-
султан
е
ће
на
испит
,
од
тада
је
весела
,
сваки
час
се
за
понешто
смеје
,
и
устаје
,
хода
по
соби
.
А
Садије
-
ханум
од
тада
брата
не
помену
;
реч
„
Исмаил
“
застаје
јој
у
грлу
.
Види
да
је
Фати
весела
,
да
једва
чека
да
пође
,
те
час-по
тужно
прошапће
;
А
,
женски
севда
!
Добро
људи
зборе
:
траје
од
петка
до
суботе
...
Дође
дан
поласка
.
То
јутро
је
Фати
била
врло
весела
;
и
у
лицу
се
мало
повратила
...
Пред
кулом
су
Арнаути
,
не
као
до
сада
из
неколико
села
,
већ
из
свих
,
и
што
је
год
за
пушку
дошло
је
,
па
све
оружано
до
зуба
,
све
шкрипи
зубма
,
све
тајно
прети
паши
,
највише
несрећној
Фати
-
султан
.
Зима
.
Сви
су
увијени
у
јапунџа
.
Нестрпљиви
.
А
кад
се
појави
мула
на
ату
,
узвикнуше
„
машала
“
!
Мало
,
па
се
отвори
капија
,
и
појавише
се
из
великога
дворишта
,
опасана
високим
,
дебелим
зидом
два
тахтаривана
.
Један
тахтариван
,
леп
,
бојадисан
,
носе
Ахмед
-хафузове
чифчије
;
други
,
нов
,
од
простих
белих
дасака
,
Цигани
.
У
првом
је
Ахмед
-хафузовица
;
у
другом
Фати
-
султан
.
Носе
је
Цигани
,
јер
Арнаути
,
Војњаци
,
носе
само
мртву
жену
,
„
за
севап
“
.
За
тахтариванима
,
одмах
,
појавише
се
мулина
кћи
и
оне
две
дадије
,
све
три
на
коњма
,
с
белим
чаршавима
преко
бисага
,
увијене
у
јапунџа
као
људи
;
а
дице
им
је
умотано
до
самих
очију
.
Пођоше
по
неравну
друму
,
по
дебелу
снегу
;
али
само
мало
,
па
наиђоше
на
пут
очишћен
;
мноштво
сељака
,
чифчије
пијанога
Ахмед
-хафуза
,
раја
турска
,
бедни
робови
,
Срби
,
истерани
су
на
кулук
од
поноћи
;
разгрћу
снег
лопатама
целим
путем
,
где
ће
проћи
тахтаривани
с
ханумом
и
ћерком
њихова
чифлук-
сахибије
.
Ах
!
ако
се
удаје
врањскога
паше
кћи
у
Лесковац
,
зими
,
кад
је
снега
доста
,
кулучи
раја
,
разгрће
снег
,
да
невеста
и
јенђе
лако
прођу
;
ако
из
Лесковца
у
Ниш
тако
...
све
раја
,
кулук
,
од
свију
кулука
најтежи
,
и
што
се
тело
смрзава
,
и
што
душа
плаче
,
јеца
,
нариче
,
тужећи
се
на
силу
и
обест
Богу
...
И
чифчије
пијанога
хафуза
,
турска
раја
,
Срби
,
скупили
се
од
поноћи
,
раде
;
а
снег
веје
,
веје
,
завејава
пут
;
и
раде
,
опет
раде
,
јер
се
не
зна
време
,
доба
ноћи
или
дана
,
кад
ће
се
појавити
тахтаривани
с
ханумом
и
кћери
њихова
чифлук-
сахибије
.
И
ето
.
Јутро
је
,
рано
јутро
,
дршћу
од
зиме
,
али
се
они
први
загрејаше
јер
угледаше
тахтариване
и
пратњу
,
Арнауте
;
дошао
им
је
крај
муци
...
Зима
.
Хладноћа
каква
скоро
није
.
Дебео
снег
притиснуо
и
брдо
и
долину
,
а
вуци
силазе
с
планине
урлајући
,
долазе
топличким
домовима
у
госте
...
Украј
пута
мучи
голо
дрвеће
,
искићено
ињем
;
и
последњи
је
лист
одавно
опао
,
откинуо
га
бесни
север
,
што
час-по
са
страшним
фијукањем
диже
снежну
прашину
и
сноси
је
с
брда
у
долине
,
гради
сметове
,
камо
би
запали
и
ати
а
некмоли
људи
.
Умукле
су
тице
певачице
,
само
се
,
ноћу
,
чује
буљина
с
урлањем
огладнела
вука
.
Замрзла
се
Топлица
.
Цела
природа
заспала
дубоким
сном
.
У
тахтариванима
и
душеци
и
јоргани
,
да
не
осете
хладноће
хануме
...
Фати
лежи
наузнак
и
смеши
се
.
Да
је
ово
смешење
видела
мулина
кћи
,
не
би
знала
да
ли
је
у
Фатину
срцу
туга
или
радост
...
Последњи
је
поглед
пао
кроз
отвор
тахтаривана
на
врх
брега
под
Јастрепцем
,
увијена
у
бели
покров
,
а
она
се
залеђена
суза
отопила
и
низ
образ
пролила
,
и
тужан
је
осмех
развукао
изгореле
усне
...
Можда
су
та
суза
и
тај
осмех
збогом
Топлици
и
гробу
Исмаилову
...
Дођоше
наспрам
Прокупља
,
мула
оборене
главе
,
замишљен
,
његова
кћи
тужна
,
Арнаути
љути
:
шкргућу
зубма
,
прете
,
сваки
час
им
пада
рука
на
јатаган
или
јабуку
мале
пушке
...
Зубато
сунце
појави
се
,
те
према
њену
засијаше
се
оловне
капе
с
врхова
витих
минара
.
Улазе
у
град
,
пуст
,
као
да
му
је
све
куга
поморила
.
Нигде
коња
,
ни
вола
,
ни
магарца
с
угљем
...
Пролазе
турске
уске
улице
,
опточене
ниским
кућама
,
високим
чардацима
и
оградама
,
покривене
дебелим
снегом
,
обрисаним
с
кровова
кошавиним
крилима
;
нико
не
гледа
арнаутску
силу
и
салтанат
,
јер
свуд
капак
до
капка
...
;
и
псе
,
шугаве
и
губаве
,
уличке
,
обузима
страх
слушајући
дивље
узвике
и
пуцање
пушака
,
те
прилазе
уз
капије
,
дршћу
,
гребу
и
тужно
циче
...
Кроз
арнаутску
махалу
нигде
капка
;
Арнаутке
се
прибијају
уз
кафезе
,
веселе
,
радознало
гледају
у
тахтариване
,
не
знајући
у
коме
је
кадуна
њихова
муле
.
Сад
чаршија
није
прошарана
,
сва
је
затворена
;
Турци
су
,
и
Срби
,
са
својима
код
куће
,
Арнаути
око
конака
мула
-Халимова
,
очекују
господара
с
ханумом
и
пратњом
...
И
кад
се
чу
топот
коња
,
небо
се
проломи
...
„
Аллааа
’
!
.
.
припуцаше
мале
пушке
,
забубњаше
бубњи
,
писнуше
зурне
...
то
поздрављају
долазак
мулине
кадуне
Арнаути
грађани
.
И
Арнаути
из
пратње
Фатине
деру
се
,
Алаа
’
!
Аллааа
’
!
слободни
су
,
кроз
свој
град
иду
,
не
иду
кроз
турски
Ниш
,
или
Лесковац
,
столицу
Шемси
-пашину
.
Дођоше
до
конака
,
двоспратне
куће
једне
,
старе
,
врло
велике
,
са
житницом
удно
непрегледног
дворишта
,
с
кошевима
за
кукуруз
,
с
великом
коњушницом
.
То
је
конак
мула
-Халимов
,
у
коме
,
одавно
,
осим
послуге
готово
више
никад
никога
.
Отвори
се
главна
капија
широм
,
и
унесе
се
у
двориште
тахтариван
с
Фати
-
султан
-
ханумом
;
а
овај
с
њеном
мајком
однесе
се
кући
Ахмед
-хафузовој
.
На
задњу
капију
улажаху
стари
Арнаути
и
сјахиваху
с
коња
пред
коњушницом
.
Мула
и
Арнаутке
сјахали
су
пред
главном
капијом
и
отишли
за
тахтариваном
.
Млади
Арнаути
опколили
конак
с
грађанима
,
па
све
чешће
пуцају
мале
пушке
,
јаче
бубњају
бубњи
и
пиште
зурне
...
XВИИ
Фати-
султан
-
хануму
не
узеше
на
испит
,
него
је
оставише
да
се
одмори
и
да
мисли
,
да
размишља
читаву
недељу
;
а
онда
,
у
петак
,
јутро
бејаше
,
дође
к
њој
у
одају
једна
стара
беговица
,
Лесковчанка
,
погурена
,
не
од
старости
,
него
од
болести
у
крстима
;
сва
се
тресе
а
ипак
кочоперна
,
смелих
погледа
као
мушко
;
била
је
са
Шемси
-
пашиницом
у
јенђебулство
,
и
видела
,
то
јест
,
вас
дан
и
сву
ноћ
гледала
Фати
-
султан
-
хануму
,
те
јој
добро
упамтила
и
очи
и
лице
,
и
руке
и
ноге
,
и
стас
и
ход
,
све
.
Беговицу
је
послао
Шемси
-
паша
,
бојећи
се
преваре
с
мулине
стране
,
да
му
не
подметне
на
испит
коју
другу
уместо
Фати
-
султан
.
После
дођоше
у
конак
Турци
и
Арнаути
Прокупчани
,
и
само
Турци
Лесковчани
;
међу
њима
су
пуномоћници
и
сведоци
мулини
,
Шемси
-пашина
сина
и
Фати
-
султан
-ханумини
,
и
имам
,
старац
један
,
Турчин
,
мали
,
погурен
,
мршав
,
као
снег
беле
браде
,
у
белој
антерији
и
белој
чалми
.
Они
поседаше
у
једној
великој
одаји
,
и
припалише
им
се
чибуци
,
све
мула
-Халимови
;
а
овамо
,
код
Фати
-
султан
,
Лесковчанка
,
беговица
,
седи
и
пуши
.
Није
скинула
ни
покривала
с
главе
,
а
камо
ли
фереџу
;
смакла
јашмак
с
усана
,
окренула
се
к
Фати
-
султан
па
јој
,
пушећи
,
говори
,
прича
,
не
гледајући
што
је
у
кући
Шемси
-пашина
противника
;
не
слушајући
шкргут
зуба
Садије
-
хануме
:
прича
јој
о
младости
и
лепоти
пашићевој
,
о
севдаху
што
га
за
њу
има
,
о
госпоству
и
милосрђу
Шемси
-пашину
.
—
Мерхаметли
(
милосрдан
)
је
,
Алла
’
!
жали
куче
,
жали
маче
,
те
неће
ли
човека
?
Али
он
је
,
Шемси
-
паша
,
Фати
-
султан
,
ј’лдз
’
м
(
звездо
)
,
што
дрво
с
родом
...
Знаш
такво
дрво
?
Не
остављају
га
на
миру
ни
док
му
је
род
зелен
,
а
камо
ли
кад
узри
...
Много
рода
,
много
каменица
.
Топола
висока
,
и
у
лето
пуна
лишћа
,
ама
је
само
гледамо
;
јер
зашто
бисмо
на
њу
каменицама
?
...
За
кумрију
је
шарен
кафез
;
за
господско
чедо
конак
;
за
танку
су
главу
танке
речи
:
за
тебе
,
кузум
...
—
Ђувенде
!
прекиде
је
мулима
кћи
и
лупи
је
песницом
у
врат
;
а
сирота
Фати
задрхта
и
уплашено
изусти
„
амани
.
“
—
Јеси
ли
видела
,
звездо
,
садберк-ђул
у
саксији
и
у
хладовини
?
Пустио
жиле
и
почео
де
вене
...
За
садберк-ђул
је
башча
према
сунцу
;
за
танку
главу
танка
реч
;
за
тебе
,
ђозум
...
—
Ђувенде
!
опет
је
прекиде
Арнаутка
,
и
опет
је
лупи
у
врат
песницом
;
а
сирота
Фати
сад
заплака
и
трипут
,
уплашено
,
узвикну
аман
.
Мулина
кћи
ражљућена
лавица
;
Лесковчанка
смела
,
дрска
;
говори
,
прича
,
и
кад
види
да
само
мрдне
рука
младе
Арнаутке
,
нада
се
песници
,
те
увлачи
,
несвесно
,
врат
у
рамена
,
као
корњача
;
али
ипак
продужава
.
—
Аман
,
кћери
!
Кад
бездушан
човек
баци
кривицу
на
душевна
човека
,
толико
је
колико
да
пљуне
небо
.
Ама
ко
пљује
у
небо
,
томе
пљувачка
пада
на
лице
.
Није
ли
?
Јеси
ли
видела
месец
:
кад
највише
сија
,
тад
највише
на
њ
кучићи
лају
.
А
шта
му
могу
кучићи
?
Није
месец
свећа
под
судом
...
Није
велики
човек
дрво
без
хлада
.
Од
Шемси
-
паше
има
фајду
читав
вилајет
...
Шта
је
Турчин
?
Лист
од
јасике
.
Арнаутин
?
Од
репуха
.
Онај
трепери
без
ветра
.
Овај
се
једва
миче
кад
кокошке
иду
на
седало
пре
одређена
сата
.
Танка
глава
куд
ти
оком
.
Дебела
глава
ни
тамо
где
је
десет
бројеница
речи
...
Финоћа
,
то
је
Шемси
-
паша
;
простота
,
мула
-Ха
...
—
Ђувенде
!
Ђувенде
!
Ђувендеее
!
Баш
толики
ли
је
јунак
Шемси
-пашин
бакшиш
?
Ааа
?
То
пашин
бакшиш
збори
,
ђувендеее
!
цикну
млада
Арнаутка
,
као
гуја
,
и
за
тренуће
ока
баци
се
на
Лесковчанку
,
заиста
добро
плаћену
,
дохвати
је
за
рамена
,
обори
је
на
под
,
и
зари
јој
беле
,
оштре
секутиће
своје
у
смежурано
грло
,
као
вук
овци
.
Пошикља
крв
читавим
млазевима
,
а
Арнаутка
се
подиже
с
обојеним
крвљу
уснама
и
зубима
,
окрете
се
према
Фати
-
султан
,
и
силно
припљеска
длановима
,
вичући
:
—
Мирсаде
!
Минире
!
У
собу
улетеше
оне
две
Арнаутке
,
дадије
;
сручише
читав
ибрик
воде
на
Фатину
главу
.
Уплашила
се
,
па
се
онесвестила
.
Само
мало
,
па
дође
к
себи
,
још
блеђа
,
још
жућа
.
Мулина
је
кћи
љуби
и
милује
:
а
Лесковчанка
,
притискујући
белим
јашмаком
место
на
грлу
где
су
били
Арнауткини
секутићи
,
да
крв
заустави
,
меће
главу
у
торбу
и
,
још
смелије
,
још
дрскије
,
наставља
:
—
Сравни
јагње
с
вуком
,
сравни
цвеће
с
копривом
...
Усред
зиме
имаћеш
зумбул
,
Бал-
бејове
очи
;
усред
зиме
имаћеш
ђул
,
Бал-
бејова
уста
...
Јахач
као
пустињски
Арапи
,
нишанџија
као
Алах
:
у
нокту
(
тачку
)
удари
...
Јеси
ли
чула
да
се
од
петогодишњег
мушкарца
жене
крију
?
Ниси
.
Криле
су
се
од
Бал-
беја
...
,
јок
од
њега
,
од
његове
памети
:
годинама
и
узрастом
дете
,
памећу
човек
—
морале
се
крити
.
И
ко
зна
докле
би
Лесковчанка
овако
,
китила
и
везла
,
јер
је
Садије
више
не
прекида
Фати
-
султан
ради
;
али
зачегрља
реза
на
вратима
.
—
Хајде
,
Фати
-
султан
,
звездо
:
дође
време
,
говори
јој
мулина
кћи
и
хвата
је
под
мишку
да
је
дигне
.
—
Хајде
,
Фати
-
султан
,
сунце
:
дође
време
изусти
и
Лесковчанка
,
устајући
,
и
исправљајући
се
,
па
је
ухвати
под
другу
мишку
.
Све
су
три
уз
врата
.
—
Не
дршћи
,
звездо
.
Све
по
срцу
...
—
Не
губи
памети
,
сунце
.
Сравњује
ли
се
цвет
с
копривом
...
А
она
?
И
чула
свађу
,
и
гледала
песнице
,
и
видела
крв
,
и
сад
весела
,
смеши
се
!
Ове
две
то
опазише
,
па
Лесковчанка
се
тајно
радује
,
а
мулина
кћи
дршће
...
Око
конака
свет
,
иглу
да
пустиш
,
не
би
пала
на
земљу
;
човек
до
човека
,
Арнаути
,
па
сви
као
разјарени
рисови
,
и
сви
оружани
до
зуба
.
Чекају
Фатин
одговор
,
па
...
Врата
се
одшкринуше
;
Фати
,
онако
болна
,
склања
се
,
да
је
не
виде
људи
с
откривеном
главом
,
без
фереџе
.
Чу
се
из
предсобља
врло
слаб
,
мушки
глас
;
имам
говори
,
тј
.
чита
неку
молитву
,
кроз
нос
,
жмурећи
,
клатећи
главу
.
После
узе
говорити
.
Каже
Фати
-
султан
-
хануми
,
да
је
до
овога
часа
била
и
Джафер
-
бејова
и
мула
-Халимова
,
а
од
овога
часа
ниједнога
.
Оба
су
јој
венчања
,
по
закону
,
пала
,
те
је
слободна
,
и
може
да
понови
венчање
с
пашићем
,
може
с
мулом
,
јер
је
и
један
и
други
преко
својих
пуномоћника
тражи
.
Овде
су
Махмуд
-
беј
,
и
Мурад
-
беј
,
њена
оца
комшије
,
па
нека
јој
буду
пуномоћници
...
—
Дај
им
,
кћери
,
пуномоћје
...
Хајде
,
за
кога
ти
хоћеш
.
Прво
ћемо
ти
тражити
пуномоћје
за
венчање
с
Джафер
-
бејом
,
јер
си
прво
била
с
њим
венчана
.
После
с
мула
-
Халимом
,
то
јест
ако
...
Имам
ућута
,
помаче
се
,
одахнув
,
а
уз
врата
,
одшкринута
,
приђе
Махмуд
-
беј
,
с
великом
белом
чалмом
и
с
ћурком
до
земље
,
Турчин
,
комшија
Фатина
оца
,
пред
кога
је
Фати
девојком
излазила
развијена
као
пред
оца
.
И
одмах
се
чу
његов
глас
,
тих
и
слаб
,
готово
као
мало
час
имамов
:
—
Фати-
султан
,
звездо
!
С
Алаховим
допуштењем
,
с
пророковим
одобрењем
,
хоћеш
ли
да
ти
ја
,
Махмуд
-
беј
,
будем
пуномоћник
,
хоћеш
ли
да
венчамо
тебе
,
Сафет
-Фати-
султан
,
рођаку
цара
царева
,
кћер
Ахмед
-хафуза
,
са
Осман
-Джафер-
бејем
,
сином
Хајредин
-Шемси-пашиним
?
Наста
тајац
.
Сви
у
земљу
гледају
.
Сви
се
претворили
у
ухо
.
Чисто
не
дишу
.
Мртва
тишина
.
Махмуд
-
беј
понови
питање
,
истим
редом
речи
,
истим
тоном
.
Тишина
.
Муха
да
пролети
чула
би
се
.
Људи
опет
у
земљу
гледају
,
и
помислили
би
да
у
одаји
нема
никога
,
да
се
не
чу
кашаљ
...
Жене
упрле
очи
у
Фати
-
султан
;
знају
да
се
одмах
не
одговара
,
срамота
,
те
једна
се
нада
,
друга
стрепи
.
—
Фати-
султан
,
звездо
!
С
Алаховим
допуштењем
,
с
пророковим
одобрењем
,
хоћеш
ли
да
ти
ја
,
Махмуд
-
беј
,
будем
пуномоћник
,
хоћеш
да
венчамо
тебе
,
Сафет
-Фати-
султан
,
рођаку
цара
царева
,
кћер
Ахмед
-хафузову
,
са
Осман
-Джафер-
бејем
,
сином
,
Хајредин
-Шемси-пашиним
?
—
Аман
,
кћери
,
сунце
,
не
стиди
се
,
кажи
„
буди
“
...
Млад
,
леп
,
твоја
прилика
...
Усред
зиме
зумбул
!
и
усред
зиме
ђул
!
шапће
Лесковчанка
готово
нечујно
,
и
тресе
се
више
но
икад
,
а
мулина
кћи
задрхта
целим
телом
,
не
пустивши
гласа
.
Држи
Фати
-
султан
-
хануму
,
страхује
:
по
трећи
пут
питање
,
последњи
пут
,
те
је
као
између
живота
и
смрти
.
Одговора
нема
.
Свршено
.
Махмуд
-
беј
се
помаче
,
уступи
место
Мурад
-
беју
,
Турчину
,
у
високом
фесу
,
и
ћурку
постављеном
лисичином
.
—
Фати-
султан
,
звездо
!
С
Алаховим
допуштењем
,
с
пророковим
...
Али
шта
да
понављамо
.
Исти
ред
речи
,
само
место
Джавер
-
бејова
имена
име
мула
-Халимово
.
Мурад
-
беј
јој
тражи
пуномоћје
за
венчање
с
мулом
.
Ништа
.
Оба
пуномоћника
згледаше
се
,
и
сведоци
се
гледају
;
нико
ништа
не
говори
.
Неколико
Арнаутина
отворише
врата
на
предсобљу
,
гурају
се
,
промолише
главу
.
Страшни
су
и
наказни
;
чекају
жртву
...
Мурад
-
беј
понови
питање
.
Опет
ништа
.
Трећи
пут
...
Из
собе
,
кроз
одшкринута
врата
чу
се
загушљив
,
врло
слаб
,
болан
глас
:
—
Ол
(
буди
)
!
—
Фати-
султан
,
звездо
!
С
Алаховим
допуштењем
,
с
пророковим
одобрењем
,
хоћеш
ли
да
ти
ја
,
Мурад
-
беј
будем
пуномоћник
,
хоћеш
да
венчамо
тебе
,
Сафет
-Фати-
султан
,
рођаку
цара
царева
,
кћер
Ахмед
-хафузову
с
мула
-
Халимом
,
поглаваром
фиса
Војњаци
?
—
Буди
!
И
још
једанпут
Мурад
-
беј
онако
пита
;
и
трећи
пут
Фати
одговори
„
буди
“
.
—
Алла
’
!
Алла
’
!
Алла
’
!
продераше
се
дивље
Арнаути
што
беху
промолили
главу
кроз
врата
,
па
стрчаше
у
авлију
и
избацише
мале
пушке
,
у
знак
весеља
.
Алла
’
!
Алла
’
!
Алла
’
!
прихватише
сви
остали
,
па
и
они
избацише
пушке
.
Забубњаше
бубњи
;
писнуше
зурне
.
И
ови
у
предсобљу
с
мулине
стране
весели
су
;
и
таман
да
носе
свом
господару
добар
глас
,
тргоше
се
,
јер
се
чу
лупа
.
Фати-
султан
удари
дланом
у
врата
;
жене
се
зачудише
,
не
знају
шта
ће
,
људи
се
прибише
уз
врата
.
Чу
се
кашаљ
,
а
потом
говор
,
тако
тих
,
а
из
дубине
празних
груди
.
Фати
говори
:
—
Где
је
пуномоћник
Шемси
-пашина
сина
?
—
Ево
га
,
одговори
Мурад
-
беј
,
и
гурну
уз
врата
једнога
дежмекастог
старца
.
Она
поче
,
испрекидано
,
одмарајући
се
готово
после
сваке
речи
:
—
Кажи
селам
Шемси
-
паши
,
џелату
:
оће
да
има
чедо
...
од
муле
...
Фати-
султан
.
И
кажи
селам
Шемси
-
паши
,
џелату
:
непуштена
кадуна
његова
сина
од
другога
...
чедо
.
И
кажи
селам
Шемси
-
паши
,
џелату
:
данас
му
је
прилепила
блато
на
чело
и
ударила
катран
на
лице
Исмаилова
невеста
...
Кажи
му
селам
,
аман
!
Алла
’
ашк’на
(
за
Божју
љубав
)
!
...
Харам
ти
ако
не
...
Не
могаде
више
,
јер
се
са
узбуђења
и
и
силнога
напрезања
закашља
:
и
метнувши
на
уста
јаглук
,
златом
везен
,
обоји
га
крвљу
...
Склопише
се
уморне
зенице
.
Исмаилова
је
сестра
однесе
на
шиљте
,
па
је
милује
,
љуби
,
повраћа
је
,
плаче
над
њом
и
говори
:
—
Аман
,
султанијо
!
Ашколсун
!
Толико
болна
,
а
голем
посао
изврши
:
Шемси
-
паши
блато
на
чело
прилепи
,
катран
на
лице
удари
;
Исмаилу
турбе
подиже
.
Аман
,
султанијо
!
Ашколсун
!
А
оне
две
дадије
,
што
досад
удно
собе
стајаху
,
очекујући
свршетак
,
прућише
се
код
Фатиних
ногу
,
кроз
плач
говорећи
:
У
џенет
ћеш
,
султанијо
!
Голем
си
севап
учинила
!
Джелату
си
катран
на
образ
;
свецу
турбе
...
У
џенет
ћеш
.
Кад
се
зави
и
изиђе
Лесковчанка
,
ниједна
од
њих
не
виде
.
XВИИИ
Дакле
свршено
је
.
Шемси
-
паша
је
на
чисто
;
али
му
је
сад
сто
пута
горе
,
већи
стид
,
срамота
,
и
жене
му
се
свете
!
осветила
му
се
Фати
-
султан
...
Све
мисли
на
њено
ново
венчање
,
и
на
њен
селам
који
му
пуномоћник
предаде
,
исказа
;
с
њим
леже
,
с
њим
устаје
;
како
ће
кроз
град
с
катраном
на
образу
!
...
„
Мисли
сад
,
кад
ниси
пре
мислио
.
Затвори
се
у
харем
,
као
твоја
жена
.
Њу
је
затворио
од
младости
закон
;
тебе
под
старост
твоја
лудост
.
Хтео
си
,
учинио
си
,
осрамотио
си
се
,
па
сад
седи
,
ако
хоћеш
да
се
људи
не
подмигују
кад
те
чаршијом
виде
,
да
се
жене
не
кикоћу
кад
те
махалом
опазе
“
.
Тако
мисли
;
а
после
куне
брод
који
Ахмед
-хафуза
и
његов
харем
из
Цариграда
понесе
,
и
тахтариван
који
рођаку
цара
царева
у
његов
пашалук
донесе
.
Ни
он
излази
из
конака
,
ни
пашиница
,
ни
пашић
,
Бал-
беј
.
А
буд
се
оволико
осрамотише
,
ту
да
бар
више
не
страхују
,
друкчије
би
било
,
лакше
.
Мисли
паша
како
да
се
опрости
страха
,
кад
не
може
срамоте
,
никад
ни
до
века
;
мисли
и
са
женом
се
покаткад
,
дању
,
а
и
ноћу
,
разговара
.
Она
вели
да
испрате
Бал-
беја
у
Цариград
...
„
Какав
Стамбол
,
женска
главо
?
!
Зар
мислиш
да
је
Војњацима
Стамбол
далеко
?
“
„
Е
ја
друго
не
знам
...
У
Брусу
,
код
брата
ми
“
.
„
Еј
!
Стамбол
и
Бруса
,
комшија
и
комшика
“
...
Валла
’
!
тако
.
Шта
да
се
ради
,
аман
,
Јараби
!
“
Једно
јутро
,
пашиница
устаде
,
уми
се
,
узе
абдест
,
отклања
јутарњу
молитву
,
па
изиђе
пред
пашу
,
нешто
да
му
каже
.
Он
седи
у
једној
затвореној
софи
крај
мангала
,
у
антерији
и
ћулаву
,
скрштених
ногу
,
и
пуши
.
Загледао
се
кроз
прозор
у
голо
дрвеће
.
Хладан
,
зимни
ветар
љуља
гране
,
голе
.
„
Као
просјаци
:
голе
,
клате
се
,
милостињу
траже
,
не
од
људи
,
него
од
Алаха
.
А
Алах
,
благ
и
милосрдан
,
није
као
човек
:
да
аспру
,
па
се
големи
,
милостињу
дадох
;
дариваће
их
прво
цветом
,
па
лишћем
,
па
родом
,
Он
,
благ
и
милосрдан
,
и
оком
неће
тренути
.
Аллах
!
Ама
и
осветљив
си
.
Ко
на
тебе
један
час
заборави
,
сто
година
му
се
светиш
“
.
Из
мисли
га
трже
пашиница
.
—
Пашам
,
чешемм’и
нури
,
(
Пашо
мој
,
очни
ми
виде
)
.
—
Шта
има
,
ханум
?
...
Седи
.
Она
седе
ниже
његова
шиљтета
.
—
Сву
ноћ
нисам
спавала
...
,
и
ти
...
чула
сам
где
у
поноћи
изиђе
...
Нисам
могла
спавати
,
мислила
сам
,
и
смислила
сам
да
...
—
Нека
је
хаирли
(
срећно
)
!
—
Да
зовеш
,
очни
ми
виде
,
пашу
Шкодралију
:
да
он
иде
мула
-
Халиму
.
Он
може
да
...
И
узе
му
нешто
шаптати
;
шапће
дуго
.
—
Ашколсун
!
Сто
пута
нека
ти
жена
савет
да
,
једанпут
га
прими
.
И
ја
ћу
да
примим
сад
,
једанпут
,
твој
савет
.
Паша
Шкодралија
ми
је
као
отац
,
воли
ме
,
јер
ме
мој
отац
,
његов
друг
,
на
самрти
њему
у
аманет
оставио
.
Кад
сам
млад
био
,
често
ми
је
писмо
праћао
,
учио
ме
,
световао
ме
,
и
говорио
ми
:
„
Ако
те
снађе
,
не
дај
Боже
,
нека
лошотиња
,
тражи
помоћ
у
мене
...
А
он
је
оном
топличком
вуку
,
медведу
,
и
земљак
,
и
друг
,
и
добар
пријатељ
...
Оћу
да
му
пратим
писмо
и
у
њему
селам
сад
одмах
.
И
отури
чибук
,
а
узе
:
дивит
,
перо
и
хартију
...
Прво
зажмуре
,
па
поче
гушчјим
пером
с
десна
на
лево
...
;
на
колену
пише
.
Испрати
писмо
по
тројици
;
страх
га
да
се
један
у
путу
не
разболи
,
те
да
писмо
не
однесе
.
А
скадарски
паша
,
чим
прими
писмо
,
и
прочита
га
,
пође
на
пут
;
дође
у
Лесковац
,
сину
својега
умрлога
друга
;
Шемси
-
паша
му
све
каза
...
;
посла
га
мула
-
Халиму
на
разговор
,
и
на
договор
...
—
Мула
,
стари
друже
,
пријатељу
,
рече
скадарски
паша
(
пошто
се
с
мулом
изгрли
,
упита
за
јуначко
здравље
,
и
испушише
по
трп
чибука
)
,
крупан
човек
,
као
мула
,
мулиних
година
,
у
ћурку
расеченом
позади
од
пета
др
струка
.
Голем
сам
пут
,
пријатељу
,
учинио
,
и
нека
Алах
да
да
ми
је
за
вајду
.
Ти
,
мула
,
пријатељу
,
чуо
сам
,
оћеш
још
да
се
светиш
Шемси
-
паши
?
Доста
!
Довде
што
си
правио
,
сваки
рече
аферим
!
одавде
што
би
,
сваки
би
рекао
јазук
!
Алах
за
један
грех
једну
казну
,
за
голем
голему
,
за
мали
малу
.
Ти
,
мула
,
пријатељу
,
оћеш
две
!
Немој
!
Срамоту
си
за
жалост
;
немој
још
и
жалост
...
И
после
,
мула
,
ти
си
се
светио
како
се
Арнаути
не
свете
.
Камо
да
си
му
убио
сина
,
а
да
не
направи
оно
што
направи
.
Ама
кад
је
било
,
хајде
се
са
Шемси
-
пашом
измири
.
Мула
извуче
ћилибар
на
чибуку
из
уста
,
па
се
загледа
у
пашу
.
—
Што
ме
гледаш
,
мула
?
Не
зборим
ли
добро
?
Он
ништа
не
одговара
.
Гледа
га
.
—
И
после
,
мула
,
Шемси
-
паша
се
заклиње
у
Алахову
љубав
да
није
џелат
;
да
ти
није
он
сина
...
—
Аман
,
пашо
,
главо
Скадру
!
Аман
!
...
Ха
!
ха
!
ха
!
Бездушник
!
И
лаже
и
узима
у
уста
Алаха
и
пејгамбера
!
Јараби
,
како
трпиш
?
!
Како
му
не
пустиш
у
зиму
врео
камен
на
главу
,
да
му
размрскаш
главу
...
Из
пакла
камен
да
пустиш
...
—
Остави
мене
да
зборим
,
мула
,
гост
сам
ти
...
Тако
!
Пуши
и
слушај
.
Он
није
џелат
,
заклиње
се
.
Сина
су
ти
,
мула
,
убиле
харамије
;
он
оће
...
—
Алла
’
!
Ху
!
Лела
’
!
Ху
!
...
—
Мула
!
Мула
!
Ниси
дервиш
...
—
Нисам
дервиш
,
али
ћу
да
постанем
,
и
папаз
ћу
да
будем
,
од
чуда
...
Чудо
!
Чудо
!
Чудо
!
...
Толико
ли
може
Турчин
да
лаже
?
!
Харамије
сина
мојега
...
—
Мула
!
Полако
,
пријатељу
!
Не
треси
се
!
Да
плачеш
,
да
кукаш
,
да
се
смејеш
,
да
певаш
,
па
ништа
...
Аман
,
за
Алахову
љубав
,
пусти
све
да
кажем
...
Није
,
каже
,
џелат
;
ама
кад
ти
...
он
ће
ти
платити
крвнину
.
Крвнину
понекад
плаћа
све
село
где
је
крв
учињена
.
Је
ли
?
...
Овде
би
требало
сав
град
да
плати
,
Прокупље
,
ту
је
крв
учињена
.
Ама
Шемси
-
паша
то
неће
:
неће
да
удара
намет
на
сиротињу
.
Турски
репови
крв
учинили
;
турска
ће
глава
да
плати
.
А
?
Говори
сад
мула
?
Мула
сад
опет
ћути
.
Гледа
скадарског
пашу
.
—
Кад
си
био
млад
,
твоје
су
ми
очи
биле
књига
,
писана
на
арнаутски
:
сад
ту
књигу
гледам
,
а
ништа
не
могу
да
разберем
.
Да
ли
се
књига
много
читала
,
па
се
слова
поабала
:
или
сам
ја
толико
остарео
да
ништа
не
видим
?
Мула
ћути
.
—
Ти
ћутиш
,
мула
,
ја
ћу
да
зборим
.
Селам
ти
од
Шемси
-
паше
:
хиљаду
лира
уместо
хиљаду
гроша
:
и
конак
у
Румелији
,
и
један
у
Анадолији
;
и
чифлук
у
Тракији
,
и
један
у
Македонији
;
и
даје
ти
сву
ергелу
из
Мире
;
и
даје
ти
све
робље
из
конака
и
даје
ти
...
—
Аллааа
!
викну
мула
колико
може
,
и
отури
чибук
од
себе
далеко
;
жар
се
просу
по
ћилиму
,
а
он
то
не
гледа
,
него
рашири
руке
на
груди
,
притисну
их
,
и
узе
да
јечи
,
да
стење
;
брада
му
се
узе
трести
,
много
:
кишом
му
грунуше
сузе
...
—
Што
ти
би
,
мула
?
!
пита
паша
зачуђено
,
видев
га
овако
промењена
,
необична
.
Аллааа
!
простења
мула
,
а
не
диже
руку
с
груди
.
—
Да
те
не
пробада
?
—
Прободе
ме
нож
;
ударише
ме
куршуми
.
Алла
’
!
Алла
’
!
Рана
!
...
—
Од
шта
рана
,
пријатељу
!
—
Оћеш
да
ти
причам
једну
причу
,
мој
пријатељу
?
Оћеш
да
ме
слушаш
?
—
Причај
,
пријатељу
.
Слушаћу
те
од
сад
па
до
века
.
Мула
непрестано
држи
груди
,
клати
се
и
поче
причу
полако
,
тужно
,
не
гледајући
у
пашу
,
него
у
шарен
ћилим
на
поду
.
—
Био
један
човек
,
ко
зна
кад
,
одавно
,
у
старо
време
,
па
скривио
нешто
;
а
суд
нареди
...
,
нареди
суд
да
се
ископа
рупа
,
да
се
тај
кривац
закопа
у
њу
таман
до
појаса
,
и
за
четрдесет
дана
,
који
год
мимо
њега
прође
да
га
каменује
.
Ископаше
рупу
,
закопаше
га
онако
како
је
суд
наредио
;
и
за
тридесет
девет
дана
ту
био
,
ни
јео
ни
пио
,
и
који
год
је
прошао
,
на
њега
се
каменом
бацио
(
ко
великим
,
ко
малим
,
како
је
коме
срце
било
)
,
и
он
жив
,
нигде
ране
,
само
понека
модрица
!
Кад
би
четрдесети
дан
,
ето
ти
једнога
;
баци
се
на
њега
,
ама
не
каменом
,
него
ружом
.
И
види
чудо
!
груди
му
се
расцепише
,
на
двоје
,
а
из
ране
покуља
крв
као
из
кладенца
вода
!
...
Опет
пролази
свет
,
али
га
не
каменује
,
и
ако
има
рока
још
до
мрака
.
Пролазе
људи
и
чуде
се
:
„
Алла
’
!
Алла
’
!
Ко
ли
га
четрдесетог
дана
уби
,
кад
за
тридесет
девет
нико
не
могаде
.
И
чиме
ли
га
,
Алла
’
удари
,
кад
је
рана
оволика
?
“
Пролазе
људи
и
мисле
;
а
ето
ти
је
једна
жена
,
па
не
могаде
да
прође
,
но
застаде
и
пита
:
„
Је
ли
,
Вога
ти
,
чиме
те
ударише
толико
?
“
Он
одговори
:
„
Ружом
“
.
„
А
,
шегу
тераш
.
Како
може
да
расцепи
груди
ружа
,
кад
није
могло
камење
?
“
„
Камењем
ме
ударали
знанци
и
непознати
;
ружом
...
пријатељ
“
.
То
рече
па
издахну
.
Мула
ућута
,
а
још
се
клати
и
држи
груди
,
још
гледа
у
исту
шару
ћилима
;
скадарском
се
паши
узе
трести
брада
,
као
мало
час
мули
,
и
ударише
му
сузе
на
очи
.
Поче
се
клатити
као
мула
,
оставив
чибук
;
и
говори
:
—
А
,
пријатељу
,
јазук
!
То
ли
ти
је
нож
,
мој
говор
?
То
ли
су
ти
куршуми
,
моје
речи
?
...
Није
,
пријатељу
.
Нисам
мислио
да
те
ударим
ни
каменом
ни
ружом
;
само
сам
хтео
да
ти
кажем
аманет
и
селам
.
А
ти
знаш
,
мула
,
мој
пријатељу
,
да
за
непродат
аманет
на
овом
свету
дрхте
руке
:
за
селам
на
оном
носи
се
товар
од
хиљаду
ока
.
Немај
срца
на
мене
!
А
ово
што
ти
казах
,
обичај
је
.
Ти
тај
обичај
знаш
како
си
сазнао
за
себе
.
За
крв
или
крв
или
паре
;
а
паша
ти
селам
послао
...
—
Слушај
,
пријатељу
.
Од
Шемси
-
паше
донео
си
селам
мени
;
од
мене
носи
селам
Шемси
-
паши
:
Да
оћу
паре
за
крв
свога
сина
,
ја
бих
узео
онолико
колико
се
узима
:
хиљаду
гроша
,
ни
аспре
више
.
Ја
нисам
трговац
,
нити
мога
сина
крв
хеспап
,
а
он
се
за
ту
крв
погађа
;
уместо
бакарних
грошева
,
златне
ми
лире
за
њу
нуди
,
срам
га
било
!
И
нуди
ми
мал
његов
,
конаци
,
чифлуци
,
ергелу
,
робље
,
срам
га
било
!
И
опет
га
срам
било
!
И
још
једанпут
га
срам
било
!
загрме
мула
,
пустив
груди
.
Шта
су
конаци
,
шта
су
чифлуци
,
шта
је
ергела
!
Да
ми
је
са
селамом
пратио
тапију
од
Стамбола
с
његовим
Сарај-Бурну
,
где
је
сарај
султан
-Махмудов
,
с
Атмејданом
,
где
изгибоше
јаничари
,
са
султан
-
Ахмедовом
џамијом
,
где
се
чува
Санџаги-Шериф
,
с
Аја-Софијом
,
с
турбама
,
с
текијама
;
и
тапију
од
Шама
,
елмаза
,
Сирије
,
и
тапију
од
Смирне
,
челенку
Анадолије
,
ја
бих
па
рекао
,
срам
га
било
!
...
Они
,
Стамболије
,
Турци
,
продају
и
купују
живот
,
тело
и
душу
,
и
слободу
туђу
;
ми
овде
у
Топлици
под
Јастрепцем
не
.
А
коњ
,
а
во
,
а
човек
—
у
њих
све
једно
.
За
једнога
роба
даду
пет
стотина
гроша
,
за
другога
пет
хиљада
,
за
трећега
петнаест
,
као
за
ата
.
Ми
овде
хиљаду
гроша
како
за
крв
мулина
сина
,
тако
за
крв
последњега
сиромаха
.
Није
ли
тако
добро
?
Алах
не
праћа
по
душу
богаташа
једнога
,
а
по
душу
сиромаха
другога
,
не
:
све
један
долази
...
Азраил
,
па
Азраил
.
Тако
,
пашо
,
пријатељу
.
—
Е
кад
је
тако
,
слушај
,
не
срди
се
,
ево
...
И
извади
из
недара
кожну
кесу
,
велику
,
па
је
стаде
дрешити
.
—
Шта
ћеш
,
пашо
?
—
Хиљаду
гроша
.
—
Немој
...
Вежи
кесу
,
па
је
врати
у
недра
...
Нећу
за
мојега
сина
крв
паре
да
узмем
,
а
оћу
Шемси
-
пашу
да
оставим
.
Јербо
,
добро
збориш
:
и
Алах
за
један
грех
једну
казну
...
А
Шемси
-
паша
,
змија
погана
,
ако
искаш
,
добио
је
две
:
ја
сам
змији
размрскао
главу
,
Фати
-
султан
трупину
.
Остаде
јој
читав
само
реп
...
Нека
јој
га
,
нека
се
заките
њим
Турди
...
Кад
умртви
човек
нечовека
,
па
и
на
мртвом
пизму
тера
,
није
више
ни
он
човек
.
Одавде
ако
ћу
даље
,
срамота
ће
у
воду
да
потоне
,
жалост
ће
на
воду
да
искочи
:
сваки
ће
узети
да
жали
Шемси
-
пашу
.
—
Тако
,
тако
,
пријатељу
.
—
Е
,
кад
је
тако
,
носи
му
селам
:
од
мене
нека
не
дрхти
његова
ханума
;
син
нека
му
по
граду
сербез
ходи
;
он
,
шетајући
се
,
нека
не
преза
.
Враћам
му
слободу
,
то
могу
;
не
могу
бео
образ
.
Сам
га
је
на
комар
турио
и
изгубио
.
А
за
каљаво
чело
и
катрањав
образ
што
му
могу
ја
?
!
Сву
Топлицу
и
Ветерницу
да
исцрпем
,
па
ништа
;
јер
црн
,
прљав
образ
није
што
прљава
аљина
...
И
чуо
сам
,
пашо
,
да
га
сад
зову
Шемси
-
паша
„
Дангалија
“
.
Што
ћу
му
ја
.
Сам
је
зарадио
то
презиме
,
стекао
дангу
(
ожиљак
)
...
Ха
,
ха
,
ха
!
Шта
ко
чини
,
све
сам
себи
,
и
добро
и
зло
...
Носи
му
селам
,
пашо
,
пријатељу
,
од
мене
нека
више
страха
нема
.
—
Беса
,
мула
?
—
Беса
,
пашо
!
—
Ејвала
,
мула
,
пријатељу
!
Што
Шкодра
роди
и
јунак
је
и
паметно
је
.
Ејвала
!
И
испушише
пријатељи
још
по
три
чибука
једно
за
друго
;
и
остаде
паша
као
гост
мулин
три
дана
и
три
ноћи
:
једоше
печене
кокошке
,
банице
;
пише
каву
и
шербет
и
водише
разговор
о
свачему
,
о
прошлом
срећном
времену
,
о
јунаштву
,
и
о
младости
и
ашиковању
,
па
се
опростише
:
паша
оде
у
Лесковац
,
да
однесе
пријатељеву
сину
од
муле
селам
,
а
мула
у
Топлицу
,
да
каже
Арнаутима
е
се
са
Шемси
-
пашом
измирио
.
Никад
Арнаути
,
Војњаци
,
нису
гори
били
.
Крв
хтеде
пасти
,
да
се
покољу
међу
собом
,
јер
једни
одобравају
измирење
,
други
не
одобравају
.
Али
и
сад
мула
сиђе
с
куле
,
па
кроз
разјарену
руљу
,
све
од
једнога
до
другога
,
говори
им
,
обавештава
их
,
моли
их
да
не
учине
крви
,
да
га
не
осрамоте
сад
под
старост
—
бесу
је
дао
...
Али
уместо
Шемси
-
паша
„
Дангалија
“
,
примив
мулин
селам
,
да
пусти
сина
по
граду
сербез
,
оно
се
нешто
друго
говори
.
После
одласка
скадарскога
паше
из
Лесковца
,
једно
јутро
,
рано
,
је
изишао
дугачак
караван
:
коњићи
,
магарићи
,
а
камила
им
предњачи
.
На
магарићима
пуни
џакови
,
на
коњићима
Арапи
,
на
камили
кадуна
:
јашмак
јој
све
лице
сакрио
,
а
очи
,
плаве
као
зумбул
,
преда
се
гледају
.
Дуга
поворка
ова
оде
пут
Врање
...
—
Чији
је
караван
?
—
Ахмеда
туџара
(
трговца
)
.
—
Шта
носи
?
—
Конопце
.
—
Која
је
та
ханума
на
камили
?
—
Лејле
,
Лејле
-
ханум
,
шаир
(
песник
)
-девојка
.
—
.
Ашици
,
сваки
има
саз
под
мишком
,
зар
ниси
видео
?
Од
града
до
града
иду
,
ударају
у
саз
,
песме
ваде
и
певају
,
па
дођоше
и
у
наш
Лесковац
,
ама
им
даде
сургун
Шемси
-
паша
.
—
Туџар
,
шаир-девојка
и
ашици
!
Конопци
и
сазови
.
Хм
!
...
—
Истина
за
чудо
;
ама
...
—
Ама
зашто
је
из
Шемси
-пашина
конака
,
тога
дана
,
пред
зору
,
на
задња
врата
изнесен
некакав
грдно
дугачак
џак
,
и
однет
у
дућан
Ахмеда
-
туџара
,
одакле
се
после
караван
кренуо
?
И
зашто
се
уочи
тога
дана
скидао
у
Ахмедовој
авлији
гар
с
тенџера
?
—
Гар
с
тенџера
...
,
не
знам
,
осим
за
Арапе
...
За
џак
:
Шемси
-
паша
је
,
може
бити
послао
по
шаир-девојци
и
ашицима
неком
своме
пријатељу
топличких
јабука
...
—
Или
бал
(
мед
)
,
ако
се
може
бал
у
џаку
носити
;
а
бал
се
претворио
у
дућану
Ахмеда
туџара
у
кадуну
са
зумбул-очима
...
—
Биће
...
Свашта
може
бити
.
А
Шемси
-
паша
ако
је
изгубио
образ
(
Вај
!
Да
ме
чује
!
)
није
и
памет
;
и
зна
причу
Јарац
и
Вук
...
Кад
је
оно
ударио
рогом
јарац
вука
,
опростио
му
вук
,
али
нису
вучићи
.
XВИИИ
Сирота
Фати
-
султан
!
Још
живи
,
али
болује
,
тешко
болује
.
Кад
је
венчаше
с
мулом
понова
,
однесоше
је
мајци
,
по
њеној
жељи
;
и
никад
од
тада
не
виде
муле
,
мужа
свога
,
ни
јој
он
дође
,
нити
га
она
позва
;
не
помену
га
.
Као
красне
Топлице
ваздух
,
што
мирисаше
на
мајкину
душицу
и
на
друге
лековите
траве
,
прошлога
лета
,
тако
је
сад
опорави
оно
што
удари
Шемси
-
паши
катран
на
лице
и
подиже
Исмаилу
турбе
.
И
још
јој
боље
би
кад
се
опрости
бремена
.
(
А
опростила
га
се
много
пре
рока
.
)
Она
се
опоравља
,
а
мајка
види
па
се
нада
,
радује
се
;
Богу
се
моли
и
дању
и
ноћу
,
на
јави
,
и
у
сну
шапће
молитву
;
не
испушта
бројенице
из
руку
...
Али
Фати
би
добро
само
до
пролећа
,
па
опет
рђаво
,
потајне
грознице
,
кашаљ
сух
,
све
чешће
...
Ах
,
пролеће
!
Кад
се
топи
снег
и
бујају
реке
и
потоци
,
кад
цвета
кукурек
,
кад
ниче
трава
:
кад
се
сва
природа
из
мртвога
сна
буди
,
Фати
-
султан
се
спрема
за
мртви
сан
.
Што
би
имама
,
дервиша
,
па
и
попа
,
све
јој
очита
молитву
,
једну
,
две
,
дуге
молитве
;
а
на
њеним
грудима
,
испод
кошуље
,
на
ибришим-врвци
,
хамајлије
,
мале
,
велике
,
од
урока
,
од
намере
,
проклете
намере
,
од
страха
,
и
од
севдаха
...
И
што
се
икад
,
међу
булама
,
знало
,
а
и
сад
знаде
лека
за
ову
несрећну
бољку
,
верем
,
то
јест
суху
болест
,
мајка
га
набави
,
даде
га
кћери
;
али
,
узалуд
:
одсеченој
глави
лека
нема
.
Испрва
у
постељи
дан
,
на
ногама
два
;
после
на
ногама
дан
,
у
постељи
два
:
тако
,
тако
,
док
сасвим
не
леже
...
Сирота
!
А
док
сасвим
не
леже
,
мало
,
мало
,
па
белој
робињи
на
само
,
на
ухо
:
„
Зулфи
!
За
Божју
љубав
!
Носи
шиљте
тамо
,
онде
,
крај
капиџика
...
;
води
ме
тамо
“
.
—
Чучук
ханум
?
...
—
Тамо
сам
ја
била
;
у
сестриној
је
башчи
чучао
он
,
Исмаил
...
Аман
!
Како
ми
је
било
онда
,
Зулфи
;
а
сад
!
...
—
Кс’мет
(
судбина
)
,
чучук
ханум
.
—
Таксират
(
несрећа
)
,
Зулфи
.
И
простре
јој
ћилим
и
шиљте
робиња
,
и
хоће
да
је
поведе
...
—
Дај
јашмак
,
Зулфи
,
да
покријем
главу
,
дај
бројенице
:
на
хаџилук
идем
.
—
Чучук
ханум
!
—
Ту
је
моја
Мека
,
Зулфи
,
Ћабе
,
ту
је
мој
хаџилук
...
И
робиња
је
одведе
тамо
,
а
она
седне
на
мекано
шиљте
:
провлачи
бројенице
кроз
прсте
,
испрва
,
шапће
молитву
;
а
после
мисли
,
занесе
се
:
Исмаила
душом
гледа
,
ту
крај
капиџика
,
с
Исмаилом
у
души
говори
;
гледа
му
очи
,
њој
миле
,
слуша
му
глас
,
њој
сладак
...
И
најпосле
моли
робињу
да
јој
куца
у
саз
и
пева
:
о
севдаху
,
о
ашку
,
о
Меџнуну
и
Лејли
,
двоје
драгих
,
што
се
толико
волели
,
па
се
не
узели
:
умрли
обоје
уочи
ђердека
...
О
,
како
су
лепе
те
песме
,
како
је
слатка
та
туга
!
И
она
је
ту
исту
тугу
осетила
,
као
Лејле
,
Лејле
-
ханум
...
Па
јој
дође
мило
,
лако
јој
је
,
наслони
чело
на
свето
место
,
на
место
где
је
Исмаил
био
,
њој
о
љубави
говорио
,
њено
лице
прстима
додирнуо
,
своје
прсте
љубио
,
и
њене
усне
,
најпосле
,
вреле
усне
,
сад
изгореле
,
много
,
од
силне
ватре
;
очита
молитву
,
ту
,
она
,
болна
...
—
Па
да
умрем
.
Што
,
Зулфи
?
Волим
с
Исмаилом
недељу
,
него
без
њега
век
...
Он
је
тамо
...
—
Чучук-
ханум
...
мајка
твоја
...
—
Мајка
моја
,
Зулфи
...
,
плакаће
...
Зар
једна
мајка
плаче
за
ћерком
?
—
И
зар
једна
драга
тугује
за
драгим
?
—
Ниједна
као
ја
...
Зимус
,
у
Топлици
,
ко
би
рекао
да
ће
дочекати
пролеће
;
а
она
га
чекала
,
и
,
ево
,
дочекала
га
,
и
његов
јутарњи
поветарац
,
и
његову
зелену
траву
,
и
његов
јоргован
,
и
исцветалу
врбу
,
и
најрадоснији
празник
његов
,
Ђурђев
дан
...
Ђурђев
дан
је
сутра
,
а
она
је
у
постељи
,
свиленој
.
Лежала
на
миндеру
,
лежала
на
шиљтету
,
лежала
у
својој
девојачкој
постељи
;
мењала
место
,
час
у
мусафир-одаји
,
час
у
диван-
хане
,
како
је
загрејало
пролетње
,
ђурђевско
сунце
земљу
понекад
и
на
доксату
:
да
јој
мирише
земља
,
покривена
травом
,
да
јој
мирише
дрвеће
,
обучено
у
лишће
,
и
да
јој
мирише
цветало
воће
...
А
од
пре
три
дана
је
у
соби
из
баште
,
одакле
кроз
прозор
види
капиџик
мулине
кћери
,
и
крај
њега
место
,
свој
хаџилук
...
Сад
је
у
постељи
новој
;
све
свила
,
све
кадива
,
душек
,
јорган
,
јастуци
,
све
извезено
златом
.
Ту
су
јој
постељу
родитељи
за
ђердек
спремили
.
И
тој
су
се
постељи
дивиле
Лесковчанке
.
И
та
је
постеља
враћена
из
Шемси
-пашина
конака
после
њена
другог
венчања
с
мулом
.
А
у
одаји
,
где
сад
лежи
,
према
постељи
,
чивилук
,
пун
,
Исмаилово
рухо
,
Исмаилово
оружје
...
У
великом
дрвеном
кафезу
,
према
постељи
,
соко
;
на
шиљтету
,
меком
,
хрт
...
Све
Исмаилово
;
ту
је
,
у
Прокупљу
,
већ
читав
месец
.
Гледала
је
све
то
она
умним
очима
два
месеца
,
а
после
,
молила
да
се
из
Топлице
донесе
;
и
,
ево
,
месец
дана
чулним
очима
то
гледа
.
Гледала
,
погледима
миловала
,
па
се
уморила
.
Гледала
то
и
ћутала
;
а
сад
,
има
три
дана
,
не
гледа
,
а
и
дању
и
ноћу
говори
.
Њена
мајка
,
и
мулина
кћи
,
које
се
од
њене
постеље
не
мичу
,
и
робиње
не
знају
више
кад
јој
је
бунило
,
а
кад
јава
.
Јер
и
кад
бунца
,
лепо
их
гледа
,
као
на
јави
.
Увек
,
само
о
Исмаилу
говори
.
Његово
јој
је
име
на
уснама
.
Не
стиди
се
од
мајке
више
.
Пре
се
стидела
.
Ни
мушке
тице
пред
њом
није
поменула
,
а
камо
ли
човека
.
А
сад
га
будна
пред
мајком
помиње
,
жали
:
у
бунилу
виче
:
„
Ево
Исмаила
!
Долази
по
мене
,
благо
мени
!
“
...
Зна
дан
,
сат
,
час
његова
доласка
.
„
На
Ђурђев
дан
ће
доћи
,
рано
,
у
ђурђевску
зору
...
по
мене
...
“
То
је
казала
Зулфији
,
али
није
мајци
.
Мајка
се
нагла
над
њу
,
љуби
косу
коју
су
њене
руке
чешљале
,
њена
љубав
неговала
,
милује
мршавом
,
смежураном
руком
врело
чело
,
као
смиљ
жуто
лице
зажарених
јагодица
,
вреле
руке
,
и
казује
својој
кћери
е
је
сутра
празник
који
толико
чека
,
за
који
непрестано
пита
,
коме
се
радује
;
а
на
њену
се
лицу
радост
опази
,
неисказана
радост
,
раширише
се
и
онако
широке
зенице
,
нагло
се
подиже
да
устане
,
па
кад
не
могаде
,
завали
се
,
опет
,
у
јастуке
и
радосно
поче
:
—
Снила
сам
ја
леп
сан
;
све
овце
и
јагањци
,
иду
ливадом
,
зеленом
,
пуном
цвећа
,
с
травом
до
колена
;
пред
њима
јунак
на
ату
,
у
златним
хаљинама
,
с
миздраком
...
Ја
сам
мислила
да
је
то
Исмаил
;
а
оно
...
Хедрлес
(
Св
.
Ђорђе
)
...
Благо
мени
!
...
Навијате
сат
увек
кад
мујезин
чита
вечерњи
езан
...
,
навите
га
сад
пред
зору
,
да
у
зору
изнова
ради
.
—
Фати
,
бебег’м
(
зеницо
моја
)
!
Зашто
да
у
зору
изнова
ради
?
пита
мајка
,
љубећи
је
.
Свесно
схвата
питање
,
а
бесвесно
одговара
:
—
Исмаил
ће
у
зору
овамо
...
на
ату
,
на
коме
је
онда
отишао
,
у
оном
срмали-џамадану
...
у
белој
хаљини
...
оној
...
И
јенђе
...
дошле
!
...
Ево
му
мајке
...
Аман
!
...
Како
су
се
Арнаутке
обукле
,
аман
!
...
аман
!
.
.
Пољубићу
му
мајци
и
ногу
и
скут
и
руку
...
Јенђе
из
Топлице
дошле
...
Јараби
шућур
!
...
Јараби
шућур
!
...
Јараби
шућур
!
...
Говорила
тако
,
у
бунилу
,
па
се
расвестила
и
тражила
да
јој
простру
постељу
,
спремљену
за
ђердек
,
њен
,
и
молила
да
јој
обуку
хаљину
коју
јој
Исмаил
правио
за
свадбу
,
да
јој
метну
на
грло
бисер
што
јој
Исмаил
дао
за
виђење
...
Робиње
јој
простреше
постељу
;
метнуше
јој
кану
на
дланове
и
табане
,
на
нокте
руку
и
белих
ножица
,
као
невести
;
Исмаилова
сестра
јој
обуче
невестинску
хаљину
;
легнуше
јој
на
грло
Исмаилов
бисер
,
и
накитише
је
другим
накитом
,
гривне
с
рубинима
,
обоци
са
сафирима
,
челенка
са
смарагдима
...
:
за
смрт
је
спремише
као
за
свадбу
.
Дан
смрти
је
већи
празник
од
дана
рођења
,
и
од
дана
венчања
;
човек
се
тада
опростио
свега
земаљског
,
изишао
из
борбе
каткад
велике
,
мучне
.
Обукоше
је
,
накитише
је
...
Тражила
је
јасмин
и
јоргован
...
Робиње
унеле
мирисаве
гранчице
јасмина
и
јоргована
,
а
мајка
је
то
,
својом
руком
,
наместила
по
јастуку
око
кћерине
главе
,
по
јоргану
...
Мирис
...
Она
се
радује
...
О
,
како
је
срећан
онај
који
умире
с
осмехом
радости
на
уснама
,
са
сном
који
је
здрав
на
јави
сањао
!
...
И
робињама
мило
,
и
мулиној
кћери
,
што
су
је
тако
лепо
обукле
,
накитиле
;
јер
у
шта
ко
умре
,
у
томе
га
виде
на
оном
свету
његови
...
И
Фати
је
као
оне
,
права
мусломанка
:
верује
у
онај
свет
,
бољи
од
овога
,
у
живот
после
смрти
.
И
тврда
вера
у
то
развлачи
јој
усне
на
радостан
осмех
;
биће
тамо
срећна
,
кад
овамо
није
;
здружиће
се
с
Исмаилом
...
Огледало
јој
је
мало
,
„
биљбиљур
“
,
у
мршавој
руци
,
тако
белој
,
с
црвеним
ноктима
и
дланом
,
с
плавим
жилама
кроз
које
крв
струји
полако
.
Гледа
се
у
огледалу
као
да
у
одаји
никога
нема
,
ни
мајке
!
Гледа
се
у
огледалу
и
намешта
Исмаилов
бисер
на
грлу
,
извлачи
венедик-кошуљу
с
мемицама
око
грла
,
да
се
види
,
смеши
се
радосним
осмехом
...
—
Мајчице
моја
,
шећеру
мој
,
шербете
,
текијо
моја
,
питај
,
молим
те
...
,
хоћеш
да
питаш
хафуз-бабу
:
је
ли
истина
да
у
шта
ко
умре
,
у
томе
га
виде
на
оном
свету
његови
.
—
Истина
,
бебег’м
.
И
ја
знам
...
истина
.
Ама
што
питаш
?
Ти
ћеш
мајци
оздравити
,
иншала
!
па
ево
га
Хедрлес
,
красан
ваздух
...
Сваки
дан
ће
топлије
...
Начинићемо
ти
леп
тахтариван
,
па
до
Белога
Мора
ћемо
те
тахтариваном
,
од
Белога
Мора
ђемијом
;
носићемо
те
у
Стамбол
,
па
аде
,
па
румелијска
страна
,
и
анадолска
,
на
Босфору
,
откуд
се
сунце
рађа
:
и
грознице
и
кашаљ
,
све
као
руком
однето
...
Оздравићеш
мајци
,
иншалла
’
!
...
Мајка
је
узе
љубити
,
да
сакрије
сузе
,
јер
ако
њу
још
надом
заварава
,
себе
више
не
може
.
Мајка
је
љуби
,
а
она
:
—
А
,
а
!
Нов
тахтариван
мој
,
без
врата
и
пенџера
,
из
џамије
...
Покрите
га
дувком
из
Топлице
...
што
је
Исмаил
спремио
за
моје
лице
...
Овај
тахтариван
неће
носити
Цигани
...
него
Турци
и
Арнаути
...
Не
у
Стамбол
...
Ох
,
мајчице
!
Носите
ме
на
брег
под
Јастрепцем
,
за
Алахову
љубав
!
...
И
тамо
је
ваздух
сам
мирис
...
;
и
тамо
је
сунце
као
на
анадолској
страни
...
Нека
мм
је
конак
тамо
...
Носите
ме
,
за
Алахову
љубав
!
—
Аман
,
бебег’м
!
промуца
мајка
,
па
заплака
.
Зна
она
:
тахтариван
из
џамије
—
мртвачки
сандук
;
конак
на
брегу
под
Јастрепцем
—
гроб
.
Фати
би
лакше
.
Зна
она
,
мусломанка
,
да
ко
жељу
самртнику
не
испуни
,
четрдесет
дана
га
Алах
не
погледа
;
а
кога
Алах
не
погледа
један
трен
,
на
душу
му
пада
грех
тежи
од
најтеже
стене
.
—
Исмаил
!
...
Исмаил
!
Добро
дошао
!
рећи
ће
му
сабајле
сестра
.
—
Ево
мене
,
Фати
-
султан
,
кумријо
.
Зар
ме
не
познајеш
?
—
Познајем
те
,
Садије
-
ханум
,
ђозум
...
Иди
под
Јастребац
...
Исмаил
ће
на
ату
у
ђурђевску
зору
...
Сефа
ђелд’н
!
Сефа
ђелд’н
!
(
Добро
дошао
!
Добро
дошао
!
)
Тако
у
очи
Ђурђева
дана
,
и
сву
ноћ
;
а
сад
,
у
ђурђевску
зору
:
—
Отворите
пенџере
.
,
.
.
Послушаше
је
.
—
Врата
отворите
.
Отворише
и
врата
;
свеж
ваздух
,
мирисав
испуни
одају
...
—
Трећи
ће
петли
сад
,
изусти
мајка
шапатом
,
с
болом
,
са
страхом
.
Јесте
,
трећи
ће
петли
;
ту
је
већ
Ђурђев
дан
,
јунак
Хедрлес
,
на
ату
,
с
миздраком
,
у
златним
хаљинама
,
окупан
,
намирисан
мирисом
јоргована
,
искићен
исцветалом
врбом
.
Не
;
на
глави
му
венац
од
врбе
,
и
око
паса
врба
;
и
ату
му
грива
врбом
накићена
...
Сав
град
будан
,
одавно
;
искићене
му
широке
кућне
стрехе
,
и
дућанске
,
и
авлијске
ограде
,
и
капије
,
и
прозори
и
врата
:
свечано
се
дочекује
најрадоснији
дан
у
години
,
Ђурђев
дан
...
Шкрипе
врата
,
лупају
капиџици
,
клопарају
по
калдрми
дворишта
налуне
,
клепећу
папуче
,
звече
котлови
.
Све
живо
већ
одавно
будно
,
жене
и
девојке
,
и
млади
људи
,
и
момци
,
и
деца
;
све
се
већ
окупало
,
пре
сунца
,
крај
пуне
пупољака
руже
,
под
вишњом
,
под
исцветалом
јабуком
,
у
води
са
седам
бунара
и
испод
левог
воденичког
камена
,
где
је
,
од
синоћ
,
селена
,
копитњака
,
коприве
,
расковника
,
и
још
пуно
трава
;
све
се
окупало
пре
сунца
;
а
Фати
-
султан
-
хануму
ће
после
сунца
...
Окупани
дочекују
окупана
јунака
...
Из
врта
,
из
непрегледног
вотњака
Ахмед
-хафузова
са
свакојаким
воћкама
,
обученим
у
густо
ђурђевско
лишће
долази
мирис
:
мирише
јоргован
,
мирише
јасмин
,
мирише
исцветало
воће
,
мирише
росна
трава
...
Шушти
лишће
крај
прозора
одаје
где
лежи
Фати
-
султан
,
покреће
га
поветарац
;
славуј
је
удесио
у
лугу
од
јасмина
слатко-тужну
песму
...
Песма
се
чује
,
из
далека
,
турска
песма
,
и
блејање
јагањаца
...
;
по
росној
трави
повела
деца
накићене
,
обојена
чела
јагањце
,
које
чувају
за
Курбан-бајрам
...
Месец
је
зашао
,
звезде
су
утрнуле
,
дан
се
забелео
;
закукурекаће
трећи
петли
...
—
Гледајте
на
сат
...
Спремајте
ме
...
Завијајте
ме
...
,
не
...
огледало
...
Дадоше
јој
огледало
.
—
Сурме
ми
дајте
.
И
сурме
јој
дадоше
.
Мршаве
руке
дршћу
...
Малаксаше
...
—
Немој
,
чедо
,
сурме
сада
...
да
ми
те
не
урекну
...
Жали
је
мајка
,
да
се
не
мучи
мажући
ивице
очних
капка
сурмом
,
па
тобоже
се
боји
урока
.
Метни
ми
на
чедо
ладен
,
мајчице
,
шербете
...
,
па
се
не
бој
урока
.
Метнуше
јој
ладен
,
то
јест
пуце
од
некакве
црне
смоле
,
насред
чела
.
—
Е
,
готово
,
време
је
...
Мајка
зајеца
...
Изведоше
је
,
изнесоше
је
из
собе
.
-—
Фати-
султан
,
кузум
,
отвори
уста
...
,
земзем
...
Отвори
их
,
мало
;
усу
јој
Исмаилова
сестра
у
уста
неколико
капи
земзема
,
обриса
их
новим
јаглуком
.
Што
хришћанима
причест
,
то
мусломанима
земзем
.
Приуготовише
је
за
смрт
.
—
Растанак
...
Изиђите
из
собе
,
јенђе
...
,
ето
ми
га
отац
:
пева
се
Растанак
...
Што
плачу
кад
слушају
ову
песму
,
свадбену
,
отац
,
мајка
...
Ја
не
плачем
...
Пушке
,
сватови
,
Арнаути
...
Сад
ће
да
ме
воде
...
Исмаилу
...
Сад
ће
трећи
петли
...
Дошао
Хедрлес
...
Гледајте
на
сат
...
И
тихо
,
тихо
,
а
ипак
разумљиво
,
чу
се
из
празних
груди
песма
:
Белу
рубу
обукла
невеста
,
Убаво
лане
;
Мор
дугмета
запучила
она
Чак
до
ђердане
...
Од
акшама
љубиће
је
драго
...
Док
се
не
сване
...
Сад
ће
одлетет
’
,
мајко
,
Шахин
из
руке
твоје
...
Аман
...
аман
...
јен
...
ђе
...
Јенђе
!
Последња
реч
.
Трећи
петли
закукурекаше
.
Ни
мало
хропца
,
мало
грчења
...
Левом
је
руком
згужвала
танку
паучину
,
чаршав
на
душеку
,
испружила
се
,
окренула
се
мало
на
леву
страну
,
прозору
,
осмехнула
се
последњим
радосним
осмехом
,
зевнула
,
једанпут
...
Одлете
из
мајкине
руке
соко
,
не
соко
,
него
бели
голуб
...
Уста
занемела
;
очи
склопљене
(
заклопи
их
Исмаилова
сестра
)
...
.
осмех
,
радостан
,
није
само
на
уснама
,
разлио
се
по
целом
лицу
нежном
,
као
од
воска
...
Тако
умиру
,
ваљда
,
само
они
који
немају
на
души
ни
трунке
греха
.
А
овако
увене
,
зацело
,
биљка
кад
јој
украте
сунце
и
росу
...
Фати-
султан
лежи
мртва
,
лепа
,
лепа
,
као
да
је
заспала
...
.
коса
се
по
јастуку
просула
...
.
јорган
јој
доле
,
код
ногу
;
једна
ножица
,
још
бела
,
с
црвеним
табаном
и
ноктима
,
вири
испод
ружичасте
,
свилене
хаљине
,
златом
извезене
...
Њена
мајка
,
коју
мало
час
изнеше
из
одаје
,
да
не
види
кад
јој
кћи
издише
,
клечи
сад
крај
ње
,
јединице
своје
;
заборавила
у
тешком
јаду
Алахово
Писмо
,
па
наружила
лице
:
липти
крв
с
њега
,
а
она
нариче
,
пролива
горке
сузе
...
Хита
да
се
наплаче
док
јој
је
кћи
врх
земље
;
јер
кад
буде
под
земљом
,
уздржаваће
се
од
суза
,
молитвом
,
да
кћер
сузама
својим
,
мајкиним
сузама
не
сагори
,
да
се
не
лиши
једине
наде
,
састанка
с
њом
на
оном
свету
.
И
Исмаилова
сестра
плаче
,
нариче
,
љути
се
на
оца
што
јој
својом
бесом
спута
и
ноге
руке
,
те
не
може
да
се
и
она
освети
Шемси
-
паши
и
за
брата
и
за
несуђену
снаху
.
Робиње
и
слушкиње
деру
антерије
на
грудима
од
јада
,
и
плачући
раде
по
авлији
,
по
кући
,
посла
се
има
много
,
данас
,
на
тужан
,
велики
празник
,
дан
смрти
њихове
чучук-
хануме
.
Ахмед
-хафуз
,
отац
,
трезан
,
гологлав
,
обријане
главе
,
пре
звер
,
сад
човек
,
мека
срца
,
завукао
руке
под
појас
,
хуче
;
иде
око
куће
,
дође
пред
кућу
,
а
не
улази
унутра
,
не
може
,
не
сме
.
Најпосле
,
брзо
,
уђе
у
кућу
,
у
одају
где
му
кћи
лежи
мртва
;
и
кад
је
виде
,
зовну
је
по
имену
трипут
:
Фати-
султан
!
Фати-
султан
!
Фати-
султан
!
Одјекну
њено
лепо
име
,
њему
мило
а
он
зарида
,
изиђе
из
одаје
;
побеже
удно
вотњака
,
изговори
стењући
:
„
Алла
’
!
Страшна
ли
је
освета
твоја
!
Алла
’
!
“
...
А
јоргован
опет
мирише
!
опет
лишће
шушти
и
опет
ветрић
душе
!
Славуј
у
лугу
од
јасмина
удесио
још
лепше
песму
!
И
гугутке
се
избудиле
,
гугучу
!
Све
тице
„
дестур
“
(
допуст
)
узеле
,
певају
!
...
Из
далека
,
из
једне
баштованџинице
допире
кларнет
и
турска
песма
,
турска
момчад
свирају
и
певају
,
песмом
дочекали
Ђурђевдан
.
Из
махале
,
не
из
Ахмед
-хафузова
комшилука
(
јер
у
комшилуку
је
тужно
)
,
већ
из
далека
,
чује
се
дахире
,
и
песма
;
то
буле
,
младе
жене
и
девојке
,
певају
у
башти
између
леха
,
крај
пупољале
руже
где
је
ћуп
пун
воде
и
ствари
с
наменом
,
спремљен
за
Мартифал
.
На
улици
салебџије
,
симиџије
,
вичу
;
њачу
магарци
;
једно
Туре
јаше
магарца
искићена
врбом
толико
,
да
му
се
само
уши
виде
,
и
извија
кроз
нос
нову
сокачку
песму
,
с
веселим
напевом
,
с
припевом
:
А
!
ха
!
ха
!
Дервиш
Баба
!
Љуби
младу
,
удри
стару
кадуну
!
...
.
С
маха
на
мах
припуцају
пушке
...
Јаче
кларнет
пишти
...
.
бубњи
се
и
зурне
чују
чак
из
далека
,
из
циганске
махале
...
Живот
.
Фати-
султан
лежи
мртва
.
Пре
десетину
година
,
у
Старој
Србији
,
у
Митровици
,
уби
један
млад
Арнаутин
младога
ћатиба
Хасан
-
беја
,
Цариграђанина
.
Зашто
га
уби
нико
не
знаде
;
а
сваки
знаде
да
му
млади
ћатиб
не
бејаше
ништа
учинио
.
После
се
чу
,
да
је
тај
Арнаутин
син
једнога
старца
досељена
после
српско
-
турскога
рата
из
Топлице
,
из
племена
Војњака
,
а
ћатиб
унук
Бал-бејов
,
праунук
Шемси
-
паше
лесковачког
.
За
крв
сина
поглавара
војњачког
није
узета
крвнина
,
те
је
освећена
крвљу
,
и
то
после
пола
столећа
,
и
више
.
Saba
oldu
,
đuneš
dogdu
,
ujanmaz
!
Соко
.
