62
СРПСКА
КЊИЖЕВНА
ЗАДРУГА
62
ПОРУШЕНИ
ИДЕАЛИ
РОМАН
СВЕТОЛИКА
РАНКОВИЋА
БЕОГРАД
.
ШТАМПАНО
У
ДРЖАВНОЈ
ШТАМПАРИЈИ
КРЉЕВИНЕ
СРБИЈЕ
1900
И
Сунце
је
високо
одскочило
.
Давно
је
дигло
росу
са
питомих
долина
,
које
се
оштро
преливају
под
његовим
ватреним
зрацима
,
и
растерало
сивасто
беле
облаке
магле
,
који
се
дизаху
из
дубоких
планинских
раселина
,
па
се
,
као
широка
повесма
,
хватаху
један
за
други
и
протезаху
се
тако
шумовитом
средином
горостасног
Маљена
.
Сад
је
све
јасно
,
светло
и
топло
.
Чини
се
,
да
се
најлепше
играју
и
преливају
сунчеви
зраци
по
зеленом
Рудишту
,
једном
премагревку
,
који
се
отео
густој
боровој
шуми
,
па
се
утркује
с
њоме
меким
зеленилом
своје
сочне
траве
.
Он
је
високо
,
ближе
врху
планинском
,
а
са
њега
се
гледају
као
на
длану
с
леве
стране
подринске
,
и
с
десне
шумадиске
планине
.
При
врху
Рудишта
бије
кључ
бистре
хладне
воде
,
а
око
њега
миришу
,
зелене
се
и
с
неком
величанственом
тишином
дижу
се
у
вис
китњасти
борови
и
танковрхе
јеле
...
Настао
је
онај
обични
тајац
при
наступању
јаке
врућине
.
Овце
већ
побегле
са
густе
паше
и
још
по
мало
тумарају
под
хладовима
,
чупкајући
лишће
са
које
ретке
шибљике
;
краве
почињу
чешће
мењати
место
,
држећи
се
ближе
хладова
,
само
се
несташне
козе
ревносно
пропињу
уз
дрвеће
,
савијају
храпавим
језиком
младе
изданке
,
смотају
их
брзо
у
уста
и
мотре
други
сладак
залогај
.
Под
густом
хладовином
,
крај
самог
студенца
,
немарно
се
бацило
на
зелену
траву
младо
чобанче
,
дечко
од
својих
тринаест
година
,
па
слуша
жубор
хладна
студенца
и
гледа
чистину
плава
неба
,
блудећи
својим
полудивљим
,
радозналим
,
зеленкастим
очима
по
јасном
лазурном
недогледу
...
—
О
Љубо
,
чу
се
одозго
са
планине
отегнут
јасан
женски
глас
.
Чобанче
се
одазва
обичним
узвиком
,
не
мрднувши
главом
.
Занела
га
је
нека
необична
мисао
,
па
се
боји
да
не
поквари
све
,
ако
се
мрдне
.
—
Папоња
једнако
вуче
козе
у
Јеленац
.
Ништа
му
не
могу-у
...
довикну
чуварица
папоњина
плачним
дечјим
гласом
,
који
је
најречитије
илустровао
безобзирну
непослушност
великог
брадатог
јарца
,
прозваног
»
папоњом
«
због
својих
необично
дугих
и
оштрих
папоњака
.
А
дечко
слуша
речи
и
зна
шта
му
другарица
довикује
,
али
он
не
прекида
своја
размишљања
,
само
му
се
нервозно
тргну
ретке
,
једва
приметне
прљаво
жуте
обрве
,
у
знак
незадовољства
.
Прође
четврт
часа
.
Чобанче
се
не
мрдну
.
Мирише
цвеће
планинско
око
њега
,
задише
га
блага
смоласта
боровина
,
а
студенац
непрекидно
шушти
,
клокоће
и
жубори
...
»
Ако
је
оно
тако
далеко
,
мисли
дечко
,
гледајући
у
плаво
небо
,
као
што
вели
учитељ
,
онда
како
свети
Аранђео
сиђе
тако
брзо
,
узме
душу
и
однесе
је
?
«
...
Он
се
не
стара
много
да
разреши
ту
загонетку
,
него
се
само
забавља
њоме
и
преставља
у
памети
,
како
светац
мора
да
јури
од
прилике
као
муња
.
И
таман
да
почне
сад
мислити
како
се
то
вади
душа
,
а
онај
га
глас
опет
прекиде
:
—
Ама
,
Љубо
!
...
Који
ти
је
ђаво
данаске
!
...
Ево
ти
коза̑
,
па
их
чувај
сам
.
—
Доведи
папоњу
овамо
,
да
га
вежемо
,
одговори
он
и
подиже
главу
,
гледајући
краве
,
које
се
приближиле
води
.
После
краћег
времена
појави
се
озго
,
кроз
шуму
,
млада
чобаница
на
великом
јарцу
;
опкорачила
га
ногама
,
па
бије
прутићем
с
оне
стране
главе
,
камо
би
јарац
хтео
врднути
.
Папоња
види
да
нема
шале
,
па
иде
послушно
,
а
јахачица
пева
неку
чобанску
песмицу
и
жудно
погледа
на
студенац
,
где
је
чека
хладна
вода
,
торба
с
јелом
и
,
по
свој
прилици
,
игра
са
њеним
другом
у
овој
китњасто
немој
самоћи
.
—
Ја
реко
’
ти
заспо̑
...
а
он
ћути
’
нако
,
викну
девојче
силазећи
с
јарца
и
држећи
га
за
рогове
.
Чобанче
устаде
,
протеже
се
и
пође
лено
к
девојци
,
која
држаше
јарца
и
прекореваше
га
што
је
намучио
.
Дечко
беше
омањег
раста
,
погнута
стаса
,
кратка
и
дебела
врата
.
Сад
,
кад
није
пред
њим
плаво
небо
,
његове
зеленкасте
очи
гледају
потуљено
,
испод
обрва
,
као
да
се
крију
од
кога
.
Кад
угледа
девојче
,
развукоше
му
се
широке
дебеле
усне
у
некакав
груб
полуосмејак
,
а
потуљене
очи
засветлеше
и
гледаху
право
и
јасно
.
—
Славе
ти
,
зар
од
онда
једнако
лежиш
!
викну
му
девојче
,
нагнувши
главу
у
страну
,
исказујући
тим
своје
чуђење
.
—
Ја
што
ћу
?
одговори
овај
и
стаде
везивати
јарца
ликом
.
Чобаница
га
стаде
задиркивати
због
његове
тромости
,
а
он
,
кад
сврши
посао
,
дохвати
је
за
руке
и
стаде
се
ја̏кати
са
њом
.
—
Чекај
,
бре
,
да
видиш
...
севну
очима
и
повуче
девојче
к
себи
.
Али
се
цура
одупре
босим
прстима
о
земљу
,
подаде
се
његовом
вучењу
и
још
се
сама
навали
,
саплете
га
једном
босом
ногом
,
а
рукама
га
гурну
у
груди
.
Јунак
паде
на
траву
као
дулек
,
а
девојче
леже
по
њему
и
притиште
га
целим
телом
.
—
А
,
кићане
,
шта
ћеш
сад
!
...
—
Пуштај
,
застења
мушкарац
и
мрдну
рукама
да
се
ослободи
овог
терета
,
који
га
стегао
,
па
не
да
дисати
.
—
Чек
’
да
и
ја
тебе
затиснем
уста
и
нос
,
ка
ти
мене
,
кад
ме
обалиш
,
насмеја
се
одважна
победитељка
,
па
му
скиде
с
главе
мастан
процепљен
на
врху
вес
,
метну
му
на
уста
и
притиште
добро
.
Момак
се
најпре
промешкољи
,
али
кад
дође
тешко
дисање
,
напреже
сву
снагу
,
забатрга
се
,
извуче
се
из
њених
руку
,
па
онда
он
леже
на
њу
и
стаде
је
давити
.
Девојче
је
очајно
млатало
ногама
,
не
обзирући
се
на
то
,
што
је
на
њој
била
једна
прљава
,
сва
искрпљена
кошуљица
и
кратка
исцепана
сукњица
.
Дечко
је
у
њој
гледао
друга
,
као
обичног
мушкарца
,
не
знајући
још
јасно
ни
за
полну
разлику
.
Тако
се
неколико
пута
прекомбрљаше
једно
преко
другог
,
док
се
не
уморише
.
Онда
се
дохватише
торбе
,
из
које
извадише
велики
комад
прљаве
проје
,
соли
и
лука
и
неколико
јабука
.
Прихватише
се
јела
с
правим
задовољством
,
као
да
им
је
велика
част
изнесена
.
Обоје
стадоше
жудно
жвакати
,
истежући
вратове
при
гутању
,
јер
проја
споро
пролази
кроз
гушу
.
После
јела
девојче
опет
оде
у
шуму
;
немирне
козе
опет
су
се
растуриле
,
ваљало
их
је
сакупити
,
а
дечко
,
кога
другарица
назва
Љубом
,
опет
леже
у
хлад
и
обрте
очи
плаву
небу
.
Чиста
је
и
мирна
плава
небесна
дубина
,
али
тај
сјајни
лазур
све
јаче
привлачи
меку
душу
,
која
је
рођена
само
да
сања
и
да
трепери
пред
овако
лепим
појавама
природним
...
Дечко
подиже
главу
.
Пред
очима
његовим
заблисташе
се
таласасти
брежуљци
,
а
иза
њих
,
тамо
још
даље
,
трепери
под
врелом
измаглицом
равна
и
плодна
ваљевска
Посавина
.
Он
гледа
у
нејасну
пругу
,
тамо
где
се
небо
састаје
са
земљом
,
и
што
више
гледа
ту
загонетну
даљину
,
она
га
све
више
заноси
својом
бескрајном
чаробношћу
,
све
више
га
обузима
својим
пространим
недогледом
.
Нешто
га
вуче
у
ту
магловиту
даљину
,
у
тај
неизмерни
простор
што
се
зове
свет
.
Он
жуди
за
том
даљином
и
за
тим
светом
као
за
неким
чаробним
местима
,
где
се
друкчије
живи
,
слободније
и
слађе
дише
.
Обичне
су
му
и
досадне
ове
шуме
по
Маљену
,
бесмислен
му
је
овај
живот
уз
стоку
,
из
дана
у
дан
,
а
тамо
,
у
тој
сивој
магловитој
даљини
настаће
некакав
нови
,
друкчији
живот
.
Он
не
зна
баш
какав
је
тај
живот
,
али
зна
само
да
је
друкчији
од
овога
,
да
људи
тамо
постају
срећни
,
виђени
,
и
то
је
доста
да
га
и
он
зажели
свом
млађаном
душом
.
Што
ће
да
живи
овако
и
да
се
злопати
,
као
сви
његови
Васићи
?
Ено
их
,
четири
куће
под
Маљеном
,
а
све
пука
сиротиња
.
Његов
отац
има
њих
три
сина
и
четири
кћери
,
а
од
имањца
само
две
њиве
,
једну
ливаду
и
мало
окућњице
.
Шта
ће
поделити
међу
собом
њих
тројица
,
кад
одрасту
и
почну
кућити
сваки
за
себе
!
...
А
како
лепо
прича
Светозар
богословац
,
његов
сељак
,
кад
дође
лети
,
о
Београду
...
како
ли
кити
оне
дивне
приче
о
добрим
и
злим
газдарицама
,
о
Чукурлији
или
некаквој
Делиској
чесми
,
о
младим
и
душевним
куварицама
,
без
којих
би
јадни
ђаци
полипсали
од
глади
...
Па
друге
приче
о
Сави
и
Дунаву
,
о
Топчидеру
,
и
ваздан
,
ваздан
...
-
Он
опет
гледа
у
ону
сиву
даљину
,
у
онај
тајанствени
застор
,
који
му
сакрива
од
очију
те
чаробне
слике
његове
још
сиромашне
и
неразвијене
маште
.
»
Па
што
!
могу
бити
и
харџија
!
Светозар
вели
да
и
то
многи
раде
па
лепо
живе
,
и
још
по
неки
стекне
...
Само
за
прво
време
,
док
ме
не
приме
у
школу
...
па
после
ћу
у
послуживање
«
...
—
Е-е-еј
...
Љубомире
!
...
отеже
одоздо
,
са
дна
Маљена
,
далек
,
нејасан
,
као
са
другог
света
глас
,
од
кога
се
дечко
прену
,
као
да
је
у
ватру
пао
.
Он
зна
зашто
га
зову
,
и
не
одзива
се
одмах
,
него
смишља
како
би
се
осветио
проклетој
белавци
,
највећој
штеточињи
у
целом
селу
.
И
кад
му
пре
мрдну
испред
очију
!
...
Мало
јој
је
овако
лепе
зелене
траве
и
хладовине
,
него
хоће
кукуруза
,
па
још
стричева
кукуруза
...
По
леђима
му
помилеше
трнци
,
као
да
је
Савин
дан
.
Стриц
је
опак
...
Глас
се
одоздо
понови
.
—
Ето-о-о-о
...
ето
,
слава
је
убила
...
викну
Љубомир
,
трчећи
из
све
снаге
,
скачући
преко
трњака
и
клада
,
не
гледајући
где
стаје
.
Опет
одоздо
слабо
одјекну
неразговетно
викање
и
замре
у
даљини
...
То
неко
псује
непажљива
чобанина
и
напомиње
му
шта
га
чека
код
куће
кад
се
врати
.
—
А
нећеш
много
,
бесна
мрцино
,
зацело
не
!
...
Еј
да
ли
те
хоће
курјаци
сву
рашчеречити
,
проклиње
дечко
штеточињу
,
истрчава
на
последњу
косу
,
на
којој
су
њиве
и
стаје
окамењен
...
Са
друге
косе
трчи
,
као
без
душе
,
његова
другарица
,
Мирослава
...
А
по
стричевој
њиви
плинуле
краве
,
овце
па
чак
и
козе
...
Оне
само
газе
и
кидају
...
Пропала
цела
њива
...
свршена
ствар
!
...
Њему
се
само
магли
пред
очима
,
а
ногама
не
може
више
да
мрдне
.
Стао
као
окамењен
,
па
гледа
како
се
преливају
бела
кравља
леђа
под
сунчаним
зрацима
,
и
како
белавка
брзо
маше
репом
па
га
забаци
на
сапи
и
подржи
тако
,
па
опет
махне
...
и
како
се
једна
коза
успела
уз
стричев
двогодишњи
калем
,
од
оних
брежђанских
медњака
,
па
савија
језиком
ластаре
и
...
и
гледа
како
упаде
у
њиву
стричев
син
и
потера
стоку
са
ужасном
псовком
...
А
сад
?
...
Још
јасније
се
прелива
магловита
даљина
,
још
тајанственије
трепери
онај
далеки
застор
и
призива
к
себи
сва
мека
срца
,
склона
маштању
...
А
овде
је
пропаст
,
зло
...
страшно
зло
...
Шта
га
само
чека
код
куће
!
...
У
свет
!
...
у
далеки
,
бели
свет
!
...
Нога
му
корачи
...
Он
се
не
осврте
на
плави
широки
врх
Маљенов
,
који
је
треперио
под
млазовима
јасне
светлости
;
не
погледа
своје
омиљено
рудиште
и
студенац
;
не
баци
око
на
китњасту
,
плаву
,
бескрајну
шуму
,
која
је
окитила
цео
онај
дугачки
планински
ланац
;
не
повуче
јаче
у
себе
ове
мирисне
борове
хладовине
,
која
га
је
запајала
и
јачала
као
своје
чедо
...
Уплашена
,
узверена
погледа
корачао
је
мали
бегунац
,
не
знајући
шта
оставља
ни
куда
иде
.
До
сад
се
ређаху
све
једни
исти
,
једначити
дани
,
час
мирно
,
непомично
,
гробно
ћутање
Маљеново
,
час
фијук
и
звиждање
бесна
ветра
,
преко
игластих
борових
грана
,
час
густи
пљусак
из
црна
облака
...
И
све
то
оставља
мали
бегунац
,
као
што
одрасло
полетарче
оставља
старо
гнездо
и
вије
се
невештим
и
слабим
крилима
у
далеки
свет
...
Гле
,
чини
се
да
за
њим
сетно
жуборе
бистри
поточићи
,
што
се
слевају
с
Маљенових
извора
,
призивајући
га
да
се
врати
,
да
не
оставља
своју
колевку
,
која
га
је
лепо
одњихала
...
да
не
оставља
овај
прости
мирни
живот
,
у
коме
је
за
сад
само
једна
брига
:
да
су
му
белавка
и
папоња
увек
на
очима
.
Јер
шта
ли
га
чека
од
сада
,
тамо
у
незнаној
даљини
?
...
Да
ли
је
тамо
овако
миран
тих
живот
,
да
ли
га
тамо
свагда
чека
готово
парче
хлеба
?
.
.
Жуборе
тихо
,
лагано
вијугави
млазеви
бистре
воде
,
скачући
брзо
с
камичка
на
камичак
,
журећи
се
своме
утоку
,
а
преко
њих
,
брижно
и
уплашено
корача
замишљено
чобанче
.
Одједаред
искочи
пред
њега
,
иза
једног
шибљака
,
задихано
и
унезверено
девојче
.
Он
хтеде
вриснути
од
страха
,
застаде
и
—
одмах
се
поврати
,
кад
познаде
своју
другарицу
.
—
Миро
!
...
Их
што
ме
уплаши
!
А
баш
сам
мислио
да
те
нађем
.
—
И
ја
тебе
чекам
...
Шта
ћемо
сад
,
несрећници
?
Побиће
нас
...
—
Ти
се
не
бој
.
Иди
кући
,
па
баци
сву
кривицу
на
мене
...
реци
што
знаш
...
А
ја
...
глас
му
задрхта
,
очи
се
зацрвенеше
и
овлажише
—
Е
,
моја
Миро
...
никад
се
више
нећемо
видети
.
—
Бог
с
тобом
,
Љубо
,
шта
то
говориш
!
узвикну
девојче
и
приђе
му
још
ближе
,
као
да
се
жели
уверити
:
је
ли
он
то
.
—
Куд
ћеш
?
—
Идем
у
свет
...
Оне
котарице
што
сам
оплео
,
знаш
где
су
,
у
оној
шупљој
букви
...
узми
их
све
...
Па
сад
...
скоро
ће
да
се
смркне
...
Обоје
стоје
једно
уз
друго
,
гледају
се
и
тим
погледом
кажу
све
:
нема
више
друговања
,
нема
веселе
игре
и
јакања
,
нема
мирног
живота
;
нема
више
ничега
;
оде
све
,
све
...
—
У
здрављу
!
рече
он
и
крену
се
.
Нити
се
руковаше
,
ни
поздравише
:
они
не
знају
за
то
.
Они
се
само
растадоше
,
не
поимајући
још
цео
смисао
овога
поступка
.
—
А
хлеба
!
...
Шта
ћеш
јести
,
болан
!
викну
девојче
за
њим
и
пође
у
напред
,
као
да
га
заустави
.
—
Торба
је
на
студенцу
,
а
ја
ћу
’
вако
...
одговори
он
прескачући
једну
врзину
.
—
А
код
куће
!
...
присети
се
Мира
и
викну
:
Љубо
,
шта
ћу
код
куће
казати
...
чича-
Живојину
?
—
Кажи
:
отишо̑
у
свет
,
рече
он
и
за
мало
га
нестаде
у
густом
шибљу
,
које
се
при
дну
косе
подигло
.
ИИ
.
Други
дан
је
како
путује
Љубомир
.
Подне
је
давно
превалило
.
Он
се
склонио
у
хлад
,
између
неколико
великих
сена
,
зденутих
једно
уз
друго
,
па
жваће
још
незреле
јабуке
,
убране
јутрос
у
једном
воћњаку
.
Очни
капци
му
се
неки
пут
прикупе
јако
,
кад
се
нађе
која
киселија
јабука
...
После
опет
гризе
и
посматра
једног
бумбара
,
који
облеће
око
неке
дупље
,
начињене
руком
у
сену
...
Уморан
је
и
гладан
необично
.
Глад
је
већ
иначе
знао
трпети
,
али
овакву
глад
,
која
иде
упоредо
са
умором
,
није
никад
осећао
.
Од
јуче
у
подне
није
ништа
окусио
,
до
воде
и
зелена
воћа
.
Али
се
од
тога
још
горе
гладни
.
Сети
се
оне
проје
што
остаде
код
студенца
,
па
помисли
:
да
му
је
сад
!
...
А
он
је
мислио
да
је
за
храну
најлакше
:
о
томе
се
ни
до
сад
није
бринуо
,
па
је
држао
да
се
то
може
одмах
наћи
,
чим
човек
огладни
.
Та
зар
није
слушао
толико
пута
,
како
људи
путују
без
ичега
,
па
се
увек
нађе
ко
им
да
хлеба
.
А
шта
је
ово
!
...
Истина
,
он
бега
или
се
крије
,
чим
опази
човека
или
жену
;
обилази
далеко
око
места
,
где
чобани
чувају
стоку
,
па
опет
нема
хлеба
...
Овако
премишља
гладни
путник
,
а
јабуке
чине
своје
.
Стомак
све
више
завија
,
осећа
велику
необичну
глад
,
и
ваљада
услед
тако
јаке
инервације
поче
живље
мислити
...
Досетио
се
:
ако
стане
обилазити
људе
,
умреће
од
глади
.
Него
,
најпре
ће
потражити
чобане
по
ливадама
,
да
ако
се
нађе
што
за
јело
...
Опет
се
крећу
кратке
,
крутуљаве
,
уморне
ноге
и
на
њима
се
равномерно
њиха
,
лево
и
десно
,
погурено
,
здепасто
,
неокретно
тело
.
Само
је
подигао
главу
и
гледа
са
последњег
хумића
,
преко
кога
води
пут
,
како
нестаде
таласастих
брежуљака
и
како
је
пукла
пред
очима
му
бескрајна
раван
,
и
отегла
се
у
недоглед
...
И
тамо
далеко
хеј
,
вије
се
и
пружа
у
дужину
некаква
беличаста
магла
,
а
под
њом
се
вијуга
и
беласа
нешто
,
као
кад
жене
на
перилу
отегну
дугачке
комаде
платна
.
Само
је
ово
много
шире
.
Он
стоји
дуго
,
гледа
у
ту
необичну
појаву
и
чуди
се
...
»
Ето
ти
свет
!
...
То
је
оно
,
за
чим
ме
срце
одавно
вуче
...
Боже
,
лепоте
!
«
...
—
Еј
,
море
...
шта
радиш
ту
?
викну
неко
испред
њега
.
Он
се
осврте
,
погледа
у
човека
,
који
стајаше
пред
њим
,
наслоњена
на
велики
штап
са
упрћеном
пуном
торбом
на
леђима
,
познаде
га
и
препаде
се
.
—
Ене-де
!
...
Јес
’
ти
то
,
Љубомире
?
Он
обори
главу
и
промумла
нешто
као
одговор
.
—
Шта
ћеш
ту
,
бре
...
Од
куд
чак
овде
?
—
Ет
’
идем
...
одговори
он
,
зверајући
око
себе
.
—
Куд
идеш
,
несрећниче
!
викну
сељак
,
опазивши
да
овде
нису
чиста
посла
и
приђе
му
ближе
.
Љубомир
се
још
више
збуни
,
задрхта
и
опет
промуца
некакав
одговор
.
—
Враћај
се
натраг
,
невољо
једна
.
Ја
ћу
те
одвести
кући
.
Дед
’
,
док
нисам
викнуо
кмета
и
пандуре
да
те
вежу
...
Љубомир
не
саслуша
све
.
И
ово
,
што
је
чуо
,
удари
га
по
срцу
горе
,
него
белавчина
пакост
у
кукурузу
.
Он
клисну
испред
свог
сељака
,
као
зец
,
потеран
десетином
керова
,
прескочи
врзину
и
нададе
преко
ливада
и
њива
,
као
да
се
одмарао
три
дана
.
Сељак
удари
у
вику
докле
га
год
могаше
видети
,
па
се
онда
осврте
и
продужи
пут
,
размишљајући
,
шта
ли
је
нагнало
ово
добро
и
мирно
дете
да
бега
од
куће
.
»
Васићи
су
сви
поштени
и
побожни
«
,
мисли
он
идући
.
»
И
ово
им
је
дете
ваљано
;
ваљад
’
није
ништа
украло
или
'
нако
...
неки
паксијанлук
урадило
?
«
...
А
мали
бегунац
све
бира
заклонитија
места
,
прескаче
бурумке
и
врзине
по
њивама
,
јури
преко
покошених
зелених
ливада
,
провлачи
се
кроз
огрнуте
кукурузе
и
све
чека
,
сваког
тренутка
,
кад
ће
га
дохватити
снажна
пандурска
рука
и
зауставити
.
Погледа
страшљиво
на
сваку
врзину
,
на
сваки
заклон
,
и
очекује
кад
ће
се
отуд
помолити
човек
.
У
ушима
му
још
бруји
вика
оног
сељака
,
и
сад
му
се
чини
да
неколико
гласова
викну
за
њим
...
Он
наже
кроз
један
кукуруз
,
истрча
отуд
на
једну
чистину
,
насред
које
се
виђаше
велики
јасен
,
и
стаде
као
укопан
.
Под
јасеном
се
нагнула
једна
жена
,
па
нешто
ради
рукама
око
лонаца
,
који
су
се
испревртали
,
нагнули
око
загашена
ватришта
,
а
у
једном
се
види
при
дну
пасуљ
,
у
другоме
сок
...
Жена
се
трже
од
брза
и
ненадна
скока
овог
бегунца
,
који
испаде
пред
њу
као
из
топа
;
али
видевши
пренеражена
дечка
,
поврати
се
и
погледа
га
пажљиво
.
—
Шта
је
,
мали
?
...
Од
куд
ти
...
Чији
си
?
...
стаде
га
запиткивати
благим
материнским
гласом
,
од
кога
се
и
дечко
прену
.
Бризнуше
му
сузе
из
очију
,
ноге
му
заклецаше
,
нешто
га
гуши
у
грудима
,
не
може
да
се
надише
,
а
чело
хладно
као
лед
и
по
њему
се
просуле
честе
грашке
зноја
...
Умор
,
страшан
нечувен
умор
!
Дечко
се
зањиха
и
паде
на
траву
као
покошен
,
не
мрднувши
ни
руком
ни
чим
другим
.
—
Куку
!
...
што
му
је
!
...
Дијете
!
...
стаде
жена
викати
,
па
му
притрча
.
Беше
сав
хладан
,
а
груди
се
брзо
дизаху
и
спуштаху
.
Жена
узе
тикву
с
водом
и
прсну
руком
по
бледу
лицу
.
Љубомир
се
стресе
,
отвори
очи
,
погледа
жену
пажљиво
,
па
прошапта
неким
уморним
и
стидљивим
гласом
:
—
Хлеба
!
—
Ојађена
сам
друга
!
...
он
је
гладан
!
...
викну
она
и
отрча
судовима
.
Љубомир
ушкиљио
очима
,
па
гледа
кроз
укрштене
трепавице
како
редуша
нагиње
лонац
са
густим
белим
соком
,
и
како
у
округлу
ћасу
падају
,
заједно
са
соком
,
добри
комади
сира
...
И
само
тај
један
поглед
поврати
му
снагу
,
те
слободно
отвори
очи
и
покуша
да
подигне
главу
и
да
је
подупре
руком
...
Жена
му
принесе
сок
и
проју
,
подиже
га
да
седне
и
наслони
на
своју
руку
,
па
стаде
ломити
залогаје
проје
,
умочи
их
у
сок
и
даде
му
да
једе
.
—
Јадниче
,
како
је
гладно
!
вели
она
милостивим
гласом
,
гледајући
како
малишан
жудно
узима
проју
и
гута
је
несажвакану
.
—
Хоћеш
ли
воде
?
—
Хоћу
.
—
А
можеш
сести
сам
,
да
донесем
?
—
Могу
...
Нахрањен
,
напојен
,
Љубомир
се
поврати
сасвим
,
подаде
се
оном
стању
кад
се
прегладнео
стомак
напуни
и
почне
да
вари
.
Погледа
око
себе
задовољно
и
,
само
да
се
хоће
ова
жена
куд
уклонити
,
било
би
му
сасвим
добро
.
Овако
види
да
се
жена
већ
спрема
за
разговор
,
па
се
домишља
шта
да
јој
рекне
.
Мисли
,
а
у
души
му
се
почиње
поткрадати
сумња
у
лепоту
тога
хваљеног
света
...
»
Шта
је
ово
?
...
Колико
се
само
данас
намучио
и
настраховао
...
Да
ли
ће
то
бити
једнако
?
...
А
како
је
мирно
на
Маљену
!
«
...
Разговорио
се
са
женом
,
уверио
је
да
мора
одмах
даље
путовати
(
само
се
боји
да
га
опет
не
окупе
овчарски
керови
,
од
којих
је
оно
мало
пре
бегао
)
па
се
упутио
онамо
,
камо
му
добра
жена
рече
да
ће
изићи
на
пут
.
Пошто
је
путовао
цео
час
,
угледа
неколико
великих
сена
и
око
њих
доста
навучених
незденутих
пластова
.
»
Дај
да
се
одморим
«
,
помисли
дечко
,
па
се
завуче
међу
плашће
.
Сунце
већ
на
заранцима
,
а
он
се
осећа
тако
уморан
,
тако
преплашен
и
несрећан
,
да
и
не
зна
шта
ће
сад
.
Треба
да
се
побрине
за
преноћиште
(
у
своме
селу
лако
је
било
)
јер
га
је
страх
да
остане
сам
у
овом
пустом
,
равном
и
непознатом
пољу
.
Како
ли
ће
изгледати
кад
се
смркне
?
...
Али
он
се
не
стара
да
представи
себи
како
ће
то
изгледати
,
јер
му
се
мисли
већ
муте
,
умор
се
све
више
осећа
,
трепавице
се
лагано
склапају
,
наступа
тврд
,
уморан
детињи
сан
...
Буди
га
врућина
.
Кроз
сан
осећа
да
га
нешто
врело
,
као
усијано
гвожђе
,
прљи
по
образу
.
Он
макне
руком
да
одгурне
од
себе
то
гвожђе
,
али
,
за
чудо
,
рука
не
може
да
мрдне
.
Покрене
је
другом
руком
,
и
де-де
на
више
обема
—
а
ја
...
не
може
!
...
А
оно
га
прљи
и
пече
све
јаче
,
све
оштрије
...
Дечко
се
прену
.
Сунце
одскочило
високо
,
па
прижегло
право
у
његово
лице
.
Истина
,
сад
га
не
прљи
као
у
сну
,
али
он
скочи
.
Најпре
помисли
да
још
није
зашло
сунце
,
које
је
грејало
кад
је
заспо
,
али
по
том
,
кад
боље
око
себе
разгледа
,
познаде
да
је
преспавао
целу
ноћ
.
Протеже
се
,
трљајући
сањиве
очи
,
па
извири
иза
плашћа
и
погледа
на
знак
,
који
је
синоћ
утувио
,
да
му
покаже
правац
пута
.
Све
је
добро
;
и
он
таман
поче
осећати
радост
од
тога
што
је
све
добро
,
па
се
сети
јучерањег
дана
.
Срце
му
задрхта
,
обузе
га
страх
и
нерасположење
.
»
Ама
да
ли
ће
то
једнако
тако
,
да
ли
је
такав
тај
свет
?
...
замисли
се
малишан
,
наслоњен
на
пласт
,
гледајући
како
је
оживело
цело
поље
,
по
коме
су
се
расплинуле
шарене
фигуре
радника
,
Да
ли
је
тако
било
Светозару
?
...
Он
се
хвали
много
...
Па
она
двојица
из
Брежђа
...
један
већ
на
неким
великим
чколама
,
а
брат
му
учи
за
попа
,
ко
и
Светозар
...
И
они
су
тумарнули
у
свет
,
па
зар
су
се
једнако
мучили
!
?
...
Нису
,
зацело
нису
.
А
ово
са
мном
јуче
,
то
је
онако
...
Само
док
ја
нађем
место
,
па
да
видиш
!
«
...
Охрабрен
оваким
мислима
,
Љубомир
изиђе
из
свог
заклона
и
пође
запаженом
знаку
.
За
мало
нађе
друм
,
па
пође
брже
.
Обилазио
је
села
и
механе
,
опет
осетио
и
трпио
велику
глад
,
бојао
се
нових
познаника
,
кметова
и
пандура
,
и
кад
би
око
заранака
,
ни
сам
не
зна
како
,
натрапа
управо
пред
механу
.
Он
би
се
вратио
одмах
,
бегао
би
,
али
на
доксату
механском
стоји
једна
девојчица
његових
година
и
гледа
га
љубопитно
,
као
што
се
обично
гледају
странци
пролазници
.
Стид
га
да
се
врати
,
а
девојче
тако
лепо
гледа
,
чисто
га
храбри
отвореним
и
,
како
му
се
чини
,
пријатељским
погледом
.
Љубомир
дође
пред
механу
с
намером
,
да
покуша
добити
комад
проје
.
Али
кад
стаде
и
погледа
оне
плаве
јасне
очи
,
оно
чисто
,
пуначко
бело
лице
,
тако
чисто
и
бело
какво
он
није
никад
видео
,
и
ако
су
у
селу
му
и
поп
и
учитељ
имали
кћери
,
кад
виде
онај
благи
поглед
,
он
се
збуни
,
стаде
испред
доксата
баш
према
њој
и
обори
главу
.
Девојче
се
насмеја
гласно
.
Погледа
га
онако
крутуљава
,
погурена
,
потуљена
,
како
крије
очи
,
како
се
збунио
пред
њом
,
дететом
као
и
он
,
па
се
још
више
насмеја
.
»
Ала
сам
луд
!
...
шта
се
бојим
«
,
мисли
у
себи
дечко
и
бадри
се
да
је
погледа
и
проговори
с
њом
.
—
Које
је
ово
село
?
промрмља
он
,
подижући
само
до
пола
очне
капке
и
прелетевши
очима
преко
лица
девојчетова
.
Она
му
каза
име
села
.
—
Има
ли
још
много
до
Београда
?
—
Кажу
да
има
доста
,
вели
она
и
опет
се
смеје
његову
изгледу
.
Он
се
охрабри
мало
уз
њен
смех
,
па
ступи
у
разговор
.
Распитивао
је
доста
и
он
њу
и
она
њега
,
и
он
је
већ
заборавио
на
сваки
страх
,
заборавио
је
помислити
,
да
она
неће
сама
бити
ту
у
механи
,
имаће
још
кога
,
па
се
дао
у
објашњења
,
док
иза
угла
механског
изиђоше
човек
и
жена
.
Љубомир
ућута
,
окрете
леђа
дувару
и
спреми
се
да
,
онако
ђачки
,
поздрави
ово
двоје
,
досећајући
се
по
њихову
изгледу
и
оделу
,
да
су
то
домаћини
ове
куће
.
Човек
беше
снизак
,
широких
леђа
,
добро
угојен
,
обучен
у
чисте
кошуље
од
танког
платна
;
на
глави
му
сламни
шешир
,
на
босим
ногама
папуче
.
Он
затурио
чабрњак
па
леђа
,
па
гледа
на
неке
њиве
,
преко
од
механе
и
казује
нешто
жени
,
која
,
са
заметнутим
празним
бакрачем
на
леђима
,
обучена
у
неку
цицану
сукњицу
,
иђаше
за
њим
.
—
Чији
си
ти
мали
?
запита
дечка
,
кад
му
овај
,
скидањем
капе
,
сврну
пажњу
на
себе
.
Љубомир
подиже
очи
и
хтеде
нешто
промуцати
,
али
га
претече
смешљива
девојчица
.
Она
каза
оцу
ко
је
,
од
куда
је
и
с
неким
нарочитим
,
значајним
гласом
,
напомену
,
да
он
тражи
службу
.
Механџији
као
да
би
по
вољи
то
саопштење
,
јер
проговори
блажијим
гласом
.
—
Хајде
горе
да
седнемо
.
Уморан
си
.
Кад
се
Љубомир
,
осврћући
се
плашљиво
,
намести
на
крај
клупе
,
механџија
га
погледа
пажљиво
.
—
Стоку
знам
да
умеш
чувати
:
код
вас
је
има
доста
,
него
знаш
ли
што
око
коња
?
—
Нисмо
их
имали
...
коње
,
одговори
дечко
,
гледајући
га
право
у
очи
.
Човек
се
зачуди
овом
новом
погледу
.
Малопре
му
изгледаше
сумњив
са
својом
обореном
главом
и
оним
непрестано
сакривеним
очима
.
»
Какво
је
ово
чудо
!
Гледа
као
да
се
моли
Богу
...
Очи
му
некако
сасвим
покорне
,
поштене
.
Ово
ће
бити
некако
ваљано
момче
као
поручено
за
мене
,
само
да
га
одвратим
од
Београда
«
,
мисли
механџија
и
кашљуца
,
спремајући
се
да
почне
опсаду
...
У
вече
,
доцне
,
добро
нахрањен
и
одморен
,
Љубомир
пристаде
да
остане
код
механџије
за
одређен
месечни
ајлук
.
После
свршене
погодбе
одведе
га
нови
му
газда
на
таван
од
штале
,
где
га
задахну
свеже
суво
сено
,
и
препоручи
му
да
пази
ноћу
да
се
ко
не
увуче
у
шталу
,
јер
су
у
њој
затворена
два
добра
коња
.
Наместио
се
,
сад
је
миран
,
и
то
му
за
сад
,
после
толиких
неприлика
,
беше
доста
.
Чак
му
се
чинило
да
му
је
све
овде
,
у
овој
кући
,
по
вољи
,
али
из
дубине
душе
говораше
му
други
глас
,
да
он
није
напустио
свој
Маљен
ради
тога
,
да
би
постао
механским
момком
.
»
Није
то
,
није
!
...
друго
је
!
«
узвикује
му
тај
глас
,
и
он
зна
да
је
то
друго
много
лепше
,
светлије
...
и
да
ће
он
,
у
своје
време
,
поћи
за
њим
...
Мирише
суво
младо
сено
,
шушти
при
сваком
његовом
покрету
и
чисто
га
опија
тај
мирис
,
а
испод
њега
вруште
и
грицкају
детелину
коњи
,
фркнувши
по
неки
пут
широким
ноздрвама
или
лупнувши
поткованом
копитом
о
храстову
даску
...
ИИИ
Ала
је
тешко
у
туђој
кући
па
још
кад
си
слуга
,
кад
си
везан
као
конопцем
,
не
смеш
се
мрднути
по
својој
вољи
,
него
све
чиниш
по
туђој
наредби
.
Хтео
би
се
дечко
неки
пут
забавити
чиме
,
хтео
би
сести
на
онај
сниски
хумић
више
механе
и
вечито
гледати
оно
широко
вијугаво
чудо
,
што
се
беласа
,
прелива
и
одсјајкује
на
сунцу
,
по
коме
прође
једаред
нека
велика
дугачка
направа
са
оџаком
који
се
непрестано
дими
.
Рекоше
му
да
је
то
Сава
,
а
оно
по
њој
плови
лађа
.
Хтео
би
гледати
дуго
,
дуго
у
ону
бескрајну
раван
,
што
се
пружила
преко
Саве
и
над
њом
непрестано
виси
и
котура
се
сива
магла
;
веле
му
да
је
то
нека
друга
,
»
швапска
«
земља
,
и
он
би
је
онда
гледао
још
с
већим
чуђењем
,
и
она
нејасна
жудња
за
даљином
,
за
светом
,
сад
би
се
у
већој
мери
појавила
.
Хтео
би
који
пут
стати
уз
Милку
,
газдину
кћер
,
слушати
њена
занимљива
причања
и
осећати
притом
такву
насладу
,
такво
задовољство
...
Хтео
би
још
много
што
учити
,
али
свему
томе
стоји
на
путу
газдина
воља
.
Кад
пође
неким
послом
,
може
му
се
десити
да
узгред
види
Саву
,
да
гледа
лађу
и
»
швапску
«
земљу
,
али
то
не
може
учинити
онда
,
кад
би
он
сам
зажелео
.
Милка
му
доста
пута
приђе
,
кад
је
залудан
,
па
би
одмах
повели
разговор
.
Једних
су
година
,
механа
је
удаљена
од
села
,
па
другог
друштва
немају
.
Али
је
газдино
око
вазда
пазило
да
он
не
буде
залудан
.
И
ако
седи
,
нађу
му
шта
може
и
тако
радити
.
А
како
беше
на
Маљену
!
Слободан
је
ко
птица
у
гори
,
слободан
и
све
...
само
,
—
да
не
мрдне
куд
белавка
...
»
Сад
се
јадна
Мира
мучи
сама
.
Ако
пође
за
козама
,
одоше
краве
у
штету
...
Ваљад
јој
помаже
мој
Свеја
,
али
је
много
мали
«
...
мисли
малишан
и
осећа
како
га
подузима
нека
сетна
туга
за
оним
местима
,
која
тако
нагло
остави
.
Најпре
је
чувао
стоку
у
ливади
,
која
је
била
близу
механе
.
То
му
је
био
најмилији
посао
,
права
забава
.
Тада
се
сит
насањао
,
ређајући
разне
планове
у
глави
.
Не
беху
то
,
истина
,
баш
прави
планови
,
јер
је
код
њега
била
само
једна
мисао
о
будућности
:
»
мора
се
ићи
у
Београд
,
у
школу
«
,
а
планови
су
се
састојали
у
разним
облицима
,
како
је
он
маштао
о
даљем
путовању
,
о
доласку
у
Београд
...
А
кад
има
више
посла
у
кући
,
онда
Милку
пошљу
да
чува
говеда
,
а
њега
одведу
у
шталу
,
даду
му
лопату
и
виле
и
покажу
како
то
треба
очистити
.
Сироче
,
онако
нејако
,
мало
,
мучило
се
по
цео
дан
,
па
ипак
није
могло
довршити
посао
.
Најволео
је
кад
,
око
десет
часова
,
дотера
напашену
стоку
,
поједе
хлеба
,
па
му
газдарица
да
асуру
,
два
џака
с
вуном
,
па
седне
у
хлад
под
лужником
,
близу
бунара
,
да
чешља
вуну
.
То
му
је
био
скоро
свакодневни
посао
,
али
му
је
у
послу
вазда
помагала
Милка
.
А
он
је
тако
волео
да
је
гледа
и
да
слуша
њено
отворено
детиње
ћеретање
...
И
за
чудо
му
:
он
се
са
Миром
играо
,
превртао
,
прескакао
,
па
никад
ништа
не
помисли
онако
...
о
девојци
;
а
ето
сад
са
Милком
баш
не
би
смео
онако
.
Није
с
тога
,
што
је
газдина
кћи
,
него
баш
онако
...
што
је
...
што
је
таква
девојка
.
Ево
их
,
седе
у
хладу
и
чешљају
.
Он
се
подупро
леђима
о
храпаво
дебло
лужниково
(
са
оног
истог
узрока
,
са
кога
сваки
тежак
гледа
да
подупре
леђа
кад
седи
или
стоји
)
па
брзо
чупа
и
растреса
бела
,
опрана
,
нежна
као
свила
вунена
влакна
;
сагнуо
главу
,
али
му
испод
обрва
сјакте
зеленкасте
очи
,
а
усне
се
развукле
у
весео
,
радостан
и
глуп
смех
.
—
Како
си
се
играо
са
том
твојом
Миром
?
пита
га
девојче
.
Које
игре
знате
?
...
—
Тхе
...
знам
оне
школске
све
,
али
нас
двоје
сами
то
не
можемо
.
Него
’
нако
...
јарца
,
или
јакања
...
—
Како
то
јарца
?
—
Деремо
јарца
...
Он
се
осврне
око
себе
пажљиво
,
па
видевши
да
их
нико
не
гледа
,
устане
брзо
и
покаже
јој
на
дугачкој
лужниковој
грани
како
се
то
ради
.
Ет
’
’
вако
...
—
Знам
то
.
И
код
нас
мушкарци
раде
.
Али
Мира
?
...
—
И
она
дере
жестоко
.
—
Како
,
зар
као
и
ти
!
?
узвикује
зачуђено
девојче
,
и
на
уснама
се
већ
купе
црте
,
које
ће
прећи
у
стидљив
и
зачуђен
смех
.
—
Море-е-е
...
отеже
приповедач
:
каки
ја
!
...
Не
умем
ја
ни
макнути
...
А
она
кад
почне
,
и
он
се
са
неком
гордом
хвалисавошћу
насмеши
...
мој
брате
,
севају
јој
бутине
ка
оногај
...
—
А
како
се
то
јакате
?
прекиде
га
Милка
баш
кад
се
он
одушеви
причањем
,
па
јој
хтеде
све
по
танко
објаснити
.
—
Е
,
то
је
много
лепше
.
Дохватимо
се
за
руке
,
па
вуци
једно
друго
,
омахуј
,
рви
се
док
једно
не
падне
.
После
се
оно
одоздо
искобеља
,
па
узјаше
оно
што
га
је
обалило
.
Па
...
триста
чуда
!
...
Тако
се
само
преврћемо
по
трави
...
довршује
дечко
,
а
на
уснама
му
трепери
читаво
блаженство
.
Њему
је
већ
у
памети
цела
и
јасна
слика
безбрижне
забаве
и
пландовања
по
Маљену
.
—
То
је
боље
!
вели
дете
,
па
се
плашљиво
осврће
и
погледа
на
кућу
;
затим
,
спуштеним
гласом
,
готово
шапатом
наставља
:
и
ја
бих
то
пробала
...
да
видимо
баш
ко
је
јачи
.
А
може
ли
Мира
тебе
да
обали
?
—
Уха
!
...
треснем
под
њом
ка
дулек
.
Ђаво
је
,
па
уме
да
саплете
.
Девојче
већ
нестрпљиво
.
Кад
њега
Мира
обаљује
,
онда
сигурно
може
и
она
.
»
Ала
би
то
било
!
...
Али
да
је
негде
у
заклону
,
да
нас
не
виде
из
куће
.
«
—
Да
ми
је
да
се
ми
појакамо
,
вели
она
и
разгледа
око
себе
,
тражећи
згодно
место
.
Али
где
би
...
,
да
нас
не
види
нана
?
Љубомир
је
погледа
запрепашћен
.
Она
је
у
његовим
очима
тако
високо
стајала
,
да
није
смео
ни
помислити
на
тако
интимну
забаву
са
њом
.
Оно
што
је
било
обично
са
Миром
,
овде
му
се
чинило
недостижно
;
управо
он
није
на
то
никад
ни
помишљао
.
—
Ха
,
ено
иза
штале
,
покошена
детелина
...
Онде
је
згодно
,
узвикну
девојче
и
устаде
,
па
онако
лоповски
и
обешењачки
стаде
погле́дати
на
кућу
.
—
Нана
сад
кроји
кошуље
,
неће
изићи
.
Хајдемо
!
Љубомир
се
диже
плашљиво
,
погури
се
и
пође
за
девојчетом
,
које
весело
скакуташе
пред
њим
.
Чим
стадоше
на
место
,
девојче
га
одмах
нападе
.
Она
беше
жива
и
одлучна
,
као
и
Мира
.
А
Љубомир
се
збуни
,
осети
се
незгодно
кад
ухвати
оне
меке
и
чисте
руке
,
па
се
подаде
првој
навали
.
Клецну
једаред
и
девојче
већ
наже
на
њега
,
али
он
се
реши
да
се
не
да
још
.
Истина
,
чим
је
пошао
од
лужника
,
он
се
већ
унапред
решио
да
јој
се
покори
;
јер
како
би
он
њу
обалио
!
...
А
после
тога
,
у
свакој
је
сељачкој
души
скривено
по
мало
подлости
:
ако
у
чему
зависи
од
тебе
,
он
ће
се
сам
унизити
пред
тобом
на
сто
начина
,
само
да
те
умилостиви
.
И
Љубомир
је
мислио
таким
поступком
да
учини
по
вољи
Милки
.
Тако
је
и
било
.
Али
кад
је
већ
пао
,
Милка
не
хте
да
га
притисне
.
—
Е
,
па
сад
да
се
јакамо
...
могу
ли
се
искобељати
,
кад
ме
притиснеш
,
вели
он
,
лежећи
на
отави
и
гледајући
је
блажено
.
—
Нека
...
повлачи
се
девојче
стидљиво
.
И
ово
је
доста
.
Сад
знамо
да
сам
ја
јача
,
рече
она
весело
,
па
окрете
ка
лужнику
,
обзирући
се
уз
пут
пажљиво
.
За
њом
ступа
Љубомир
,
тешким
незграпним
кораком
,
а
на
лицу
му
неописана
милина
,
срећа
,
радост
...
»
То
је
оно
што
прича
Светозар
,
кад
се
потреви
душевно
живинче
...
Само
ће
ми
ње
бити
жао
,
кад
одем
одавде
«
...
Једне
младе
недеље
спреми
се
Милка
да
иде
у
цркву
с
мајком
.
Љубомир
таман
потерао
стоку
на
пашу
,
а
Милка
искакута
пред
њега
.
Обучена
у
нову
цицану
хаљиницу
,
отворене
боје
,
хтела
је
,
као
и
свака
женска
,
да
се
похвали
своме
вршњаку
,
мислећи
да
изгледа
бозна
како
лепо
у
новој
опреми
.
Али
се
преварила
.
Љубомиру
не
би
пало
ни
па
крај
памети
да
гледа
на
опрему
,
али
се
изненади
кад
је
угледа
оваку
.
Дошла
му
некако
друкчија
,
сасвим
друкчија
...
укочена
,
сплетена
,
некако
онако
...
А
како
јој
је
лепо
стајало
јуче
просто
јелече
,
од
пругасте
ћитајке
,
оперважено
црним
гајтаном
.
—
Ја
ћу
у
цркву
,
рече
она
,
ставши
уз
њега
и
загледајући
око
себе
да
се
не
упрља
.
—
Благо
тебе
,
одговори
он
,
гледајући
је
као
с
неким
снебивањем
,
т
.
ј
.
са
погледом
,
који
је
говорио
:
»
ја
увиђам
своје
ништавило
пред
тобом
,
па
ето
«
...
—
Што
,
зар
волиш
ићи
у
цркву
?
—
Но
!
...
’
Нака
лепота
!
.
.
Сјакте
се
оне
одежде
на
попу
,
ка
само
сунце
,
а
ђаци
укараре
,
па
бруји
сва
црква
.
Их
!
...
Ја
ти
онда
ништа
не
знам
за
себе
.
—
Лепо
је
,
и
ја
волим
.
Али
дугачко
,
брате
...
заболе
ноге
,
па
једва
чекам
да
изиђем
.
—
Мене
јок
.
Остао
бих
,
вала
,
цео
дан
.
Механџика
викну
,
а
Љубомир
брзо
подиже
свој
дугачки
прут
,
замахну
њиме
весело
и
потера
стоку
.
Тек
кад
се
смирише
гладна
говеда
у
ливади
и
стадоше
пасти
,
он
се
осврте
и
гледаше
дуго
,
са
завишћу
,
управо
са
злобом
,
за
двема
богомољкама
,
које
све
даље
одмицаху
,
док
се
не
изгубише
близу
сеоских
кућа
,
иза
којих
се
,
још
даље
тамо
,
дизаше
висока
сјајна
звонара
.
»
А
како
ли
је
тамо
,
у
Београду
?
!
...
Па
још
кад
се
обуче
сам
митрополит
...
Кажу
,
на
глави
му
капа
од
двадесет
ока
жежена
злата
и
драгог
камена
.
Да
ми
је
само
то
видети
...
кад
се
засија
!
...
А
са
њим
,
кажу
,
сто
попова
.
Боже
,
како
ли
то
изгледа
...
у
једној
гомили
,
сто
попова
!
...
Нека
,
нека
,
још
мало
«
...
мисли
дечко
и
не
довршује
целу
мисао
,
јер
се
већ
зна
све
даље
...
Све
је
то
смишљено
и
утврђено
.
А
дан
за
даном
пролази
брзо
,
неосетно
.
Није
још
добро
ни
разгледао
околину
,
а
израчуна
да
је
већ
прошао
месец
како
служи
овде
.
Чудио
се
што
никога
нема
из
његова
краја
,
да
прође
овуда
.
Пролазе
разни
путници
,
крче
кола
цео
дан
,
па
и
ноћу
;
на
друму
само
се
вије
густа
прашина
,
или
се
раскаља
после
кише
,
па
се
само
гиба
жућкасто
црно
блато
.
Долазе
сељани
у
механу
и
већ
почињу
нешто
говорити
о
школи
.
Ко
је
год
инокосан
,
а
има
дете
одрасло
,
обилази
око
кмета
и
пита
га
шта
ће
да
пије
.
Види
се
да
се
приближило
школско
време
.
Једног
дана
дојаха
пред
механу
неки
коњаник
,
а
за
њим
пандур
са
пушком
о
рамену
.
Механџија
,
како
угледа
путника
из
механе
,
прену
се
,
измени
лице
и
постара
се
да
на
њему
искаже
велико
поштовање
и
покорност
према
ненадном
путнику
.
Баци
пурењак
,
који
је
до
сад
,
са
слашћу
,
жвакао
,
скочи
са
столице
,
тресну
руком
по
кошуљи
спреда
и
,
сагнувши
главу
толико
,
да
је
морао
гледати
испод
обрва
,
изиђе
,
управо
истрча
пред
госта
.
Љубомир
сеђаше
на
доксату
,
чистећи
трешњеву
буранију
,
која
ће
се
кувати
за
вечеру
,
па
се
и
сам
трже
од
ненадних
јахача
.
А
кад
виде
пандура
и
необично
учтиво
лице
механџино
,
досети
се
да
ће
то
бити
нека
власт
из
среза
.
Нешто
га
одједном
обузе
трема
,
би
му
незгодно
од
овога
доласка
,
и
ако
он
није
ништа
имао
са
среском
влашћу
.
»
Ко
зна
зашто
је
он
дошао
!
«
мисли
у
себи
и
стара
се
да
умакне
са
доксата
неопажен
.
—
Где
ћете
сести
,
господин
-
капетане
?
...
изводи
механџија
капетана
на
доксат
и
показује
му
једну
узвишицу
,
подигнуту
од
дасака
,
опкољену
ретким
жућкастим
лишћем
хладолежа
,
који
се
пење
на
више
уз
плавобеле
конце
фула
,
опаране
са
старе
чарапе
.
Овде
ће
моћи
,
само
да
прострем
чаршав
...
Дијете
!
...
викну
,
угледавши
Љубомира
:
трчи
...
газдарицу
...
Капетан
дошо
...
кажи
.
Љубомир
једним
кораком
ускочи
у
механу
,
истрча
у
ходник
где
су
собе
и
преплашеним
гласом
викну
:
—
Капетан
!
...
трчи
...
Газда
зове
,
па
затим
излети
напоље
и
сакри
се
на
таван
шталски
,
своје
омиљено
преноћиште
.
—
Чудне
будале
,
мајко
!
викну
газдарица
за
њим
.
То
га
је
онај
наплашио
...
и
он
се
тако
боји
капетана
.
Чудна
ми
чуда
,
ако
је
и
капетан
!
виче
сама
са
собом
,
осврћући
се
збуњено
и
тражећи
нешто
,
не
знајући
ни
сама
шта
тражи
.
—
Оно
истина
зна
се
:
капетан
може
да
одере
нас
механџије
,
али
опет
...
А
Љубомир
се
завуко
у
сено
,
ћути
и
премишља
како
је
страшан
капетан
.
И
то
му
се
учини
тек
од
онда
,
кад
му
газда
онако
збуњено
викну
:
трчи
!
...
»
Како
су
му
беле
руке
,
премишља
дечко
у
сену
,
сећајући
се
шта
је
могао
опазити
на
капетану
.
И
врат
...
све
као
снег
...
Од
чега
то
тако
човек
побели
?
Наша
Јерина
,
кад
буде
у
очи
вашара
,
готово
раскрвави
врат
од
трљања
песком
и
сапуном
,
па
ништа
:
опет
се
шарени
ка
детлић
.
Све
се
жуте
пеге
по
врату
докле
сунце
грије
...
Аха
,
сигурно
капетана
никад
не
грије
сунце
,
једнако
је
у
хладовини
«
...
Прекиде
му
мисли
лупњава
од
поткованих
коњских
ногу
,
која
се
приближаваше
штали
.
То
пандур
уводи
коње
.
Чује
дечко
како
се
отворише
шталска
врата
,
како
вичан
пандур
уведе
коње
,
говорећи
са
њима
и
пребацујући
капетанову
бељцу
како
је
поклапан
и
нестрпљив
.
—
Ти
си
као
и
твој
газда
...
сви
сте
једнаки
...
мрмља
пандур
,
везујући
поводнике
за
јасле
и
гледајући
прекорно
капетанова
бељца
,
који
одмах
завуче
дугачку
њушку
у
јасле
.
»
Ене
де
...
То
мени
говори
...
мисли
Љубомир
,
слушајући
пандурово
мрмљање
.
Од
куд
ме
угледа
,
слава
га
убила
!
«
...
—
Само
да
ти
је
да
завучеш
њушку
у
сено
,
а
не
гледаш
на
нас
,
мрцино
—
наставља
пандур
оштријим
гласом
—
да
ли
има
места
и
за
нас
,
и
ако
смо
пандурска
сорта
...
»
Куку
,
јадо
!
...
И
он
хоће
овде
код
мене
...
А
ја
?
«
...
—
И
’
нако
...
да
станемо
барабар
,
па
да
поделимо
љуцки
што
је
Бог
дао
...
да
гриземо
заједно
...
»
Он
мисли
ја
овамо
нешто
једем
!
...
Да
се
бега
!
...
Ето
зла
!
«
...
Дечко
стаде
плашљиво
прелазити
преко
сена
,
које
га
одаваше
својим
шуштањем
.
Пандуров
монолог
одједаред
престаде
,
чега
се
он
још
више
уплаши
,
па
претрча
преко
сена
и
рипну
с
тавана
право
на
земљу
,
немајући
кад
силазити
низ
степенице
.
У
оном
летењу
на
земљу
осети
,
да
је
кошуљом
нешто
лако
закачио
,
и
кад
паде
на
земљу
и
дочека
се
на
руке
,
испод
њега
се
искотрља
некакав
сламни
шешир
,
а
над
самом
његовом
главом
настави
се
пандурски
монолог
.
—
Е
,
тако
ли
ви
знате
!
...
Кријете
се
по
тавану
,
да
чпијунишете
шта
ће
рећи
капетанов
пандур
!
...
У
мало
ми
главу
не
однесе
...
само
да
ме
закачи
бутовима
!
...
—
Није
,
славе
ми
...
ја
’
нако
...
дркће
Љубомир
и
муца
плашљиво
пред
њим
.
—
Шта
»
’
нако
«
бре
!
...
Од
куд
на
тавану
?
—
Побего
од
капетана
,
сунца
ми
!
превија
се
дете
и
одједном
заплака
.
Пандур
омекша
.
И
он
се
био
уплашио
да
то
није
каква
подвала
,
да
њега
оговоре
код
капетана
.
.
Ко
зна
!
С
великом
лукавошћу
и
препреденом
вештином
утиша
дете
,
па
га
узе
на
испит
.
Уплашен
дечко
све
му
о
себи
искрено
исприча
,
рекавши
само
да
га
је
отац
послао
у
службу
,
као
што
је
и
другима
говорио
.
—
А
’
нако
...
није
те
ови
газда
никако
доводио
у
срез
,
код
нас
?
упита
пандур
,
правећи
при
том
лице
као
да
је
њему
сасвим
свеједно
:
долазио
ил
’
не
долазио
у
срез
.
А
ово
он
пита
тек
’
нако
...
из
радозналости
.
—
Јок
,
одговори
Љубомир
,
чудећи
се
и
одговором
и
погледом
што
га
то
пита
.
»
А
,
није
га
уписао
!
помисли
пандур
весео
.
Ту
ћемо
мецко
да
штрбуцнемо
газда
Цвијана
...
Хе-хе
«
...
Кад
се
Љубомир
,
охрабрен
пандуром
,
вратио
у
кујну
,
тамо
га
дочекаше
с
псовком
и
великом
праском
.
Траже
га
од
кад
себе
,
пуне
им
руке
посла
,
спрема
се
велика
вечера
.
Напољу
се
чује
граја
,
разговор
и
по
неки
гласнији
смех
.
То
су
подолазили
кметови
,
одборници
,
сељани
...
лармају
и
гледају
да
пропипкају
одмах
:
ради
чега
ли
је
сам
капетан
тако
ненадно
дошао
.
У
позну
ноћ
,
пошто
се
вечера
давно
свршила
и
људи
готово
поизодлазили
,
механџија
зовну
Љубомира
у
једну
собу
,
па
га
тајанствено
,
са
полушапатом
,
запита
:
—
Шта
је
то
било
с
тобом
и
с
оним
...
ту
механџија
крупно
опсова
пандура
.
Љубомир
му
све
исприча
,
па
и
пандуров
монолог
,
онако
како
га
је
он
разумео
.
—
Еј
,
дрљане
,
пропали
смо
!
...
викну
узбуђен
механџија
,
који
је
у
таквим
приликама
волео
све
да
увећава
,
па
и
опасност
,
која
га
очекује
.
—
Нисам
те
уписао
,
видиш
...
Па
сад
ће
...
Љубомир
се
препао
,
па
само
стеже
уздрхталом
руком
бутиницу
,
трепће
и
одједном
му
грунуше
сузе
на
очи
.
—
Него
пази
:
сутра
да
кажеш
...
кад
те
капетан
позове
,
да
му
кажеш
:
ја
сам
,
реци
,
господине
,
ђак
;
идем
реци
на
веће
школе
у
Београд
.
Па
док
сташе
време
за
школу
,
примио
ме
ови
,
реци
,
добри
човек
да
ме
прихрани
,
а
и
ја
њега
,
реци
,
за
то
слушам
.
Нипошто
да
не
кажеш
,
да
смо
се
погодили
да
ме
служиш
!
...
Пропао
си
!
Јеси
ли
разумео
?
—
Јесам
,
одговори
дечко
,
бришући
широким
прљавим
рукавом
уплакане
очи
и
гледајући
механџију
плашљиво
.
—
Е
дела
сад
мени
реци
,
како
ћеш
сутра
капетану
казати
.
Љубомир
понови
задани
му
одговор
готово
од
речи
до
речи
.
Газда
му
остаде
задовољан
,
па
га
посла
да
спреми
све
,
што
треба
за
чишћење
ципела
.
Црни
се
и
тајанствено
ћути
високо
небо
,
црни
се
тамна
летња
ноћ
;
не
види
се
ништа
,
само
севају
пред
очима
некакве
тамне
нејасне
слике
:
приближиш
се
каквом
жбунићу
,
учини
ти
се
читаво
страшило
...
раширило
се
,
разјапило
чељусти
,
па
иде
на
тебе
,
иде
,
али
увиђаш
да
се
растојање
између
тебе
и
чудовишта
не
мења
...
Љубомир
сео
на
врата
од
свога
тавана
,
окренуо
лице
тамној
помрчини
и
,
као
да
се
решава
куд
ће
...
Хтео
би
се
кренути
на
пут
одмах
,
али
га
задржава
овака
ноћ
...
Преко
неба
прелети
једна
падалица
.
Он
се
стресе
и
,
крстећи
се
плашљиво
,
завуче
се
у
сено
...
ИВ
»
Ђак
београдске
гимназије
...
Боже
,
је
ли
ово
истина
или
сан
!
...
,
Ја
,
Љубомир
Васић
,
гимна
...
како
оно
кажу
:
гим-на-зист
!
«
...
мисли
дечко
и
осврће
се
око
себе
,
гледајући
огромно
величанствено
здање
,
које
се
са
све
четири
стране
у
наоколо
склопило
и
опколило
ову
шарену
,
многобројну
гомилу
деце
,
дечака
,
младића
ћосавих
,
младића
с
брчићима
и
брадицом
,
која
се
таласа
,
љуља
и
комеша
без
икаква
реда
,
од
које
се
чују
узвици
,
смех
,
а
над
целом
гомилом
расплинуло
се
брујање
и
жагор
...
Наш
планинац
се
наслонио
на
неку
градиницу
од
тачака
,
подигнуту
у
сред
дворишта
около
некаква
дугуљаста
камена
са
лименим
поклопцем
,
за
који
му
рекоше
,
да
је
та
справа
—
сунчаник
,
па
гледа
тај
велики
,
до
сад
не
виђени
,
мравињак
од
деце
,
како
се
шарени
разноврсном
одећом
,
које
не
може
довољно
да
се
нагледа
.
Било
је
ту
деце
у
прљавим
и
чистим
,
поцепаним
и
новим
,
затворене
и
отворене
боје
капутима
;
било
их
је
у
таким
истим
и
још
кратким
и
дугачким
панталонама
.
Љубомира
зачудише
ови
први
,
који
су
сви
,
махом
,
чисто
одевени
.
»
Што
им
то
мајка
ократи
пеленгирице
?
Мора
да
није
имала
више
оваког
сукна
«
...
Било
их
је
у
чистим
и
белим
као
снег
,
танким
сеоским
кошуљицама
,
са
ишараним
срмом
чоханим
јелечићима
;
било
их
и
у
танким
сукненим
чакширицама
,
а
било
их
неколико
,
као
и
он
,
у
масним
,
прљавим
,
искрпљеним
кошуљама
од
дебела
кудељна
платна
...
И
сву
ту
шарену
масу
гледа
узбезекнуто
,
зачуђено
сељаче
,
а
у
ушима
му
још
бруји
одсечан
,
строг
глас
малог
,
чистог
,
седог
директора
,
који
прочита
имена
примљених
ученика
у
први
разред
гимназије
,
и
још
тамо
нешто
стаде
говорити
,
али
он
од
узбуђења
не
саслуша
ништа
више
,
после
свог
имена
...
»
Љубомир
Васић
,
ученик
велике
гимназије
«
...
мрмља
дечко
у
себи
(
рекли
су
му
да
се
ова
зове
„
велика
“
,
за
разлику
од
других
двеју
—
палилулске
и
теразиске
)
,
готово
гласно
изговара
целу
своју
нову
титулу
и
чуди
се
како
се
то
лепо
срочило
,
да
буде
баш
»
велике
гимназије
«
.
...
Гледа
у
ове
неме
и
страховите
,
за
њега
,
зидине
,
како
се
дижу
величанствено
у
високо
плаво
небо
,
како
трепере
под
сунчевим
зрацима
,
и
полугласно
,
блудећи
маленим
очима
,
понавља
у
себи
:
»
Љубомир
Васић
,
ученик
велике
гимназије
«
...
И
осећа
како
му
се
тада
груди
надимају
јаче
,
како
срце
закуца
живо
,
живо
,
брзо
...
и
зна
,
да
је
сад
на
Маљену
,
само
би
полетео
косом
...
Уз
пут
би
се
претурао
главачки
,
одрао
би
кога
јарца
,
и
опет
би
трчао
и
трчао
докле
га
ноге
носе
...
А
овако
само
подскочи
од
земље
,
као
да
га
електрична
струја
баца
,
и
гледа
у
децу
око
себе
тако
блажено
,
као
да
би
се
сад
са
свима
грлио
и
љубио
...
И
опет
понавља
:
»
Љубомир
Васић
,
ученик
велике
гимназије
«
...
Отишо
је
затим
на
Калимегдан
,
завуко
се
међу
зидине
градске
и
предао
се
дугом
,
заносном
маштању
...
Дакле
,
свршено
је
:
постиго
је
главну
жељу
.
А
колико
се
муке
видело
,
колико
се
незгода
претрпело
,
док
се
до
тога
дошло
!
...
И
стадоше
се
ређати
пред
њим
сви
догађаји
од
његова
бегства
...
.
Најмучније
беше
кад
стиже
у
Београд
,
осврћући
се
путем
једнако
,
бојећи
се
капетанове
потере
.
Сад
,
кад
уђе
међу
ове
бескрајне
гомиле
кућа
,
кад
пође
кривим
непознатим
улицама
,
кад
угледа
толики
свет
,
што
непрекидно
врви
тамо
и
амо
;
кад
познаде
да
је
то
свет
други
,
сасвим
други
,
туђи
свет
,
не
онакав
како
га
је
он
замишљао
;
кад
виде
да
се
никоме
ту
не
сме
обрнути
ни
за
што
запитати
,
јер
њега
неће
нико
,
ама
баш
нико
да
погледа
...
Сваки
пролази
поред
њега
,
као
да
га
и
нема
ту
на
улици
,
или
га
обилазе
равнодушно
,
не
гледајући
га
,
као
да
је
он
какав
пањ
,
израсто
на
улици
...
Кад
га
поклопи
и
увуче
у
своје
чељусти
та
читава
гора
од
кућа
,
великих
и
малих
,
прљавих
и
окречених
,
и
он
се
нађе
као
стегнут
,
заклопљен
том
громадом
...
Кад
све
то
виде
и
осети
,
Љубомир
се
препаде
и
зажали
што
га
не
ухвати
капетанова
потера
,
јер
би
му
сад
и
онај
пандур
био
тако
драг
...
или
што
га
не
ухвати
онај
његов
сељак
и
не
одведе
на
Маљен
.
Ах
,
он
је
тако
јадан
,
тако
сам
!
...
Шта
ли
ће
бити
са
њим
?
...
Да
ли
ће
пропасти
,
изгубити
се
у
овом
шареном
свету
,
и
умрети
од
глади
међу
каквим
зидинама
?
...
Смишљао
је
у
памети
најстрашније
слике
мука
,
које
га
чекају
,
а
оно
изишло
све
тако
просто
и
тако
обично
.
Лутао
је
,
гладан
и
неиспаван
,
једном
усамљеном
улицом
,
наишао
на
некаква
доброћудног
,
како
се
њему
учинило
,
чичицу
.
Чича
га
још
из
далека
оценио
и
ко
је
и
шта
је
и
шта
тражи
.
Брзо
су
се
објаснили
,
наредили
,
и
он
је
одмах
нашао
место
,
нашао
кров
и
заклон
,
за
чим
му
је
највише
стало
...
Од
тада
је
непрекидно
трчкарао
по
некаквим
порукама
и
радио
у
кући
као
роб
,
радио
без
одмора
,
без
сна
...
из
сата
у
сат
,
тако
непрекидно
.
Али
се
то
њему
није
ни
мало
тешко
чинило
.
Та
он
има
своје
место
,
зна
где
је
и
,
што
је
главно
,
није
више
сам
.
Тек
после
,
кад
је
с
тешком
муком
нашао
свог
сељака
,
Светозара
богословца
,
који
се
тек
вратио
из
села
,
тада
је
разумео
да
му
је
ово
место
незгодно
и
тешко
,
да
се
ту
не
може
ништа
учити
,
и
да
има
много
бољих
места
,
где
се
мање
ради
и
више
користи
.
О
,
како
га
је
обрадовао
састанак
са
Светозарем
!
...
Хтео
је
пољубити
сваку
крпу
на
њему
,
која
је
још
мирисала
маљенском
боровином
.
Није
знао
шта
ће
пре
да
га
пита
...
—
Шта
веле
моји
...
тата
,
Вујица
,
стричеви
?
пита
не
дишући
.
—
Брину
се
,
знаш
сам
...
Сестре
ти
плачу
и
помињу
мајку
...
она
би
много
жалила
,
да
је
жива
.
Чули
су
да
си
овамо
отишо
.
Чича
Живојин
вели
:
»
Кажи
му
,
ако
га
видиш
,
нека
се
труди
на
сваком
послу
.
Није
он
отпао
од
мене
,
као
ивер
од
кладе
.
Боли
,
каже
,
мене
срце
за
свом
децом
«
.
Тужне
,
тешке
сузе
облише
Љубомира
;
он
стаде
јецати
неутешно
,
дуго
...
сећајући
се
својих
најмилијих
,
које
је
тако
грубо
оставио
и
који
су
га
тако
много
волели
.
Али
дечја
туга
није
велика
и
дуготрајна
.
.
Од
овог
срећног
дана
,
кад
се
састаде
са
Светозарем
,
окрете
се
све
у
његову
животу
на
боље
.
Досадање
место
напусти
,
нађе
му
Светозар
много
боље
,
управо
најбоље
,
о
каквом
он
није
ни
сањао
.
Затим
настаде
спремање
за
упис
у
школу
.
—
Дај
ми
сведочанство
,
рече
му
Светозар
једног
дана
,
да
те
пријавим
за
испит
.
—
Како
...
шта
то
?
!
зачуди
се
дечко
,
не
разумевајући
шта
овај
тражи
.
Ноге
су
му
се
пресекле
,
жив
је
умро
,
кад
му
земљак
објасни
,
да
без
тога
пе
може
бити
примљен
,
а
данас
почиње
упис
...
Дакле
све
пропало
,
све
муке
и
наде
узалуд
!
...
Али
срећа
,
која
му
се
једном
насмејала
,
није
га
тако
лако
хтела
оставити
.
Нашло
се
сведочанство
за
час
,
и
са
свим
просто
,
без
муке
.
Забринути
богословац
прогура
се
неколико
пута
кроз
гомиле
деце
,
која
стајаху
пред
школским
вратима
,
са
превијеним
табачићем
,
очекујући
ред
да
уђу
.
Разгледа
он
добро
десетину
тих
табачића
,
види
да
су
то
штампани
бланкети
,
које
су
доброћудни
и
безазлени
учитељи
исправно
попунили
и
својеручним
потписом
утврдили
.
Друге
му
тврђе
у
оно
време
није
ни
требало
.
»
Па
и
ја
умем
тако
попунити
...
још
лепше
!
«
помисли
бистроумни
Ваљевац
,
и
кроз
пола
часа
његова
срећна
мисао
постала
је
дело
.
У
то
срећно
доба
ни
»
крштенице
«
не
беху
потребне
одмах
—
веровало
се
учитељу
.
Истог
дана
Љубомир
је
био
пријављен
,
а
после
неколико
дана
испитан
и
примљен
у
први
разред
гимназије
.
Тако
се
свршиле
све
незгоде
,
које
су
га
до
сад
ударале
љуто
.
Шта
ли
га
очекује
од
сад
...
како
ли
ће
бити
даље
?
...
Плашљива
зебња
наилази
му
на
душу
,
али
је
он
одмах
одгони
својом
чаробном
реченицом
:
»
Љубомир
Васић
,
ученик
велике
гимназије
«
...
В
Ново
место
Љубомирово
било
је
од
ретких
места
.
За
такво
»
послуживање
«
ђаци
су
добро
плаћали
ономе
ко
им
га
нађе
.
Била
је
то
једна
мања
и
,
по
изгледу
,
сиромашна
кућа
,
каквих
је
био
препун
Београд
у
оно
време
.
Али
чим
отворите
врата
,
одмах
вас
изненади
све
што
видите
унутра
.
Не
видите
никакве
богаштине
,
али
је
ипак
све
унутра
тако
солидно
,
чисто
,
уредно
...
на
вас
завеје
отуд
некакав
нарочити
дух
уљудности
,
честитости
,
дух
лепога
,
и
ви
се
одмах
гледате
низа
се
,
цените
је
ли
све
на
вама
уљудно
и
у
реду
.
У
кући
живи
само
једна
баба
са
сином
.
Баба
је
рођена
у
Војводини
,
али
је
све
до
сад
сачувала
оне
лепе
особине
кућевног
реда
,
који
је
наследила
од
своје
матере
.
Син
јој
је
великошколац
,
у
последњој
години
.
Љубомир
не
може
очију
да
одвоји
од
свога
господин
-
Николе
.
Приковао
га
млади
великошколац
својим
необичним
држањем
...
некаквом
гордом
уљудношћу
,
достојанственим
погледом
и
покретом
,
па
не
може
дечко
да
га
се
нагледа
.
Највише
га
буне
оне
мале
,
жућкарасте
па
се
преливају
у
црно
,
паметне
господске
очи
,
којима
никад
не
гледа
право
,
него
некако
у
косо
,
и
опет
гледа
човека
у
очи
.
Па
ход
господин
-Николин
!
...
И
он
је
био
мањег
раста
,
скоро
ћосав
.
Само
по
доњој
вилици
пробиле
га
меке
,
жућкасто
црне
маље
.
Па
кад
издигне
рамена
некако
његовски
и
пође
,
Љубомир
само
блене
и
мисли
у
себи
:
»
Бадава
,
овај
ће
некад
бити
министар
!
«
...
—
Имаш
ли
,
море
,
каква
одела
?
пита
га
господин
Никола
у
очи
дана
,
кад
ће
поћи
у
школу
.
Љубомир
обара
очи
и
стидљиво
гледа
своју
једину
,
скоро
поцрнелу
кошуљу
.
—
Нисам
понео
...
’
нако
,
изненада
пошо
...
—
Како
изненада
?
Реч
по
реч
,
и
Љубомир
повери
своме
обожаваном
љубимцу
целу
тајну
свога
бегства
.
Никола
је
био
необично
бистар
младић
,
од
оних
старих
великошколаца
,
који
сваку
занимљиву
појаву
дубоко
аналишу
.
Он
познаде
одмах
ко
је
пред
њим
,
и
како
је
и
сам
располагао
нежним
благим
осећањима
,
и
уз
то
,
у
приличној
мери
,
маштао
и
писао
стихове
,
заинтересова
се
дечком
и
стаде
му
у
мислима
ређати
разне
положаје
,
који
га
у
будућности
очекују
.
—
Добро
.
Ја
ћу
се
заузети
за
тебе
,
али
да
будеш
ваљан
,
рече
му
кратко
.
Истог
дана
Љубомир
доби
од
свога
господина
чисте
преобуке
,
цело
старо
одело
и
обућу
.
Боже
,
кад
је
видео
себе
у
панталонама
и
капуту
!
...
Освртао
се
,
загледао
се
дуго
са
свију
страна
,
и
никако
му
није
падало
на
ум
да
је
то
старо
,
изношено
,
искрпљено
одело
,
у
коме
он
изгледа
смешан
.
»
Баш
прави
господин
,
па
то
ти
је
...
Их
,
да
ме
сад
виде
Милка
и
Мира
!
«
...
мисли
и
разгледа
свој
дугачки
жути
капут
,
што
се
прелива
као
крушков
лист
у
септембру
,
који
је
некад
био
добар
»
иберциг
«
,
па
ће
и
сад
лепо
послужити
сирото
ђаче
.
У
школи
му
рекоше
,
да
је
уписан
у
прво
одељење
.
Ишао
је
у
школу
три
дана
мирно
-
тихо
,
као
сенка
...
Посматрао
је
све
око
себе
радознало
,
гледао
како
се
мењају
учитељи
сваког
часа
и
с
гордошћу
рачунао
:
колико
ће
имати
учитеља
ове
године
.
Сео
је
у
последњу
клупу
,
међу
другове
одевене
као
и
он
,
од
којих
један
имађаше
и
браду
.
Четвртог
дана
позваше
га
у
канцеларију
...
Кад
је
саслушао
чика-Јоцин
позив
,
устао
је
,
пребледео
и
није
знао
ништа
за
себе
.
—
Љубомир
Васић
!
зову
те
у
канцеларију
,
одсечно
и
службено
викну
служитељ
.
Њему
само
заигра
нека
тама
пред
очима
,
стаде
га
чак
доле
,
испод
груди
,
нешто
стезати
,
и
он
неколико
секунада
стајаше
као
камени
кип
.
»
То
је
оно
...
сведочанство
!
...
Пропаст
!
...
Свршено
све
!
«
...
севају
му
мисли
кроз
главу
као
муње
,
и
он
се
лагано
провлачи
поред
другова
,
кријући
очи
од
љубопитних
погледа
целе
школе
.
Нешто
му
рекоше
два
његова
суседа
,
он
је
чуо
речи
,
али
му
оне
не
осташе
у
памети
.
«
Дознали
!
...
Да
се
бега
!
...
А
моји
...
шта
ће
они
?
...
У
свет
!
«
...
мисли
дечко
,
улазећи
обумрлим
ногама
у
пространу
собу
,
у
којој
само
угледа
много
,
много
људи
...
и
сви
се
некако
црне
,
као
да
су
у
тами
.
Из
те
магле
изиђе
и
стаде
крај
њега
један
мали
,
крутуљав
,
у
наочарима
,
чичица
,
кога
је
он
добро
знао
и
већ
се
насмејао
неколико
пута
чичиној
шали
,
коју
води
са
ђацима
.
Чича
му
метну
руку
на
раме
и
као
с
неком
хвалисавошћу
узвикну
:
—
Аха
...
то
је
!
Кажем
ја
...
рече
и
погледа
у
једног
натмуреног
друга
,
који
као
да
није
до
сад
веровао
ономе
,
што
му
је
говорио
.
—
Јест
,
богобојажљиво
дете
!
проговори
попа
,
вероучитељ
гимназиски
,
пошто
га
пажљиво
промотри
.
»
Ухватили
!
...
то
је
.
Сад
ће
да
привикну
:
на
поље
!
...
«
—
Љубомире
,
бога-ти-си
,
проговори
од
некуд
из
таме
његов
професор
рачуна
,
кога
познаде
по
гласу
,
али
га
још
не
угледа
:
иди
у
друго
одељење
,
па
ме
чекај
,
сад
ћу
ја
.
.
Он
се
испе
лагано
у
друго
одељење
,
које
је
било
баш
над
професорском
канцеларијом
,
уђе
и
стаде
близу
табле
,
не
гледајући
никога
;
стаде
као
човек
,
који
чека
да
му
се
очита
смртна
пресуда
.
Школа
се
утаја
...
Деца
гледају
,
зачуђена
необичном
појавом
,
па
не
стижу
још
ни
да
се
насмеју
његовом
изгледу
.
Али
њега
сад
подсмевке
не
би
дирале
...
»
Мора
да
је
потказао
неко
од
ових
!
...
Видео
Светозара
кад
је
писао
«
...
Професор
уђе
.
Ђачке
очи
само
прелећу
са
професорових
очију
на
овога
чудног
погуреног
дечка
у
дугачком
жутом
капуту
,
са
прекрштеним
рукама
на
грудима
.
—
Овај
ће
вам
бити
цензор
,
рече
професор
,
гледајући
редове
несташних
живих
очију
,
које
се
све
упрле
у
њега
.
Тако
сте
красни
сви
у
целом
овом
разреду
,
да
господа
професори
нису
могли
наћи
ни
једног
,
ко
би
могао
одржавати
ред
...
А
ти
Петре
,
бога-ти-си
,
боље
да
идеш
за
говедима
по
твом
Златибору
...
»
Цензор
...
ја
?
!
...
Шта
ово
свањује
...
Шта
је
ово
лепо
око
мене
!
...
А
сведочанство
!
...
не
знају
«
...
Кад
је
пошао
кући
,
после
часа
,
дечко
гледаше
око
себе
скромно
,
бојажљиво
,
али
у
себи
радосно
понављаше
:
»
Љубомир
Васић
,
цензор
велике
гимназије
!
«
А
цензорско
питање
у
другом
одељењу
задавало
је
велике
бриге
професорима
.
Спреман
је
предлог
директору
:
»
Да
се
преместе
ови
окачењаци
изнад
наших
глава
«
...
Првог
школског
дана
,
овај
исти
професор
,
који
доведе
Љубомира
,
разгледа
одраслије
ђаке
и
постави
за
цензора
поменутог
Петра
Ужичанина
,
који
је
висом
надвисио
цео
разред
.
Другог
часа
Петар
предузе
нову
почасну
дужност
:
узе
креду
,
стаде
уз
чисту
таблу
и
видевши
безброј
несташних
малишана
,
не
знајући
им
још
имена
,
раскречи
се
,
подиже
обе
руке
у
вис
и
,
колико
беше
снаге
у
плућима
и
грлу
,
подвикну
:
—
М-е-е-е-р
.
.
Ћутите-е-е
!
...
После
неколико
секунада
појави
се
на
вратима
чика-
Јоца
,
са
преплашеним
лицем
,
као
да
је
паљевина
у
школи
.
—
Шта
је
?
!
пита
он
и
гледа
по
школи
,
чудећи
се
што
још
не
види
крв
или
ватру
.
За
Јоцом
истрча
један
професор
.
—
Шта
је
?
пита
Јоцу
,
гледајући
по
свима
школским
угловима
.
Ко
је
викао
?
—
Цензор
,
одговорише
неколико
гласова
.
Цензор
стидљиво
обори
главу
,
и
са
оним
снебивљивим
ужичким
смешењем
протепа
:
—
Ехе
...
А
да
ја
:
умирујем
ђаволе
...
Ка
да
је
ударио
обад
у
све
...
Професор
прсну
у
смех
и
стрча
низ
степенице
.
.
.
За
два
дана
изређаше
још
петорицу
цензора
у
другом
одељењу
,
и
најзад
сви
професори
дођоше
до
уверења
,
да
су
се
у
овом
разреду
,
сасвим
случајно
,
састала
тако
немирна
деца
,
какве
није
упамтила
велика
гимназија
.
Али
оном
малом
професору
у
наочарима
дође
на
ум
паметна
мисао
:
»
Зар
баш
мора
,
рецимо
,
писме
људи
бити
у
првом
одељењу
?
«
Тражећи
подесно
лице
,
угледао
је
скромна
Љубомира
...
Тако
се
сврши
тешко
цензорско
питање
у
другом
одељењу
,
и
наш
Љубомир
постаде
»
цензор
велике
гимназије
«
.
ВИ
Љубомир
је
одлазио
често
и
врло
радо
своме
сељаку
—
богословцу
.
Поред
тога
што
се
осећао
као
пиле
под
крилом
мајчиним
,
кад
је
уз
њега
,
још
га
је
тамо
вукло
и
нешто
друго
.
Он
се
заносио
гледајући
,
кад
удари
звоно
на
вечерње
,
како
из
оних
многобројних
врата
,
која
сва
гледају
у
двориште
,
поврве
многобројни
младићи
,
па
лаганим
кораком
,
разговарајући
се
полако
уз
пут
,
примичу
се
црквеним
вратима
тако
целом
гомилом
,
крсте
се
и
улазе
у
цркву
.
А
за
њима
достојанствено
ступа
некакав
дугачак
брадат
поп
у
дугачкој
,
необична
изгледа
,
капи
.
Кад
га
је
први
пут
видео
,
прошапта
Светозару
са
страхом
:
—
Је
л
’
то
митрополит
'
?
—
Иди
,
бре
...
То
је
професор
.
—
Кака
му
је
оно
капа
?
—
Камилавка
,
што
носе
калуђери
.
Кад
год
је
могао
,
и
он
је
одстојао
са
земљаком
вечерње
,
замишљајући
тог
часа
да
лети
право
на
небо
,
кад
загрме
двеста
богословских
гласова
:
»
Господи
возвах
к
тебје
,
услиши
мја
«
...
Грме
одјеци
сложног
многогласног
певања
и
проламају
се
под
огромним
тамним
сводовима
храма
,
тресу
се
и
дркћу
прозори
црквени
,
колута
се
миришљави
дим
измирне
и
звецкају
ситни
прапорци
на
сребрној
кадионици
...
А
дивљаче
маљенско
блене
,
слуша
,
и
заборавља
где
се
налази
и
шта
се
то
збива
око
њега
.
Она
велика
жудња
за
светом
,
за
далеким
простором
,
уталожи
се
код
Љубомира
и
сад
стадоше
да
се
јављају
нове
тежње
,
управо
нови
идеали
.
Још
код
студенца
је
најрадије
мислио
о
школи
али
тадање
мисли
беху
нејасне
и
неодређене
.
Сад
,
кад
је
постао
чак
»
цензор
велике
гимназије
«
,
није
могао
пожелети
себи
веће
славе
и
радости
,
до
да
остане
све
овако
како
је
,
док
год
он
не
изучи
све
школе
.
Сад
се
школа
истакла
напред
,
пред
свима
његовим
жељама
,
заузела
му
целу
душу
и
испунила
је
најлепшим
осећањима
...
Али
су
и
одласци
до
Светозара
постепено
чинили
своје
:
и
они
не
остадоше
без
утицаја
па
ову
меку
,
нежну
и
наивну
душу
.
После
честог
стајања
на
вечерњи
,
најрадије
је
претурао
књиге
које
лежаху
растурене
у
скрињи
Светозаревој
.
—
Их
,
колика
је
ова
!
Рече
једаред
,
разгледајући
књиге
.
Кака
ти
је
ово
?
...
—
Прочитај
.
Видиш
да
пише
:
Свето
Писмо
,
одговори
му
сељак
,
претурајући
листове
некаква
уџбеника
,
који
беше
сав
ишаран
крупним
црквенословенским
словима
.
—
Аха
,
Свето
Писмо
!
понови
ђаче
гласом
,
који
казиваше
да
није
никад
чуло
за
такву
књигу
.
Отвори
неколико
првих
листова
и
прочита
један
стих
,
која
му
прво
паде
у
очи
.
Читаше
:
»
и
измахну
руком
својом
и
узе
нож
да
закоље
сина
својега
«
...
Нешто
нејасно
,
тамно
,
али
познато
му
,
провеја
пред
очима
му
при
читању
ових
редака
.
Он
настави
даље
:
»
али
анђео
Господњи
викну
га
с
неба
и
рече
:
Авраме
!
«
...
»
Аха
,
знам
...
То
је
оно
,
кад
је
Аврам
хтео
заклати
Исака
...
Од
куд
то
овде
?
«
Врати
се
очима
и
стаде
читати
целу
»
главу
«
од
почетка
.
Допаде
му
се
.
Лепше
је
ово
написано
,
него
што
им
је
учитељ
причао
.
Али
при
крају
запе
:
стадоше
се
ређати
некаква
неразумљива
имена
,
и
речи
;
он
обрте
неколико
листова
—
опет
позната
прича
о
Јосифу
.
Читаше
је
,
а
кад
наиђе
на
речи
:
»
сина
је
мојега
хаљина
;
љута
га
је
звјерка
изјела
...
И
раздрије
Јаков
хаљине
своје
,
и
веза
костријет
око
себе
«
...
Љубомир
се
заплака
и
кришом
обриса
сузе
,
које
му
полетеше
из
очију
.
У
овоме
причању
нађе
он
некакву
сличност
са
својим
бегством
од
куће
,
и
тешко
му
паде
на
срце
туга
Јосифова
оца
...
Замисли
се
,
хтео
би
да
мисли
о
кући
,
али
му
те
мисли
некако
брзо
ишчезавају
из
памети
,
а
на
њихова
места
долећу
некакве
друге
—
нејасне
,
магловите
,
не
разуме
их
баш
ни
мало
,
али
осећа
некакву
топлину
,
некакво
задовољство
од
њихова
присуства
.
Под
утицајем
тога
осећања
,
он
отвара
књигу
скоро
на
половини
и
чита
:
»
Не
било
дана
у
који
се
родих
,
и
ноћи
у
којој
рекоше
:
роди
се
дјетић
!
Био
тај
дан
тама
,
не
гледао
га
Бог
озго
,
и
не
освјетљавала
га
свјетлост
!
«
...
Обузе
га
страх
...
Какав
ли
је
то
црн
живот
,
који
се
овако
проклиње
!
У
исто
време
он
беше
на
чисто
с
мишљу
:
да
му
се
не
може
душа
смирити
,
док
ову
књигу
не
прочита
.
—
Је
л
’
твоја
ова
књига
'
?
запита
он
Светозара
,
после
дуга
чекања
док
овај
сврши
читање
предмета
.
Али
није
погодио
време
,
јер
је
богословац
баш
сад
предузео
последње
»
слишавање
«
из
прочитане
задаће
.
—
Моја
,
проговори
он
,
не
гледајући
не
само
у
књигу
но
ни
у
шта
;
очи
му
блуђаху
неодређено
по
зиду
и
прозору
,
као
обично
кад
се
човек
дубоко
занесе
једном
мишљу
.
—
Дај
ми
је
да
читам
...
ако
ти
не
треба
,
прозбори
дечко
бојажљиво
.
Светозар
само
баци
око
на
књигу
и
,
као
да
говори
неком
другом
,
рече
:
—
Није
то
за
тебе
још
.
Нећеш
је
разумети
.
—
Еве
пуно
прича
,
славе
ми
!
...
све
што
смо
учили
у
школи
.
И
кад
наиђе
оно
неразговетно
,
ја
прескочим
.
—
Добро
,
узми
,
одобри
му
овај
,
само
да
га
остави
на
миру
.
Љубомир
брзо
устаде
и
оде
,
бојећи
се
да
се
Светозар
не
предомисли
.
Сад
је
имао
само
једну
бригу
:
да
удеси
своје
послове
тако
,
како
ће
му
бар
свако
друго
,
треће
вече
остајати
времена
за
читање
ове
занимљиве
књиге
.
То
је
било
,
код
овакових
људи
,
где
је
он
становао
,
лако
удесити
.
Рада
школског
још
не
беше
много
,
посао
у
кухињи
буде
брзо
готов
,
јер
га
је
мало
:
опрати
неколико
тањира
,
очистити
»
господинове
«
ципеле
,
то
је
све
.
Па
после
седне
за
чист
,
велики
кухињски
сто
,
примакне
ближе
малу
лампицу
,
узме
ону
чудну
књигу
са
црним
сјајним
корицама
,
погури
се
онако
сељачки
и
наслони
браду
на
песнице
,
па
се
занесе
,
пратећи
благословени
Израиљ
у
његовом
дугом
,
мучном
и
занимљивом
лутању
по
пустињи
...
На
Петковачу
беше
ред
другог
одељења
за
цркву
.
Љубомир
је
тај
дан
очекивао
с
великим
нестрпљењем
,
јер
је
дознао
од
богословаца
,
да
ће
митрополит
служити
тога
дана
.
Још
му
је
остала
та
жеља
:
да
види
митрополита
,
и
то
баш
кад
служи
.
До
сад
никако
није
могао
уграбити
прилику
да
га
види
,
па
је
често
помишљао
од
разних
људи
:
да
не
буде
то
митрополит
.
Чак
је
једном
од
некаква
хаџије
са
Теразија
,
за
кога
му
после
рекоше
да
прави
ћевапчиће
,
помислио
:
да
ли
је
то
митрополит
?
...
Улазећи
у
цркву
с
ђацима
,
Љубомир
се
одвоји
из
реда
кад
дођоше
близу
иконе
за
целивање
,
стаде
побожно
пред
икону
,
прекрсти
се
и
наже
чело
да
га
свештеник
помаже
,
па
извуче
из
жутог
капута
,
који
од
масти
и
других
састојака
већ
добио
затворенију
,
кафену
боју
,
своју
малу
и
необично
прљаву
марамицу
,
одреши
некакав
завезак
,
извади
бакрени
марјаш
и
спусти
га
на
икону
.
Сви
га
другови
посматраху
са
чуђењем
.
И
пре
им
његово
лице
беше
необично
,
али
сад
...
сад
је
много
необично
.
Она
пређашња
скромност
,
онај
тих
,
бојажљиви
поглед
,
све
се
утростручило
и
прешло
у
некакву
побожну
збиљу
,
која
изгледа
смешна
на
дечјем
лицу
.
»
Овај
ће
у
свеце
!
«
рече
један
дечко
са
подсмехом
.
Многи
му
прихватише
шалу
и
насмејаше
се
;
али
их
беше
који
гледаху
зачуђено
и
озбиљно
:
да
је
то
човек
,
насмејали
би
се
и
они
,
или
жутом
капуту
,
или
прљавој
марамици
,
или
тако
нечему
...
А
овако
:
дечко
као
и
они
...
па
се
упреподобио
...
Чудно
...
чудно
!
...
»
Стига
мом
оцу
!
«
рече
попов
синчић
,
смејући
се
са
њима
,
који
је
знао
коме
припадају
новци
са
иконе
.
Љубомир
,
погнуте
главе
,
гледајући
само
пред
ноге
,
стаде
с
краја
до
својих
другова
.
Прекрети
се
побожно
,
подиже
главу
и
одједаред
рашири
очи
,
као
да
је
највеће
чудо
угледао
...
Право
пред
њим
,
на
узвишеном
,
покривеном
црвеном
чохом
,
амвону
,
окренут
њему
леђима
,
стајаше
неко
,
обучен
исто
онако
,
као
што
је
насликан
св
.
Сава
у
његовој
школи
.
Њега
текну
нека
пријатна
,
слатка
радозналост
...
»
То
је
он
...
помисли
ђаче
и
стаде
са
чуђењем
и
насладом
посматрати
,
како
принесоше
томе
некакве
свеће
и
дадоше
му
у
руке
.
Он
стаде
махати
свећама
и
обрте
се
народу
...
Љубомир
сакри
очи
рукама
...
Би
му
необично
страшно
и
веома
слатко
од
те
појаве
,
и
он
скиде
руку
и
погледа
...
Лепше
,
много
лепше
но
што
је
насликан
св
.
Сава
...
сјајније
,
светлије
,
чудније
и
живље
прелива
се
,
трепери
и
блешти
ова
нова
и
ванземаљска
слика
пред
њим
...
Ту
,
у
тој
светлој
златотканој
одећи
,
у
оној
необичној
капи
,
за
коју
је
и
сад
држао
да
мери
двадесет
ока
,
у
свему
томе
што
се
види
очима
и
што
је
тако
светло
,
замишљао
је
дечко
да
су
смештене
све
особине
светитеља
,
о
којима
је
слушао
нешто
у
школи
а
највише
од
покојне
мајке
.
Ту
је
свемогућа
сила
,
која
обара
,
ништи
,
ствара
,
одузима
живот
,
даје
здравље
и
срећу
...
Пред
таком
појавом
Љубомир
је
остао
скрушен
,
збуњен
и
занесен
.
Заборавио
је
да
се
крсти
и
моли
Богу
,
само
је
гледао
,
гледао
...
и
осећао
како
се
лагано
нека
нова
,
сасвим
необична
жудња
увлачи
у
његову
душу
.
Он
је
још
није
умео
јасно
схватити
,
али
се
она
тицала
овога
сјаја
...
Дечко
је
већ
замишљао
себе
у
тим
сјајним
одеждама
,
али
тако
да
то
није
он
,
него
опет
онај
старац
,
јер
како
би
могао
бити
такав
!
...
Па
опет
је
он
то
некако
у
својој
главици
помирио
,
и
опет
је
остало
:
да
и
он
и
онај
чича
буду
у
тим
одеждама
...
и
он
да
је
исто
што
чича
,
и
чича
да
је
он
или
као
он
...
тако
нешто
...
Од
ове
службе
Љубомир
стаде
још
брижљивије
читати
Свето
Писмо
,
али
није
заборављао
ни
школу
.
Већ
је
знао
доста
лекција
о
некаквим
минералима
,
о
кристалима
,
о
тврдоћи
и
хемиском
саставу
соли
,
злата
и
буди-бог-с-нама
!
...
што
он
није
ни
мало
разумевао
нити
знао
зашто
ће
му
такво
знање
.
Знао
је
доста
лепих
ствари
из
земљописа
,
јер
је
то
професор
лепо
причао
.
Бележио
је
како
се
изговарају
немачка
писмена
ај
,
уи
итд
.
и
пљуцкао
од
муке
са
својим
професором
,
јер
му
је
та
наука
тешко
ишла
у
главу
.
Слушао
је
монотона
ђачка
причања
пред
попом
,
научена
из
књиге
на
памет
,
али
је
он
све
то
знао
далеко
лепше
и
живље
испричати
...
Тако
се
,
постепено
,
текло
мало
по
мало
знања
,
и
кориснога
и
бескориснога
,
и
он
је
напредовао
у
школи
.
Једаред
,
претурајући
Свето
Писмо
,
загледа
се
у
»
Пјесму
над
пјесмама
«
.
Одмах
на
другој
страни
наиђе
на
некакве
речи
,
које
му
се
учинише
незгодне
за
ову
свету
књигу
,
а
једна
му
се
баш
учини
срамотна
.
Дуго
је
премишљао
о
овим
незгодним
речима
,
читао
их
по
неколико
пута
и
све
више
се
бунио
њиховим
смислом
,
који
му
се
по
некад
учини
заношљив
...
онако
младићски
.
У
том
наиђе
његов
господин
.
—
Господине
,
шта
је
ово
?
...
Да
видите
...
некако
друкчије
...
—
Ама
ти
једнако
ту
твоју
књигу
!
вели
му
господин
,
смејући
се
и
прилазећи
к
столу
.
—
Тек
’
нако
...
залудан
!
...
Него
гледам
шта
му
је
ово
:
до
сад
све
беше
’
нако
...
—
Хм
...
промрмља
младић
и
загледа
се
у
редове
,
које
му
Љубомир
показа
.
При
првим
редовима
подиже
књигу
и
стаде
пажљиво
читати
.
Љубомир
опази
како
се
мења
лице
»
господиново
«
,
како
му
игра
несташан
осмех
на
уснама
,
како
му
очи
необично
пламте
,
како
му
се
ноздрве
јако
шире
и
скупљају
...
—
Хм
...
ђавоља
посла
!
промрмља
он
у
себи
,
а
гласно
рече
:
Него
знаш
,
није
ово
за
тебе
...
Чудни
су
ови
свети
књижевници
:
неки
пут
се
и
они
прођаволе
...
—
Је
ли
то
светац
,
господине
,
...
што
ово
пише
?
—
Хм
...
светац
!
...
»
Од
куд
ћу
му
,
врага
,
знати
...
Соломунова
пјесма
над
пјесмама
,
вели
се
овде
«
.
И
он
се
стаде
сећати
шта
зна
о
Соломуну
:
»
Соломунов
храм
...
мудрост
...
и
од
некуд
му
дође
на
памет
—
Соломуново
слово
!
«
...
Јест
,
јест
...
мора
да
је
светац
.
Него
кажем
ти
:
остави
ти
ово
,
не
разумеш
ти
ове
ствари
...
А
ја
ћу
ти
донети
,
ако
хоћеш
да
читаш
,
што
лепо
.
Љубомир
се
обрадова
таквој
понуди
.
После
два
дана
добио
је
Робинзона
.
За
децу
са
јаком
маштом
ова
је
књига
прави
хипнотиста
,
који
их
сугестује
и
заузме
све
њихове
мисли
на
дуго
време
,
а
многи
целог
живота
не
могу
да
забораве
осећања
,
која
су
имали
при
читању
појединих
сцена
...
У
Љубомировој
глави
настаде
хаос
:
помешаше
се
слике
Аврама
,
Лота
и
његових
племенољубивих
кћери
,
Навина
,
Јова
и
других
са
сликама
Робинзона
,
Петка
,
папагаја
...
И
он
се
сам
нађе
у
распутици
и
стаде
се
освртати
око
себе
.
Прво
што
угледа
сад
боље
,
беше
суседа
,
средовечна
жена
,
удовица
,
која
је
становала
баш
до
његове
куће
.
Она
га
је
чешће
зивкала
,
али
му
је
газдарица
рекла
да
се
не
одзива
тој
жени
,
која
само
један
посао
има
:
одмамљује
»
млађе
«
из
суседних
кућа
и
намешта
их
на
друга
места
.
Али
Љубомир
сад
стаде
мислити
:
»
Кад
знам
шта
она
хоће
,
онда
је
се
не
бојим
.
Дај
да
видим
баш
...
да
чујем
шта
ће
рећи
«
.
Излазио
је
од
опасне
суседе
са
пуном
главом
прича
о
његовој
госпођи
:
како
је
то
зла
жена
,
циција
,
помреше
млађи
од
глади
,
па
хоће
и
да
се
туче
...
А
тамо
,
где
му
је
она
нашла
место
,
живеће
ко
бубрег
у
лоју
;
све
ће
му
се
готово
донети
,
и
он
ће
бити
као
прави
господин
.
А
за
време
може
и
код
ње
поседети
и
може
му
долазити
сваки
дан
онај
богословац
...
На
вратима
дочека
збуњена
дечка
слушкиња
суседина
,
девојчица
,
старија
од
Љубомира
.
Одмах
се
на
њој
могло
опазити
,
да
је
то
већ
прекаљена
права
београдска
слушкиња
.
,
са
свима
пороцима
и
недостацима
својих
друга
.
—
О
,
господин
-
ђаче
,
дакле
смо
се
смиловали
да
учинимо
посјету
мојој
госпођи
!
А
молићемо
,
што
смо
ми
тако
горди
?
—
Ја
не
бих
реко
,
одговори
Љубомир
наивно
.
Ти
вала
баш
ниси
така
...
а
и
госпођа
...
—
Ха-ха-ха
.
.
Ама
ти
,
ти
млади
господине
,
она
погледа
иронично
његов
жути
капут
и
некакву
извешталу
шубару
:
што
си
ти
горд
,
те
се
не
може
с
тобом
ни
речи
прозборити
?
...
Мустра
и
јеси
:
ђак
!
...
.
Љубомир
се
збуни
и
неколико
пута
премести
тежину
тела
с
једне
ноге
на
другу
...
У
том
се
сети
смелих
Логових
кћери
,
ослободи
се
и
погледа
ову
језичну
цуру
право
у
очи
.
—
Тхе
...
нисам
баш
тако
,
како
велиш
...
Али
што
:
ђак
,
јабогме
!
...
Мене
је
дика
,
а
ти
се
потпрдуј
колико
хоћеш
,
доврши
он
увређеним
гласом
.
—
Јуф
,
наљутио
се
!
А
да
ниси
горд
,
ти
би
бар
свако
вече
стао
са
мном
пред
капију
,
да
мало
поразговарамо
.
Па
ако
се
бојиш
твоје
госпође
,
ја
имам
моју
собу
,
где
смем
примати
госте
...
Па
би
могао
довести
и
оног
твог
кудравог
богословца
.
Ја
бих
вас
лепо
дочекала
...
После
тако
лепо
и
јасно
исказаних
жеља
,
Љубомир
оде
право
Светозару
,
па
му
стаде
наивно
причати
,
како
су
добродушне
и
суседа
и
њена
слушкиња
.
То
су
,
без
сумње
,
оне
»
добродушне
«
,
о
којима
му
је
он
причао
?
Младић
се
прену
и
стаде
потанко
распитивати
о
целом
разговору
,
нарочито
о
једнодушној
жељи
сусединој
и
њене
слушкиње
.
—
Пита
она
,
знаш
,
одговара
му
Љубомир
:
каки
ти
је
оно
младић
,
што
ти
долази
?
Ја
кажем
већ
тако
и
тако
...
Добар
неки
младић
,
вели
она
,
и
ваздан
тамо
...
Заборавио
сам
...
Тек
каже
:
да
ја
будем
код
ње
,
а
ти
да
долазиш
у
вече
.
—
Тако
,
брате
,
тако
ми
кажи
.
А
слушкиња
?
—
И
она
то
исто
.
Вели
:
онај
гргуљави
...
Добро
ће
нас
почастити
...
—
Љубо
,
кажем
ја
:
биће
ћара
!
...
Само
ти
мене
слушај
,
рече
весело
и
стаде
намештати
своју
кудраву
косу
.
Ту
он
одмах
изложи
дечку
цео
програм
,
по
коме
ће
се
он
упознати
са
суседом
и
већ
гледати
даље
...
а
Љубомиру
пада
у
део
слушкиња
.
Он
се
постара
и
да
објасни
дечку
његову
задаћу
,
али
Љубомир
на
половини
разговора
плашљиво
замаха
рукама
.
—
Нећу
...
немој
ти
мене
!
...
Очију
ми
не
могу
,
страх
ме
!
...
—
Ама
добро
,
Србине
,
разуми
се
:
ти
залагуј
слушкињу
како
год
знаш
неколико
дана
,
док
се
ја
добро
упознам
с
газдарицом
,
па
после
ћу
ја
и
код
слушкиње
у
госте
.
Биће
ту
части
!
...
А
ти
чувај
твоје
место
...
—
Но
,
знам
ја
да
она
све
лаже
...
Зар
ја
не
видим
како
је
мене
!
...
Светозар
оствари
свој
план
,
и
после
недељу
дана
Љубомир
се
наслушао
хвалисавих
прича
о
провођењу
и
уживању
свога
сељака
.
И
ове
приче
и
даље
посматрање
ових
догађаја
унеше
у
његову
чисту
душу
нека
нова
осећања
,
која
стадоше
долазити
у
сукоб
са
његовим
досадањим
тежњама
.
Љубомиру
се
одједном
отворише
очи
:
он
стаде
разумевати
да
се
у
њему
јавља
нека
нова
,
још
нејасна
,
али
већ
обележена
тежња
,
која
га
гони
да
чешће
извирује
на
вратнице
,
кад
тамо
на
другим
вратницама
стоји
ђаволаста
слушкиња
;
да
на
часу
веронауке
премишља
:
што
га
онда
не
притисну
Милка
,
кад
га
обори
у
јакању
,
или
:
што
он
њу
не
обори
,
па
да
је
притисне
...
да
у
својој
постељици
ноћу
,
кад
намакне
жути
капут
на
главу
,
ствара
слику
Соломуном
опеване
лепотице
и
после
испреда
разне
догађаје
,
у
којима
би
он
и
та
лепотица
играли
главне
улоге
.
Али
све
те
слике
и
маштања
беху
веома
наивне
,
чисте
,
детиње
...
»
Она
Соломунова
...
мисли
дечко
у
мраку
:
већ
мора
да
је
нека
царица
...
а
лепа
!
Па
се
ја
са
њом
оженим
...
зна
се
:
ко
бајаги
,
није
од
истине
...
Па
право
мојој
кући
.
Хинтов
царски
сав
од
злата
,
и
већ
све
се
блиста
...
царска
посла
!
...
А
она
све
тако
уза
ме
...
па
топло
,
слатко
...
Пред
селом
,
крај
пута
,
баш
уз
његову
ливаду
,
стоји
Веселин
Ђурић
,
онај
што
ме
жестоко
у
школи
шамарао
.
Стој
,
бре
,
сад
да
те
питам
!
...
А
он
кад
виде
како
смо
се
загрлили
ја
и
царица
и
кад
угледа
сва
она
царска
чуда
,
паде
у
прашину
...
Нека
га
...
А
тамо
стриц
...
гледа
и
не
верује
...
А
и
ја
се
кријем
иза
царице
,
да
ме
он
не
види
...
После
:
оцу
баш
и
не
морам
...
готово
и
не
смем
тако
ићи
«
...
И
сад
отпада
из
даље
радње
царица
,
него
сам
он
усео
у
хинтов
,
па
тако
величанствено
излази
пред
оца
,
као
»
цензор
велике
гимназије
«
...
ВИИ
Прођоше
две
непуне
године
.
Љубомир
већ
момче
.
Дува
љута
мећава
са
Маљена
,
па
затрпава
цело
село
снегом
и
мразом
,
а
он
мора
чак
на
ливаду
,
да
положи
стоци
сено
и
лисник
.
Обуче
свој
стари
жути
капут
,
једини
остатак
прошлих
срећних
дана
,
који
га
одмах
,
чим
га
обуче
,
навије
на
маштање
,
па
стане
газити
по
пртини
или
целцу
—
како
се
деси
,
—
погури
се
и
сагне
главу
,
а
мисли
се
стану
колутати
и
ређати
,
све
једна
за
другом
,
све
брже
и
брже
...
Он
не
осети
како
дође
до
котара
,
око
кога
се
окупила
гладна
и
премрзла
стока
;
не
осети
како
му
је
чело
слеђено
,
како
не
може
да
обухвати
рукама
ледене
рогуље
,
како
с
великим
напрезањем
пребацује
пласку
по
пласку
сена
преко
врљика
...
Иде
,
врши
посао
,
враћа
се
,
а
једна
стална
мисао
,
која
се
већ
одавно
утврдила
у
њему
,
заузела
га
свега
,
па
врти
,
врти
...
Кад
је
себе
оставио
Београд
!
Већ
се
посељачио
сасвим
,
нестало
је
и
последњег
знака
београдског
»
полира
«
,
само
га
жути
капут
опомињаше
,
да
је
и
он
некада
био
нешто
—
цензор
велике
гимназије
!
...
Али
сад
,
овако
занесен
,
претрпан
грубим
и
тешким
сеоским
пословима
,
чисто
не
вероваше
своме
некадањем
благовању
.
А
све
налете
одједном
,
као
вихор
на
врелој
ведрини
,
и
пресече
,
поруши
,
однесе
све
његове
тежње
,
његове
детиње
нејасне
идеале
...
Србија
поведе
рат
за
независност
.
Љубомир
беше
у
другом
разреду
.
Једног
дана
распустише
школу
,
рекоше
да
прелазе
у
старије
разреде
сви
они
,
који
имају
добре
годишње
оцене
.
Прочиташе
њихова
имена
:
и
Љубомир
прелази
у
трећи
разред
.
Изишо
је
из
школе
празна
слеђена
срца
,
са
неком
злом
слутњом
на
души
.
Да
ли
ће
још
икад
прекорачити
овај
значајни
праг
,
преко
кога
се
улази
у
науку
?
...
Београд
опусти
.
Одоше
сви
људи
на
заветну
свету
дужност
;
одоше
и
професори
,
одоше
и
старији
ђаци
,
и
Светозар
оде
са
некаквом
»
легијом
«
,
оде
и
»
господин
«
...
Љубомир
се
осврта
један
дан
по
Београду
,
па
се
и
он
реши
да
иде
своме
родном
Маљену
,
кога
већ
две
године
не
гледа
очима
.
Давно
је
то
било
,
чини
се
Љубомиру
.
Тек
је
лето
било
ославило
,
а
ево
зиме
на
измаку
.
Шта
се
терета
,
за
то
време
,
преко
главе
претурило
,
колико
се
муке
видело
.
Оде
му
брат
на
границу
и
за
њим
и
отац
.
Остаде
сва
кућа
на
леђима
невешта
момчета
.
Радио
је
много
за
своју
кућу
и
то
му
не
беше
тешко
,
али
је
још
више
радио
под
кулук
,
за
туђе
куће
,
где
су
остала
сама
деца
и
по
једна
жена
,
и
то
му
беше
веома
тешко
.
Али
прође
све
.
Настаде
примирје
,
па
затим
мир
;
вратише
се
његови
са
границе
и
наступише
изгледи
за
боља
времена
.
Свет
се
намучио
до
највеће
мере
,
до
врхунца
,
па
је
сваки
мислио
да
се
више
не
може
издржати
и
да
после
кише
и
мећаве
мора
једном
огрејати
јасно
сунце
...
Тада
ће
и
школе
почети
,
наставиће
се
у
целој
земљи
прекинути
рад
.
Све
беше
како
треба
и
обећаваше
да
ће
се
наставити
срећни
дани
за
Љубомира
.
Али
одједном
дође
оно
.
Никако
не
може
да
се
сети
кад
је
то
почело
.
Све
мисли
о
томе
некако
почињу
од
Београда
,
али
он
ипак
не
може
да
се
сети
кад
је
то
било
,
кад
се
јавила
у
њему
прва
мисао
.
А
у
самој
ствари
то
није
почело
једног
дана
,
ни
месеца
,
па
ни
године
...
И
сада
,
кад
је
већ
у
њему
сама
мисао
,
кад
га
је
она
заузела
свега
,
он
и
сада
није
начисто
ни
са
собом
ни
са
својом
мишљу
.
Једно
само
он
разуме
добро
и
јасно
,
и
то
је
почетак
од
онога
:
зна
да
више
неће
ићи
у
школу
,
то
је
сам
смислио
и
то
ће
тако
бити
...
Зна
још
,
да
неће
остати
ни
код
куће
—
ту
нема
никаква
посла
,
тако
је
још
онда
,
код
студенца
,
одлучио
.
Зна
да
ће
ићи
у
свет
...
И
сад
настаје
оно
...
Не
зна
кад
и
зашто
му
је
то
пало
на
памет
...
Тек
онако
дође
му
у
главу
:
»
Да
проведем
неко
време
у
манастиру
...
’
нако
само
...
Није
због
чега
...
нећу
ја
ту
остати
.
Него
тек
,
да
видим
и
то
«
...
И
од
кад
му
је
дошла
та
мисао
у
главу
,
од
тада
он
не
мисли
ни
о
чем
другом
.
Најчудније
је
,
како
се
реши
да
напусти
школу
,
а
и
он
сам
не
зна
како
му
то
дође
,
нити
жали
за
школом
.
Ако
хоће
,
може
сутра
ићи
у
Београд
,
али
он
неће
и
зна
зашто
неће
.
И
сад
,
враћајући
се
од
стоке
,
спрема
се
да
утврди
са
оцем
све
,
јер
му
је
још
раније
поменуо
за
своју
намеру
.
—
Синко
,
рече
му
отац
,
ти
одавно
радиш
на
своју
руку
.
Шта
ћу
...
ми
смо
прости
људи
,
а
ти
си
толике
чколе
учио
...
Ради
како
знаш
.
Али
те
само
једно
сви
молимо
:
немој
се
калуђерити
.
Љубомир
уздрхта
;
као
да
га
муња
ошину
по
срцу
,
нешто
се
у
њему
смрзе
,
следи
...
Одкуд
то
,
та
мисао
!
...
А
њему
то
никад
није
ни
на
ум
падало
...
—
Јок
,
море
...
промуца
он
гледећи
,
како
се
старчеве
очи
заводњише
,
како
из
њих
кануше
две
сузе
.
Па
пренесе
очи
у
други
крај
—
тамо
брат
Вујо
отире
очи
песницама
,
а
две
сестре
,
уз
њега
,
покриле
лице
широким
рукавом
...
—
Кажем
вам
...
шта
ви
је
данас
?
!
...
доврши
уздрхталим
гласом
,
па
и
сам
бризну
плакати
.
—
Сви
тројица
сте
моји
,
наставља
старац
кроз
плач
:
сви
сте
ми
једнаки
.
Ако
смо
и
сиротиња
,
можемо
живети
...
Једва
се
утишаше
.
Љубомир
седе
на
троножац
уз
прочевље
,
са
кога
се
дизаше
,
вијугајући
се
,
велики
пламен
уз
оџак
,
рашири
се
према
њему
и
стаде
гледати
како
се
диже
у
вис
пара
са
угрејаних
мокрих
чарапа
и
дизлука
.
У
кући
настаде
дуго
немо
ћутање
,
које
,
како
изгледа
,
не
хтеде
нико
прекидати
.
Сестре
одоше
за
послом
,
а
они
,
отац
и
синови
,
сеђаху
гледајући
у
пламен
,
премишљајући
сваки
за
себе
једну
исту
,
тешку
,
суморну
мисао
...
»
Шта
је
њима
пало
на
памет
...
Буди
бог
с
нама
!
«
...
премишља
момак
и
смеши
се
иронично
и
усиљено
.
Још
му
дрхћу
усне
и
купе
се
на
крајевима
,
и
он
осећа
да
му
још
стоји
на
срцу
сва
она
тежина
,
што
се
навали
на
њега
,
кад
отац
помену
калуђерство
.
Да
ли
му
то
заиста
није
долазило
на
ум
до
сада
?
Он
вели
да
није
,
и
без
сумње
није
никад
до
сада
помислио
јасно
:
идем
у
манастир
да
се
покалуђерим
.
Али
од
кад
га
је
заузела
она
једна
мисао
,
од
тада
се
непрестано
уз
њу
помаљају
и
некакве
нејасне
калуђерске
слике
,
у
којима
често
Љубомир
,
као
у
сну
,
види
себе
сама
...
Али
то
су
само
слике
,
тек
онако
...
а
мисао
о
томе
била
је
далеко
.
»
Баш
није
требало
ни
говорити
са
њима
о
томе
...
Само
ме
забуњују
!
Ето
,
и
сад
ми
је
некако
тако
...
тешко
ми
«
...
Кад
се
опростио
са
својима
и
пошао
од
куће
,
Љубомир
сврну
на
трла
у
потесу
.
Знао
је
да
ће
тамо
бити
Мира
,
па
да
се
и
са
њом
поздрави
.
То
му
је
једини
друг
из
младости
...
Око
разбацаних
,
по
реду
,
гомилица
сена
,
окупила
се
гладна
стока
,
па
жудно
савија
и
купи
у
уста
суху
траву
,
а
из
оближњег
трла
бије
дим
кроз
слеме
,
кроз
баџу
и
кроз
саму
шиндру
,
којом
је
стаја
покривена
.
Кад
се
Љубомир
наже
на
врата
,
удари
га
јара
по
лицу
.
На
самој
средини
стаје
Мира
наложила
велику
ватру
,
па
се
изребрила
према
ватри
,
на
великој
гомили
сена
;
устурила
главу
и
гледа
кроз
баџу
.
Кад
он
уђе
,
девојка
се
прену
и
скочи
с
лежанке
.
—
Ене
де
!
...
узвикну
она
изненађена
и
погледа
госта
искрено
,
другарски
.
Од
маљенског
дивљачета
постало
је
право
обично
девојче
.
Сад
је
друкчије
одевена
и
очешљана
,
друкчије
се
и
држи
и
говори
:
сад
јој
ни
на
памет
не
долази
дерање
јарца
.
Љубомир
заузе
половину
њене
лежанке
,
седе
на
сено
и
подупре
леђа
о
тренице
па
стаде
гледати
у
пламен
;
она
се
спусти
на
другу
половину
,
подаље
од
њега
,
и
,
очекујући
да
он
проговори
,
стаде
гледати
у
чађава
брвна
.
—
Ето
,
дође
и
тај
дан
,
проговори
Љубомир
,
да
се
иде
у
свет
!
—
Чула
сам
,
рече
она
,
не
старајући
се
да
прикрије
жалост
,
која
се
показа
на
лицу
јој
.
Бо’зна
ћеш
у
манастир
?
—
Ја
.
—
Нећеш
,
ваљад
’
,
остати
тамо
?
—
Јок
.
—
Баш
се
ти
наиде
по
свету
!
Знам
онда
...
загледаш
се
тако
у
маглу
и
ћутиш
пола
дана
,
па
после
ми
велиш
да
те
вуче
нешто
у
ону
маглу
,
тамо
у
свет
...
Је
л
’
ти
и
сад
тако
,
Љубо
?
—
Шта
?
—
Вуче
ли
те
,
велим
...
у
манастир
?
Он
поћута
неко
време
,
па
одједном
као
да
доби
вољу
да
све
искаже
шта
му
је
на
души
,
исправи
се
на
сену
,
очи
му
засветлеше
и
он
проговори
:
—
Знаш
како
ме
онда
вукло
...
То
није
било
ништа
.
Све
ми
се
чини
:
да
стока
не
опусти
стричеву
њиву
,
ја
не
бих
оставио
Маљена
.
А
сад
је
друго
...
друкчије
је
ово
...
—
Како
,
Љубо
?
—
Сад
ме
је
страх
...
Не
знам
како
то
:
вуче
ме
и
баш
волим
,
много
волим
да
идем
тамо
и
да
све
видим
,
али
ме
страх
.
Нисам
се
бојао
онда
,
кад
нисам
познавао
другог
места
до
нашег
села
...
Онда
сам
кренуо
слободно
,
баш
као
да
идеш
у
госте
ујацима
;
трчао
сам
преко
непознатих
места
,
као
преко
маљенских
коса
.
А
сад
...
ђаво
га
знао
...
—
Је
л
’
ти
тешко
поћи
?
—
Није
...
баш
ми
је
мило
...
Али
ће
ме
бити
страх
,
кад
оставим
наш
потес
.
—
Како
ли
је
тамо
,
Боже
?
рече
девојче
после
краћег
ћутања
.
—
То
и
ја
све
мислим
.
У
вече
кад
легнем
,
па
зажмурим
,
оно
ми
одмах
дође
.
Најпре
ми
се
беласа
,
далеко
пред
очима
,
нека
мала
—
мала
лоптица
...
игра
,
игра
ми
пред
очима
и
ето
је
све
ближе
к
мени
...
И
што
год
ближа
,
она
све
већа
и
већа
...
после
као
тањир
,
па
као
тепсија
и
тако
редом
,
док
не
порасте
као
кућа
,
и
већа
...
Па
све
ближе
и
ближе
...
и
таман
да
ме
удари
у
главу
,
оно
некако
прође
кроз
мене
,
па
се
опет
врати
натраг
и
стане
играти
далеко
,
као
неки
велики
,
велики
коњ
...
Ја
му
лепо
видим
сапи
,
и
једна
му
је
нога
као
.
.
Боже
ме
прости
,
већа
од
тороња
Саборне
цркве
у
Београду
...
и
толике
су
све
четири
...
Па
игра
,
скаче
и
што
ближи
мени
,
он
све
већи
...
већи
је
од
Маљена
и
Повлена
уједно
...
и
ја
све
чекам
кад
ће
да
ме
прегази
и
задави
,
а
он
се
провлачи
око
мене
,
као
да
је
сав
од
ваздуха
...
Мира
пребледела
,
раширила
зенице
,
и
на
лицу
јој
исписан
велики
ужас
.
Гледа
у
некадањег
друга
,
као
у
неко
чудовиште
,
и
пита
се
у
страху
:
да
ли
је
он
још
човек
,
божји
створ
,
или
се
већ
прометнуо
у
какво
чудо
?
...
А
Љубомир
,
не
гледећи
на
њу
,
са
зажареним
очима
,
са
раширеним
зеницама
,
управљеним
у
љубичасто
ватрени
стуб
,
што
се
вије
пред
њим
,
шушти
и
пуцкара
,
наставља
започето
причање
:
—
Тако
то
једнако
,
док
ме
не
пусти
нека
слабост
у
глави
,
што
ме
обузме
чим
легнем
.
Онда
се
окрећем
у
постељи
и
ништа
не
знам
где
сам
;
после
не
знам
како
сам
окренут
:
не
знам
где
су
врата
,
ни
пенџери
,
ништа
...
Па
кад
и
то
прође
,
онда
станем
мислити
...
—
Мислити
...
понавља
Мира
гласно
,
од
страха
,
тек
да
се
јави
и
она
да
је
жива
.
—
А
ја
кад
почнем
мислити
ноћу
,
то
траје
до
зоре
,
баш
до
самог
сванућа
...
Шта
пута
у
Београду
тако
почнем
мислити
,
шмркћем
,
преврћем
се
и
одједном
чујем
да
звони
јутрење
.
Кад
пре
,
не
знам
ни
ја
...
чини
ми
се
тек
сам
лего
.
Тамо
ми
је
то
и
почело
,
а
већ
овде
једнако
,
сваку
ноћ
...
—
Па
је
ли
све
мислиш
о
манастиру
?
—
Најпре
сам
све
о
другом
којечему
.
Највише
сам
мислио
о
мојима
и
о
теби
,
о
нашој
игри
и
тако
...
Он
хтеде
поменути
да
га
је
и
Милкина
слика
у
тим
ноћима
много
занимала
,
али
се
уздржа
.
—
После
сам
о
школи
,
о
цркви
и
митрополиту
...
о
томе
сам
много
мислио
.
И
тамо
још
...
читао
сам
неке
књиге
па
сам
много
о
томе
мислио
.
-
Па
то
је
све
друго
...
—
А
кад
дођох
овамо
и
кад
одоше
сви
наши
на
границу
,
почех
опет
мислити
.
И
ту
ми
одједном
дође
оно
...
Више
никад
нисам
ни
о
чем
другом
мислио
,
само
о
томе
.
Мира
постепено
дође
к
себи
,
али
јој
Љубомир
од
овог
часа
постаде
као
нешто
друго
,
што
не
личи
на
човека
,
или
што
није
прави
створ
божји
,
него
се
узео
са
неким
силама
,
вилењацима
,
шта
ли
су
.
Она
више
не
имаде
за
њега
онако
искрена
другарска
погледа
,
с
каквим
га
дочека
при
уласку
у
трло
.
Љубомир
ућута
.
Читав
час
је
ћутао
и
џаракао
штапићем
по
растуреним
прегорелим
жишкама
.
Није
му
се
ишло
одавде
...
Хтео
би
дуго
,
дуго
седети
овако
у
самоћи
,
уз
пуцкарање
веселе
ватре
,
са
својом
другарицом
,
и
макар
не
говорити
ништа
,
само
ћутати
...
Пухор
се
стаде
хватати
по
сјајним
жишкама
,
које
догореваху
,
и
севајући
још
по
кадшто
слабом
светлошћу
,
умираху
,
туљаху
се
,
као
што
се
постепено
туле
сви
човечји
идеали
...
као
што
се
лагано
тули
живот
човеков
,
или
можда
живот
целог
човечанства
?
...
ВИИИ
Помрчина
је
густа
;
чини
ти
се
рукама
би
је
мешао
.
Снег
сипа
и
веје
густо
,
јако
,
као
да
хоће
нарочито
,
на
измаку
зиме
,
да
плаши
сиротињу
и
да
покаже
своју
невиђену
силу
.
Ма
узаман
му
је
труд
:
брише
топла
југовина
,
па
га
,
топи
и
,
цеди
још
у
падању
.
Под
ногама
усамљена
путника
,
што
се
лагано
провлачи
манастирском
реком
,
шљепка
се
густо
хладно
блато
и
једва
се
назире
црна
пруга
,
што
вијуга
кроз
бео
снежни
покров
.
Путник
већ
пао
у
очајање
од
зла
времена
,
умора
и
глади
.
Свуд
око
њега
,
и
десно
и
лево
,
склопила
се
огромна
планина
,
којој
,
како
изгледа
,
нема
краја
,
а
доле
,
поред
сама
пута
шушти
,
ваља
се
и
бруји
манастирска
река
,
низ
коју
уморни
путник
већ
три
часа
корача
.
Прошао
је
давно
свих
девет
манастирских
воденица
,
и
сад
се
љуто
каје
што
не
остаде
у
којој
да
ноћи
.
Дође
му
много
тешко
,
хтеде
кукати
из
свег
гласа
,
неће
ли
га
жива
душа
чути
,
кад
се
неко
иза
самих
његових
леђа
продера
:
—
Ко
је
то
!
Љубомир
одскочи
у
страну
од
страха
и
изненађења
,
али
угледа
да
је
и
онај
непознати
намерник
,
још
пре
њега
,
клиснуо
на
другу
страну
,
баш
у
целац
.
—
Ко
си
?
викну
опет
онај
,
али
много
мекше
и
присебније
,
јер
се
досети
да
су
се
обојица
уплашили
један
од
другог
.
—
Ја
...
ја
сам
...
ђак
,
промуца
Љубомир
више
од
забуне
но
из
страха
.
Идем
у
манастир
,
па
сам
,
канда
,
залутао
?
—
Ниси
,
брате
,
ниси
,
одговори
онај
из
мрака
пријатељским
гласом
и
приђе
му
.
И
ја
сам
ђак
манастирски
...
хајдемо
заједно
.
Љубомира
као
да
огреја
сунце
;
пође
весео
за
својим
вођем
,
који
нешто
у
себи
мрмљаше
.
—
Ја
знаш
идем
...
поделио
тамо
ујам
,
па
се
нешто
замислио
.
.
Ђавоље
ово
време
!
...
Кад
пред
самим
мојим
носом
—
човек
!
О
,
'
натеме
!
...
У
мал
’
не
дрекнух
...
Љубомир
се
насмеши
,
али
му
одмах
,
веома
пријатељским
гласом
,
одговори
:
—
И
ја
се
,
вала
,
уплаших
жестоко
.
А
било
ме
страх
и
од
ове
пустиње
...
све
немо
!
...
—
Зар
се
ти
бојиш
ноћу
?
запита
манастирац
с
прекором
,
као
да
би
хтео
рећи
:
»
Видиш
како
ја
сам
путујем
,
па
се
никог
не
бојим
!
«
...
—
Јок
,
море
...
Него
сам
се
уморио
од
дуга
пута
,
а
запао
у
ову
дубодолину
,
па
мислим
да
сам
залутао
.
После
неколико
минута
Љубомир
се
грејао
и
сушио
поред
топла
»
шпорета
«
у
манастирској
кухињи
,
а
око
њега
се
окупили
љубопитни
манастирски
ђаци
и
момци
,
па
слушају
,
разјапљених
уста
,
његова
причања
о
путовању
,
па
онда
и
даље
о
школовању
,
и
тако
редом
све
,
док
се
неко
не
сети
,
те
изнесе
пред
уморна
приповедача
хлеба
и
пасуља
...
Зашло
се
дубоко
у
ноћ
;
ђаци
се
разиђоше
по
собама
,
момци
се
поређаше
око
шпорета
,
а
Љубомир
,
добивши
неку
крпетину
од
момака
,
леже
на
једну
клупу
,
покри
се
и
заспа
истог
тренутка
.
...
Јасно
и
чисто
звони
најмање
манастирско
звоно
,
и
његов
танки
и
сребрни
глас
одјече
кроз
јутрењу
влажну
тишину
,
губећи
се
тамо
у
дубоким
планинским
склоповима
.
На
први
звук
звона
поустајаше
момци
,
стадоше
се
облачити
са
журбом
,
и
како
се
који
спреми
,
одмах
излази
из
кујне
.
А
из
дугачког
ходника
,
који
се
пружа
пред
свима
ћелијама
,
пред
огромном
трпезаријом
и
кухињом
,
чује
се
оштро
заповедничко
гунђање
и
незграпно
лупање
поткованих
,
по
свој
прилици
веома
великих
цокула
,
о
под
постављен
до
половине
циглом
,
а
испред
ћелија
даскама
.
То
игуман
чини
своју
обичну
јутрењу
шетњу
,
докле
не
види
да
су
поизлазили
напоље
сви
калуђери
,
ђаци
и
момци
,
потом
се
враћа
у
своју
ћелију
и
наставља
прекинуто
спавање
,
уз
пријатно
брујање
црквених
јутрењих
песама
,
што
се
разлева
отуд
из
храма
...
Љубомир
још
спава
.
Савладао
га
тешки
умор
,
занео
га
топал
загушљив
ваздух
,
па
нити
чу
звона
ни
журбе
момачке
;
а
ови
се
и
не
сетише
да
га
пробуде
:
сваки
се
бринуо
само
о
томе
,
како
ће
што
пре
шмугнути
поред
игумана
...
Кад
се
утиша
све
,
отворише
се
лагано
кухињска
врата
и
кроз
њих
прође
омлађа
,
чисто
одевена
,
повезана
великом
вуненом
марамом
у
накрст
преко
груди
,
лепушкаста
жена
.
Приђе
шпорету
,
у
коме
још
тињаше
ватра
,
постаче
угарке
,
убаци
још
дрва
,
подиже
се
и
угледа
па
клупи
нешто
смотуљано
,
згурено
,
чудновато
.
—
Шта
је
ово
?
рече
она
гласно
,
пришавши
клупи
и
разгледајући
увијеног
успаваног
ђака
.
Еј
,
море
...
ко
си
?
...
Устај
,
свануло
!
Љубомир
се
пробуди
,
и
опазивши
жену
уза
се
,
скочи
и
стаде
трљати
очи
песницама
.
После
кратког
времена
и
Љубомир
и
жена
дознаше
ове
,
што
су
хтели
једно
о
другом
знати
.
Љубомир
сазнаде
да
се
жена
зове
Марија
,
да
је
ту
из
оближњег
села
,
да
има
мужа
и
двоје
деце
,
да
је
,
већ
четири
године
,
овде
у
манастиру
»
код
господина
и
тако
...
рачуња
се
као
куварица
«
,
али
признаје
да
није
баш
тако
вешта
куварском
послу
.
Љубомир
,
и
ако
још
чист
и
наиван
,
досети
се
да
ће
ова
крупна
развијена
Рудничанка
бити
као
нека
домаћица
у
овој
кући
,
па
стаде
још
више
пазити
на
себе
и
обарати
очи
.
У
том
утрчаше
у
кухињу
калуђери
и
ђаци
,
па
сваки
стаде
облетати
око
Марије
,
тапкати
је
по
раменима
и
запиткивати
.
—
’
Број’тро
,
тетице
!
...
хи-хи-хи
...
викну
један
ћосав
млад
калуђер
,
око
својих
дваеспет
година
.
Дохвати
»
тетку
«
за
врат
хладним
као
лед
рукама
,
развуче
своје
широке
,
дебеле
,
ћосаве
усне
,
од
чега
му
цело
лице
постаде
округло
,
збрчкано
и
усиљено
весело
,
па
се
опет
насмеја
својим
ситним
загушеним
смехом
:
хи-хи-хи
...
—
Нос
’
те
ђаво
данаске
!
викну
Марија
,
смејући
се
и
бранећи
се
.
Каки
си
ка
гуја
...
—
Тетко
,
роде
...
Да
ли
је
готова
вода
за
мој
теј
?
рече
,
стењући
,
мрштећи
се
и
превијајући
се
,
старији
од
првога
,
калуђер
.
По
његову
целом
држању
и
говору
изгледа
да
су
га
спопале
све
болести
овога
света
,
и
он
се
сам
чуди
,
како
може
још
да
иде
,
једе
,
пије
...
Има
му
тридесет
година
,
висок
је
одвећ
,
сух
,
смежурана
лица
,
које
је
обрасло
густом
,
дугачком
,
жућкасто
црном
брадом
.
—
’
Оћеш
сад
?
смеје
се
тетка
,
турајући
му
шипак
под
нос
.
—
Не
,
да
га
омрсиш
сабаиле
,
док
не
пије
лековиту
ракију
,
викну
први
калуђер
,
отурајући
теткину
руку
.
—
Тето-о-о
...
Дедер
нашу
кајмаклију
,
отеже
трећи
,
средовечан
калуђер
,
смеђе
,
чупаве
,
гргуљаве
косе
,
груба
,
широка
,
простачка
лица
,
на
коме
је
утврђен
исполински
нос
,
љубичасте
боје
.
Беше
висок
,
крупан
,
развијен
и
силан
као
столетни
грм
;
глас
му
наликоваше
пролетњој
грмљавини
.
—
Чекај
,
бре
,
Максиме
:
видиш
ове
ђаволе
,
одговара
му
тетка
и
осврће
се
око
шпорета
,
тражећи
судове
за
Арсенијев
теј
,
за
Максимову
и
њену
кајмаклију
,
којој
неће
манисати
ни
онај
ћосави
Василијан
.
Али
је
сад
окупише
ђаци
са
поздравима
.
Обојица
беху
младићи
,
испод
двадесет
година
,
живи
,
окретни
и
весели
.
Љубомир
стајаше
у
свом
куту
,
претурајући
очи
с
једног
лица
на
друго
,
шмркћући
и
чешући
се
испод
десне
мишице
,
не
знајући
шта
би
друго
радио
.
Василијан
га
спази
одмах
,
па
као
лопта
одскочи
од
тетке
и
стаде
пред
њега
,
смејући
се
и
лупајући
длан
о
длан
од
чуда
и
смеха
.
—
Хи-хи-хи
...
Како
’
но
,
како
...
он
?
...
узвикну
и
пружи
прст
на
синоћњег
Љубомирова
вођа
.
Како
је
дрекнуо
Веља
,
кажи
право
...
Хи-хи-хи
.
Ко
се
више
уплашио
?
Хи-хи-хи
...
Издвоји
се
од
шпорета
и
Велимир
,
па
се
и
он
стаде
смејати
.
—
Хо-хо-хо
...
Бруке
људи
!
...
Да
чујете
.
Идем
ја
ноћаске
из
воденице
,
скоро
глуво
доба
...
Таман
се
нешто
замислио
,
кад
пред
мојим
носом
мрда
црно
...
Дрекнух
,
па
што
игда
беше
снаге
ђиласнух
у
целац
...
Док
ја
летим
у
целац
,
а
онај
скаче
на
другу
страну
,
бега
од
мене
...
—
Хи-хи-хи
...
ђаво
од
ђавола
!
...
смеје
се
Василијан
.
—
То
би
било
да
сте
се
срели
ти
и
отац
Максим
,
одговара
му
Велимир
.
—
Уједај
,
дете-е-е
...
отеже
Максим
,
мљацкајући
великим
незграпним
устима
и
пуштајући
затим
из
грла
дубок
отегнут
глас
,
који
личи
на
а-а
...
—
Е
,
роде
,
ја
ћу
за
лекове
,
уф-ф
...
нешто
ми
од
ноћас
сева
десна
страна
,
вели
Арсеније
,
нагибајући
се
на
десну
страну
и
мрштећи
се
.
А
ти
ми
спреми
,
роде
...
—
Нађи
ми
,
Василије
,
ђегођ
татуле
,
да
му
искувам
у
теју
,
смеје
се
тетка
и
приставља
ђезве
.
—
Са
тим
се
не
шали
!
викну
болесник
преплашено
и
побеже
на
поље
.
—
Хи-хи-хи
...
превија
се
од
смеха
Василијан
и
прилази
Максиму
,
који
се
,
после
дуга
премишљања
,
одлучио
да
извади
и
отвори
дувањару
.
—
Гле
,
набавио
тазе
,
па
и
не
нуди
.
Нећемо
тако
,
Максо
!
узвикује
весељак
,
пружајући
руку
дувањари
.
—
Е
,
белаја
!
...
Шта
ће
остати
мене
,
оногај
...
Тако
ви
свакад
.
Навали
,
а
Макса
суши
зубе
!
одговара
Максим
,
кријући
дувањару
у
хаљину
.
Суши
зубе-е-е
понови
он
,
савијајући
цигару
.
—
А-а
...
тако
ли
је
!
викну
Васа
,
севајући
очима
бесно
.
А
ко
попуши
са
мном
оку
дувана
,
што
донех
из
Крагујевца
,
а
?
...
Коме
дадох
три
велике
туре
...
оне
што
добих
из
јагодинске
,
а
?
...
Онда
је
Васа
био
добар
за
ортака
,
а
Максим
пурња
све
цигару
за
цигаром
...
Чекни
де
,
Максо
,
платићеш
ти
то
!
узвикну
љутито
,
изиђе
из
кујне
и
лупи
вратима
.
—
А-а
...
чује
се
онај
громки
звук
из
Максимова
грла
,
а
он
се
малко
променио
у
лицу
:
неко
би
помислио
да
га
је
стид
,
али
није
;
њему
је
само
малко
необично
због
ових
Васиних
напомена
,
које
су
све
истините
.
Али
нека
га
,
мисли
у
себи
Максим
,
одљутиће
се
,
а
мени
ће
остати
доста
цигара
,
што
би
их
он
попушио
.
За
то
време
је
тетка
распитивала
ђаке
,
да
ли
су
почишћене
и
намештене
калуђерске
собе
.
—
Да
ми
не
вичу
ту
,
и
да
се
после
господин
љути
,
заврши
она
.
Ђаци
истрчаше
на
посао
.
—
Баш
си
и
ти
неки
...
Овде
се
тетки
омаче
такав
придевак
,
какав
се
ретко
чује
и
међу
људима
.
Не
даш
му
једну
цигару
,
а
попушио
си
му
толики
дуван
!
рече
и
разли
кафе
у
шољице
,
па
се
намести
на
клупу
до
Максима
,
који
ћутећи
жудно
ишчекиваше
кајмаклију
,
не
марећи
сад
ништа
,
ако
би
се
наљутио
на
њега
баш
и
цео
свет
.
Уђе
Василијан
,
са
готовом
неприпаљеном
цигаром
а
за
њим
Арсеније
,
са
пет
великих
дуванских
кеса
литрењача
,
у
којима
су
разне
осушене
лековите
траве
.
—
Васо
,
ено
ти
ђезве
па
сипај
,
рече
му
тетка
.
А
твоја
је
вода
у
том
мањем
лонцу
,
објасни
она
Арсенију
,
који
бојажљиво
изнесе
лонче
на
светлост
,
разгледајући
да
ли
је
чиста
вода
у
њему
.
—
Бацила
сам
татуле
,
смеје
му
се
тетка
.
Много
ћеш
познати
тако
.
—
Добро
,
роде
,
кад
знам
...
Ако
умрем
,
написаћу
од
чега
је
,
па
ће
то
наћи
власт
после
...
—
Јес
’
,
луди
смо
ми
да
чекамо
власт
!
Ко
да
не
умемо
спалити
твоје
брљотине
!
—
Хи-хи-хи
...
одобровољи
се
Васа
.
—
Уф-ф
...
стење
Арсеније
и
сипа
разне
траве
у
лонац
,
мешајући
вешто
кашиком
.
—
Устао
!
узвикну
значајним
гласом
један
ђак
,
промоливши
главу
кроз
врата
.
Марија
одмах
устаде
и
оде
на
врата
.
Калуђери
се
значајно
погледаше
.
Арсеније
стаде
сипати
свој
теј
,
не
чекајући
да
се
баш
по
правилу
искува
.
Љубомир
само
гледа
и
трепће
,
чудећи
се
свему
што
се
наслуша
и
нагледа
од
јутрос
,
не
знајући
још
како
да
сматра
ове
људе
:
да
ли
као
свете
,
или
онако
како
се
они
сами
сматрају
.
После
пола
часа
врати
се
Марија
,
и
одмах
стаде
нешто
око
ватре
намештати
.
Калуђери
побацаше
цигаре
,
избрисаше
бркове
—
Василијан
само
лизну
језиком
обе
усне
—
и
стадоше
сви
тројица
нешто
ослушкивати
.
Кроз
ходник
залупаше
потковане
цокуле
,
зачу
се
познато
им
фркање
кроз
нос
и
кашаљ
.
Шкрипнуше
врата
од
трпезарије
и
мало
затим
отвори
се
прозорче
између
кухиње
и
трпезарије
и
на
њему
се
појави
бледо
,
предругојачено
лице
Велимирово
.
Љубомир
се
пренерази
,
видећи
га
онакова
,
али
погледавши
калуђере
,
опази
да
су
се
и
они
уозбиљили
и
лица
им
дошла
друкчија
.
—
Дај
!
зачу
се
отуд
крупан
заповеднички
глас
.
Велимир
дохвати
са
прозорчета
наслаган
шећер
и
однесе
кроз
собу
.
Отуд
се
чује
сипање
воде
у
чашу
,
некакво
цвркање
и
мало
затим
глас
:
—
Стакло
!
Љубомир
угледа
,
како
Велимир
пружи
велико
широко
стакло
пуно
воде
,
како
га
нечија
рука
дохвати
и
наже
.
Зачу
се
клокотање
воде
,
које
потраја
дуго
,
па
онда
некакав
громки
груби
глас
уз
предисање
,
и
онда
замумла
неко
тамо
:
—
А-а
...
Ала
ли
сам
загорео
!
...
У
Велимировој
руци
опет
се
нађе
оно
стакло
скоро
празно
.
—
Хи-хи
...
И
не
загорео
!
прошапта
Василијан
,
кријући
се
иза
тетке
.
—
Сви
!
викну
Велимир
кроз
прозорче
и
махну
главом
на
калуђере
.
Одједном
се
сва
три
калуђера
исправише
,
стадоше
гледати
низа
се
и
отресати
руком
ситне
прашке
дуванске
,
истресоше
опет
браде
и
један
за
другим
,
лагано
и
смерно
,
изиђоше
на
врата
.
Љубомир
се
,
гоњен
љубопитством
,
приближи
прозорчету
.
У
великој
пространој
соби
,
тамо
па
другом
крају
,
у
врху
дугачка
стола
,
сеђаше
крупан
дебео
просед
калуђер
,
са
великом
шубаром
па
глави
,
испод
које
се
просула
густа
разбацана
коса
.
Лице
му
крупно
,
обрасло
густом
округлом
брадом
,
која
је
била
беља
од
косе
.
На
лицу
му
нос
,
који
је
необично
наликовао
носу
Максимову
и
величином
и
бојом
.
И
најзад
се
веома
истицаху
крупне
буљаве
плаве
очи
,
са
јако
надувеним
капцима
.
Огрнуо
се
великим
постављеним
џубетом
,
подупро
главу
десном
руком
,
па
гледа
некуд
пред
собом
.
Поглед
му
је
празан
,
бесмислен
,
као
’
но
кад
човек
устане
после
дуга
спавања
,
на
само
блене
...
То
је
игуман
Сава
,
старешина
Покровског
манастира
,
испод
крајњих
рудничких
огранака
.
Отворише
се
врата
,
и
у
трпезарију
стадоше
улазити
,
смерно
и
побожно
,
калуђери
.
Боже
,
какви
су
ово
људи
!
...
Није
могуће
да
су
то
они
исти
што
се
сад
овде
у
кухињи
смејаше
,
свађаше
!
...
Зар
онај
бледи
,
преврнутих
очију
,
смирени
и
скромни
калуђерак
,
што
последњи
,
са
страхом
,
приђе
руци
игумановој
,
зар
то
Василијан
!
...
Па
онај
прави
светац
,
што
се
бесилно
пренемаже
пред
игуманом
,
то
Арсеније
!
Па
чак
и
Максим
некако
необично
опружио
свој
гломазни
нос
,
и
ако
не
може
никако
да
удеси
,
да
личи
на
свеца
,
тек
и
он
се
много
,
много
променио
...
»
Ово
до
сад
што
је
било
у
кухињи
,
мисли
Љубомир
,
гледајући
три
калуђера
како
сложно
клањају
пред
игуманом
,
ово
је
било
’
нако
...
као
нека
игра
...
И
они
су
људи
...
А
ово
је
баш
оно
право
!
«
...
—
Точи
!
викну
игуман
,
мрднувши
неосетно
једном
обрвом
и
гледајући
ко
и
пре
расејано
.
Арсеније
,
лако
као
на
крилима
,
искочи
из
реда
и
дохвати
леп
исцифран
полокењак
у
коме
се
преливаше
,
жућкаста
као
дукат
,
стара
препечена
шљивовица
.
Насу
ракију
у
чашу
,
из
које
бризнуше
ситне
искре
,
и
послужи
старешину
.
Игуман
дохвати
чашу
гломазним
великим
прстима
,
принесе
је
отвореним
устима
и
некако
одједанпут
,
не
наслањајући
чашу
на
уста
,
само
пљусну
и
врати
натраг
празну
чашу
.
—
Максим
у
Прњавор
...
има
опело
,
проговори
он
,
гледајући
кроз
прозор
према
себи
.
Ти
у
Јаворце
...
водицу
...
Василијан
у
виноград
,
с
радницима
.
Да
надгледаш
ђубрење
:
сваки
чокот
,
сваки
чокот
!
...
—
Ја
бих
се
усудио
замолити
,
да
Василијан
однесе
водицу
,
а
Велимир
би
могао
надгледати
раднике
,
протепа
бојажљиво
Арсеније
.
Нешто
ми
од
јутрос
сева
...
—
Сева
,
а
!
...
прекиде
га
игуман
.
Кад
треба
што
зарадити
овој
кући
,
онда
њему
све
сева
,
а
кад
је
за
чанком
,
онда
је
вреднији
од
свију
.
Сева
му
!
...
Хе-хе
...
заврши
он
и
махну
руком
,
нашта
сва
три
калуђера
поседаше
.
—
Дај
тог
ђака
...
хм
...
госта
.
—Улази
овамо
,
шапну
Велимир
кроз
прозорче
преплашеном
Љубомиру
,
па
стаде
разливати
калуђерима
ракију
из
другог
стаклета
.
Врата
се
лагано
отворише
и
кроз
њих
се
,
блед
и
погурен
,
потуљен
на
свој
начин
,
гологлав
,
провуче
Љубомир
.
Игуман
подиже
главу
и
погледа
га
мекше
,
ко
што
обично
гледа
ђаке
и
незване
госте
.
По
овоме
погледу
калуђери
разумеше
,
да
се
тетка
заузела
за
дошљака
и
да
је
већ
примљен
,
само
им
беше
љубопитно
знати
:
да
ли
ће
му
се
одредити
посао
»
по
реду
«
.
Кад
Љубомир
пољуби
руку
игуманову
и
стаде
према
њему
смерно
,
овај
га
поче
распитивати
:
ко
је
,
одакле
је
итд
.
,
али
све
површно
:
видело
се
да
му
је
све
то
већ
познато
.
Пажљивије
га
стаде
питати
о
бављењу
у
школи
.
—
Хе-хе
...
па
ти
си
учевнији
од
свију
мојих
калуђера
,
насмеја
се
шаљиво
игуман
,
који
никад
није
пропустио
прилику
да
не
пецне
своје
калуђере
,
како
нису
ништа
учили
,
и
да
им
тим
напомене
своје
богословско
образовање
.
Истина
,
и
то
је
образовање
крње
,
јер
му
недостаје
основно
и
гимназиско
образовање
,
али
то
не
мари
...
Главно
је
,
да
је
он
»
свршени
богослов
«
.
—
Е
,
зар
си
одлазио
тамо
?
запита
игуман
весело
,
кад
чу
да
је
Љубомир
често
одлазио
у
Богословију
и
зна
сва
лица
и
сав
ред
,
као
да
је
прави
богослов
.
—
Знаш
ли
Амфилохија
...
држи
ли
се
још
старац
?
—
Здрав
је
.
Предаје
Свето
Писмо
.
—
Ене
де
...
од
куд
то
знаш
?
И
мене
је
то
предавао
...
А
ко
предаје
догматику
?
—
Синђел
Прокопије
.
—
Мора
да
је
млад
?
—
Јест
.
—
За
то
га
ја
не
знам
...
Хм
...
тако
важну
науку
давати
деци
!
Да
је
бар
игуман
...
А
псикологију
сигурно
још
држи
чича-
Срета
?
—
Ја
.
—
Хе-хе
...
узвикну
игуман
поносно
и
погледа
она
три
неука
према
себи
,
међу
којима
је
Максим
био
најучевнији
,
јер
је
сасвим
уредно
свршио
три
разреда
основне
школе
.
—
Псикологија
,
мој
брате
...
то
је
наука
!
Кад
стане
чича-
Срета
да
прича
о
онима
,
што
иду
ноћу
по
крововима
високих
кућа
...
Хе-хе
...
месечари
се
зову
!
Овако
дугачак
игуманов
монолог
запрепасти
калуђере
.
Он
није
имао
обичај
да
пред
њима
што
прича
,
осим
што
неки
пут
,
као
мимогред
,
напомене
,
како
му
његово
високопреосвештенство
пише
о
томе
и
томе
.
Видело
се
,
да
је
игуман
,
после
добра
сна
,
расположен
сећањем
на
време
,
проведено
у
Богословији
...
Доиста
,
он
стаде
распитивати
о
свему
,
о
многим
ситницама
интернатског
живота
,
које
је
Љубомир
добро
уочио
.
—
Шта
,
цело
Свето
Писмо
прочитао
?
!
узвикну
игуман
,
кад
Љубомир
то
уз
реч
помену
.
—
Ја
,
цело
.
—
Лажеш
,
бре
...
Нисам
га
ни
ја
ни
половину
прочитао
!
—
Јесам
,
господине
,
одговори
Љубомир
таким
гласом
,
да
се
више
није
могло
сумњати
.
Игуман
заврти
главом
и
ућута
.
—
Сипај
!
викну
он
изненада
.
Арсеније
га
опет
послужи
ракијом
.
И
калуђери
се
обредише
још
једном
.
—
На
Николино
место
...
сав
његов
посао
!
Ово
је
значило
да
Љубомир
предузме
сав
посао
,
који
је
до
сад
вршио
Никола
,
најмлађи
ђак
.
—
Никола
за
певницу
!
У
кухињи
,
уз
прозорче
,
стајаше
Никола
,
слушајући
цео
разговор
.
Кад
саслуша
последњу
наредбу
игуманову
,
отпучи
се
од
прозора
и
стаде
скакати
по
кухињи
,
смејући
се
радосно
и
лупајући
се
длановима
по
бутинама
.
Певница
је
последњи
авансман
ђачки
...
—
Идите
!
махну
игуман
очима
и
трпезарија
се
за
тренут
испразни
.
ИX
Љубомиру
се
пред
вратима
придружише
оба
друга
,
и
он
одмах
,
по
њиховим
радосним
лицима
,
опази
,
да
се
обојица
радују
његову
доласку
.
Први
му
приступи
Никола
,
с
тако
услужном
љубазношћу
,
да
се
и
сам
Љубомир
збуни
.
—
Све
хоћу
да
вам
приђем
од
јутрос
,
вели
он
,
трљајући
руке
и
нагибајући
главу
пред
дошљаком
,
као
да
је
овај
какав
јеромонах
,
али
видите
сами
...
—
Е
што
су
ти
ови
Пречани
!
прекиде
га
Велимир
,
ухвативши
га
за
обе
мишице
,
па
га
преви
преко
колена
,
смејући
се
...
фини
,
углађени
људи
:
уза
сваку
реч
»
ви
«
...
А
ми
ерцепураћи
’
вако
...
узвикну
он
и
хтеде
учинити
некакву
гимнастичку
вештину
са
Николом
,
али
га
овај
уздржа
:
—
Чујеш
ли
...
кашље
!
Ово
се
односило
на
игумана
,
који
је
могао
чути
њихов
смех
,
па
се
сви
тројица
повукоше
под
звонару
,
где
су
се
могли
слободно
разговарати
.
Игуман
неће
никога
звати
,
док
не
истресе
цео
полокењак
.
—
Видиш
како
ми
лепо
,
рече
Велимир
;
пе
свађамо
се
и
не
мрзимо
се
као
калуђери
.
И
ти
треба
са
нама
лепо
...
као
браћа
.
Знаш
,
овде
су
сви
од
нас
старији
,
и
сваког
мораш
послушати
,
што
год
ти
заповеди
.
Игуман
ти
је
одредио
редован
посао
,
али
поред
тога
мораш
цео
дан
трчати
и
радити
што
ти
заповеди
он
,
и
тетка
,
и
сва
три
калуђера
.
Па
дође
час
кад
не
знаш
кога
ћеш
пре
послушати
...
А
ми
овако
сложно
,
лепо
,
па
...
—
Јест
,
јест
...
треба
...
као
браћа
!
прозбори
Љубомир
искрено
и
живо
.
—
А
ви
сте
...
ти
си
доста
учио
,
поправи
се
Никола
,
гледајући
Љубомира
влажним
очима
.
Та
и
ми
смо
...
онако
манастирски
,
али
то
тек
није
,
рецимо
,
што
је
гимназија
.
Хо
,
мај
...
карловачка
гимназија
!
...
да
то
чудо
видите
!
...
И
све
ме
вукло
срце
у
њу
,
али
ме
ћаћа
не
даде
ни
у
сеоску
школу
.
—
Ех
,
ми
...
шта
ми
!
Овај
ће
показати
игуману
,
чекни
само
,
узвикну
Велимир
.
Истина
,
и
он
је
жесток
у
литургици
:
што
је
зна
,
махни
се
...
И
велики
и
мали
»
вход
«
шта
значе
,
и
заамвона
,
и
екваристија
,
и
свако
парче
одежде
,
и
све
,
све
...
—
Хо
,
јаки
је
он
и
у
догматици
,
мој
брате
,
додаје
Никола
.
Знаш
оно
о
Тројици
...
као
цигља
!
—
Шта
си
ти
до
сад
радио
?
прекиде
га
Љубомир
,
кога
је
овог
тренутка
више
интересовало
то
питање
,
него
догматика
.
—
Клисар
,
брате
!
узвикну
Велимир
.
Знаш
оно
,
што
се
каже
црквењак
.
—
Е
,
ту
се
имаш
много
полирати
.
Морамо
те
много
учити
и
толковати
.
—
Јест
,
дела
,
славе
ти
!
—
Знаш
,
прво
...
а
то
је
баш
тешко
,
започе
Никола
,
и
на
уснама
му
заигра
блажен
осмех
,
што
ће
се
од
те
дужности
ослободити
.
Да
звониш
!
Дању
већ
није
ништа
,
али
јутром
мораш
устати
пре
свију
,
пре
самих
момака
,
па
овде
под
звонару
.
—
Лако
ћу
ја
то
,
рече
Љубомир
.
—
Изнајпре
ћеш
са
мном
,
док
се
не
научиш
звонити
.
Али
ја
мислим
ти
ћеш
то
брзо
?
запита
Никола
,
гледајући
га
бојажљиво
;
ко
вели
:
Ваљада
видиш
колико
ми
је
стало
до
тога
,
да
се
те
беде
опростим
.
—
Знам
,
знам
...
лако
је
то
.
А
после
?
—
Црква
ти
мора
бити
свакад
чиста
;
што
се
каже
:
чисто
ко
у
цркви
.
Већ
то
ћу
ти
показати
...
Па
онда
кадионице
,
чираке
...
море
то
ћу
ти
све
показати
:
не
вреди
ту
говорити
,
док
не
видиш
све
очима
.
—
Добро
и
то
...
а
још
?
—
Сад
ти
узимаш
Максимову
собу
...
је
ли
,
Вељо
?
...
А
ја
ћу
Арсенијеву
.
—
Добро
,
насмеја
се
Веља
;
онда
мени
остаје
онај
наш
вилењак
.
—
Е
,
лако
је
слушати
оца
Васу
,
уздахну
Никола
са
завишћу
:
он
дохвати
метлу
,
па
сам
почисти
собу
.
—
А
каки
су
ви
калуђери
?
запита
Љубомир
.
—
Видео
си
,
брате
,
одговори
Веља
.
Сваки
за
се
...
Само
је
Василијан
опет
човек
и
...
друг
...
и
ако
је
’
наки
.
—
Само
гледај
,
прекиде
га
Никола
,
да
се
пред
игуманом
свакад
начиниш
као
да
си
се
жестоко
од
њега
препануо
.
Он
то
воле
.
—
Мене
је
одиста
стра
.
—
Чекај
,
научићеш
се
...
И
каква
ти
још
упуства
и
објашњења
није
добио
Љубомир
,
ту
под
звонаром
,
грчећи
се
уз
своје
нове
другове
...
Али
чудо
:
колико
га
месеци
мучи
та
стална
,
грозничава
мисао
;
колико
је
ноћи
провео
маштајући
о
овом
дану
,
кад
ће
се
наћи
у
зидинама
чудна
,
до
сад
непозната
манастира
,
који
га
је
,
тако
удаљен
и
тајанствен
,
снажно
к
себи
привлачио
;
и
ево
,
сад
је
учинио
све
,
што
му
је
одавно
тајанствени
глас
у
њему
самом
шапутао
:
оставио
свој
први
младачки
идеал
,
лепо
ђаковање
,
оставио
родбину
,
село
,
све
...
—
и
гле
,
сад
не
осећа
ништа
,
ама
баш
ништа
од
свега
онога
,
што
му
је
заузимало
мисао
толико
време
.
Синоћ
је
дошао
уморан
,
па
није
ни
мислио
о
чему
другом
,
до
о
одмору
.
Кад
је
улазио
с
Велимиром
кроз
велику
усвођену
капију
,
само
му
пролетеше
кроз
главу
пређашње
мисли
:
»
А
,
то
је
оно
!
...
али
нека
,
после
!
«
и
већ
мераше
оком
,
колико
му
корака
остаје
до
оног
мрачног
угла
,
из
кога
бије
јака
светлост
кроз
прозор
.
Ту
је
претпостављао
да
га
очекује
одмор
,
а
оне
мисли
сам
отурује
од
себе
,
за
после
,
тамо
док
се
одмори
.
Изјутра
је
све
,
што
је
гледао
и
слушао
,
било
за
њега
у
толикој
мери
ново
и
важно
,
да
се
није
ни
сетио
никаквих
мисли
.
Стоји
тако
,
и
зна
где
је
и
шта
је
,
али
га
више
занима
клисарски
посао
...
И
беше
му
чудно
,
што
га
игуман
не
запита
:
докле
ће
остати
у
манастиру
,
што
је
дошао
,
ради
чега
...
Истина
питала
га
је
тетка
,
хоће
ли
сасвим
остати
код
њих
,
и
онако
по
издаље
напомињала
калуђерство
.
А
он
је
скромно
и
паметно
одговорио
:
»
Да
видим
...
још
нисам
никад
био
у
манастиру
«
.
Одведоше
га
у
своје
ђачко
скровиште
:
уђоше
у
велику
,
пространу
топлу
собу
,
која
је
од
јутрос
проветрена
и
окађена
измирном
.
Уз
дуварове
стајаху
само
три
постеље
,
један
гломазан
,
мастан
липов
сто
и
неколико
кривих
поломљених
столица
.
—
Ене
,
три
кревета
!
зачуди
се
Љубомир
.
—
То
ми
по
један
за
наше
госте
:
дође
нам
родбина
или
тако
...
Сад
ће
овај
бити
твој
,
показа
му
Велимир
постељу
у
углу
,
на
другом
крају
од
пећи
,
док
друге
две
беху
около
пећи
.
—
А
ми
ћемо
одмах
наместити
онде
четврти
.
Лагано
,
бојажљиво
,
скоро
нечујно
лупну
момачко
звонце
,
које
виси
испред
кухиње
...
Оба
ђака
истрчаше
на
поље
,
а
Љубомир
,
не
знајући
шта
ће
овако
сам
,
пође
и
он
за
њима
.
Тетка
им
у
кухињи
спремила
посну
попару
и
чак
,
што
је
необично
и
ретко
,
прелила
је
унакрст
зејтином
.
Даде
им
да
једу
,
па
затим
оде
у
трпезарију
.
Док
се
испразни
чанак
,
тетка
се
врати
с
новим
налогом
:
—
Одведи
овога
код
Радојице
,
нек
’
му
помогне
тамо
у
штали
,
рече
она
Николи
.
Господин
вели
:
нек
’
се
научи
и
око
коња
...
Па
онда
иди
горе
у
планину
,
реци
Ђоку
да
не
обара
оне
букве
,
што
су
закршћене
црвеном
,
него
само
зеленом
варбом
.
А
ти
покупи
ујам
,
па
дотерај
,
обрте
се
најзад
Велимиру
.
—
Неће
,
брате
,
онај
погани
воденичар
да
ми
помаже
:
чим
ме
опази
с
колима
,
он
бега
у
горње
воденице
...
А
ја
не
могу
сам
товарити
вреће
.
—
Иди
,
па
то
кажи
њему
,
одговори
му
тетка
.
—
Е
јест
!
...
махну
Велимир
главом
с
таквим
изразом
,
који
је
говорио
:
»
Волим
ти
цео
дан
товарити
џакове
,
него
ићи
к
њему
на
тужбу
«
.
Разиђоше
се
.
Љубомир
уђе
у
дневне
манастирске
послове
и
,
заузет
радом
и
занимљивим
причањем
коњушаревим
,
не
осети
како
време
пролази
...
X
Игуман
Сава
је
родом
Гружанин
,
сеоско
дете
сиромашне
породице
.
У
десетој
години
отац
га
доведе
у
овај
манастир
,
чувеном
старцу
,
игуману
Лазару
,
који
се
прославио
у
целој
Шумадији
својим
»
подвижничким
«
животом
,
па
стављајући
ондашњу
обичну
и
своју
једину
погодбу
:
»
Твоје
месо
,
моје
кости
«
,
остави
дете
и
оде
.
За
шест
година
игуман
је
од
правог
дивљачета
,
које
досле
није
видело
ни
града
,
ни
цркве
,
ни
већег
збора
људи
од
једне
сиромашне
свадбе
,
на
којој
је
оно
било
девер
,
истесао
и
спремио
вична
и
глупа
манастирског
ђака
,
онаква
,
какав
је
најподеснији
за
самовласне
манастирске
старешине
.
Ђак
је
знао
цело
црквено
правило
,
све
послове
манастирског
газдинства
—
у
овоме
се
чак
и
одликовао
,
—
и
то
је
било
довољно
.
У
шеснаестој
години
,
још
ћосав
,
дугуљаст
,
незграпни
Стева
претвори
се
у
брата
Саву
,
примивши
на
себе
»
образ
анђелски
«
.
У
оно
време
још
беше
неке
строгости
по
манастирима
:
старешина
је
пазио
на
сваки
корак
својих
потчињених
,
који
су
се
и
у
народу
и
у
послу
морали
држати
и
понашати
онако
исто
као
што
се
понашају
пред
њим
самим
.
Глас
манастира
,
као
свете
куће
,
био
је
подједнако
драгоцен
и
старијима
и
млађима
,
и
сваки
се
од
њих
патио
,
да
се
тај
глас
што
више
распростре
у
народу
.
Истина
,
у
томе
је
било
доста
егоизма
,
материјалних
рачуна
,
али
ко
ће
замерити
томе
,
при
онако
озбиљном
калуђерском
животу
.
Народ
је
,
из
удаљенијих
крајева
,
долазио
у
манастире
као
у
праве
свете
куће
,
доносио
прилоге
,
који
су
све
више
подизали
материјално
стање
манастира
,
и
враћао
се
сваки
утешен
и
охрабрен
надом
.
У
таквим
околностима
почео
се
»
подвизавати
«
отац
Сава
,
пазећи
највише
на
две
монашке
обавезе
:
»
молчаније
«
и
»
послушаније
«
.
У
његовој
природи
беше
много
онога
урођеног
»
ширетлука
«
сељачког
,
који
се
у
манастиру
,
као
најподеснијем
земљишту
,
ошлифовао
и
преродио
се
у
препреденост
.
То
му
је
помогло
да
се
додвори
игуману
и
свакоме
,
ко
има
каква
било
утицаја
на
манастирски
живот
и
интересе
му
.
Али
је
пазио
Сава
и
на
себе
.
За
читавих
десетину
година
калуђерства
не
дођоше
му
на
ум
какве
веће
саблажњиве
мисли
.
Његова
незрела
младост
и
ондашње
околности
помогоше
му
у
»
подвизима
«
доста
.
После
је
већ
и
он
,
као
и
сваки
човек
,
почео
мислити
више
о
себи
и
—
ближњима
...
Но
и
у
таким
се
приликама
отац
Сава
умео
вазда
одржати
на
висини
:
никоме
није
могло
ни
на
ум
пасти
,
да
онај
млади
и
љубезни
Сава
чини
што
с
намером
у
своју
корист
.
А
после
и
иначе
у
животу
,
у
разним
забавним
и
младићским
стварима
,
Сава
је
био
опрезан
.
Ако
му
се
укаже
прилика
,
те
заметне
шалу
с
којом
удовицом
или
’
нако
женском
—
чувао
се
туђег
погледа
и
»
гласа
«
као
живе
ватре
.
Због
таквог
његовог
живота
,
игуман
га
препоручи
духовној
власти
,
те
оца
Саву
примише
у
Богословију
.
После
трогодишњег
школовања
и
бављења
у
Београду
,
Сава
се
толико
»
полирао
«
,
да
је
сваку
своју
урођену
особину
усавршио
и
префинио
до
највеће
мере
.
Зато
га
и
послаше
да
,
као
млађи
јеромонах
,
мимо
три
старија
брата
,
прими
управу
манастира
,
пошто
је
стари
игуман
,
пре
неколико
месеци
,
умро
,
изјавивши
жељу
:
да
га
његово
најмилије
духовно
чедо
,
отац
Сава
,
у
старешинству
наследи
.
Обишавши
неколико
већих
манастира
,
упознавши
се
са
њиховом
уредбом
и
газдовањем
,
Сава
се
врати
у
свој
постриг
и
узе
управу
манастирску
.
Прва
новина
у
манастиру
,
која
се
јави
случајно
истог
дана
,
кад
стиже
и
млади
намесник
,
новина
у
облику
једне
триестогодишње
жене
,
познанице
Савине
из
Београда
,
на
једним
простим
каљавим
таљигама
,
са
једним
шареним
сандуком
,
једним
великим
дењком
хаљина
,
на
коме
грациозно
чучаше
једно
бело
,
чисто
,
кудраво
псетанце
,
посматрајући
до
сад
невиђену
густу
шуму
,
која
се
лево
и
десно
пружила
,
—
новина
ова
паде
у
манастир
као
бомба
.
Ну
,
отац
Сава
не
даде
бомби
распрснути
се
.
Истог
часа
,
кад
се
престављао
целом
браству
,
отац
Сава
поведе
разговор
о
старом
,
традиционалном
,
ну
застарелом
реду
и
газдовању
манастирском
.
Помену
како
је
обишао
многе
наше
велике
манастире
,
и
свуда
,
где
год
су
млађи
људи
старешине
,
нашао
је
да
се
друкчије
газдује
,
по
новој
науци
,
која
се
зове
економија
,
на
је
тамо
и
приход
двапут
и
трипут
већи
,
него
кад
се
ради
старински
.
—
И
...
тамо
сам
,
вели
отац
Сава
даље
,
опазио
једну
паметну
ствар
...
код
тих
млађих
старешина
...
Хм
...
ту
се
намесник
малко
збуни
и
сплете
,
не
знајући
како
да
почне
излагати
ову
тугаљиву
ствар
...
Ви
сви
знате
,
настави
он
,
ослобођен
новом
мишљу
,
како
народ
вели
,
да
нема
куће
без
жене
.
Док
ти
женска
рука
не
такне
јело
,
док
она
не
удеси
сто
,
трпезу
,
док
она
не
завири
у
собе
,
ту
нема
реда
...
ту
ти
је
,
брате
,
’
нако
...
све
без
реда
...
И
потом
отац
намесник
,
мало
стидљиво
,
оборена
носа
,
објављује
да
је
довео
из
Београда
,
»
по
угледу
на
друге
манастире
«
,
једну
честиту
жену
,
која
ће
бити
свима
на
услузи
—
за
јело
,
преобуке
,
постеље
и
тако
...
Он
моли
да
је
приме
лепо
,
па
ће
бити
њоме
сви
задовољни
.
Старији
калуђери
почешаше
се
иза
уха
,
мрднуше
веђама
и
ћуташе
,
а
млађи
макоше
руком
преко
брчића
,
погледаше
се
и
насмејаше
се
самим
очима
,
док
им
лице
беше
озбиљно
...
Друга
новина
беше
:
намесник
долази
у
цркву
само
о
празницима
,
недељом
и
тако
...
поређе
.
Трећа
новина
—
укиде
се
»
велики
тевтер
«
који
су
завели
стари
игумани
,
где
је
сваки
калуђер
,
својом
руком
,
уписивао
колико
чега
донесе
из
парохије
и
предаје
старешини
,
колико
је
пало
прихода
у
цркви
од
свештенорадњи
...
Ту
се
записивала
свака
пара
од
прилога
или
од
продатог
мала
;
веће
суме
записивали
су
заједнички
,
сви
калуђери
.
Млади
намесник
ослободи
братију
од
тог
»
бесполезног
рада
«
,
пошто
,
вели
,
он
већ
мора
на
другом
месту
записивати
све
то
,
те
мора
...
Што
би
се
људи
узалуд
мучили
!
Тако
поче
новина
за
новином
,
нешто
по
економији
,
нешто
по
угледању
на
друге
,
а
највише
по
нахођењу
самог
оца
намесника
и
по
његовим
личним
интересима
.
У
манастиру
поче
други
живот
и
други
ред
.
Обрте
се
све
...
Обрте
се
за
мало
и
понашање
намесниково
према
братији
.
Кад
је
толико
стекао
,
да
је
могао
некима
у
конзисторији
позајмити
по
пет
,
шест
стотина
дуката
,
без
облигације
и
интереса
,
осетио
се
тако
сигуран
,
да
се
већ
није
бојао
никога
.
Али
су
потпуна
слобода
и
самовлашће
наступили
тек
онда
,
кад
је
нови
игуман
,
у
току
неколиких
година
,
разјурио
из
манастира
стару
братију
и
остао
са
својом
духовном
децом
,
новим
монасима
.
Од
тада
настаде
оно
сурово
деспотско
понашање
према
млађима
,
које
видесмо
у
манастиру
.
Али
се
дотле
имало
и
незгодица
...
Прва
домаћица
манастирска
,
она
лепа
намазана
,
обојена
женица
,
беше
необично
добра
душа
,
мека
болећива
срца
,
готова
да
се
одазове
свакој
молби
црне
браће
...
Морала
је
она
бити
са
њима
добра
и
због
својих
интереса
:
ако
гракну
на
њу
сви
калуђери
,
нема
јој
опстанка
у
манастиру
,
па
да
се
заузме
за
њу
и
сам
владика
.
Народ
би
је
силом
истерао
из
свете
куће
.
Знала
је
то
све
ова
паметна
женица
,
па
је
угађала
својим
»
сестрићима
«
исто
онако
,
као
и
самом
намеснику
.
Резултат
тога
угађања
опази
Сава
тек
после
две
године
:
млађи
се
калуђери
промирњали
,
много
мирнији
од
маторих
.
А
и
матори
се
некако
упитомили
,
па
слатко
трепћу
,
чим
опазе
тетку
,
и
стану
је
неког
белаја
мувати
по
угловима
ходника
или
кујне
,
осврћући
се
бојажљиво
око
себе
.
А
пића
и
јела
стаде
се
трошити
два
и
три
пута
више
,
него
пређашњих
година
.
Сава
напомену
братији
ову
последњу
околност
.
—
Па
...
кад
зарађујемо
по
тој
новој
иконији
...
како
ли
је
зовете
—
трипут
више
,
ондак
зна
се
...
морамо
и
трошити
више
,
одврати
му
иронично
најстарији
брат
.
—
Хм
...
промрмља
намесник
и
настави
своје
напомене
,
не
осврћући
се
на
шалу
собрата
.
И
ова
се
хм
...
он
не
рече
која
,
не
помену
ничије
име
,
али
се
знало
о
коме
говори
:
јест
,
нешто
се
и
она
оболестила
хм
...
па
није
за
овако
велику
кућу
и
овај
посао
.
После
овога
тетку
испратише
из
манастира
,
и
она
весело
казиваше
свакоме
,
како
једва
чека
да
стигне
у
Београд
,
да
се
сита
одмори
.
На
њено
место
намести
отац
Сава
другу
,
неку
Пречанку
из
Руме
,
ну
ова
беше
још
милостивија
срца
,
те
једва
и
она
састави
у
манастиру
три
године
.
Тако
пролажаху
године
за
годином
,
доносећи
собом
непрестане
промене
у
манастиру
,
док
се
не
дође
до
овога
стања
,
које
затекосмо
у
њему
.
Четрдесет
је
скоро
година
,
како
се
отац
Сава
огрнуо
монашком
расом
,
а
двадесет
и
шест
како
управља
овом
значајном
кућом
.
Колико
је
воде
протекло
;
колико
ли
је
нових
осећања
и
нових
страсти
плануло
,
горело
и
утулило
се
;
колико
корисних
и
бескорисних
предузећа
започето
и
напуштено
...
И
све
то
прошло
и
утулило
се
,
и
само
стоји
један
дуг
бескрајан
низ
година
,
у
коме
пројурише
брзо
детињство
,
младост
,
зрелост
,
па
ево
стиже
и
старост
,
а
у
том
дугом
низу
отац
Сава
не
види
ништа
,
до
таму
и
густи
мрак
,
кроз
који
севне
понекад
нека
падалица
или
репатица
.
XИ
Љубомир
још
не
може
да
се
прибере
и
да
мисли
о
себи
;
не
даду
му
другови
,
нарочито
Никола
,
који
га
не
оставља
са
својим
причама
.
Нарочита
згода
беше
у
вече
,
кад
се
калуђери
позатварају
у
своје
ћелије
,
а
другови
се
окупе
око
топле
пећи
,
поваде
из
неких
тајних
места
бутеле
,
хлеб
што
се
меси
за
самог
игумана
и
како
је
кад
чему
време
:
пастрме
или
суве
рибе
.
—
Видиш
шта
вреди
слога
:
’
вако
ми
,
овај
,
свакад
...
узвикује
Никола
,
гладећи
хладно
стакло
.
Имамо
и
ми
душу
,
зар
није
?
...
А
баш
ову
је
донео
игуман
из
Прњавора
,
од
његове
неке
...
Зграбио
сам
је
,
ову
холбу
,
још
из
бисага
,
а
кад
ми
је
дао
кључ
да
је
носим
у
подрум
,
изнео
сам
отуд
још
две
пуне
вина
.
—
Неће
то
,
бојим
,
ваљати
...
рече
Љубомир
,
гледајући
у
страну
:
тако
...
без
допуштења
.
—
Та
оно
знаш
,
тако
је
...
Само
не
знам
ко
би
дочекао
допуштење
.
Ни
на
Божић
се
неки
пут
не
сете
да
понуде
чашом
вина
...
—
Шта
ту
толкујеш
!
...
узвикну
Велимир
,
узевши
стакло
к
себи
.
Коме
се
не
допада
,
нека
не
пије
...
Здрав
си
!
Љубомир
ућута
.
Овде
,
ради
другарске
слоге
,
морају
се
обрнути
уши
од
неких
моралних
разлога
и
правила
.
Само
,
докле
ли
ће
то
да
иде
?
...
—
Не
могу
ракије
,
славе
ми
!
...
окусити
је
не
могу
,
куне
се
он
,
одбијајући
пружено
му
стакло
;
никад
је
нисам
пио
...
Немој
,
очију
ти
!
...
—
А
вина
?
гледа
га
Велимир
оштро
,
готов
да
плане
срџбом
.
—
Тсс
...
пио
сам
га
понекад
у
Београду
,
одговара
он
збуњен
и
црвен
.
Мало
се
уплашио
од
Велимира
а
мало
га
збунило
сећање
на
,
ђаволасту
суседину
слушкињу
,
која
га
је
доста
пута
частила
,
очекујући
да
је
Светозар
походи
.
—
Каки
вам
је
овај
,
што
ћу
га
ја
слушати
...
Максим
?
запита
Љубомир
,
залажући
се
меким
белим
хлебом
.
—
Није
наш
,
одсече
Велимир
;
дошљак
из
н-ског
манастира
...
—
Море
,
то
...
прекиде
га
Никола
.
Није
ни
за
што
:
само
да
једе
и
пије
,
па
после
штуца
.
Они
су
двојица
сасвим
друкчији
...
дружевни
су
.
Кад
ми
имамо
што
важније
или
’
нако
...
хитно
са
нашим
познаницама
,
они
нам
помажу
,
заклањају
нас
...
А
и
ми
њих
у
том
послушамо
:
нађе
нас
,
на
прилику
,
нека
њихова
жена
,
па
нам
слободно
каже
:
»
Реци
,
вели
,
Васи
то
и
то
«
;
ја
му
одмах
све
испоручим
,
па
нико
не
зна
...
Добри
су
људи
,
овај
...
само
лажу
обојица
,
а
Василијану
ни
десету
не
примај
...
—
Ниси
,
вала
,
ни
ти
заостао
од
њега
у
томе
,
каже
му
Велимир
у
шали
.
—
Де
,
ти
,
Еро
!
...
Онај
други
мање
лаже
,
али
је
велики
циција
,
скоро
као
и
Максим
...
—
Е
,
није
...
шта
говориш
!
...
Максим
не
би
дао
ни
Богу
тамњана
,
то
баш
од
истине
...
А
онај
је
опет
...
друкчији
.
—
Та
да
!
...
Друкчији
,
да
како
...
Али
знаш
...
кад
избацим
из
собе
оволицно
парченце
—
Никола
показа
пола
палца
—
догореле
воштане
свећице
,
он
се
згране
па
да
ме
убије
.
Једном
ме
тужио
самом
игуману
,
а
овај
,
ђаво
,
испита
га
све
точно
како
је
било
,
и
колика
је
била
свећа
,
па
кад
се
поче
смејати
...
хо
!
...
та
није
да
се
смејао
,
но
све
клокоће
трбухом
и
превија
се
...
—
Шта
га
то
боли
толико
,
те
с
’
нако
превија
и
...
од
чега
се
оно
лечи
?
запита
Љубомир
.
—
Превија
се
из
ширетлука
,
одговори
Велимир
.
Хтео
би
да
се
извуче
од
посла
,
али
му
та
пушка
не
пали
код
игумана
.
—
Е
,
немој
баш
тако
...
знаш
сам
да
је
слаба
стомака
.
Неки
пут
га
одиста
тако
завије
и
заболи
,
да
ми
сви
мислимо
:
ту
је
.
Одиста
га
држе
они
лекови
.
Али
,
брате
,
кад
заседне
за
трпезу
,
па
стане
макљати
,
ни
Максим
му
није
раван
...
И
онда
,
кад
се
сит
наједе
,
вели
да
га
ништа
не
боли
и
види
се
по
лицу
...
весео
човек
.
Чудновата
бољка
!
А
хоће
да
се
превије
и
онако
...
кад
му
није
ништа
;
то
хоће
,
није
вајде
.
Али
што
се
боји
смрти
,
то
нема
!
...
—
Каки
!
...
игуман
је
гори
од
њега
десет
пута
,
викну
Велимир
.
Знаш
оне
чизме
...
ха-ха-ха
...
—
Баш
да
ти
то
испричам
,
настави
Никола
.
Дошао
неки
професор
из
Крагујевца
и
заноћио
код
игумана
.
Изјутра
сели
на
доксату
,
разговарају
се
нешто
о
прављењу
сира
и
пију
ракију
.
Игуман
привика
да
се
одмах
донесе
парче
млада
сира
.
.
хтео
је
,
ваљад
’
,
нешто
показати
.
У
том
нанеси
враг
Рада
кочијаша
са
буђавим
,
полутрулим
игумановим
старим
чизмама
,
које
је
нашао
у
штали
,
а
изгубиле
се
одавно
.
Игуман
већ
да
побесни
...
Докопа
чизме
,
стаде
их
превртати
и
пипати
.
А
у
том
овај
—
Веља
—
донесе
сир
и
метну
на
астал
.
Професор
одломи
парченце
и
мету
у
уста
...
»
Пробајте
,
викну
он
игуману
,
па
ћете
се
уверити
.
Није
сиришњача
исто
што
и
преса
!
«
Игуман
,
онако
у
љутини
,
одломи
парче
и
поједе
.
»
Их
,
шта
учинисте
,
викну
професор
:
руке
вам
све
од
буђе
,
а
ви
узесте
сир
прстима
...
То
је
отровно
!
«
Веља
се
и
до
сад
на
силу
држао
,
а
сад
удари
у
грохотан
,
весео
смех
.
—
Хо
,
мај
...
да
сте
вид’ли
то
чудо
!
...
Препаде
се
човек
,
па
хоће
шлаг
од
страха
да
га
удари
.
Узалуд
му
после
професор
нешто
толкује
,
не
помаже
ништа
...
Покласмо
све
маторе
пловке
,
те
попи
крв
;
доноси
му
млеко
,
трчи
за
доктора
...
Та
то
је
требало
само
видети
!
Па
доктору
после
не
верује
:
неће
да
га
пушти
,
док
му
не
даде
нешто
на
лаксир
и
бљување
...
—
Ха-ха-ха
...
смеје
се
Велимир
гласно
.
А
Максим
...
знаш
за
ону
траву
!
—
Тај
је
још
гори
,
тај
је
права
жаба
.
.
Идеш
,
на
прилику
,
са
њим
кад
је
најтежи
,
кад
га
мрзи
да
макне
ногом
.
Само
му
покажи
на
путу
неку
травку
,
која
није
баш
обична
,
па
викни
:
отровна
трава
!
Тај
ти
више
никад
не
пролази
преко
тог
места
;
обилази
га
далеко
,
прокрхава
ограде
,
њиве
,
само
да
не
прође
поред
отровног
места
.
—
Море
,
сви
се
калуђери
боје
смрти
,
то
је
чудо
!
—
Зар
и
Василијан
?
пита
Љубомир
.
—
Хо
,
тај
мисли
да
неће
никад
умрети
,
да
ће
пре
нестанути
цео
свет
...
—
А
све
их
у
цркви
једнако
опомиње
да
мисле
на
смрт
:
и
песме
,
и
чтенија
,
и
житија
и
све
,
све
...
—
Али
Арсеније
,
тај
се
жестоко
боји
.
—
Јест
.
Знаш
ли
,
он
се
не
лечи
само
од
стомака
.
Он
слуша
све
бабе
,
и
све
будале
и
свакога
...
Чим
чује
да
нека
трава
лечи
од
које
болести
,
он
је
одмах
нађе
,
кува
и
пије
,
ако
нема
ту
болест
.
Боље
је
,
вели
,
пити
за
раније
,
док
те
није
снашла
беда
.
Једном
га
преварили
те
истуцо
и
попио
литру
неких
морских
орашчића
...
После
се
и
сам
игуман
уплаши
,
те
посла
за
доктора
...
Чује
се
како
пуцкарају
ћутци
у
огромној
бронзаној
пећи
.
Ђаци
се
раскокали
,
раширили
се
;
ударила
их
по
лицу
ватра
од
пећи
а
још
више
од
вина
и
ракије
,
па
се
расплинули
,
ужагрили
очима
и
остављају
овај
сувопарни
разговор
.
Вуку
их
мисли
,
овако
угрејане
,
на
другу
страну
,
и
разговор
полако
прелази
на
предмете
,
који
су
ближи
овим
младим
срцима
...
Љубомир
види
да
се
чини
гозба
у
част
његова
доласка
,
па
не
сме
да
одрекне
ни
једну
чашу
.
Почиње
осећати
неку
незгоду
у
глави
и
стомаку
,
али
још
су
му
ведре
мисли
.
Он
слуша
причање
Николино
,
и
само
му
једно
чудно
:
зашто
Николина
глава
игра
,
трепти
,
као
пламен
лојанице
,
кад
се
добро
разгори
!
...
А
Никола
узео
некакву
сасвим
другу
позитуру
и
изглед
:
није
му
држање
више
онако
усиљено
принижено
,
нити
му
очи
гледају
лукаво
услужно
;
сад
је
сасвим
отворен
,
прост
,
весео
момак
.
—
А
наше
,
наше
...
он
удари
гласом
јаче
и
намигну
оком
,
те
није
морао
казати
именицу
,
да
знаш
што
су
!
...
Хе-хе
...
ти
си
још
млад
,
ал
’
не
мари
...
све
ће
браћа
теби
показ’ти
,
па
ћеш
и
ти
са
нама
у
»
странствовања
«
...
Љубомир
се
стаде
вртети
;
хтео
би
нешто
рећи
,
као
да
му
нешто
није
по
вољи
,
али
Николина
глава
тако
ситно
трепери
,
а
његов
језик
одебљао
,
па
га
мрзи
говорити
...
»
Нека
сад
...
свеједно
,
нека
говори
...
Само
ово
што
’
вако
игра
«
...
лете
му
нејасне
мисли
у
глави
,
а
пред
очима
се
магли
,
трепери
...
—
То
га
нећемо
наморавати
,
проговори
Велимир
.
Ако
хоће
с
нама
,
добро
...
А
на
послетку
,
сваки
има
своју
главу
.
—
Хе
,
да
видиш
моју
Аницу
.
Ни
Маџарица
јој
није
равна
!
Па
ми
лепо
нашки
,
љубакамо
се
,
као
на
прилику
неки
голубови
.
А
овај
Велимир
,
чујеш
,
то
ти
је
за
чудо
и
за
причу
.
Нашао
цуру
па
,
шта
мислиш
,
заволео
је
више
од
оца
и
мајке
...
обоје
као
свеци
...
А
,
шта
велиш
?
—
Остав
’
то
!
...
казо
сам
ти
сто
пута
,
викну
Велимир
,
подигнувши
скоро
празно
стакло
с
вином
у
вис
...
Тамо
не
дирај
,
а
онако
што
чинимо
заједнички
,
то
мо’ш
причати
.
—
Заједнички
...
шта
чиниш
заједнички
?
Изиђемо
неки
пут
онако
...
у
село
,
где
се
скупљају
девојке
,
па
тако
,
шали
се
и
смеј
са
њима
.
Терају
нас
да
се
калуђеримо
,
јер
ћемо
,
кажу
,
онда
имати
доста
пара
,
па
се
можемо
проводити
како
хоћемо
...
И
’
нако
већ
,
кад
нас
поведе
Василијан
на
уречено
место
...
—
Место
...
те-сто
...
понавља
Љубомир
,
мислећи
непрестано
како
би
оставио
друштво
и
дошао
до
постеље
...
Те-сто
!
...
узвикује
он
смејући
се
целим
устима
,
клибећи
се
на
другове
несвесно
,
па
одједном
устаде
и
поводећи
се
на
несигурним
ногама
и
чудећи
се
свему
што
се
тако
изненадно
догоди
,
довуче
се
до
постеље
,
леже
и
заспа
одмах
.
—
Та
махни
га
!
викну
Никола
,
кад
Велимир
хтеде
задржати
Љубомира
.
Видиш
да
је
то
неки
,
овај
...
он
погледа
оком
у
страну
,
и
видевши
да
је
Љубомир
већ
зажмурио
,
настави
лакшим
гласом
:
неки
млакоња
...
Није
за
наше
друштво
,
то
се
баш
види
...
—
Што
?
...
биће
добар
калуђер
,
зацело
.
А
нама
неће
сметати
ни
у
чему
.
Још
нам
може
бити
од
користи
.
—
Та
да
,
од
користи
!
И
после
тога
,
не
морамо
ове
холбе
делити
на
троје
,
него
опет
на
пола
,
као
и
до
сад
.
Немој
га
баш
приморавати
да
пије
...
—
Ето
га
!
Сад
причао
о
калуђерима
,
а
он
гори
од
калуђера
...
Другови
се
још
мало
прокошкаше
речима
,
потом
погасише
видело
и
полегаше
.
Цео
манастир
обузе
густа
,
непробојна
,
тамна
ноћ
;
настаде
свуд
около
прави
зимски
тајац
,
кад
се
свака
животиња
и
човек
згрчи
у
топлу
легалу
,
па
не
пушта
од
себе
ни
гласа
.
Само
у
пећима
,
које
се
ложе
из
ходника
,
поређаним
у
једнаком
одстојању
,
пуцкара
ватра
и
севне
пламен
кроз
мали
отвор
на
великим
бронзаним
затварачима
и
из
собе
игуманове
и
Максимове
разлеже
се
громко
,
бескрајно
,
на
разне
тонове
и
начине
изведено
,
загушљиво
хркање
...
А
у
соби
ђачкој
свануло
.
Љубомир
устао
и
гледа
како
сад
лепа
светлост
улази
кроз
прозоре
.
Ово
је
онако
,
као
да
греје
сунце
,
али
сунца
нема
нигде
,
само
се
блиста
цела
околина
...
Он
обрте
кључ
у
брави
,
и
таман
отвори
врата
и
стаде
на
хладне
цигле
,
од
којих
му
у
исто
време
иде
ватра
у
главу
,
а
пред
њега
искочи
Раде
.
Дохвати
га
за
мишице
и
повуче
.
Уведе
га
у
ону
највећу
собу
у
Богословији
београдској
,
где
се
прославља
Свети
Сава
.
И
сад
с
леве
стране
,
збивени
у
скамијама
,
седе
неки
ђаци
,
калуђери
,
шта
ли
су
,
а
напред
,
тамо
куд
га
гура
нечија
снажна
рука
,
седе
триста
светаца
у
калуђерском
руху
...
Одвоји
се
из
средине
онај
синђел
што
предаје
догматику
,
погледа
Љубомира
прекорно
и
узвикну
:
—
Зар
ти
тако
?
!
...
Први
дан
у
светој
кући
,
па
пијан
!
...
Иза
његових
леђа
смеши
се
игуман
Сава
,
и
нешто
шапуће
тетки
,
која
се
пригнула
к
њему
.
Љубомир
би
пошао
к
њима
да
се
оправда
,
али
треба
прећи
један
бедем
градски
,
под
којим
је
он
учио
за
испит
.
Игуман
га
упућује
да
пређе
карнизом
,
који
се
пружио
,
испупчен
из
зида
.
Љубомир
корача
...
одупире
се
левом
руком
о
бедем
,
а
десном
балансира
...
ноге
једва
имају
о
шта
да
се
одупру
...
А
под
њим
зинула
бескрајна
провалија
и
чује
се
како
доле
шушти
вода
и
бије
влага
...
—
Ево
ти
мотке
!
узвикује
му
Велимир
,
пружајући
некакву
дугачку
белу
мотку
.
Одупири
се
њоме
,
па
се
не
бој
...
А
Љубомир
се
смеши
,
не
прима
мотку
и
осећа
како
нестаје
под
ногама
карниза
...
Он
се
грчевито
хвата
за
четвртасто
поцрнело
камење
,
узидано
у
бедему
,
али
осећа
да
пада
у
бездан
и
није
га
ни
мало
страх
,
јер
од
некуд
зна
да
се
неће
убити
...
Ипак
се
трже
кад
паде
у
хладну
воду
и
—
пробуди
се
...
Пред
очима
му
још
игра
она
нејасна
светлост
,
мори
га
страшна
жеђ
,
заноси
га
глава
и
обара
га
дрем
...
Он
понови
у
памети
несвесно
цео
сан
,
прелети
га
једном
мишљу
и
—
заспа
...
Чини
му
се
кроз
сан
да
је
баш
овог
тренутка
заспао
,
а
у
исто
време
осећа
како
га
неко
снажно
дрмуса
и
виче
му
над
главом
:
—
Устај
,
да
звонимо
!
чује
он
сад
јасно
,
и
ова
опомена
на
дужност
раздрема
га
одједном
,
као
пљусак
хладне
воде
.
—
Е
,
мој
бато
,
поздравиће
те
игуман
Сава
,
ако
му
тако
станеш
устајати
.
—
Их
,
кукавцу
!
...
успавао
се
!
...
узвикује
Љубомир
,
трчећи
плашљиво
по
соби
,
не
знајући
за
шта
пре
да
се
ухвати
.
Истрчаше
оба
ђака
под
звонару
и
таман
да
приђу
конопцу
,
а
из
ходника
шкрипнуше
једна
врата
и
залупаше
потковане
цокуле
.
—
Видиш
,
само
мало
да
смо
још
почасили
,
одмах
би
на
тродневно
сухојаденије
...
шапће
Никола
и
мрда
руком
по
мраку
,
да
нађе
конопац
.
—
Еј
,
да
ли
га
синоћ
закачисмо
за
греду
...
а
,
нисмо
,
ево
га
!
...
Сад
ти
вуци
,
а
ја
ћу
држати
руком
,
да
поправљам
кад
погрешиш
.
Клатно
зашкрипа
једаред
,
па
онда
снажно
лупи
о
звучни
метал
и
затим
заигра
,
запишта
,
и
све
јаче
и
све
бешње
стаде
лупати
,
шкрипећи
непрекидно
на
своме
језичцу
.
—
Доста
,
рече
Никола
,
и
Љубомир
врло
лепо
заустави
звонце
.
Обојица
пођоше
цркви
.
Никола
весео
,
што
му
ученик
тако
брзо
усваја
вештину
,
тапка
га
по
плећима
и
најљубазније
му
шануће
:
—
Море
,
дивота
!
...
Само
синоћ
и
јутрос
пробао
,
па
већ
звониш
добро
.
Још
сутра
,
па
ћеш
после
све
сам
.
—
Ко
је
звонио
?
грми
са
доксата
.
—
Љубомир
,
одговара
Никола
некаквим
танким
,
изнемоглим
,
преплашеним
гласом
,
од
кога
се
сам
Љубомир
уплаши
.
—
М-м-м
...
чује
се
неко
мумлање
и
опет
потковане
цокуле
настављају
посао
.
Ћелије
се
отварају
једна
за
другом
,
кухињска
врата
шкрипе
сваки
час
.
Никола
отворио
цркву
,
упалио
свеће
са
другом
,
на
иде
у
кухињу
за
ватру
,
што
ће
се
метнути
у
кадионицу
.
Дође
братија
.
Отац
Арсеније
,
као
редни
ове
недеље
,
започе
јутрење
...
Разлеже
се
оно
дугачко
,
једначито
,
тајанствено
читање
шестопсалмија
.
Мала
воштана
свећица
трепери
и
слабо
осветљава
поцрнеле
,
масне
,
покапане
воском
листове
часловца
,
са
којих
се
одбија
светлост
на
глатко
бледо
лице
Василијаново
.
Цео
храм
обвила
густа
тама
,
из
које
се
,
тамо
крај
Василијанове
главе
,
помаљају
и
нестају
друге
главе
...
Нека
чудна
тајанственост
и
неки
нејасан
светитељски
смисао
трепери
и
вије
се
око
ових
воштаница
,
око
листова
који
се
брзо
преврћу
,
око
нејасно
осветљених
лица
,
која
одсјајкују
у
мраку
...
Љубомир
се
прену
,
пробуди
се
и
сад
тек
дође
му
на
памет
зашто
је
дошао
овамо
.
Одједном
га
обузе
исто
оно
осећање
,
кад
је
на
Петковачу
посматрао
службу
митрополитову
.
Прође
му
неко
грозничаво
дрхтање
целим
телом
...
Али
он
то
не
осећа
,
он
се
сав
предао
посматрању
чудних
прилика
,
што
му
излазе
пред
очи
.
Све
је
тако
ново
и
све
је
тако
давно
жељено
!
...
»
То
је
оно
!
...
то
је
оно
«
...
узвикује
занесен
и
очаран
овом
светом
тајанственошћу
,
коју
је
,
исту
овакову
,
у
својим
сновима
гледао
.
То
је
,
дакле
,
оно
што
га
је
вукло
у
манастир
тако
силно
,
а
он
није
разумевао
што
је
.
Сад
му
се
оно
показало
као
неко
откривење
,
као
давно
очекивано
чудо
.
Сад
би
мож’да
друкчије
одговорио
,
кад
би
га
,
запитали
:
хоће
ли
остати
у
манастиру
,
јер
му
се
одмах
учинило
,
да
ван
овог
места
нема
живота
,
да
за
њега
нема
веће
радости
,
но
проводити
дане
у
оваким
приликама
.
—
Бог
Господ
,
и
јависја
нам
...
грми
Василијан
својим
снажним
гласом
,
а
уз
њега
брује
Николин
секунд
и
Максимов
бас
...
Љубомир
осећа
како
му
теку
сузе
од
узбуђења
,
и
у
исто
време
готов
је
из
свег
гласа
запевати
.
»
Овде
је
прави
живот
...
овде
се
може
живети
као
’
но
што
вели
Христос
:
да
оставимо
и
оца
и
мајку
и
све
,
па
да
идемо
за
њим
...
А
оно
све
друго
,
тамо
у
свету
,
све
је
’
нако
«
...
И
Љубомир
осећа
како
се
лагано
почиње
од
њега
одвајати
све
оно
,
што
му
је
до
сад
тако
близу
било
:
и
отац
,
и
браћа
,
и
сестре
,
и
Маљен
са
Миром
,
и
школа
,
и
све
оно
са
чим
је
младост
провео
.
Он
више
не
мисли
о
томе
,
шта
ће
настати
после
овако
побожне
јутрење
:
оне
сцене
у
кухињи
чине
му
се
као
нешто
друго
,
што
нема
никакве
везе
са
храмом
и
са
овом
светом
службом
у
њему
...
И
његови
сељани
посвађају
се
некипут
са
својим
попом
,
неки
га
чак
и
опсује
,
па
истог
дана
,
кад
му
попа
улази
у
дом
с
крстом
,
целива
и
крст
и
попину
руку
.
И
његови
сељани
и
он
не
мисле
много
о
својим
поступцима
,
јер
однекуд
осећају
да
тако
треба
да
буде
...
И
он
осећа
да
његово
срце
све
више
привлаче
и
ове
молитве
,
и
ово
тамно
здање
и
ова
тиха
побожност
,
што
се
рађа
на
овом
месту
...
И
најзад
,
он
зна
како
треба
живети
—
пример
му
је
у
томе
праведни
Јов
—
па
ће
се
према
томе
и
управљати
,
а
за
оне
друге
...
не
мари
,
нека
живе
како
хоће
.
XИИ
Љубомир
је
већ
прави
ђак
-послушник
:
навикао
се
потпуно
па
свој
посао
,
па
га
врши
без
помоћи
и
без
туђег
упуства
;
навикао
се
и
на
положај
најмлађег
ђака
,
коме
сваки
заповеда
,
навикао
се
чак
да
гледа
на
себе
као
па
простог
слугу
,
и
однекуд
му
дошло
на
памет
,
да
све
то
сноси
ради
распетог
Спаситеља
...
навикао
се
на
свакодневне
јутрење
састанке
у
кухињи
и
на
суморно
тужно
расположење
,
које
му
настаје
после
њих
...
Само
се
није
довољно
навикао
на
свете
службе
црквене
и
на
осећања
,
која
му
оне
изазивају
.
Свагда
је
у
цркви
,
као
да
је
први
пут
у
њу
ушао
:
све
му
је
исто
онако
ново
,
тајанствено
,
исто
онако
свето
и
примамљиво
,
као
што
беше
о
првом
јутрењу
.
И
сад
се
онако
исто
занесе
,
уздрхти
при
служби
...
готов
је
плакати
сваког
тренутка
.
Али
кад
је
посао
,
мора
се
заборавити
и
молитва
и
све
...
Данас
је
недељни
дан
,
игуман
има
госта
,
некаква
чиновника
из
Милановца
,
па
пошто
се
готови
већи
ручак
,
позвани
су
и
они
обични
манастирски
гости
,
које
игуман
зове
лонцолизи
;
ту
су
вам
механџија
-арендатор
манастирски
,
три
дућанџице
,
председник
,
учитељ
,
неизбежни
побратим
игуманов
(
имају
их
сви
игумани
)
некакав
староислужени
»
чиновник
«
без
пензије
(
бави
се
стално
склапањем
манастирских
рачуна
)
.
Тако
је
свакад
у
манастиру
:
дође
ли
један
стран
гост
,
због
кога
се
морају
заклати
бар
два
брава
,
одмах
се
ови
»
обични
гости
«
нађу
у
близини
и
,
хтео
не
хтео
,
мораш
их
позвати
.
,
Приближује
се
подне
,
гости
још
седе
на
доксату
,
пију
стару
препеченицу
и
жмиркају
на
топло
пролетње
сунце
.
Игуман
се
држи
као
обично
;
по
томе
ђаци
закључују
,
да
гост
није
много
важан
,
него
је
онако
у
вољи
игуману
.
—
Биће
му
неки
лумп-камарат
,
кад
овај
иде
у
варош
,
шапуће
Никола
друговима
.
То
је
,
зацело
.
Иначе
би
он
друкчије
...
све
мед
тече
из
уста
.
—
Данас
треба
отворити
очи
!
наставља
Велимир
.
Знаш
какав
је
у
друштву
.
—
А
јао
!
...
Никола
погрчи
леђа
,
као
да
се
брани
од
нечега
,
па
се
обрте
Љубомиру
:
Ако
ти
што
заповеди
,
кажи
нама
да
те
научимо
,
да
не
погрешиш
...
Велимир
се
одједном
трже
,
као
да
га
неко
ошину
изненада
;
једним
скоком
дојури
до
звонцета
и
огласи
почетак
обеда
.
Он
је
први
спазио
кад
је
игуман
само
очима
и
обрвама
мрднуо
...
Гости
уђоше
у
трпезарију
,
која
замириса
тамњаном
,
и
на
њих
погледаше
ликови
многобројних
светитеља
и
праведника
,
повешани
у
разноврсним
рамовима
,
без
икаква
реда
,
по
зидовима
.
Осети
се
одмах
нешто
манастирско
,
некакав
нарочити
дух
и
тон
,
својствен
само
светим
кућама
.
Са
нарочитим
смислом
и
циљем
дат
је
,
још
у
најстаријим
временима
,
манастирским
општим
трпезаријама
изглед
и
дух
»
молитвених
места
«
.
И
кад
човек
улази
у
овакову
одају
,
после
испијених
неколико
чаша
шљивовице
,
насмејана
лица
и
раздрагана
срца
,
у
очекивању
добре
ђаконије
,
одједном
завеје
на
њега
овај
нарочити
трпезариски
тон
,
госту
одједном
нестаје
осмеха
на
лицу
,
обузима
га
нека
збиља
и
изгледа
као
да
му
није
баш
до
јела
...
По
зидовима
,
испод
икона
,
исписана
главнија
правила
монашког
живота
.
Николи
је
пало
у
очи
само
то
,
што
је
баш
више
главе
игуманове
било
исписано
»
воздержаније
«
,
те
игуман
ово
правило
никад
није
могао
прочитати
,
док
су
она
друга
строга
правила
—
молчаније
,
послушаније
итд
.
стајала
баш
пред
очима
млађих
калуђера
.
Ову
своју
давнашњу
опаску
,
саопштио
је
и
Љубомиру
,
са
нарочитим
тумачењем
.
Гости
заузеше
места
,
очита
се
молитва
,
игуман
благослови
трпезу
и
поче
обед
.
Млађи
убрзаше
кораке
,
стадоше
разносити
јела
,
лица
им
добила
немоћан
,
преплашен
и
необично
смирен
изглед
;
од
прозорчета
до
стола
само
снују
и
севају
један
поред
другог
.
Обед
је
обичан
,
недељни
:
мало
се
што
више
спремило
због
госта
,
па
су
и
монаси
поседали
са
игуманом
.
По
лицима
»
обичних
гостију
«
види
се
да
су
незадовољни
:
они
су
очекивали
много
бољу
гозбу
,
а
од
оваког
ручка
само
им
се
усне
иронично
и
пакосно
скупљају
,
а
очи
значајно
намигују
.
Али
кад
се
изнеше
два
тронедељна
сисанчета
,
испечена
на
ражњу
,
са
набраном
као
павлака
,
заруделом
младом
кожицом
,
испод
које
провирује
месо
,
што
се
топи
у
устима
као
мед
,
онда
и
њихова
и
сва
лица
за
столом
,
добише
веселији
изглед
.
—
Ох
,
мајка
му
певала
,
што
га
тако
опраси
!
узвикује
побратим
,
трљајући
руке
и
светлећи
очима
на
младу
прасетину
,
са
неком
побожном
жудњом
и
осетљивим
дрхтањем
руку
.
—
А
,
ваљано
!
додаје
механџија
више
ради
учтивости
,
али
он
осећа
исто
оно
што
и
побратим
,
само
се
уздржава
од
сувишних
узвика
и
излива
.
Игуман
мрдну
очима
,
ђаци
за
час
променише
на
столу
чаше
и
вино
.
Поче
да
се
пије
без
реда
,
неки
од
гостију
потражише
воде
.
Игуман
мрдну
Николи
:
—
Са
чесме
!
заповеди
одсечно
,
што
је
значило
да
треба
отрчати
са
стаклетом
на
чесму
,
која
није
баш
тако
близу
,
опрати
стакло
,
наточити
воде
и
донети
га
онако
мокро
и
хладно
на
сто
.
После
неколико
минута
утрча
Никола
са
стаклетом
,
с
кога
још
капаху
бистре
капљице
.
Игуману
,
чим
узе
стакло
и
погледа
у
њега
,
раширише
се
ноздрве
,
али
тај
опаки
знак
Никола
не
опази
.
—
Са
чесме
?
запита
игуман
неким
меким
гласом
,
који
даваше
упитаноме
доста
повода
за
лаж
.
Он
као
да
вељаше
у
себи
:
»
Та
слажи
,
море
...
видиш
,
помажем
ти
...
ето
,
не
гледам
у
тебе
«
.
Игуман
доиста
оборио
главу
и
нашао
се
у
некакву
послу
са
чашама
.
—
Да
,
потврди
Никола
тако
убедљиво
,
још
задихан
од
далека
трчања
,
да
нико
не
би
посумњао
у
његову
реч
.
—
Штапове
!
...
загрме
игуман
одједаред
,
затресе
му
се
густа
,
разбацана
,
кудрава
коса
,
очи
му
заиграше
некуд
у
напред
,
не
гледећи
ни
у
кога
.
Гости
се
згледаше
;
они
»
обични
«
узнемирише
се
одједном
,
и
спремаху
се
сви
да
нешто
кажу
,
али
су
толико
изненађени
,
да
не
могу
још
наћи
реч
,
с
којом
би
почели
.
А
онај
варошанин
гледа
зачуђено
,
питајући
погледом
околину
:
шта
се
то
збива
?
...
шта
оно
рече
овај
до
мене
?
...
Никола
пребледео
,
глава
му
се
немоћно
врти
и
тресе
,
сав
се
омлитавио
,
начинио
се
као
осуђеник
,
кога
ће
сад
стрељати
.
—
Опростите
...
високопреподобни
оче
!
...
стаде
муцати
као
у
грозници
.
Никад
.
.
—
Штапове
!
...
још
бешње
,
још
силовитије
и
одсечније
загрме
игуман
,
наслађујући
се
чисто
звонком
оштрином
,
која
се
јасно
издваја
из
остале
грмљаве
.
Оне
мале
буљаве
зеленкасте
очи
,
обрасле
и
утонуле
у
дебеле
испупчене
капке
,
одједном
се
показаше
целе
,
изиђоше
изван
капака
,
а
оне
крвне
жиле
на
слепим
очима
набрекоше
,
набубрише
необично
...
Побратим
скочи
с
места
,
и
пружи
руке
плашљиво
према
игуману
,
као
да
га
жели
зауставити
у
брзом
ходу
.
—
Побро
...
Саво
...
дођи
к
себи
!
Биће
ти
зло
...
Знаш
твоју
чувствителну
натуру
!
У
свакој
другој
прилици
ова
би
опомена
освестила
љута
игумана
,
и
он
би
се
одмах
прибрао
,
али
је
сад
,
после
неиспаване
ноћи
,
био
сувише
нервозан
,
па
је
налазио
некакву
сласт
у
томе
,
што
сад
сви
трепте
од
његова
гласа
и
срџбе
.
На
врата
утрчаше
коњушар
и
воденичар
са
дугачким
,
загасито
сивим
,
окресаним
грабовим
штаповима
.
Иза
њих
блед
,
севајући
очима
крвнички
,
па
ипак
кријући
главу
за
њихова
леђа
,
стаде
Велимир
.
Љубомир
се
само
приближаваше
отвореним
вратима
,
не
разумевајући
још
ништа
из
свега
што
је
видео
,
осећајући
само
из
погледа
свију
људи
,
да
се
спрема
нешто
страшно
.
Гост
тек
сад
појми
шта
се
спрема
.
Он
се
енергично
и
достојанствено
обрте
игуману
:
—
Пријатељу
,
ја
нисам
дошао
овде
,
да
гледам
твоје
...
твоје
.
.
он
се
заплете
,
не
налазећи
у
мислима
речи
,
којима
би
назвао
игуманов
поступак
,
—
твоје
домаће
расправе
.
То
ти
остави
за
после
,
кад
ми
одемо
...
—
У
мој
манастир
нека
нико
не
улази
са
својим
уставом
!
дрекну
игуман
још
жешће
,
изговарајући
с
нагласком
и
с
неким
дивљим
задовољством
ову
руску
пословицу
,
коју
је
чуо
или
прочитао
негде
у
Богословији
.
—
Аха
,
тако
дакле
!
...
узвикну
гост
,
тргнувши
се
од
неочекивана
одговора
,
као
да
га
неко
поли
врелом
водом
.
Он
скочи
и
стаде
се
извлачити
иза
стола
,
изговарајући
некакву
претњу
,
псовку
...
Гости
пружили
руке
према
њему
,
задржавају
га
...
—
Мој
устав
!
...
мој
устав
!
грми
игуман
,
обрћући
главу
зиду
,
старајући
се
да
не
гледа
у
госта
,
који
већ
прелази
преко
собе
.
—
Оче
Саво
!
...
—
Остави
,
човече
!
—
Господин
-
игумане
!
—
Погрешило
дете
...
Повикаше
сви
гости
одједном
и
,
нашавши
полазну
реч
,
заџакаше
и
узвикнуше
сви
без
реда
.
—
Шта
чекате
!
грмну
игуман
на
момке
,
који
дохватише
преплашена
Николу
за
рамена
и
изведоше
га
на
ходник
,
пред
врата
.
Љубомир
,
стојећи
уз
врата
,
беше
се
загледао
у
чиновника
,
који
,
на
другој
страни
ходника
,
претрчаваше
од
једних
врата
другима
,
желећи
,
без
сумње
,
узети
какву
своју
ствар
,
без
које
неће
да
се
крене
на
пут
,
или
мож’да
,
узбуђен
,
не
знађаше
шта
би
друго
радио
.
Одједном
иза
његове
главе
нешто
необично
Фијукну
.
—
Ф-ф-фик
!
...
зачу
се
оштар
,
танак
глас
кроз
ваздух
и
за
њим
нешто
јаукну
...
Љубомир
се
сав
нађе
као
у
некој
тами
,
ништа
не
види
,
блене
пренераженим
,
исколаченим
очима
,
и
само
чује
,
после
сваког
фијука
,
онај
непознати
му
,
чудновати
,
слабачки
глас
,
који
он
никад
до
сад
није
чуо
.
»
Чиј
је
то
глас
?
ко
је
то
?
...
Викали
су
на
Николу
,
али
ово
није
његов
глас
...
То
неког
даве
...
видиш
како
је
скомолао
!
«
...
—
Доста
!
грми
иза
стола
;
у
ходнику
престаде
фијук
,
чује
се
нека
журба
,
преношење
некакве
клупе
,
чепају
и
шушкају
опанци
...
—
Онај
господин
оде
,
процмиле
Велимир
танко
,
бојажљиво
,
с
највећом
пажњом
у
гласу
.
—
Мој
устав
!
мој
устав
!
...
још
грми
игуман
,
не
видећи
од
љутине
шта
се
око
њега
дешава
.
И
учитељ
одједном
скочи
,
као
да
се
тек
сад
нечега
сетио
.
Блед
,
узбуђен
,
дркћући
вилицама
и
коленима
,
као
човек
,
који
хоће
нешто
непријатно
и
одсудно
да
учини
,
а
нема
довољно
смелости
,
окрете
главу
прозору
и
танким
гласом
проговори
:
—
Није
ни
мени
овде
место
,
где
људе
...
—
Седи
,
човече
!
гракнуше
гости
,
не
дајући
му
довршити
реченицу
ни
устати
.
—
Као
волове
...
узвикну
он
напослетку
и
искочи
иза
стола
.
—
Срећан
пут
!
срећан
пут
!
...
виче
игуман
и
блене
преко
свију
глава
,
не
гледајући
никога
посебно
.
—
Хо
...
таки
гости
!
...
ха-ха-ха
...
смеје
се
он
нервозно
и
иронично
,
гледајући
сад
сваког
госта
у
лице
.
—
А
,
даклем
тако
сас
трговачку
чест
!
...
Тако
ли
!
...
виче
један
дућанџија
бледећи
,
спремајући
се
да
устане
,
али
као
још
очекује
неће
ли
се
игуман
извинити
или
бар
задржати
га
.
—
Трговачка
чест
!
...
Ха-ха-ха
...
Ево
ти
је
!
игуман
се
тако
незгодно
лупну
,
да
сва
три
трговца
одједном
,
као
на
дроту
,
поскакаше
и
,
псујући
и
претећи
страшно
,
одјурише
из
манастира
.
Овај
поступак
дућанџија
доли
још
више
уља
у
распаљени
бес
игуманов
,
и
он
,
гледајући
несвесно
,
блесаво
још
ово
неколико
људи
,
повика
им
:
—
Лонцолизи
!
Манастирски
лонцолизи
!
...
сви
сте
једнаки
!
...
Начини
се
галама
,
гужва
,
врева
...
Сви
поскакаше
иза
столова
.
Братија
монаси
,
сматрајући
последњи
узвик
као
»
отпуст
«
,
нагоше
један
за
другим
,
погнутих
леђа
,
убрзаним
корацима
,
сваки
у
своју
ћелију
...
Гости
појурише
за
њима
,
а
ђаци
и
момци
,
видећи
се
овако
усамљени
на
ударцу
игуманова
страшна
погледа
,
клиснуше
куд
који
и
нестаде
их
у
шуми
...
Игуман
остаде
сам
.
После
неколико
тренутака
,
кад
не
остаде
живе
душе
у
дворишту
манастирском
,
кад
се
сви
гости
разбегоше
и
кад
сам
побратим
оде
у
механу
да
одигра
једног
џандара
на
овако
расположење
,
док
му
се
побратим-
игуман
одљути
,
а
то
ће
,
знао
је
он
,
бити
после
једног
доброг
сна
—
после
свега
тога
,
лагано
идући
,
ослушкујући
и
бришући
кецељом
уста
,
уђе
у
отворену
собу
тетка
,
и
мало
затим
поврати
се
,
водећи
игумана
,
готово
носећи
га
на
једном
рамену
,
на
које
се
овај
беше
тешко
наслонио
.
—
Кажем
ја
тебе
:
немој
мешати
вино
;
не
можеш
ти
да
поднесеш
све
.
.
Оволика
брука
!
Оде
човек
пешке
...
још
ако
не
нађе
коња
нигде
!
...
говори
она
једначито
,
онако
женски
,
без
наглашавања
и
уводи
га
у
његову
ћелију
.
—
Мој
устав
!
...
Лонцолизи
!
.
.
мрмља
игуман
,
не
видећи
више
никог
и
не
разумевајући
ништа
...
Игуман
почива
.
А
Љубомир
,
кад
се
разбегоше
сви
ђаци
и
момци
,
нађе
се
у
неприлици
:
побећи
ће
и
он
лако
,
али
шта
ћемо
ако
игуман
одједном
баш
њега
потражи
?
Сети
се
свога
редовног
посла
—
храњења
свиња
.
Истина
,
још
је
рано
за
то
,
али
ће
се
ипак
имати
ма
чим
одбранити
.
Оде
у
амбар
,
дохвати
торбу
с
кукурузом
и
оде
свињцу
.
Уз
пут
је
само
зверао
уплашено
,
освртао
се
често
,
гледајући
да
не
трчи
какав
гласоноша
за
њим
,
али
кад
зађе
у
чаир
,
обрастао
трњаком
,
ослободи
се
.
Набацао
је
клипове
суха
кукуруза
пред
гладне
халапљиве
свиње
,
и
кад
настаде
обичан
врусак
и
мљацкање
,
са
неизбежним
писком
мање
крмачице
,
од
које
какав
дрски
прождрљиви
нераст
хоће
да
отме
најслађи
залогај
,
па
је
претходно
пирне
њушком
у
слабину
,
крмачица
шчепа
зубима
клип
,
писне
опако
ради
обичаја
или
кокетарије
,
а
није
баш
што
је
боли
,
па
побегне
у
други
крај
,
нераст
се
обрће
журно
,
тражећи
плен
на
другој
страни
,
и
онда
настаје
мување
свиња
,
једно
поред
другог
,
јер
се
свако
нада
да
ће
затећи
још
које
зрно
код
другог
нејачег
;
кад
настаде
овај
свињски
метеж
,
Љубомир
се
замисли
...
»
Зашто
?
...
Шта
ово
би
?
«
...
питаше
се
у
мислима
,
чудећи
се
целом
овом
изненадном
догађају
и
не
разумевајући
га
још
ни
мало
.
Њему
све
изгледа
,
да
је
Никола
морао
овако
проћи
,
јер
је
дошла
његова
„
чреда
“
.
Видео
је
да
се
све
у
манастиру
врши
по
чреди
па
,
не
знајући
још
узрок
Николиној
казни
,
држао
је
да
му
је
дошла
чреда
,
па
квит
...
Сигурно
је
још
пре
његова
доласка
била
чреда
Велимирова
,
сад
је
Николина
прошла
,
и
онда
настаје
његова
!
Сад
је
,
дакле
,
настала
његова
чреда
!
...
Али
шта
да
ради
?
...
Да
ли
да
учини
онако
,
како
је
учинио
кад
белавка
уведе
говеда
у
стричеву
њиву
,
или
да
трпи
као
што
чине
Велимир
и
Никола
?
Све
,
све
...
али
би
му
баш
тешко
било
издржати
ту
чреду
,
онако
ни
за
што
.
Не
мари
да
ради
какав
хоћеш
посао
:
зар
не
чисти
штале
,
отимари
коње
,
храни
свиње
,
вуче
ђубре
на
њиве
...
и
то
он
,
некадањи
цензор
велике
гимназије
!
...
А
како
је
он
лепо
маштао
!
...
Да
учи
школе
,
све
...
све
да
изучи
,
па
да
буде
као
његов
некадањи
господин
;
онако
исто
да
подигне
једно
раме
,
да
се
устури
,
па
шеширај
кроз
чаршију
!
...
Истина
,
још
чешће
је
помишљао
на
митрополитово
служење
у
цркви
,
на
господско
држање
онога
синђела
,
за
кога
му
рекоше
да
ће
бити
владика
,
и
некако
је
нејасно
своја
маштања
мешао
са
тим
,
не
разумевајући
ни
сам
јасно
шта
жели
...
-—
Еј
,
ђаче
...
у
шта
си
се
загледао
!
викну
му
над
самим
ухом
неко
,
тањим
женским
гласом
,
који
одјекиваше
пријатно
.
Љубомир
се
трже
и
одскочи
од
врљика
,
на
које
се
беше
наслонио
.
Пред
њега
стаде
лепа
млада
женица
,
мале
црнпурасте
главе
,
кицошки
опремљена
и
намештена
;
насмеја
се
његову
страху
и
метну
му
руку
на
раме
.
—
Ти
се
жестоко
уплаши
!
—
Није
нешто
се
замислио
...
—
Е
,
богме
кад
се
таки
момци
замисле
,
ту
нешто
има
!
...
рече
она
шаљиво
,
смејући
се
и
стежући
још
више
раме
Љубомирово
,
који
се
стараше
да
се
ослободи
незгодна
терета
.
—
Ти
си
Љубомир
,
је
ли
...
новајлија
?
запита
она
,
гледајући
му
пажљиво
лице
и
цео
стас
,
као
да
је
рада
оценити
га
овим
једним
погледом
.
Израз
њена
лица
,
после
овога
прегледа
,
гласио
је
:
»
Тс
...
није
баш
ствари
,
али
тек
ко
зна
!
«
...
—
Ја
,
одговори
Љубомир
,
кријући
очи
и
вртећи
се
под
њеном
руком
.
—
Морее
...
отеже
она
у
смеху
,
ти
се
канда
бојиш
мене
?
—
Јок
,
море
...
Него
да
идем
...
игуман
је
љут
.
—
Зашто
?
...
Стој
!
викну
жена
радознало
.
Љубомир
се
замисли
:
да
ли
треба
овај
догађај
причати
сваком
?
Каза
јој
само
да
је
растерао
госте
и
да
су
се
сви
разбегли
.
—
Баш
добро
!
узвикну
жена
обрадована
.
Онда
иди
па
кажи
Васи
да
га
чекам
овде
.
—
А
,
ти
си
то
!
рече
Љубомир
ослобођен
,
сетивши
се
,
из
Николина
причања
,
која
ће
то
бити
.
—
Не
смије
ти
он
сад
носа
помолити
из
његове
собе
...
Кажем
ти
:
сви
се
разбегоше
,
ко
врапци
...
—
Што
?
—
Па
од
игумана
,
море
.
—
Аха
...
не
бригај
за
то
.
Спава
сад
ваш
игуман
ко
заклан
.
Само
ти
пожури
.
—
Не
брини
ти
.
Казали
су
мени
да
Васу
свакад
треба
послушати
за
то
,
избрбља
он
и
насмеши
се
ширетски
.
—
Ене
де
!
рече
изненађена
жена
поцрвеневши
.
Добро
баш
...
Кад
се
закалуђериш
,
довешћу
ти
једну
моју
прију
;
таман
ће
дотле
порасти
.
—
Нека
,
не
треба
!
...
јок
!
виче
момак
у
забуни
,
вешајући
торбу
о
раме
.
—
Не
треба
сад
,
ја
како
...
А
после
неће
моћи
ни
једна
жена
проћи
на
миру
поред
тебе
.
Реци
му
нек
’
пожури
,
очију
ти
!
узвикује
она
за
Љубомиром
,
који
готово
побеже
од
овог
саблажњивог
обора
.
Дошавши
у
кухињу
,
Љубомир
затече
све
калуђере
и
ђаке
око
тетке
.
Максим
и
Арсеније
наклопили
се
у
једном
углу
,
не
гледајући
никуд
у
страну
,
над
некаквим
печењем
,
па
обојица
држе
у
једној
руци
велико
парче
,
резерву
,
док
другом
руком
приносе
друго
парче
великим
гладним
устима
и
кидају
га
одлучно
једрим
чврстим
зубима
.
Василијан
нешто
весело
прича
,
шетајући
по
кухињи
,
режући
оштрим
ножићем
бутић
младе
јагњетине
и
залажући
се
полако
,
као
сит
човек
,
коме
се
не
једе
после
добра
ручка
.
Велимир
и
Никола
сели
уз
други
чанак
,
па
и
они
пребирају
и
стругућу
ножићима
некакве
кости
,
слушајући
причање
Василијаново
.
Љубомир
уђе
у
кухињу
узнемирен
и
уплашен
,
не
знајући
још
шта
ће
затећи
после
данашњег
окршаја
,
али
се
запрепасти
,
кад
угледа
како
Василијан
весело
прича
и
како
га
Никола
и
Велимир
,
са
осмехом
на
устима
,
слушају
.
Као
да
није
ништа
ни
било
!
И
њихови
погледи
као
да
му
веле
:
»
Ништа
,
ет
’
...
све
је
као
обично
...
у
реду
«
...
-
Хи-хи-хи
...
Еве
га
...
бегунац
!
...
Гле
ти
ширечине
ваљевске
:
хранио
човек
свиње
у
подне
!
...
Хи-хи-хи
.
.
дочека
га
Василијан
.
—
Е
,
роде
,
ти
си
најпаметнији
!
вели
му
Арсеније
,
кидајући
месо
са
веселим
блаженим
изразом
на
лицу
.
—
М-м-ма
...
мумла
нешто
и
Максим
,
гутајући
последњи
залогај
и
загледајући
брижно
и
пажљиво
у
суд
са
костима
,
надајући
се
још
каквом
затуреном
парчету
.
Али
видевши
да
су
му
наде
узалудне
,
поклопи
округласти
трбух
обема
рукама
,
на
шта
се
из
самог
трбуха
разлеже
оно
пресито
грубо
штуцање
:
хап
!
...
—
Тето
,
да
се
залије-е
!
...
хап
!
промрмља
он
,
гледајући
нејасно
влажним
и
блесастим
погледом
.
—
Подај
му
,
Љубо
,
ово
стакло
са
полице
,
па
седи
и
ти
да
једеш
,
рече
тетка
пребирајући
рукама
суве
шљиве
,
које
држаше
на
крилу
расуте
.
—
Хи-хи
...
причекај
,
оче
Максо
,
ја
сам
пречи
,
приђе
весељак
полици
,
дохвати
стакло
па
наже
.
—
Е
,
брајко
,
оногај
...
нећемо
тако
,
не
!
...
ускипе
Максим
и
хтеде
скочити
,
али
нађе
да
му
је
лакше
само
махнути
руком
,
као
да
брани
пилиће
од
јастреба
,
који
се
спушта
одозго
.
Е-е
...
чека-а-ај
...
хап
!
Кад
Василијан
даде
стакло
друговима
,
Љубомир
га
лагано
повуче
за
мантију
и
,
значајним
изразом
на
лицу
,
прошапта
му
:
—
Амо
де
!
Калуђер
приђе
другом
празном
углу
.
Љубомир
му
,
са
неком
тајанственошћу
и
оном
неотесаном
сељачком
,
бејаги
поверљивом
мимиком
,
осврћући
се
бојажљиво
,
прозбори
:
—
Чека
те
она
...
твоја
,
код
обора
.
Рекла
да
појташ
...
Василијан
поцрвене
,
збуни
се
па
оштро
погледа
зачуђена
Љубомира
и
пође
вратима
.
—
Ха-ха-ха
...
разлеже
се
општи
смех
.
—
Обуци
,
роде
,
стару
антерију
,
добацује
му
Арсеније
,
гладећи
руком
стакло
с
вином
.
—
Де
,
ви
ђаволи
!
...
виче
им
тетка
,
смешећи
се
и
обарајући
очи
стидљиво
,
са
изразом
на
лицу
,
који
вели
:
»
Ја
ви
не
разумем
те
ствари
,
али
знам
да
је
то
нешто
онако
...
шарено
«
...
—
Тето
,
ђаволе-е
...
Од
недеље
је
моја
чреда
.
И
ти
долазиш
под
моје
,
оногај
...
како
ћу
рећи
...
под
моју
власт
.
Хап
!
Ђаволе-е
...
отеже
Максим
тромо
,
а
на
лицу
му
јасно
извајан
онај
ширетски
,
специјално
калуђерски
осмех
кад
говоре
са
женама
,
које
им
се
допадају
.
У
том
осмеху
исписана
је
бездна
грешне
пожуде
,
ширетлука
и
нечега
што
највише
личи
на
љубавни
занос
,
а
није
то
.
Сликарска
четкица
могла
би
то
најбоље
представити
.
Љубомир
,
узимајући
у
руке
парче
меса
,
начуљи
уши
кад
се
помену
чреда
.
»
Хм
,
видиш
...
одиста
иде
све
по
чреди
!
«
...
—
Довешћу
ја
теби
луду
Петрију
,
нек
’
ти
се
нађе
на
чреди
,
одговори
тетка
смејући
се
.
—
Е
,
немој
болан
,
оногај
...
Зар
тако
наша
...
како
ћу
рећи
...
наша
љубав
?
—
Љубиле
те
свраке
,
како
си
леп
!
—
А
зар
је
ови
Арсеније
...
хап
!
...
лепши
од
мене
?
—
Ко
и
ти
.
—
А
игуман
?
прошапта
Максим
опрезно
,
гледајући
на
затворено
прозорче
.
—
Хм-м
...
махну
тетка
главом
претећи
,
па
продужи
рад
уозбиљена
лица
.
Чим
седе
Љубомир
уз
другове
,
Никола
се
насмеши
на
њега
,
пруживши
му
лепо
парче
меса
.
Љубомир
га
погледа
зачуђено
.
—
Шта
је
,
море
...
збори
му
полугласно
Велимир
:
ти
мислиш
њега
су
убили
?
—
Славе
ти
,
је
л
’
те
бољело
?
пита
га
Љубомир
наивно
,
са
изразом
искрена
учешћа
у
његову
страдању
.
—
Ха-ха-ха
,
смеју
се
оба
ђака
,
а
Љубомир
преноси
зачуђен
поглед
с
једног
на
другог
.
—
Зар
би
нас
смео
ко
тако
тући
,
да
нас
заболи
!
рече
Велимир
.
—
А-а
...
досећа
се
Љубомир
.
Ама
зашто
те
оно
’
нако
...
због
чега
то
?
...
—
Што
нисам
ишао
на
чесму
,
него
наточио
из
видрице
,
насмеја
се
Никола
.
—
Их
,
како
познаде
!
А
ја
мишљах
да
је
то
по
чреди
...
—
Како
...
кака
чреда
?
Љубомир
им
каза
како
је
мислио
.
Велимир
то
исприча
осталима
.
Настаде
грохотан
смех
...
—
Е
,
роде
,
то
не
би
ваљало
за
тебе
,
рече
му
Арсеније
,
смејући
се
весело
.
—
Он
то
вели
,
оногај
...
ко
што
ћемо
ја
и
тетка
сад
од
недеље
...
хап
...
на
чреду
.
Љубомиру
долазе
ове
ствари
све
замршеније
и
чудноватије
.
До
сад
је
мислио
да
има
бар
неки
ред
за
све
догађаје
,
а
сад
нешто
друго
:
тукли
га
штаповима
унакрст
,
и
није
га
болело
,
и
није
му
,
каже
,
ништа
.
И
тако
—
ништа
није
ни
било
!
А
овамо
опет
Максим
помиње
чреду
!
Чудновато
!
...
XИИИ
Једва
једном
!
Добио
је
дозволу
да
чита
житија
светих
.
Игуман
се
најпре
противио
,
није
дао
ни
поменути
.
Какво
читање
сад
,
кад
треба
највише
радити
,
рекао
је
тетки
,
која
је
вазда
у
сличним
случајевима
вршила
посредничку
улогу
између
свију
манастирских
житеља
с
једне
,
и
игумана
с
друге
стране
.
Доста
му
је
за
сад
оно
,
што
је
од
мене
научио
,
вели
игуман
,
а
нешто
је
ваљад
’
утувио
и
из
пјенија
.
Шта
је
то
Љубомир
могао
од
игумана
научити
?
Седећи
једне
недеље
по
подне
испаван
,
надувена
и
туробна
лица
,
игуман
чује
у
трпезарији
певање
.
То
су
калуђери
са
ђацима
па
и
момцима
—
ко
је
хтео
—
држали
сваконедељно
веџбање
у
црквеном
певању
.
То
је
био
редован
час
,
али
је
игуман
,
кад
се
присети
,
почешће
наређивао
да
се
држе
и
ванредни
часови
.
Шта
би
се
радило
на
дугим
зимским
ноћима
него
то
!
Чувши
певање
,
игуман
рече
у
себи
:
аха
!
и
тај
узвик
као
да
га
наведе
на
неке
мисли
.
»
Ето
,
уче
...
то
је
лепо
,
мисли
игуман
.
То
је
у
моју
славу
...
Кад
,
рецимо
,
дође
у
манастир
владика
или
тако
неко
од
оних
великих
...
оних
,
хм
...
па
ови
моји
запевају
,
све
се
тресе
...
Обешењаци
Василијан
и
Никола
певају
као
славуји
...
Владици
мило
;
погледа
ме
благонаклоним
погледом
,
па
се
обрне
,
рецимо
Велимиру
и
запита
га
«
...
При
овоме
игуман
одједном
скочи
и
погледа
око
себе
незадовољно
.
Дође
му
на
памет
:
ако
владика
запита
што
,
на
пример
из
литургике
...
А
ни
његови
калуђери
,
камо
ли
ђаци
,
не
знају
ни
окучити
...
Ништа
,
ама
баш
ништа
!
До
сад
је
владика
попио
његове
монахе
на
веру
;
не
пита
их
ништа
;
ко
вели
:
Савини
ђаци
морају
ваљати
.
Али
се
Сава
сваке
године
по
два-три
пута
овако
присећао
и
чинио
ово
што
сад
чини
.
Игуман
уђе
у
трпезарију
,
сви
поскакаше
,
певање
одједном
умукну
.
—
Сад
ћемо
литургику
,
рече
игуман
седајући
тромо
на
своје
место
.
Момци
изиђоше
одмах
,
јер
не
беху
достојни
слушати
ове
ствари
.
И
такав
је
ред
...
Калуђери
и
ђаци
погледаше
Максима
,
као
што
се
гледа
неко
,
кога
ће
сад
да
нагараве
,
а
Максим
,
чувши
за
литургику
,
погледа
плашљиво
око
себе
,
очекујући
да
Бог
учини
чудо
и
да
га
спасе
од
»
наступајућег
истјазанија
«
.
Па
видевши
да
се
ова
чаша
мора
испити
,
обори
главу
покорно
са
уздахом
и
изразом
на
лицу
,
који
као
да
вели
:
Буди
воља
твоја
,
Господе
!
...
Сва
су
предавања
игуманова
била
једнака
:
узимат
је
,
из
педагошких
обзира
,
облик
диалога
,
и
то
само
између
игумана
и
Максима
.
Игуман
мрдну
оком
на
ону
страну
,
где
сеђаше
Максим
и
повуче
крај
уста
у
страну
.
Василијан
се
насмеши
,
а
Максимово
лице
дошло
бледо
и
некако
онако
...
необично
.
—
Оче
Максиме
,
поче
игуман
неким
особитим
наставничким
тоном
,
из
кога
јасно
провирује
иронија
.
—
Шта
оно
рекосмо
пре
о
значењу
св
.
престола
за
време
вршења
св
.
литургије
?
Како
оно
веле
свети
оци
?
...
Овога
се
питања
отац
Сава
најжешће
бојао
на
испиту
у
Богословији
,
па
је
њиме
у
манастиру
почињао
сва
своја
предавања
.
—
Хм
...
оногај
...
поче
Максим
онако
исто
,
као
што
је
вазда
,
небројено
пута
почињао
своје
одговоре
.
За
јасле
већ
зна
се
...
и
то
тако
...
јасле
,
јасле
...
—
Ама
каке
јасле
?
—
Јасле
,
брате
,
витлејемске
,
оногај
...
преставља
свети
престо
,
одговори
Максим
мало
набусито
,
као
човек
коме
сметају
мислити
.
—
Е
,
добро
...
Али
у
које
време
?
—
Хм
.
.
помози
ми
казати
...
оногај
...
развуче
Максим
онако
исто
,
како
је
и
до
сад
одговарао
;
али
сад
одједном
избаци
нешто
ново
.
До
сад
је
он
отезао
,
гњавио
,
мрмљао
и
није
знао
дати
никаква
одговора
;
игуман
се
смешкао
иронично
,
да
тиме
забашури
и
своје
незнање
и
прелазило
се
на
друго
питање
...
Али
сад
Максим
,
не
знајући
ни
сам
зашто
,
повика
:
јеванђеље
,
брате
...
оногај
,
кад
се
положи
на
св
.
престо
...
онда
!
Ето
ти
!
...
Игуману
се
замрзе
осмех
на
уснама
,
он
прошара
очима
преко
свију
лица
,
тражећи
да
прочита
на
њима
:
је
ли
правилан
одговор
,
па
не
видећи
ништа
до
љубопитне
погледе
управљене
на
себе
,
пређе
на
друго
питање
.
—
А
шта
оно
још
представља
св
.
престол
?
—
Хм
...
Голготу
представља
...
и
њу
,
ја
.
—
У
које
време
?
Овде
се
мора
поменути
,
да
често
поновљени
непријатни
догађаји
натерају
и
најглупљег
човека
,
да
их
малко
психолошки
промотри
.
Тако
је
било
и
с
Максимом
.
Ови
диалози
изишли
су
му
на
врх
главе
,
и
он
је
стао
мало
боље
размишљати
о
њима
.
Учинило
му
се
сумњиво
ово
игуманово
прећуткивање
,
и
мало
по
мало
,
у
њему
се
утврди
мисао
:
да
ни
игуман
не
зна
ове
ствари
.
Првим
одговором
учинио
је
пробу
,
па
ослобођен
игумановим
ћутањем
,
реши
се
да
му
тако
одговара
до
краја
.
—
У
које
време
?
понови
Максим
игуманово
питање
,
па
одједном
избаци
:
на
входу
,
брате
...
на
великом
.
Игуман
опет
поћута
значајно
,
стави
му
још
два
питања
,
на
која
Максим
одмах
и
наопачке
одговори
,
па
ућута
.
Дуго
тако
постаја
.
Зави
дебелу
цигару
од
сеоског
,
накрижаног
крупно
,
дувана
,
запали
је
и
стаде
гледати
кроз
облак
дима
,
који
се
према
самом
прозору
колутао
.
—
То
већ
нека
...
прекиде
игуман
ћутање
,
то
је
онако
,
узгред
...
Него
дела
да
пређемо
целу
литургију
.
Кажи
ти
мени
...
игуман
отеже
,
састављајући
у
памети
питање
.
Калуђери
се
пренуше
.
Они
су
знали
да
игуман
зна
доста
добро
протумачити
целу
литургију
,
али
га
је
мрзило
да
улази
у
то
.
Њему
је
импоновало
само
оно
,
што
он
не
разуме
;
а
што
он
зна
,
држао
је
да
знају
сви
.
Због
тога
се
до
сад
и
заустављао
на
ситницама
,
те
су
његови
слушаоци
сматрали
ова
предавања
као
занимљиву
шалу
са
Максимом
,
а
Максим
—
као
велике
муке
овог
света
...
Али
сад
,
ево
,
хоће
баш
од
истине
...
Међутим
игуман
поче
из
средине
.
Објасни
доста
добро
најглавнији
део
литургије
,
па
се
осети
заморен
.
»
Е
,
ово
се
баш
потеже
јуначки
!
«
као
да
говораше
његово
лице
...
Он
стаде
запиткивати
како
иде
са
певањем
.
За
Љубомира
рече
му
Василијан
:
—
Баш
не
може
никако
да
обрне
први
глас
.
Одговарање
,
онако
што
је
краће
:
господи
помилуј
,
подај
господи
...
то
зна
.
Али
оне
дуже
...
—
Нека
учи
!
нека
учи
!
прекиде
га
игуман
устајући
иза
стола
.
Кад
беше
на
вратима
,
он
процеди
:
стакло
!
а
то
је
значило
,
да
је
време
за
ракију
.
И
тако
,
Љубомир
је
чуо
до
сад
једно
предавање
,
и
дваестину
пута
мучио
се
од
сваке
руке
да
погоди
онај
полутон
,
којим
се
почиње
први
глас
.
И
од
једног
и
другог
посла
не
беше
успеха
...
Сад
је
добио
велику
дебелу
књигу
,
какве
никад
у
животу
није
видео
.
Остраг
на
корицама
беше
руком
исписано
:
„
Житија
свјатих
;
декемврији
—
февруа
.
«
,
а
више
тога
,
на
марки
:
№
9
.
Уздрхталим
рукама
,
са
журним
погледом
,
превртао
је
прве
листове
,
на
којима
беху
»
предисловије
«
,
некакво
»
извјешченије
«
и
још
неке
друге
ствари
,
на
које
он
не
сврну
пажњу
.
Нађе
прво
житије
:
»
Памјат
свјатаго
пророка
Наума
«
и
прочита
га
на
душак
,
јер
је
имало
свега
двадесет
један
ред
.
Одједном
се
осети
као
човек
који
се
веома
преварио
у
очекивању
.
»
3ар
ми
је
то
како
житије
!
Прореко
само
за
оно
језеро
,
то
ти
је
свега
!
«
...
А
њему
су
казивали
,
кад
се
почне
које
лепо
житије
читати
,
не
може
се
човек
одвојити
лако
од
њега
...
Како
би
било
да
не
чита
редом
?
Преврте
подоста
листа
и
нађе
:
»
Житије
и
подвиги
преподобнаго
оца
нашего
Сави
освјашченаго
«
.
Поче
читати
са
некаквим
непријатним
предуверењем
,
али
се
,
после
дваестину
реда
,
сав
задубе
у
читање
...
Стајаше
тамо
написано
о
овоме
преподобном
,
да
се
као
»
осмољетен
...
отверже
всјех
имјенији
,
и
шед
в
манастир
,
пријат
на
сја
ангелски
образ
«
...
»
Боже
,
ово
је
...
ово
је
оно
!
...
узвикује
Љубомир
,
прекидајући
читање
од
узбуђења
.
У
осмој
години
,
па
у
манастир
«
...
После
већ
чита
даље
како
ђаво
куша
Саву
освећеног
имањем
,
па
после
,
богме
,
и
женидбом
и
још
многим
саблазнима
,
али
дете
остаје
стално
»
трудами
и
воздержанијем
умершчвљаја
тјело
своје
«
...
У
прекидима
,
кад
добије
времена
,
преврће
Љубомир
лист
по
лист
ове
необичне
књиге
,
а
уз
образе
му
вазда
појури
некаква
ватра
,
цело
му
тело
обузме
пријатна
топлина
,
срце
му
се
некако
стегне
,
не
зна
ни
сам
:
да
ли
плашљиво
или
радосно
.
Чита
занесен
;
понеки
пут
прекине
читање
каквим
узвиком
и
краћим
размишљањем
,
у
коме
је
обично
стављао
себе
на
место
онога
свеца
,
чији
живот
чита
...
Негде
наиђе
на
велику
сличност
са
собом
,
и
то
га
необично
порази
.
За
св
.
Спиридона
Тримитинског
пише
:
„
От
дјетства
своего
пастух
бје
овчиј
«
...
»
Ето
,
узвикује
Љубомир
:
чувао
овце
и
козе
,
ка
и
ја
по
Маљену
,
па
постао
владика
,
и
гледај
само
каква
је
чуда
починио
...
Васкрсао
мртво
дете
!
«
...
И
у
његовој
занесеној
главици
он
већ
ствара
слику
...
Он
,
обучен
у
епископско
одело
,
стоји
на
једном
брежуљку
,
а
Милка
,
она
ђаволаста
Милка
,
носи
своје
умрло
дете
и
ставља
га
пред
његове
ноге
...
наравно
,
док
је
он
постао
владика
,
дотле
се
она
удала
и
има
дете
...
Гледајући
неисказану
тугу
на
њену
лицу
,
он
пролива
сузе
и
виче
детету
:
»
Чедо
,
устани
!
«
...
Дете
устаје
,
и
настаје
...
онако
...
Љубомир
се
трже
.
»
Видиш
,
и
мене
почео
нечастиви
да
куша
!
...
Шта
ми
износи
пред
очи
!
«
...
и
он
се
удубљује
даље
у
читање
,
осећајући
у
исто
време
велику
пријатност
од
прошлог
маштања
;
осећајући
да
га
опет
нешто
вуче
да
још
мало
промашта
...
Он
зна
да
је
то
нечастиви
,
али
се
обично
брзо
занесе
,
заборави
све
»
бјесе
«
и
преда
се
слатком
,
заносном
сањању
...
Овако
је
ишло
све
,
док
не
наиђе
на
»
Житије
преподобнаго
отца
нашего
великога
«
.
Толико
пута
је
слушао
да
је
Антонијево
житије
једно
од
најлепших
и
најзанимљивијих
.
Говорили
су
му
и
калуђери
о
томе
житију
,
и
ако
га
ниједан
није
читао
,
него
се
знало
онако
,
по
предању
...
Чуо
је
и
пре
тога
,
од
неких
богословаца
,
да
је
Антонијево
житије
написано
најозбиљније
,
да
га
је
морао
писати
какав
спреман
човек
и
да
је
тако
препуно
поуке
и
праве
богословске
науке
,
да
је
довољно
прочитати
га
марљиво
и
разумљиво
,
па
као
да
си
свршио
целу
школу
...
Љубомир
се
загледа
у
ова
црна
,
кривуљава
,
незграпно
израђена
црквено-словенска
писмена
као
у
неку
светињу
.
Стаде
превртати
листове
,
да
види
колики
је
животопис
...
Преко
четрдесет
листова
.
Читава
књига
!
...
Са
великом
побожношћу
и
страхопоштовањем
младић
намести
црвену
,
масну
вунену
залогу
на
почетак
животописа
,
затвори
књигу
и
остави
је
под
главу
.
Сад
се
није
могла
почињати
овако
озбиљна
ствар
:
треба
сачекати
какав
већи
празник
,
и
онда
почети
читање
.
XИВ
Лето
у
манастиру
није
претрпано
разноврсним
,
непрекидним
пословима
,
као
у
сеоској
кући
.
Посао
парохиски
готово
сасвим
застаје
:
обреде
се
последњи
свечари
,
ђурђевци
,
обнесу
се
мајске
сеоске
литије
,
па
се
онда
калуђери
сити
набеспосличе
чак
до
јесени
.
Тек
понеки
пут
ако
их
узнемири
по
нека
бабињара
,
којој
је
крив
октобарски
или
новембарски
казан
,
или
се
пријави
која
побожна
душа
за
молитву
.
Манастири
не
раде
своја
имања
,
него
их
дају
на
наполицу
.
Тако
је
доиста
и
корисније
.
Само
гаје
винограде
сами
,
и
то
им
је
најглавнији
пољски
посао
.
Покосе
ливаде
,
отресу
воћњаке
,
испеку
ракију
—
све
снагом
надничарском
.
Зими
се
заради
много
,
те
се
има
са
чим
летина
средити
.
Али
за
ђаке
манастирске
лето
је
доиста
право
»
искушење
«
.
Ко
издржи
цело
лето
и
не
побегне
,
тај
је
довољно
искушан
.
На
њих
се
свали
сав
посао
огромне
куће
,
јер
момци
имају
сваки
своју
»
струку
«
,
па
ни
један
неће
да
чује
за
оно
,
што
не
спада
у
његову
»
специјалност
«
.
А
ђаци
су
,
уз
то
,
обавезни
да
се
,
поред
других
послова
,
брину
и
о
ономе
,
што
је
посао
коњушарев
,
говедаров
,
чобанинов
,
шумарев
,
воденичарев
...
Треба
одгајити
и
уредити
огромне
градине
манастирске
са
разноврсним
поврћем
;
треба
уређивати
читаву
њиву
,
која
је
засејана
самим
пасуљем
—
главном
храном
сваког
манастира
,
па
другу
,
која
је
засејана
сточном
репом
,
па
трећу
засејану
детелином
,
па
подизати
неке
многе
а
веома
потребне
привремене
оградице
од
трња
или
облица
...
Кад
је
лепо
време
—
трчи
праши
,
плеви
,
окопавај
;
кад
је
киша
—
трчи
сади
расад
;
кад
је
ветар
—
трчи
намештај
гране
да
не
однесе
...
Тек
има
се
посла
доста
.
Љубомир
не
доби
времена
ни
да
се
одмори
честито
.
Уздисао
је
под
теретом
тешка
посла
,
али
се
никад
није
пожалио
,
никад
му
рад
није
био
противан
.
Из
многих
житија
,
која
је
успео
прочитати
,
видео
је
да
су
сви
светитељи
избегавали
нерад
и
да
су
у
раду
налазили
помоћи
за
постизање
своје
тешке
задаће
.
Сви
су
се
трудили
.
И
епископи
су
обрађивали
њиве
,
жњели
,
копали
...
Па
зар
да
избегава
рад
он
,
који
се
тврдо
решио
да
следује
стопама
оних
који
су
цео
живот
свој
посветили
великој
заветној
мисли
—
служењу
Богу
...
Прочитао
је
доста
других
,
краћих
ну
лепих
,
животописа
,
и
већ
је
по
њима
створио
себи
,
не
још
сасвим
јасан
,
али
ипак
одређен
правац
живота
.
Рад
и
велики
умор
не
даваху
му
воље
за
дуга
маштања
;
он
прочита
,
на
допаду
,
неколико
листа
па
,
не
размишљајући
много
,
рекне
у
себи
:
»
Овако
ћу
и
ја
,
баш
овако
исто
«
...
И
опет
је
настављао
прекинути
посао
.
Тек
понеки
пут
га
,
усред
какве
журбе
,
заустави
троми
Максим
промуклим
отегнутим
узвиком
:
‘
—
Ехе-еј
...
момче
!
Љубомир
му
прилази
са
поштовањем
и
озбиљношћу
,
како
обично
прилази
свима
калуђерима
.
—
А
ти
...
шта
то
?
—
Бројим
виле
за
сутра
,
за
плашћење
.
—
А-а-а
!
...
М-м
...
Како
би
било
да
ми
донесеш
са
чесме
,
ама
оногај
...
да
разладиш
стакло
...
Љубомир
га
послуша
.
—
Шта
ти
има
у
том
...
тој
библији
...
како
ли
се
...
Дела
ми
баш
испричај
.
Љубомир
стане
причати
редом
.
—
Зар
то
...
ха-ха-ха
...
Па
то
су
паремије
...
оне
знаш
,
за
велике
празнике
...
Де
још
...
Љубомир
прича
,
а
Максим
само
узвикује
:
»
Знам
,
знам
...
то
се
чита
о
Сретењу
,
то
о
Благовестима
...
то
је
псалтир
«
...
А
кад
Љубомир
пређе
на
Нови
Завет
,
он
викну
:
»
То
је
јеванђелије
!
«
...
—
Па
шта
игуман
прича
оно
пре
,
знаш
кад
си
дошо
,
да
не
зна
цело
!
...
Ха-ха
...
А
ја
,
богме
,
знам
!
...
Љубомир
се
чуди
.
Сви
веле
да
Максим
не
зна
баш
ништа
,
а
оно
видиш
...
И
оно
пре
,
кад
га
пита
игуман
,
како
одговара
!
...
Да
ли
то
они
њега
сви
мрзе
,
или
говоре
тек
’
нако
?
...
—
А
у
тој
гимназији
...
је
ли
тешко
?
пита
Максим
после
краћег
ћутања
.
—
Па
...
како
коме
.
Има
их
доста
што
не
могу
ништа
да
утуве
,
а
ја
сам
знао
доста
...
—
Како
’
но
...
оногај
...
што
учите
о
камењу
?
...
Нешто
ми
Никола
наказива
.
—
Минералогија
?
пита
Љубомир
сагибајући
главу
.
—
Мирен
...
и-хи-хи-хи
!
...
Како
рече
,
вјере
ти
?
...
мир
...
ала
,
да
могу
утувити
!
Љубомир
понови
отегнуто
,
на
слогове
:
—
Ми-не-ра-ло-ги-ја
.
—
Ми-рена
...
а-јак
!
...
Их
да
ми
је
то
научити
!
...
Игуман
то
не
зна
,
је
ли
?
—
Ја
бих
реко
да
зна
,
одговори
Љубомир
неодлучно
.
—
М-м
...
реко
би
!
...
Не
зна
,
мој
брате
.
Не
зна
ни
оно
што
мене
пита
,
само
нас
плаши
.
Љубомир
види
да
га
Максим
задржава
од
беспослице
,
из
дуга
времена
,
па
налази
начин
те
га
оставља
сама
.
На
другом
крају
наиђе
на
Арсенија
,
види
га
где
седи
у
хладу
,
на
крилима
му
читава
пласка
разне
зелене
и
осушене
траве
,
коју
је
до
сад
пребирао
и
остављао
сваку
засебно
у
велике
дуванске
или
бакалске
кесе
.
Али
је
сад
прекинуо
рад
;
завуко
обе
руке
под
појас
,
превија
се
главом
и
целим
телом
чак
до
колена
,
и
уз
то
гласно
набраја
:
—
Еј
,
мој
Арсо
,
мој
кукавче
сињи
...
баш
ти
се
не
да
,
јаднику
,
живети
!
...
УФ-Ф
!
...
Наслади
се
,
ко
човек
,
са
две
ћасе
бураније
и
ћасом
купуса
,
а
он
,
паклени
створ
,
завија
као
утегом
...
вије
,
вије
,
вије
...
А
слатко
ти
гутати
буранију
,
несрећо
!
...
зинеш
као
хала
,
кад
је
осетиш
!
...
узвикује
он
и
све
више
гњави
песницама
свој
несрећни
стомак
,
који
га
тако
немилосрдно
мучи
.
—
Други
свет
,
кад
га
боли
стомак
,
бар
не
може
ништа
јести
,
а
ово
...
мастан
камен
би
прогутало
и
самлело
!
...
Видиш
,
и
ово
не
ваља
што
ми
Теофило
пише
за
квасију
и
слатку
папрат
.
Попио
сам
данас
десет
чаша
те
ракије
,
па
ништа
...
»
Најбоље
да
потражим
од
тетке
сира
и
хлеба
,
то
ће
га
умирити
.
Чим
што
поједем
,
одмах
се
забави
...
И
куд
нађе
баш
данас
,
кад
ме
она
чека
!
Него
,
дотле
ће
престати
,
чим
једем
«
.
—
Е
,
роде
,
од
куд
ти
?
викну
он
гласно
,
кад
наиђе
Љубомир
.
Ђак
му
каза
и
пође
.
—
Хм
...
чекај
де
...
Арсеније
се
стаде
мислити
,
зашто
му
је
оно
мало
пре
требао
ђак
;
сад
не
може
човек
ни
да
их
види
лако
,
а
њему
је
баш
нешто
требао
,
али
шта
оно
беше
?
Љубомир
се
досети
јаду
,
па
рече
:
—
Игуман
ме
послао
.
То
је
био
довољан
заклон
,
да
му
Арсеније
не
сме
ништа
наредити
.
И
он
оде
,
мислећи
о
малопрешњем
Арсенијеву
јадиковању
.
»
И
то
је
Божје
кушање
.
Баш
као
онај
преподобни
...
како
’
но
се
зваше
...
Али
није
!
Кушање
се
даје
онима
,
који
су
Богу
веома
омиљели
.
А
ово
је
’
нако
,
нека
казна
«
...
Једног
дана
,
пред
подне
,
дође
у
манастир
један
постарији
свештеник
,
обучен
фино
,
са
дрвеном
поставом
на
мантији
и
црвеним
појасом
.
Љубомиру
се
учини
познат
попа
,
виђао
га
је
у
Београду
,
али
не
зна
шта
беше
тада
.
Биће
од
оних
из
конзисторије
.
У
дворишту
не
беше
никог
другог
;
кочијаш
,
који
је
довезао
попа
,
сврнуо
је
сам
у
манастирску
шталу
.
Љубомир
притрча
госту
гологлав
.
—
Где
је
игуман
?
запита
гост
,
разгледајући
по
дворишту
онако
,
како
обично
разгледамо
добро
познато
нам
место
,
после
дужег
одсуствовања
.
»
Све
исто
!
све
исто
!
«
као
да
говораше
тај
поглед
,
прелетајући
са
испуцаних
,
ољуштених
зидова
црквених
на
полусухе
старе
воћке
око
амбара
,
који
се
добро
накривио
у
страну
...
—
Д-д
...
да
га
зовнем
?
замуца
Љубомир
,
не
смејући
казати
да
је
отац
Сава
још
јутрос
,
после
издатих
наредаба
,
по
учестаном
у
последње
време
обичају
,
сишао
у
подрум
,
и
неће
изићи
отуд
,
докле
га
тетка
не
изведе
,
а
тетка
му
не
сме
прићи
,
док
се
он
добро
не
напије
.
—
Кажи
ми
где
је
,
шта
ћеш
га
звати
!
одговори
гост
одлучно
.
—
У
подруму
,
прошапта
Љубомир
бојажљиво
.
—
Хајде
,
да
ми
покажеш
.
Љубомир
одведе
госта
до
уласка
и
поможе
му
сићи
низ
стрме
,
дуге
степенице
,
које
воде
у
простран
и
мрачан
манастирски
подрум
.
Задахну
их
онај
познати
подрумски
дах
,
у
коме
има
не
само
алкохолног
мириса
,
него
је
уз
њега
још
нешто
,
што
не
личи
ни
на
шта
друго
.
У
једном
крају
подрума
светлуца
запаљено
видело
,
те
показује
госту
правац
,
којим
му
ваља
ићи
.
Љубомир
застаде
на
последњој
степеници
.
Знао
је
да
се
треба
вратити
одмах
,
али
је
хтео
видети
:
да
ли
је
погрешио
што
је
увео
госта
у
подрум
.
Прикри
се
за
бачву
,
па
стаде
гледати
.
На
другом
крају
подрума
,
у
суморној
нејасној
тами
,
на
једном
усправљеном
пању
,
шкиљи
и
светлуца
слабо
прилепљена
воштаница
.
Пред
њом
,
на
нечему
сниском
,
окренут
уласку
,
седи
подбочен
обема
рукама
и
нагнут
напред
игуман
Сава
.
И
онако
широк
и
плећат
,
у
овој
полутами
,
иза
слабе
шкиљаве
воштанице
,
изгледаше
као
велики
црн
пласт
чија
се
фигура
нејасно
оцртава
под
слабим
зрацима
свећице
.
Само
му
оно
буљаво
надувено
лице
беше
добро
осветљено
и
,
према
слабој
светлости
,
изгледаше
још
шире
и
надувеније
,
а
очи
се
приковале
за
пламен
свећице
,
па
само
трепћу
и
опет
стану
као
окамењене
.
Ни
једне
мисли
у
њима
,
ни
једног
зрачка
смисла
и
умна
живота
!
...
Мрак
,
тама
,
бескрајно
ништа
!
...
Пред
њим
на
пању
игра
и
прелива
се
као
рубин
,
у
великој
широкој
чаши
,
жућкаста
стара
шљивовица
.
Гост
,
видећи
га
онако
забленута
,
накашља
се
прилазећи
му
.
Игуман
лагано
пренесе
очи
на
тамну
фигуру
,
која
му
се
приближаваше
,
али
не
мрдну
ничим
другим
и
не
покрете
се
.
—
Шта
ту
чиниш
,
мој
црњане
!
узвикну
гост
.
—
А-а-а
развуче
игуман
,
познавши
свога
школског
друга
проту
,
који
је
сад
»
велика
сила
«
тамо
код
владике
.
Одкуд
?
прозбори
он
загушено
,
пружајући
руку
,
но
не
дижући
се
.
—
Ево
...
ево
места
,
показа
он
госту
један
празан
подметач
до
себе
и
посади
га
на
њ
,
гледајући
на
другу
страну
,
у
мрак
.
—
Тако
ти
Бога
,
шта
радиш
ту
?
пита
прота
,
мерећи
жудним
и
завидљивим
погледом
дуге
тробојне
редове
пуних
бачава
,
буради
великих
,
средњих
,
малих
...
—
Пијем
.
—
Зар
ту
,
болан
брајко
!
...
поче
га
прота
корити
,
али
он
отеже
промуклим
крупним
гласом
,
за
који
се
обично
каже
да
је
загорео
:
—
Хе
...
не
знам
ти
ја
за
друго
уживање
,
него
да
ми
замирише
ова
патока
,
мој
Спиро
...
Онда
ми
се
срце
растресе
,
и
онда
...
хеј
,
шта
ту
!
...
Прота
га
стаде
корити
што
бар
не
пије
у
својој
соби
,
кад
мора
пити
,
па
му
отеже
дугачку
другарску
поуку
.
Љубомир
већ
види
да
није
погрешио
што
је
увео
госта
у
подрум
,
али
га
она
обична
људска
радозналост
задржава
да
остане
још
у
свом
заклону
,
да
чује
још
што
,
кад
и
’
нако
сад
не
сме
нико
привирити
у
подрум
.
Игуман
је
оборио
главу
и
ћути
као
заливен
.
Изгледа
да
не
чује
шта
му
друг
говори
,
јер
му
очи
опет
бесмислено
блуде
око
оног
црвенкастог
круга
,
што
игра
у
тами
око
пламена
.
Прота
је
дуго
говорио
,
карао
,
претио
,
па
напослетку
ућута
,
јер
му
се
учини
да
Сава
није
при
себи
.
Али
,
кад
он
ућута
,
игуман
тешко
уздахну
,
усправи
се
и
,
гледајући
некуд
у
мрак
,
проговори
:
—
Што
бегам
из
собе
,
велиш
.
Хм
...
Што
ми
је
досадило
сунце
,
зато
бегам
...
Док
је
зима
,
не
марим
,
али
кад
озелени
гора
,
кад
запевају
славуји
,
кад
све
живо
појури
тамо
,
хм
...
тамо
на
пригревак
,
кад
се
и
моји
калуђери
осете
друкчије
...
па
се
размиле
по
перилима
и
становима
,
онда
ја
бежим
у
подрум
...
Кријем
се
од
јарког
сунца
,
као
кртица
...
Игуман
поћута
задуго
.
Прота
раширио
очи
,
па
не
верује
својим
ушима
да
оне
доиста
слушају
Савин
глас
.
—
И
тица
,
и
бубица
,
и
свако
створење
Божје
зна
зашто
живи
и
радује
се
сунцу
.
Радује
се
што
...
знам
већ
,
и
ја
сам
му
се
некад
радовао
...
Само
му
се
ја
не
радујем
,
јер
не
знам
зашто
живим
и
јер
не
очекујем
више
ништа
...
ама
баш
ништа
!
Свршено
!
Прошло
све
,
све
...
ама
баш
све
!
узвикну
игуман
и
натеже
чашу
са
шљивовицом
.
—
Да
се
бар
ожених
као
ти
,
радио
бих
за
своју
децу
,
знао
бих
...
—
Бог
с
тобом
!
узвикује
пренеражен
прота
.
—
Хе-е-еј
...
кад
изиђем
на
онај
челопек
горе
,
па
погледам
долину
моје
лепе
Груже
,
како
се
њоме
на
све
стране
размилио
свет
...
у
мени
заигра
срце
,
повуче
ме
нешто
некуд
...
мами
ме
нека
лепота
...
отвара
се
полако
неки
лепши
живот
,
шта
ли
је
то
,
ја
не
знам
...
Тек
ја
бих
тада
полетео
,
и
ја
бих
некуд
пошао
са
тим
народом
...
куд
иде
тај
свет
...
Е-ех
!
...
Игуман
махну
руком
преко
лица
и
чела
,
откуд
падаху
неке
капљице
.
Да
л
’
то
беху
грашке
зноја
или
сузе
,
прота
не
виде
.
—
Али
кад
погледам
низа
се
,
кад
видим
себе
овако
црна
и
несрећна
...
црњана
,
како
ти
рече
мало
пре
...
онда
...
онда
побегнем
право
овамо
,
у
овај
тамни
подрум
,
куд
не
допире
та
чаробна
светлост
...
И
седим
,
ет
’
овако
,
док
не
зађе
сунце
,
или
док
...
хм
.
.
—
Ти
пијеш
,
онако
...
прекиде
га
прота
.
Волиш
ли
ракију
много
?
—
Волим
ли
ракију
!
...
Како
се
може
то
волети
?
...
Ја
мислим
да
је
ни
прави
пијанци
не
воле
.
А
ја
не
пијем
онако
како
ти
мислиш
...
Ето
,
сад
нисам
пијан
,
а
попио
сам
доста
.
Него
ми
онако
дође
,
као
да
сам
неки
други
човек
...
друкчије
и
мислим
и
све
...
То
што
ти
сад
рекох
...
никад
у
животу
нисам
ником
казао
...
—
Знам
,
брате
.
Зато
се
и
питам
једнако
:
је
ли
ово
Сава
или
неко
други
.
Опет
настаде
ћутање
.
Тек
ће
,
после
дужег
прекида
,
прота
рећи
:
—
И
то
ми
је
:
не
очекује
човек
више
ништа
!
...
А
за
кога
сам
се
ја
заузимао
,
за
кога
смо
радили
,
те
се
»
кратким
путем
«
добило
сагласије
свију
епископа
за
твоје
...
Прота
нарочито
застаде
са
крајем
реченице
,
да
би
изазвао
љубопитност
код
свог
узбуђеног
слушаоца
и
да
би
дао
већу
важност
своме
саопштењу
—
за
твоје
...
архимандритство
!
...
А
?
...
—
А
шта
ми
оно
доноси
...
то
жељено
архимандритство
?
Шта
би
ми
донело
и
владичанство
!
Округла
је
она
проклета
камилавка
:
како
је
год
окренеш
,
десно
или
лево
,
она
стоји
подједнако
...
Празна
је
душа
,
мој
брате
,
празна
...
не
можеш
је
ничим
напунити
.
Прошло
је
за
њу
све
,
кажем
ти
...
—
Чекај
да
ти
кажем
,
настави
игуман
живо
,
после
краћег
ћутања
,
са
јасном
намером
:
да
још
боље
истакне
своје
исказано
мишљење
.
Имам
једног
ђачића
,
дошао
из
гимназије
...
Залуди
се
читајући
житија
светих
,
а
још
у
гимназији
прочитао
целу
библију
...
Знам
већ
шта
га
чека
:
биће
у
брзо
калуђер
.
Али
знаш
ли
,
Спиро
,
да
ми
дође
толико
пута
да
му
кажем
:
дијете
,
иди
кући
,
ожени
се
,
па
буди
срећан
човек
.
Једном
сам
га
баш
био
позвао
,
да
му
кажем
све
ово
,
што
теби
казах
...
Тако
ми
нешто
било
дошло
,
ка
ово
сад
...
па
се
предомислих
...
Уплашен
,
пренеражен
,
као
да
бега
испред
пружене
пушке
,
истрча
Љубомир
уз
степенице
,
погледа
чудновато
,
готово
прекорно
,
јасну
и
топлу
светлост
сунчеву
,
која
је
прснула
густим
млазевима
по
зеленим
врховима
дремљивог
бучја
и
целим
видиком
.
—
Сотона
!
.
.
,
шапуће
полугласно
уплашен
младић
,
трчи
у
своју
собу
и
леже
на
кревет
.
—
Сотона
је
у
њему
!
...
И
то
је
кушање
...
»
Баш
исто
онако
,
као
што
је
кушао
ђаво
Саву
Освећеног
!
мисли
Љубомир
,
упирући
раширене
зенице
на
једну
пукотину
у
зиду
,
из
које
се
сваки
час
помаља
велики
собни
паук
те
тамани
уловљене
мухе
.
А
толики
светитељи
,
што
су
били
прости
калуђери
или
игумани
као
и
он
,
како
се
они
посветише
!
...
И
нигде
не
пише
у
овим
житијама
,
да
је
коме
била
...
како
’
но
рече
:
празна
душа
...
и
да
је
хтео
некуд
полетети
...
Е
,
мој
бане
...
Нису
толики
праведници
седели
уз
пуне
бачве
,
зато
им
и
није
била
душа
празна
,
него
све
по
пустињи
и
пећинама
!
«
...
А
тетка
Мара
,
која
је
све
знала
и
разумевала
без
нарочитих
наредаба
,
спремила
је
богату
част
за
ретка
и
важна
госта
.
И
ручак
и
вечера
прођоше
весело
,
ма
да
одсуствоваху
они
обични
гости
.
Прота
,
неки
духовит
весељак
,
непрестано
је
правио
шале
на
рачун
Максимов
и
Арсенијев
.
Максим
је
том
приликом
само
трептао
бојажљиво
и
понизно
,
као
што
се
пристоји
пред
старијим
,
и
на
његову
лицу
беше
исписано
задовољство
што
је
господин
прота
изволео
сврнути
пажњу
на
њега
—
недостојан
сасуд
.
А
Арсеније
,
смешећи
се
учтиво
и
понизно
на
протине
шале
,
само
се
увија
и
мршти
,
и
ако
га
сад
баш
ништа
не
боли
.
Прота
ће
,
опазивши
Арсенијево
увијање
,
ко
бејаги
онако
уз
реч
,
смешећи
се
напоменути
:
—
А
јест
,
сад
је
манастир
В
.
без
старешине
...
Штета
што
је
отац
Арсеније
тако
слаб
,
а
Господин
баш
помену
њега
пред
мој
полазак
...
—
Ко
,
ја
слаб
?
...
високопречасни
!
трже
се
Арсеније
и
погледа
тако
ведро
и
здраво
,
да
сви
присутни
прснуше
у
смех
.
—
Мене
,
знате
...
само
по
неки
пут
стомак
...
онако
...
завије
,
а
није
да
је
болестан
,
питајте
оца
игумана
...
Хе
,
роде
...
имам
ја
таке
лекарије
...
хтеде
се
даље
правдати
Арсеније
,
али
га
прекиде
игуман
:
—
На
јелу
је
,
до
душе
,
први
,
а
на
послу
тсс
...
,
гори
од
Максима
.
Арсеније
запрепашћено
погледа
игумана
,
па
као
утучен
његовим
одговором
,
обори
очи
,
преви
се
,
понесе
руке
да
их
метне
под
појас
и
већ
начини
болно-намрштено
лице
и
таман
хтеде
рећи
уф-ф
...
па
се
сети
протине
напомене
,
и
одједном
оно
набрано
смежурано
лице
,
оног
истог
секунда
,
развуче
се
у
понизан
ширетски
смех
.
Опет
се
сви
насмејаше
.
Изјутра
,
пошто
се
обреди
оно
лепо
српско
јутрење
послужење
,
прота
позва
игумана
»
да
се
мало
прошетају
«
.
Игуман
се
одједном
уозбиљи
;
лице
му
дође
осетно
отвореније
,
блеђе
,
а
нос
модрији
.
Зна
он
,
однекуд
осећа
,
да
ће
му
се
у
тој
шетњи
казати
нешто
веома
важно
и
непријатно
.
Он
затрепта
целом
душом
,
као
ухваћена
птица
,
на
коју
већ
спуштамо
руку
.
Кад
одмакоше
подоста
,
прота
поче
:
—
Ти
ниси
завео
у
књиге
десет
хиљада
ока
кукуруза
јесенашњег
?
„
А
,
то
ли
је
!
«
помисли
игуман
,
и
одједном
му
спаде
све
нерасположење
и
бојазан
.
Он
доста
грубо
одговори
:
—
Нисам
.
—
И
деведесет
комада
угојених
свиња
...
настави
прота
,
али
га
игуман
прекиде
:
—
Знам
...
И
оно
мало
говеди
,
оваца
,
дрва
...
Али
ти
то
знаш
.
—
Хмм
...
Чујеш
,
невоља
је
...
И
то
сад
,
после
овог
саборског
решења
о
награди
!
Овај
твој
...
прота
махну
главом
десно
,
одкуда
се
,
из
даљине
,
виђаху
сеоски
дућани
,
—
он
је
сад
сила
...
посланик
;
а
сад
је
њихово
царство
...
Долазио
ономад
министру
,
све
му
испричао
и
нуди
сведоке
...
а
прети
интерпелацијом
.
Министар
то
једва
дочекао
,
знаш
већ
...
Игуман
само
опсова
грубо
,
сељачки
,
па
опет
ућута
.
—
Него
да
се
то
поправи
.
Све
мораш
завести
у
овогодишњи
дневник
,
па
ћемо
већ
ту
малу
»
неуредност
«
оправдати
...
—
Што
»
неуредност
«
!
Ја
јесам
продао
прошле
године
,
али
ми
је
термин
за
наплату
,
рецимо
,
ове
године
.
—
Врло
добро
,
врло
добро
!
...
—
Е
,
а
шта
ћемо
сад
за
паре
?
запита
,
игуман
значајно
и
као
прекорно
.
Прота
обори
главу
збуњено
.
Његов
велики
гојазни
трбух
стаде
се
чисто
увлачити
унутра
,
а
широке
чисте
ноздрве
стадоше
шмрктати
оштро
.
—
Готово
,
није
вајде
...
опет
воденицу
?
—
Мени
је
право
,
како
год
ви
тамо
наредите
.
Само
нећу
да
штетујем
ја
.
—
Добро
,
онда
опет
спреми
молбу
да
је
понесем
собом
,
па
ћемо
ти
одобрити
.
Ово
је
,
за
твоје
управе
,
чини
ми
се
,
трећи
пут
?
—
Не
знам
,
свеједно
!
...
одговара
игуман
љутито
,
псујући
онога
,
што
је
сад
»
његово
царство
«
.
Он
,
гејачина
...
па
да
суди
мене
!
...
мене
!
...
А-а-а
...
коштаће
га
то
добро
,
а
вала
и
мене
ће
...
Али
ми
неће
више
сести
за
трпезу
,
не
!
—
Откуд
они
то
дознају
?
То
треба
знати
.
—
Знам
,
брате
...
Онај
мој
лудак
,
побратим
...
опију
га
па
им
све
каже
.
Али
ћу
и
њега
...
Тако
псујући
и
договарајући
се
,
вратише
се
другови
у
манастир
.
Воденично
питање
је
у
овом
манастиру
старо
и
значајно
.
Манастир
је
полагао
право
на
неко
старо
запуштено
воденичиште
,
на
једном
сеоском
потоку
,
где
се
сад
није
могло
распознати
ни
место
за
јаз
ни
за
воденицу
.
Пре
стотину
и
више
година
била
је
ту
манастирска
воденица
.
Једна
угледна
кућа
сеоска
,
која
је
исто
земљиште
убаштинила
,
спорила
је
право
манастиру
.
Сад
је
равно
шесет
година
како
се
повео
спор
.
Сава
је
,
још
почетком
своје
управе
,
тако
ствар
окренуо
,
да
је
манастир
добио
парницу
и
имао
право
подићи
воденицу
на
своме
воденичишту
,
и
ако
је
остало
земљиште
било
туђе
.
Отац
Сава
потражио
је
и
добио
дозволу
да
изузме
из
Управе
Фондова
десет
хиљада
динара
манастирског
новца
ради
ове
поточаре
.
Новац
се
потрошио
,
а
воденица
се
није
могла
подићи
,
јер
нема
околног
земљишта
,
где
би
помељари
могли
стати
с
колима
и
стоком
...
После
десетину
година
изузето
је
за
исту
сврху
петнаест
хиљада
и
,
пошто
се
воденица
није
могла
онда
подићи
,
сад
ће
се
опет
изузети
десетина
хиљада
,
да
се
попуне
тамо
неки
други
рачуни
...
Али
ова
драгоцена
крава—музара
даје
користи
и
с
друге
стране
.
Пре
десетак
година
,
после
једне
добре
пијанке
у
манастиру
,
она
угледна
кућа
опет
поведе
парбу
на
суду
.
Отац
Сава
је
свагда
удешавао
,
те
манастир
једне
године
добије
а
друге
изгуби
парницу
,
и
у
дневнику
манастирског
расхода
цифра
судских
,
адвокатских
и
других
трошкова
за
овај
спор
била
је
огромна
.
Тако
то
иде
лепо
сваке
године
:
она
угледна
кућа
трља
руке
задовољно
,
а
манастир
шта
ће
...
мора
бранити
своје
,
од
старине
наслеђено
,
право
...
XВ
Прочитао
је
...
не
само
Антонија
Великог
,
него
и
Макарија
Египатског
,
чије
му
се
житије
учинило
још
заносније
,
побожније
...
Сад
лежи
,
уз
затворену
огромну
књигу
,
осветљен
слабим
пламичком
воштанице
,
уз
равномерно
дисање
успаваних
другова
,
гледа
широко
раширеним
очима
,
али
не
види
ништа
...
Понавља
у
памети
догађаје
и
описе
из
оба
житија
,
и
како
пролећу
поред
његових
мислених
очију
ови
заносни
догађаји
,
његова
душа
се
све
више
отвара
и
тако
се
саживљује
и
нераздвојно
спаја
са
свима
овим
чудима
,
да
он
већ
јасно
осећа
,
како
сад
није
више
онај
и
онакав
,
какав
је
био
до
пре
недељу
дана
,
кад
поче
читати
ова
чудна
два
житија
.
Сад
је
други
,
то
зна
...
то
осећа
добро
.
Али
има
нешто
друго
,
важније
...
Једнако
га
је
,
још
од
повратка
из
Београда
,
као
што
видесмо
,
мучила
или
занимала
нека
велика
мисао
,
која
га
је
тако
обујмила
,
да
је
због
ње
заборавио
,
порушио
све
своје
дотадашње
идеале
,
своје
заносне
детиње
снове
,
које
је
годинама
,
један
по
један
,
стварао
и
слагао
на
саму
душу
своју
,
лебдећи
над
њима
,
као
над
јединим
благом
срца
свога
...
И
само
што
се
јави
она
,
та
чудна
мисао
,
идеали
његови
постепено
сломише
се
,
срушише
се
,
а
она
се
,
та
мисао
,
развијаше
све
више
,
док
га
не
отрже
од
рођена
гнезда
.
Он
је
није
у
почетку
разумео
,
али
што
се
више
привикавао
манастирском
животу
,
осећао
је
да
се
и
мисао
његова
остварује
.
Кад
је
присуствовао
првом
јутрењу
,
познао
је
Љубомир
да
је
на
праву
путу
;
осећање
му
је
казало
,
да
је
близу
њега
све
оно
,
што
га
је
у
последње
време
занимало
и
привлачило
...
Кад
је
прочитао
прва
житија
,
осетио
је
и
разумео
је
шта
му
је
то
тако
близу
срца
,
шта
му
је
заузело
душу
.
А
сад
...
сад
је
знао
све
,
све
...
Видео
је
јасно
пут
,
којим
му
ваља
поћи
,
видео
је
све
оно
што
је
истина
и
што
је
од
живота
,
што
је
стварно
,
и
сравнио
са
оним
,
што
му
до
скора
беше
идеал
,
па
је
нашао
,
као
што
и
житија
веле
,
да
је
све
ово
друго
таштина
,
ништавило
:
и
свет
,
и
школа
,
и
господство
,
и
Маљен
,
и
све
,
све
...
Само
је
једно
истинито
,
вечно
и
непроменљиво
:
идење
за
стопама
Господњим
.
То
је
,
као
највећу
светињу
,
као
једини
,
вечни
идеал
своје
младости
,
дубоко
урезао
у
душу
своју
и
предао
му
се
сав
,
са
свим
жаром
младићског
заноса
...
А
у
,
замореној
дугим
читањем
,
глави
само
се
ређају
слике
за
сликама
...
Гле
,
дваестогодишњи
младић
Антоније
,
леп
као
уписан
,
обучен
господски
,
води
за
руку
своју
једину
сестрицу
,
а
за
њим
нагрнули
ништи
,
убоги
,
слепи
,
хроми
...
Антоније
спушта
у
руку
свакоме
сиромаху
пуну
кесу
новаца
,
док
не
раздаде
све
...
све
што
је
добио
за
продато
имање
...
Сестрицу
оставља
код
обречених
Христу
девојака
,
а
он
се
удаљује
у
тиха
ненасељена
места
...
И
почиње
се
живот
.
Ено
,
сотона
прилази
у
»
ношчними
мечтанијами
«
...
»
Баш
као
и
ја
,
мисли
Љубомир
;
и
он
је
много
ноћу
мислио
...
И
код
њега
се
неки
пут
омакло
,
па
оде
на
другу
страну
...
Почне
о
Богу
,
а
после
оде
...
То
сатана
скверне
помисли
натура
«
...
Прво
се
почиње
оним
,
што
је
најсаблажњивије
,
нарочито
за
младиће
...
»
он
(
т
.
ј
.
сатана
)
в
ношчех
в
краснија
жени
преображашесја
,
всјеми
ухишчренијами
похот
возбуждаја
«
...
После
му
износи
пред
очи
сећање
на
продату
очевину
,
тугу
сестрину
,
господство
његова
рода
,
славу
светску
,
разне
насладе
...
И
све
то
јака
воља
младићева
издржа
...
И
сад
настаје
онај
необични
,
за
Љубомира
светли
и
прави
,
ну
у
самој
ствари
страшни
аскетски
живот
...
Антоније
не
једе
ништа
до
заласка
сунчева
,
често
и
по
два
,
по
три
дана
не
окуси
ништа
.
Целе
поћи
проводи
у
молитви
и
разговору
с
Богом
...
спава
тек
четврте
ноћи
по
мало
,
на
рогозини
.
Једе
само
сув
хлеб
или
корење
...
И
опет
,
при
тако
строгу
животу
,
деси
се
да
му
изиђе
пред
очи
некакво
чудно
виђење
,
у
облику
дивне
,
нежне
као
роса
,
слатке
као
ружин
мирис
,
примамљиве
голе
девојке
!
...
»
Што
ти
је
човек
...
мисли
Љубомир
;
—
све
,
све
...
али
му
је
жена
свуд
пред
очима
!
Ето
и
ја
:
мало
,
мало
...
па
тек
ми
падне
на
памет
Мира
ил
’
Милка
“
.
После
долазе
они
страшни
надчовечни
напори
,
муке
и
болести
телесне
,
у
којима
људи
забораве
и
Бога
и
све
,
али
смерни
инок
остаје
сталан
,
као
и
праведни
Јов
.
А
оне
поуке
у
житију
Антонијеву
...
Читав
,
огроман
,
нови
,
до
сад
невиђени
свет
изиђе
пред
очи
младићеве
.
И
он
занесен
,
збуњен
многобројним
новим
појмовима
,
значајним
мислима
,
занимљивим
фактима
,
само
блуди
очима
и
пита
се
у
чуду
:
»
Шта
је
ово
?
...
Гле
,
одиста
шта
је
ово
?
«
...
Ово
ће
житије
научити
на
памет
,
тако
је
одмах
одлучно
у
себи
.
Јер
не
вреди
га
само
прочитати
па
заборавити
...
Треба
знати
цело
,
као
»
оченаш
«
...
А
Макаријево
...
чудо
!
чудо
!
...
У
зрелим
годинама
родитељи
му
се
раздвајају
,
добром
вољом
,
и
иду
у
манастир
.
После
дуга
времена
,
анђео
наређује
оцу
Макаријеву
да
се
опет
састави
са
женом
,
и
после
овога
рађа
се
Макарије
...
Али
његова
женидба
,
то
је
нешто
!
...
Камо
данас
таких
дјевственика
!
...
Кад
га
сведоше
,
прве
ноћи
по
венчању
,
у
ложницу
са
женом
,
Макарије
се
претвори
да
га
обузе
некаква
болест
»
и
не
коснувсја
невјестје
,
чист
изиде
от
ложа
«
...
»
То
је
јунак
!
мисли
Љубомир
.
Тако
бих
и
ја
радио
...
Она
на
једну
,
ја
на
другу
страну
,
па
тако
док
не
сване
...
А
Василијан
и
ови
други
не
би
.
Хе
,
друго
су
они
!
«
...
Па
ступање
Макаријево
у
иноке
...
па
онај
страшни
догађај
због
трудне
девојке
,
која
обеђује
Макарија
у
греху
...
Кад
се
само
чита
,
хоће
човек
да
полуди
,
а
како
ли
је
било
издржати
...
Гомиле
народа
,
закрвављених
очију
,
запенушених
од
злобе
уста
,
вуку
везана
праведника
кроз
село
,
бијући
га
,
пљујући
,
чупајући
му
косе
,
газећи
га
ногама
и
вичући
:
»
Сеј
мних
оскверни
дјевицу
нашу
!
«
...
Али
Бог
не
допушта
сотони
да
се
смеје
даље
над
праведником
...
девојка
,
у
порођајним
мукама
,
проказује
правог
кривца
,
а
Макарије
се
удаљује
у
гору
Нитрејску
и
наставља
аскетски
живот
,
као
и
учитељ
његов
Антоније
...
Свећа
,
усправно
прилепљена
за
сто
,
догорела
и
пламен
лагано
нагорева
суху
масну
даску
;
почиње
се
развијати
по
соби
дим
,
све
више
и
више
,
а
Љубомир
гледа
у
жуту
чађаву
таваницу
,
не
мрда
очима
и
не
трепље
,
само
му
се
по
лицу
често
разлева
нека
светла
,
надземаљска
ведрина
и
радост
,
и
онда
се
оне
мале
зеленкасте
очи
скупе
,
и
кроз
њих
се
види
ведра
,
весела
душа
...
...
Љубомир
се
сасвим
променио
:
друкчије
му
и
држање
,
изглед
,
говор
,
све
,
све
...
Кад
му
што
другови
говоре
,
гледа
их
некако
благо
и
у
исто
време
,
реко
би
,
забринуто
,
на
лицу
му
вазда
игра
неки
свечан
побожан
изглед
.
Пред
калуђерима
је
веома
учтив
,
послушан
и
побожан
.
Сам
никада
не
почиње
разговор
,
осим
ако
има
што
запитати
.
Одговара
на
питања
кратко
,
и
увек
гледа
да
се
уклони
од
разговора
.
Кад
момци
и
ђаци
почну
пред
њим
говорити
о
женскима
,
он
уздахне
и
,
с
великом
тугом
на
срцу
,
уклони
се
од
оних
,
које
сотона
има
у
својој
власти
.
А
тетка
већ
јасно
види
,
да
је
Љубомир
отворено
избегава
.
Чим
се
она
где
појави
,
он
се
одмах
нађе
у
послу
и
окрене
јој
леђа
.
Она
опажа
да
је
младић
не
мрзи
,
али
је
се
боји
,
као
нечега
страшног
и
опаког
,
као
да
она
носи
собом
смрт
и
проклество
.
Једаред
,
потом
,
дође
теткин
муж
,
као
обично
,
с
колима
и
врећама
.
Тетка
се
,
по
обичају
,
дурну
,
стаде
праскати
и
псовати
некога
по
кујни
(
а
била
је
сама
)
.
Муж
јој
,
неки
прост
и
добар
,
блесаст
сељак
,
стараше
се
само
да
се
што
боље
напуне
вреће
,
торбе
,
качице
са
житом
,
варивом
,
смоком
и
другим
кућним
потребама
.
Љубомир
се
наслонио
на
доксат
па
,
и
ако
је
већ
неколико
пута
гледао
ове
исте
призоре
,
сад
му
све
дође
као
ново
,
као
да
ово
први
пут
гледа
...
Не
осети
ни
кад
игуман
пројури
поред
њега
и
,
по
обичају
,
побеже
у
књижницу
,
где
ће
лупкати
прстима
по
дебелим
томовима
црквених
књига
,
разгледати
урамљене
ликове
старих
манастирских
архимандрита
,
важнијих
владика
и
других
знаменитих
лица
и
,
певушећи
полугласно
,
прислушкивати
шта
се
чини
на
пољу
.
То
је
једина
прилика
кад
игуман
сасвим
омекне
,
уплаши
се
и
стане
од
страха
певати
,
што
иначе
никад
не
чини
...
Кад
би
све
готово
,
насуто
,
напуњено
,
завезано
,
сељак
бојажљиво
приђе
кухињским
вратима
и
,
промоливши
само
главу
,
проговори
некаквим
замрзнутим
гласом
:
—
Стоја
неће
више
да
нас
пере
...
ђеца
иду
као
...
Из
кухиње
загрми
врисак
,
прасак
...
Сељак
одјапи
врата
,
окрете
се
бојажљиво
и
пође
натраг
,
машући
главом
,
као
да
се
нечему
чуди
или
неком
прети
.
—
...
Као
да
их
је
туркиња
родила
,
а
није
она
!
говораше
он
,
пролазећи
поред
Љубомира
.
Крцнуше
пуна
кола
,
извукоше
их
из
дворишта
;
у
манастиру
одмах
настаде
мир
.
Тетка
,
још
црвена
од
љутине
,
изиђе
и
наслони
се
на
доксат
близу
Љубомира
.
Велимир
таман
хтеде
да
јој
објасни
колико
је
чега
издао
,
кад
се
Љубомир
одједном
исправи
и
пружи
десну
руку
на
тетку
:
образи
му
пребледеше
,
дођоше
као
мртвачки
,
а
очи
севнуше
неком
нејасном
злобом
и
узбуђењем
.
Он
викну
неким
новим
,
јасним
,
декламаторским
гласом
,
који
одјекиваше
ходником
:
—
Сотоно
,
у
теби
је
пакао
!
...
Камо
ти
деца
,
што
си
их
родила
...
и
човек
?
...
Шта
то
чиниш
!
...
Покај
се
,
док
има
времена
...
Бог
ће
опростити
...
Ђаци
се
окаменили
,
зинули
па
само
трепћу
;
тетка
се
само
полуобрнула
к
њему
,
а
остала
онако
наслоњена
на
доксат
,
раширила
очи
па
гледа
...
А
игуман
таман
поумио
да
изиђе
и
отворио
врата
,
кад
се
разлеже
Љубомиров
глас
...
Игуман
сукну
натраг
изненађен
и
уплашен
,
крстећи
се
и
мрмљајући
:
—
Часни
га
!
...
Натема
га
!
...
Тетка
се
одједном
заплака
,
зајеца
па
побеже
у
кухињу
.
Љубомир
се
,
чим
ово
угледа
,
поврати
,
дође
к
себи
и
уплаши
се
,
ни
сам
не
зна
од
чега
.
Он
пође
лагано
са
доксата
.
Велимир
викну
за
њим
:
—
Јеси
луд
!
...
Шта
ти
је
?
А
Љубомир
,
после
овог
узвика
,
одједном
засија
очима
а
по
лицу
му
се
разли
неизмерно
блажено
задовољство
.
Гледајући
некуд
у
даљину
,
примичући
се
друговима
,
он
прозбори
:
—
Идем
по
стопама
Господњим
.
И
Он
је
карао
грешнике
...
И
ђаци
начинише
лица
,
као
што
беше
мало
пре
игуманово
,
готови
да
се
прекрсте
и
да
узвикну
,
као
и
он
:
часни
га
!
...
XВИ
Већ
су
почеле
оне
дуготрајне
,
досадне
јесење
кише
.
Дрвеће
пожутело
,
лишће
му
се
слепило
од
многе
воде
,
оклембесило
се
тромо
,
па
куња
и
цеди
са
себе
капљу
по
капљу
,
која
пада
на
мокру
земљу
.
Птице
се
не
чују
;
вране
изгледају
одвратне
онако
отрцане
са
својим
уквашеним
перјем
.
У
шуми
тајац
:
умире
ово
огромно
,
густо
,
зеленожуто
чудовиште
,
загушило
се
,
па
не
дише
,
не
трепће
...
нема
ни
конвулсије
предсмртне
,
него
ће
мирно
,
тихо
да
се
угаси
,
да
умре
...
да
би
опет
на
пролеће
оживело
...
Зато
,
пст
!
...
Не
реметимо
неми
,
вечни
,
бескрајни
мир
!
...
Кроз
шуму
нешто
лагано
шушка
.
Кораци
се
све
више
примичу
стеновиту
кршу
,
који
се
,
усред
шуме
,
издигао
у
вис
за
неколико
стотина
метара
,
обрасо
шипражјем
и
кржљавим
дрвећем
.
Око
њега
непрестано
облећу
орлови
и
јастребови
,
те
својим
злослутим
писком
оживљују
ово
суморно
и
тајанствено
место
.
На
средини
крша
зјапи
велики
улаз
у
мрачну
пећину
,
испод
кога
дубоко
,
дубоко
доле
,
весело
жубори
,
скакуће
преко
камичака
и
слева
се
у
вирове
манастирска
речица
.
Близу
пећине
,
из
густог
шипражја
извуче
се
Љубомир
и
стаде
.
Поглед
му
је
сасвим
јасан
,
отворен
и
присебан
.
Он
разгледа
,
и
,
види
се
,
разгледа
пажљиво
све
око
себе
.
Ослушну
како
река
жубори
,
стресе
се
од
капљица
које
му
падају
за
врат
и
погледа
мрачан
отвор
на
пећини
.
Махну
руком
преко
влажна
чела
и
опет
погледа
око
себе
...
—
Оваку
згоду
није
имао
Антоније
,
рече
он
у
себи
.
Тамо
је
,
кажу
,
каменита
равница
,
а
ово
—
гледај
!
...
Знао
је
наш
св
.
Сава
шта
ће
изабрати
за
испосницу
...
О
Боже
,
да
ли
се
смем
усудити
ја
грешник
,
да
се
настаним
у
оном
истом
месту
,
у
коме
је
помало
боравио
твој
велики
светитељ
?
...
Са
великим
,
побожним
страхом
,
Љубомир
приђе
к
самом
уласку
,
али
се
опет
обрте
шуми
и
загледа
се
некуд
...
Учини
му
се
да
сиђе
пред
њега
неко
ново
,
до
сад
невиђено
биће
,
одједном
се
споји
са
његовом
душом
и
он
стаде
осећати
некако
друкчије
...
није
као
до
сад
.
»
Шта
је
ово
!
...
Куд
идем
ја
?
...
Је
ли
то
баш
оно
,
право
,
о
чему
сам
толико
мислио
?
Или
може
бити
није
то
,
него
има
нешто
друго
...
Отац
...
како
’
но
рече
кад
пођох
...
ех
!
...
А
игуман
у
подруму
...
каже
:
батали
!
...
А
о
св
.
Спиридону
Тримитинском
пише
:
»
Сочетасја
законому
браку
и
отец
дјетем
бист
«
,
па
се
опет
посветио
!
...
А
Макаријеве
родитеље
сам
анђео
саставља
на
заједничку
ложницу
...
Живели
људи
у
народу
’
нако
...
ко
сви
други
људи
,
па
се
опет
посветили
...
Шта
је
то
...
како
ћу
сад
?
«
...
Младић
уздрхта
од
страха
што
га
сад
обузе
.
Учини
му
се
да
ступа
на
тако
ужасан
пут
,
који
ће
га
упропастити
,
јер
ће
му
навући
на
главу
проклетство
родитељско
и
божје
.
Он
седе
на
уласку
пећине
и
заплака
се
горко
,
гледајући
немоћно
у
натуштено
суморно
небо
,
као
да
отуд
тражи
помоћи
и
разјашњења
у
овоме
заплетеном
склопу
црних
мисли
...
А
из
неба
само
сипи
и
капље
хладна
магловита
влага
,
која
се
меша
са
врелим
и
бистрим
капљицама
,
што
теку
из
његових
очију
...
Суза
за
сузом
тече
и
слева
се
низ
младићево
лице
,
олакшавајући
лагано
паучинастом
,
ваздушастом
руком
тешки
бол
и
страх
,
што
леже
одједном
на
душу
његову
.
И
кад
се
сит
исплака
,
осети
да
му
је
добро
и
да
се
полако
враћа
пријатна
топлина
,
која
се
почиње
разливати
по
њему
...
Па
није
баш
ни
тако
мрачно
...
гле
,
светли
се
пред
очима
.
И
има
нешто
пријатно
,
чега
сад
треба
да
се
сети
...
—
Јест
...
Антоније
!
После
онаквог
живота
,
какву
је
славу
дочекао
!
...
Па
Макарије
...
Павле
Тивејски
...
Тимотије
Пустиножитељ
...
па
она
два
брата
Теодор
и
Теофан
...
сви
велики
иноци
и
,
што
је
најглавније
,
дјевственици
.
Ниједан
се
није
преластио
женском
лепотом
и
грешном
пожудом
...
Има
их
на
стотине
,
који
су
следовали
за
Антонијем
,
и
сви
су
завршили
живот
чисти
и
невини
,
као
од
мајке
рођени
,
и
сви
се
посветили
.
Никог
није
повукло
срце
у
свет
,
као
’
но
што
прича
игуман
у
подруму
,
него
су
сви
бежали
од
света
и
његових
ужасних
грехова
...
Па
шта
је
ово
,
шта
оно
беше
малопре
?
!
...
Сотона
...
лукави
сотона
увукао
се
у
моју
душу
,
а
ја
слаб
,
страшљив
,
не
знађах
него
се
подадох
власти
његовој
!
—
Даље
,
нечастиви
!
...
узвикује
младић
са
побожном
одлучношћу
,
устаје
и
улази
у
пећину
,
крстећи
се
и
шапућући
молитве
,
које
је
Антоније
имао
обичај
изговарати
.
Кресну
спремљену
жижицу
,
упали
воштаницу
и
прилепи
је
на
оном
другом
ужем
крају
пећине
,
где
беху
зарезани
у
стени
неки
крстови
и
једна
удубена
ниша
са
равном
плочицом
,
за
коју
се
прича
,
да
је
служила
св
.
Сави
као
престо
.
Љубомир
је
улазио
у
ову
пећину
неколико
пута
,
једном
са
Николом
и
Велимиром
.
Место
је
удаљено
од
манастира
само
пола
часа
,
таман
као
и
Антонијево
прво
пребивалиште
.
После
...
кад
се
већ
прочује
у
народу
његов
праведни
аскетски
живот
и
кад
свет
нагрне
са
свију
страна
,
онда
ће
се
удалити
у
какву
пустињу
,
или
велику
шуму
,
или
тако
нешто
...
Понео
је
доста
нагорелих
воштаних
свећица
,
тамњана
,
жижица
.
Хоће
добро
да
окади
и
осветли
пећину
,
да
му
замирише
тамњаном
и
воском
као
права
црква
,
па
после
,
кад
се
пећина
измени
,
неће
ни
ватре
ложити
.
За
јело
није
понео
ништа
,
а
и
не
треба
му
за
сад
.
Антоније
и
други
иноци
по
неколико
дана
нису
ништа
окусили
,
па
зар
не
може
и
он
тако
?
А
после
?
...
Лако
је
за
то
...
Зар
није
Господ
казао
:
не
брините
се
за
сутра
,
шта
ћете
јести
...
;
зар
није
Антоније
због
тих
речи
продао
цело
имање
,
и
после
живео
по
њима
цела
живота
!
...
Кад
је
наложио
ватру
,
добро
окадио
пећину
и
разгледао
са
запаљеном
воштаницом
сваки
кутак
пећине
,
видео
где
ће
се
молити
Богу
,
где
ће
спавати
—
онда
се
обрте
око
себе
и
као
да
се
запита
:
—
А
шта
ћу
сад
?
...
Ови
незнатни
послови
у
пећини
,
пореметише
му
досадање
одушевљено-побожно
расположење
,
и
он
,
као
сваки
ко
је
свршио
један
већи
посао
,
седе
крај
ватре
,
промотри
неке
тамне
крајеве
пећине
сасвим
обичним
равнодушним
погледом
и
загледа
се
у
пламичак
,
који
се
немоћно
,
загушен
димом
,
лелујао
и
лагано
гасио
.
Љубомир
дометну
суха
грања
,
и
ако
је
ватру
наложио
једино
с
разлога
:
да
има
на
чему
окадити
пећину
,
и
ако
је
,
међу
осталим
његовим
заветима
,
кад
се
одлучивао
да
побегне
у
пећину
,
био
и
тај
:
да
не
ложи
ватре
ради
свога
тела
...
Али
на
пољу
је
тако
тамно
и
влажно
,
пећина
је
тако
хладна
,
а
он
је
тако
млад
и
неискусан
,
збуњен
и
преплашен
свима
својим
последњим
поступцима
,
да
би
,
по
свој
прилици
,
пред
вече
морао
бежати
из
овога
хладна
,
страшна
мрака
,
да
није
овог
светлог
пламена
,
што
му
душу
разгаљује
...
Пламен
се
превија
и
лиже
,
ватра
шушти
и
букће
,
а
млади
усамљеник
гледа
у
зажарено
светло
треперење
огња
;
и
што
више
гледа
како
вреле
жишке
одсјајкују
,
севају
и
преливају
се
,
—
све
више
му
се
враћа
пређашње
побожно
расположење
,
у
очима
се
све
више
губи
онај
обични
смисао
,
душа
му
се
све
више
подаје
побожној
,
аскетској
екстази
...
У
вече
,
кад
обузе
мрак
и
иначе
мрачну
густу
шуму
,
кад
се
кроз
хладну
влагу
разли
оно
тајанствено
шумско
вечерње
брујање
,
пећина
беше
мрачна
и
ужасна
...
На
противном
крају
од
уласка
,
тамо
уз
малени
издубени
престо
,
на
коме
стајаху
неке
старе
црквене
књиге
,
што
их
монаси
остављаху
за
целивање
посетиоцима
,
осветљен
слабачким
пламеном
воштанице
,
тако
слабим
,
да
не
продираше
даље
од
њега
,
клечаше
Љубомир
,
наслоњен
рукама
на
престо
,
говорећи
гласно
црквене
молитве
,
које
је
знао
на
памет
.
Очитао
је
до
сад
равно
седамнаест
пута
»
Помилуј
ме
,
Боже
«
...
То
је
најлепша
,
најзаноснија
и
најпобожнија
хришћанска
молитва
...
дугачка
је
веома
,
а
што
је
читалац
боље
разуме
,
што
се
више
удубљује
у
њен
смисао
,
све
би
је
више
читао
...
—
Гле
:
»
У
греху
се
зачех
и
у
греху
ме
роди
мати
моја
«
...
говори
Љубомир
гласно
,
одушевљено
,
као
да
некоме
прети
,
са
великом
милином
на
срцу
пада
земљи
и
дохвати
челом
хладни
под
...
Та
ове
су
му
молитвене
речи
најбољи
одговор
на
данашњу
сумњу
и
потврда
његовој
потоњој
одлуци
...
Зато
их
понавља
са
великом
милином
и
заносом
,
и
онда
му
срце
дође
тако
пуно
,
у
грудима
га
задише
некакво
радосно
расположење
,
и
он
се
гуши
,
грца
од
навале
осећања
...
Одлучио
је
да
овако
проведе
целу
ноћ
;
кад
се
воштаница
угаси
,
он
ће
у
мраку
,
другу
неће
палити
...
Изјутра
,
у
свануће
,
умиће
се
на
реци
,
па
ће
опет
наставити
непрекидне
молитве
,
читајући
их
из
оне
старе
ирмологије
и
часловца
...
И
тако
ће
све
,
док
му
Бог
даде
снаге
...
Дакле
,
почело
је
!
...
XВИИ
Игуман
се
узнемирио
,
препао
се
и
наљутио
се
,
па
не
зна
које
је
осећање
веће
:
да
ли
се
треба
више
плашити
или
љутити
.
По
ходнику
грми
његов
глас
,
а
под
одјече
од
поткованих
цокула
.
Све
трешти
...
—
Тај
ће
покалуђерити
цео
свет
!
...
грми
он
и
плаховито
дува
и
шмркће
широким
ноздрвама
.
Позваће
и
кочијаше
,
и
куваре
,
и
воденичаре
,
и
чобане
манастирске
,
и
све
ће
закалуђерити
.
У
тај
мах
тетка
изиђе
и
испљусну
чисту
воду
из
некакве
ћасе
,
па
пође
опет
натраг
.
—
И
тебе
,
и
тебе
ће
закалуђерити
!
...
дрекну
игуман
злобно
,
као
да
му
је
тетка
крива
.
Скинуће
ти
сукњу
и
натући
антерију
...
хоће
он
!
...
Боји
се
да
нам
се
семе
не
утре
,
овако
красним
готованима
,
изелицама
...
и
он
изређа
још
десетину
оваких
и
горих
епитета
.
—
Пуна
ми
кућа
готована
,
беспосличара
,
а
он
хоће
још
.
Не
пита
може
ли
то
манастир
поднети
,
не
пита
треба
ли
,
него
дај
!
...
Мисли
да
ће
се
посветити
,
што
упропашћује
толику
младеж
.
Игуман
је
у
незгоди
због
писманцета
,
које
му
сад
донеше
из
града
.
На
малом
,
минијатурном
,
белом
парченцету
хартије
,
са
познатим
му
крстићем
на
врху
,
нашарана
су
само
четири
редића
,
руком
самог
великог
владике
.
»
У
недељу
служићемо
службу
у
Крагујевцу
.
Закалуђерите
најстаријег
ђака
и
доведите
да
га
рукоположимо
.
На
Љубомира
пазите
отечески
«
,
стајало
је
лаконски
у
томе
неочекиваном
писму
.
Зашто
се
игуман
љути
,
видели
смо
;
а
плаши
се
због
ове
напомене
о
Љубомиру
.
Пре
дваестину
дана
он
је
,
хотећи
се
похвалити
,
поново
писао
владици
о
Љубомиру
,
о
његовој
необичној
побожности
,
читању
житија
,
и
као
чак
се
жалио
мало
на
претерану
побожност
,
која
му
ствара
неприлике
.
Он
је
знао
,
да
владика
живи
и
дише
само
калуђерством
,
да
у
томе
питању
код
њега
нема
мере
ни
разлога
...
А
Љубомира
,
пре
два
дана
,
нестало
из
манастира
.
Разаслао
је
да
га
траже
на
све
стране
,
али
од
њега
још
никаква
гласа
.
Ко
сме
сад
изићи
владици
на
очи
с
таквим
гласом
!
...
Довољно
разлога
,
да
дркће
не
само
ходник
,
но
и
цело
двориште
од
игуманове
псовке
...
—
Зови
Велимира
!
Мара
изиђе
и
повуче
звонце
једаред
.
Морала
је
трипут
,
у
размацима
,
поновити
овако
звоњење
,
док
се
Велимир
појави
.
Беше
се
јако
задувао
од
наглог
трчања
.
Приђе
игуману
и
,
као
обично
,
стаде
пред
њега
,
очекујући
заповест
.
—
Да
се
калуђериш
!
...
сутра
!
одсече
игуман
љутито
.
Велимир
рашири
очи
,
укочи
се
и
учини
му
се
као
да
одједном
упаде
у
некакав
други
,
мрачан
и
ужасан
свет
...
И
како
то
би
...
кад
се
то
сврши
,
тако
одједанпут
!
...
И
како
беше
дивно
у
оном
свету
!
А
зар
се
не
може
натраг
?
...
»
Шта
је
то
!
...
да
калуђере
...
мене
!
?
«
...
севну
му
одједном
кроз
главу
,
и
он
поими
сву
страхоту
и
важност
игуманове
речи
.
—
»
Црна
раса
!
...
А
она
?
...
а
живот
?
«
...
—
Аха
!
искашља
се
збуњен
ђак
,
махну
рукавом
преко
носа
и
хтеде
још
што
тако
ситно
учинити
,
али
не
знаде
шта
би
и
немаде
кад
,
јер
игуман
стоји
пред
њим
,
одбијајући
устима
читаве
облаке
дуванског
дима
и
гледајући
буљавим
,
страшним
,
љутим
очима
,
шта
ће
му
ово
уплашено
»
дериште
«
рећи
.
—
Молио
бих
понизно
,
ако
може
,
да
се
размислим
до
мрака
...
слабим
,
уплашеним
гласом
прошапта
Велимир
.
—
До
мрака
!
.
.
Њему
би
до
мрака
,
а
онај
тамо
чека
у
недељу
...
Знаш
ли
да
прекосутра
треба
ићи
,
да
се
ђакониш
!
Велимир
се
још
више
опусти
,
изгуби
се
од
страха
...
»
Ово
нема
шале
!
...
Куд
ћу
сад
?
«
...
Он
отвори
уста
и
доста
одлучним
гласом
,
који
чак
и
њега
сама
зачуди
,
проговори
:
—
То
ми
треба
...
да
отрчим
до
куће
...
—
Знам
ја
твоју
кућу
,
одговори
јетко
игуман
.
Напослетку
...
назор
се
нико
не
посвети
,
а
»
Шваба
«
ће
једва
дочекати
.
Иди
!
Николу
је
игуман
,
кад
му
је
био
у
вољи
,
звао
Швабом
,
јер
је
дошао
из
»
швапске
државе
«
.
Велимир
се
окрете
и
,
све
у
трку
,
одјури
уз
манастирску
реку
,
поред
оних
честих
малих
воденичица
,
чија
га
клепала
весело
дочекиваху
и
испраћаху
.
За
њим
шушти
и
пршти
вода
из
пуне
букве
,
гуди
потмуло
воденично
камење
,
а
он
прескаче
одјаже
,
јури
каљавим
путем
,
не
видећи
никога
,
не
чујући
како
за
њим
узвикују
весели
помељари
:
—
Еве
га
!
...
Угрејали
му
штапови
дебела
меса
!
...
—
Чучни
у
вир
!
—
Отперја
до
врх
Штурца
!
—
Ала
везе
,
сињу
ли
му
!
...
ка
ово
моје
коло
!
завршује
воденичар
.
Дивна
,
млада
као
росна
капљица
,
нежна
и
пријатна
као
цветак
,
шеснаестогодишња
девојчица
,
кћи
једног
осредњег
поштеног
домаћина
,
стајаше
уз
Велимира
,
наслоњена
на
врљике
,
заклоњена
густим
трњаком
,
кроз
који
се
провлачила
ограда
.
Она
често
подизаше
рукав
очима
,
те
отираше
сузе
,
које
јој
једнако
капаху
.
Велимир
стоји
погнут
,
загледао
се
у
земљу
,
као
да
тамо
тражи
разјашњење
својој
ненадној
невољи
...
И
наредба
игуманова
,
и
околности
,
прилике
...
све
је
тако
јасно
,
да
не
оставља
места
размишљању
.
Него
:
или
—
или
!
—
Не
марим
толико
за
све
друго
,
збори
девојче
кроз
сузе
.
Огрешићу
се
о
родитеље
,
али
морам
,
да
не
бих
тебе
изгубила
...
Велимир
јој
стиште
руку
и
погледа
захвално
у
очи
јој
.
То
није
више
онај
одлучни
,
трезвени
и
окретни
младић
,
какав
је
Велимир
међу
друговима
у
манастиру
.
Не
,
сад
је
питом
,
нежан
,
плашљив
,
неодлучан
,
сасвим
,
сасвим
други
!
...
—
Али
ме
је
страх
за
после
...
Шта
ћемо
и
куда
ћемо
?
Ако
се
саставимо
,
ти
не
можеш
остати
у
манастиру
.
Опет
морамо
твојој
кући
,
па
...
по
божјем
закону
!
...
,
—
Море
знам
то
...
Него
само
да
ме
не
истера
сад
,
док
не
видим
са
стричевима
за
имање
,
ето
то
је
...
А
после
је
лако
...
—
Онда
...
реци
му
да
не
можеш
за
сад
,
па
шта
буде
.
—
А
ако
ме
изјури
?
...
—
Баш
си
ти
неки
...
плану
девојче
и
хтеде
нешто
непријатно
Велимиру
рећи
,
али
је
он
брзо
утиша
и
рукама
и
речима
:
—
Добро
,
добро
...
Ево
одох
.
Казаћу
му
да
нећу
,
па
шта
буде
...
Збогом
.
Сутра
ћу
ти
јавити
.
Девојче
остаде
наслоњено
на
чатал
,
гледајући
за
младићем
,
који
јој
заузео
целу
душу
,
па
не
може
да
мисли
ни
о
чему
другом
,
ево
већ
скоро
цела
година
.
А
сад
...
какав
се
ово
сад
олуј
спрема
!
И
дође
изненада
,
кад
нико
није
ни
мислио
...
А
њих
двоје
и
иначе
нису
ни
о
чем
мислили
.
Они
се
предадоше
чистој
,
невиној
,
скоро
детињској
љубави
,
која
их
све
више
зближаваше
.
Чести
састанци
пролажаху
,
а
они
све
више
осећаху
,
да
не
могу
једно
без
другог
.
А
ни
једно
од
њих
не
помисли
:
како
ће
то
да
буде
на
послетку
?
...
Велимир
се
спрема
за
калуђера
...
јер
је
ђак
манастирски
.
Истина
,
он
има
свога
имања
,
али
то
још
није
одељено
од
стричева
.
Све
то
,
што
је
требало
раније
мислити
,
девојка
сад
,
овако
преплашена
и
изненађена
,
протури
кроз
главу
,
и
,
не
предвиђајући
ништа
добро
,
осим
муке
,
унапред
,
узвикну
сама
себи
гласно
:
»
Еј
,
црна
Видо
!
«
и
лагано
се
крену
кући
.
Опет
грми
и
трешти
игуманов
глас
по
ходнику
.
Само
је
игуман
сад
друкчији
.
На
глави
му
нова
,
од
венецијанске
кадифе
,
камилавка
;
коса
марљиво
углађена
и
рашчешљана
,
па
се
сад
не
витлају
они
груби
гргурави
перчини
око
очију
му
.
На
њему
је
широка
црна
раса
од
тешке
свиле
,
рускога
кроја
,
са
широким
,
црвено
постављеним
и
посувраћеним
рукавима
.
Испод
расе
,
кад
се
игуман
нагло
окрене
,
те
се
црвено
постављени
крајеви
расе
рашире
,
види
се
широк
црвен
појас
од
свилена
рипса
,
који
се
лепо
прелива
у
оне
превијене
пруге
,
што
личе
на
чамовину
.
У
једној
му
руци
дебео
црвенкасто
жућкаст
трсковак
са
дршком
од
беле
извијене
кости
и
златном
кићанком
;
око
исте
руке
су
омотане
велике
ћилибарске
бројанице
са
крупним
,
као
голубије
јаје
,
зрнима
,
а
другом
држи
муштиклу
,
из
које
сукћу
густи
димови
.
Игуман
је
при
путу
;
све
је
готово
,
само
да
седне
у
кола
,
која
га
чекају
у
дворишту
,
али
се
њему
не
седа
.
Он
псује
,
трешти
,
проклиње
час
кад
је
примио
у
манастир
»
шашава
занесењака
«
,
те
му
сад
загорчава
дане
,
грди
»
онога
«
ко
му
први
помену
да
га
прими
(
чувши
ово
,
тетка
га
,
не
излазећи
из
кухиње
,
залепи
масним
одговором
)
,
шмркће
и
често
погледа
у
косо
,
наокришке
,
у
једно
место
,
где
стоји
непомично
нека
црна
прилика
.
На
крају
ходника
,
као
прилепљен
уз
дувар
,
пренимио
се
,
превио
се
,
огрнут
широком
,
масном
,
скинутом
са
игуманових
леђа
расом
,
са
натученом
до
ушију
простом
камилавком
на
глави
,
онај
весели
и
услужни
младић
,
који
се
до
синоћ
звао
Никола
,
а
ноћас
изиђе
из
цркве
као
инок
Никифор
.
Употребно
је
сву
урођену
и
наслеђену
вештину
да
своје
лице
и
држање
тако
удеси
,
како
ће
што
боље
личити
на
свеца
.
Није
он
то
чинио
ради
игумана
,
јер
зна
да
се
овај
»
курјак
«
не
вара
лако
.
Пред
њим
се
он
само
начинио
преплашен
,
и
кад
год
би
га
игуман
испод
очију
погледао
,
старао
се
да
му
задркће
широки
рукав
расе
.
А
»
преподобно
«
лице
спремао
је
и
удешавао
нарочито
за
владику
.
Чуо
је
он
шта
се
владици
допада
,
а
бојао
се
помало
да
га
не
врате
,
што
није
закалуђерен
по
чреди
.
»
Та
начинићу
се
,
Бого
...
као
преподобни
Макарије
!
А
после
...
хо
,
мај
...
ала
ће
да
се
живи
!
...
Велимира
ћу
узети
да
ми
успрема
собу
...
нека
зна
ко
му
је
господин
,
кад
му
се
допада
бити
слуга
«
мисли
у
себи
ново-печени
монах
и
не
испушта
из
очију
сваки
покрет
игуманов
.
А
игуман
сваки
час
погледа
на
мање
вратнице
манастирске
,
отуд
од
реке
,
загледа
у
часовник
и
шмркће
плаховито
.
Већ
је
пети
дан
како
нема
Љубомира
;
јутрос
му
јавише
из
крајње
воденице
,
да
се
види
некакав
дим
код
Савине
испоснице
.
Послао
је
и
момке
и
калуђере
да
разгледају
пећину
,
да
прокрстаре
целу
шуму
,
неће
ли
га
наћи
.
Време
би
било
да
му
се
већ
јаве
...
одоцниће
за
пут
.
Одједном
се
зацрни
и
зашарени
необична
гомила
на
малим
вратницама
.
У
средини
ујармљена
два
вола
,
около
њих
калуђери
и
сељани
.
Види
се
,
по
ступцима
,
да
не
вуку
цела
кола
,
него
само
двоколицу
.
Игуман
се
рашири
на
средини
ходника
и
стаде
гледати
запрепашћено
у
гомилу
,
која
се
лагано
примицаше
.
—
Умро
!
...
несрећник
!
оте
му
се
плашљив
и
сумњив
узвик
.
Никифор
претрча
ходник
,
наслони
се
на
стуб
и
стаде
,
такође
уплашеним
очима
,
гледати
како
се
црне
некакви
каљави
дроњци
на
криваји
,
како
се
тресу
и
љушкају
,
као
да
има
у
њима
нешто
тешко
.
Гомила
стаде
и
расклопи
се
испред
ходника
...
На
криваји
,
углављеној
у
двоколице
,
пресамићен
преко
предњег
јастука
,
као
дугачка
врећица
,
окренут
главом
руди
,
као
мртав
лежи
Љубомир
.
Скидоше
га
и
положише
на
под
у
ходнику
.
За
то
време
Василијан
гласно
прича
игуману
како
су
га
нашли
.
—
Лежи
тако
под
престолом
,
пресамитио
се
као
мртвац
...
Пипамо
га
рукама
,
—хладан
као
лед
...
Дај
,
рекох
,
да
га
скинемо
до
реке
...
Тешко
,
болан
!
...
једва
живи
сиђосмо
.
Те
дај
,
рекох
,
једне
двоколице
испред
воденице
.
—
Добро
те
само
ви
,
калуђери
,
остасте
живи
!
Грдна
ли
зора
потегосте
!
узвикује
игуман
љутито
и
иронично
.
Он
ми
прича
како
је
савијао
своја
леђа
,
а
не
каже
је
ли
живо
дете
!
...
Игуман
кресну
грубу
сељачку
псовку
и
саже
се
над
Љубомиром
.
—
Жив
је
,
оче
Саво
,
жив
!
...
Слушао
сам
ја
!
вели
Арсеније
.
Тетка
раскопча
и
готово
скиде
све
горње
дроњке
Љубомирове
,
даде
шумару
стакленце
најљуће
ракије
да
га
трља
њоме
по
грудима
,
а
она
му
пуну
чашицу
исте
ракије
принесе
устима
.
Раде
кочијаш
,
вешт
томе
послу
,
извади
нож
и
,
размакнувши
уснице
прстима
,
ножем
размаче
мало
јако
стиснуте
зубе
младићеве
.
Тетка
сручи
лагано
целу
чашу
.
Раде
измаче
нож
...
Одједном
се
Љубомирове
груди
тргоше
,
он
се
јако
закашља
,
из
уста
му
прсну
ракија
и
он
немоћно
,
лагано
отвори
очи
и
болно
погледа
око
себе
.
Најпре
му
поглед
беше
несвесан
,
а
после
,
лагано
,
добиваше
све
више
смисла
,
док
се
напослетку
не
заустави
плашљиво
на
игуману
.
—
Сад
ракију
!
...
Целу
чашу
!
викну
игуман
.
—
Дигните
му
главу
!
рече
тетка
и
принесе
пуну
чашу
помодрелим
запеченим
уснама
бониковим
.
Љубомир
,
погледавши
строго
игуманово
лице
,
послушно
испи
ракију
и
,
угледавши
Никифора
у
овом
црном
оделу
,
заустави
очи
на
њему
и
гледаше
га
зачуђено
...
»
И
игуман
је
друкчије
обучен
,
и
Никола
друкчије
изгледа
...
калуђерски
...
И
ја
сам
друкчији
и
све
је
сад
друго
...
Све
је
онако
,
како
сам
оно
ја
мислио
,
и
све
је
у
реду
...
како
треба
да
буде
.
Само
—
овај
поглед
игуманов
!
...
Али
ја
не
марим
«
...
мисли
Љубомир
тешко
уздишући
.
—
Где
си
био
?
...
Шта
је
то
!
...
сурово
запита
игуман
Љубомира
,
гледајући
га
право
у
очи
.
Љубомир
хтеде
сакрити
очи
од
тога
погледа
,
али
беше
тако
окренут
,
да
није
могао
у
страну
погледати
.
Он
уздахну
и
хтеде
пропустити
игуманово
питање
,
одговарајући
му
погледом
,
који
је
гласио
:
»
Видиш
сам
...
што
ме
питаш
!
«
Али
игуман
не
беше
расположен
за
нежна
изливања
,
него
подвикну
:
—
Говори
,
гаде
!
...
Задржао
си
ме
од
пута
,
те
нећу
бити
на
дочеку
владике
.
Шта
ми
ту
...
Љубомир
се
плашљиво
подиже
,
и
седећи
,
оборене
главе
,
слабим
но
одлучним
гласом
проговори
:
—
Ишао
сам
за
стопама
Антонија
Великог
,
Макарија
Египатског
и
дру
...
Игуман
га
не
сачека
да
доврши
.
Као
човек
,
који
је
нашао
оно
што
је
тражио
или
очекивао
,
узвикну
са
неким
полусмехом
:
—
Кажем
ја
...
у
свеце
хоће
!
...
Па
се
одједном
жустро
осврте
и
привикну
:
кола
!
Кочијаш
излети
из
ходника
,
Никифор
се
усправи
,
узнемири
се
,
људи
се
расклопише
,
пропуштајући
игумана
,
који
се
осврте
тетки
:
—
На
постељу
,
па
само
млека
,
млека
...
ништа
друго
.
Два-три
дана
тако
...
Тетка
климну
главом
пркосно
,
као
да
би
хтела
рећи
:
»
Ене
,
славе
ти
!
...
А
ја
баш
то
нисам
знала
!
«
и
пође
Љубомиру
.
Игуман
,
као
сваки
кривац
,
досећајући
се
узроку
теткине
љутње
,
изиђе
на
двориште
и
седе
на
кола
.
—
Седај
!
викну
он
Никифору
,
узмичући
се
мало
у
десно
.
Нови
инок
волео
је
трпети
многе
муке
овог
света
,
него
сести
уз
игумана
.
Он
се
збуњено
,
преплашено
претури
преко
лотре
,
и
седе
баш
уз
саму
левчу
,
не
марећи
што
ће
му
она
одбити
лево
бедро
.
Ова
му
почаст
изгледаше
много
необичнија
од
синоћњег
калуђерења
.
Кола
звркнуше
преко
камења
,
и
за
један
миг
излетеше
кроз
велике
усвођене
вратнице
...
Тетка
,
калуђери
,
момци
,
па
чак
и
они
сељаци
дахнуше
душом
слободно
...
Тетка
одведе
Љубомира
у
собу
,
а
Василијану
даде
кључ
подрумски
,
да
изнесе
ракије
,
нек
’
се
послуже
људи
...
После
једног
часа
,
кад
остадоше
сасвим
сами
,
калуђери
се
расплинуше
,
као
восак
на
илинском
сунцу
...
Боже
,
слободни
!
...
и
то
мож’да
за
читаву
недељу
дана
...
мож’да
и
више
!
Па
се
сме
радити
шта
ко
хоће
:
спавај
,
докле
хоћеш
,
иди
куд
год
те
срце
вуче
,
једи
и
пиј
што
год
хоћеш
!
...
Нема
ни
чреде
,
ни
јутрења
,
ништа
...
Тетка
гледа
кућу
,
поље
,
чак
и
о
нурији
води
бригу
,
а
они
ће
свак
на
своју
страну
,
за
својим
послом
...
И
момци
весели
;
нико
се
не
жури
на
посао
.
Или
гледају
да
рано
површе
што
имају
,
па
се
и
они
некуд
дигну
,
нестане
их
,
као
у
маглу
.
Чобани
затворе
стоку
чим
сунце
мало
одскочи
,
па
и
њих
нестане
,
и
не
сећају
се
јадне
,
гладне
и
жедне
стоке
до
самог
мрака
.
Шумар
заметне
пушку
за
леђа
,
па
оде
у
девето
село
...
Воденичари
замоле
помељаре
,
да
припазе
на
камење
,
па
их
нема
у
воденици
док
год
се
не
чује
да
се
игуман
вратио
...
Све
се
распасало
,
растегнуло
,
па
не
може
сито
да
се
надише
слободна
ваздуха
...
Тетка
грди
,
псује
,
нарочито
момке
.
Али
момци
знају
да
је
тетка
добра
,
да
је
та
грдња
тек
само
»
ради
ворме
«
и
да
није
баш
ни
њој
самој
неправо
дахнути
душом
слободније
»
као
сваки
жив
двоножац
«
...
И
Велимир
весео
.
Срећно
прође
опасност
:
игуман
не
мрдну
ни
главом
,
кад
му
он
саопшти
своју
одлуку
.
Беше
и
расположен
тога
тренутка
онако
,
кад
је
човеку
свеједно
,
ма
шта
се
догодило
.
Само
-
махну
главом
и
рече
:
»
Хоће
Шваба
,
хоће
!
...
Тај
ће
једва
дочекати
«
,
и
ућута
.
И
није
се
преварио
.
А
Велимир
сад
слободан
.
Може
ићи
тамо
кад
год
хоће
,
и
опет
ће
му
остати
доста
времена
,
да
се
нађе
око
тетке
.
Сад
је
сав
посао
спао
на
њу
,
треба
јој
помоћи
.
А
богме
...
требаће
и
њему
њена
заштита
...
XВИИИ
У
манастиру
велика
,
давно
невиђена
гозба
.
Сва
пратња
владичина
,
после
повратка
»
Господинова
«
у
резиденцију
му
,
нагрнула
је
на
манастирску
трпезу
,
као
јато
чавака
на
зрелу
кукурузну
њиву
.
Ту
је
наш
познаник
,
прота
Спира
,
са
неколико
попова
и
ђакона
из
резиденције
,
ту
окружни
прота
са
десетином
попова
из
града
и
околине
,
ту
два
игумана
из
ближих
манастира
,
ту
дваестина
чиновника
и
трговаца
из
града
,
све
опробани
пријатељи
оца
Саве
,
ту
се
привукли
и
они
обични
гости
,
названи
лонцолизи
,
али
без
онога
што
је
»
његово
царство
«
и
што
му
је
увређена
»
чест
«
.
Сви
су
засели
за
богату
совру
са
пуним
уверењем
,
да
својим
присутством
чине
велику
љубав
новопроизведеном
архимандриту
оцу
Сави
,
и
са
тврдом
намером
:
да
се
не
дигну
од
совре
докле
се
узмогу
живи
држати
...
Ваља
се
добро
наплатити
за
златан
архимандритски
крст
,
који
се
блиста
на
—
трбуху
оца
Саве
.
Сваки
врло
озбиљно
сматра
архимандрита
као
правог
дужника
,
и
стара
се
савесно
да
наплати
свој
дуг
.
А
нови
архимандрит
,
призивајући
у
себи
све
сотоне
на
главе
ових
безазорних
,
добро
наоштрених
за
јело
и
пиће
,
гостију
,
љубазно
,
весело
,
реко
би
пуна
срца
,
нуди
госте
ђаконијама
,
старајући
се
збиљски
,
да
сваки
оде
из
ове
куће
задовољан
,
пресићен
свима
понудама
,
којима
манастир
располаже
.
Сви
су
калуђери
и
ђаци
на
ногама
;
снују
,
трче
,
доносе
и
односе
јела
и
пића
,
послужују
,
сипају
и
бојажљиво
погледају
на
весело
лице
архимандритово
у
зачељу
.
Оцу
Нићифору
,
новом
јеромонаху
,
наместили
налоњу
у
један
угао
и
ставили
га
да
ту
чита
гласно
житија
светих
.
Прота
окружни
,
мало
иронично
,
смешећи
се
,
напомену
оцу
Сави
:
—
Ако
вам
је
то
редован
обичај
—
нећемо
кварити
ред
;
ако
ли
је
ради
нас
—
батали
!
...
Архимандрит
мрдну
очима
,
налоњу
уклонише
,
а
Нићифор
се
придружи
послушницима
.
У
току
обеда
Сава
приказа
Љубомира
гостима
око
себе
.
Сви
су
знали
за
последњи
догађај
у
испосници
,
јер
су
то
и
владика
и
отац
Сава
ревносно
раструбили
.
Владика
—
из
истините
радости
и
одушевљења
,
што
ће
скоро
добити
права
,
необична
калуђера
,
а
отац
Сава
је
причао
о
томе
из
себичних
разлога
:
нек
’
се
види
какве
калуђере
спрема
Сава
у
свом
манастиру
!
Сви
гледају
Љубомира
,
као
што
се
гледа
у
менажерији
каква
невиђена
и
нечувена
дотле
реткост
.
Љубомир
види
да
служи
гостима
за
предмет
нарочите
пажње
,
али
се
он
не
осврће
на
то
.
Са
оним
истим
забринуто
побожним
,
блаженим
изразом
лица
,
служи
он
госте
,
дижући
или
доносећи
судове
,
гледајући
само
у
оно
што
ради
,
чиме
је
заузет
.
Не
дође
му
ни
на
ум
да
се
погорди
толиком
пажњом
важних
људи
,
јер
се
сећа
колике
су
гомиле
народа
пратиле
Антонија
Великог
...
А
он
је
већ
у
себи
замислио
,
да
је
почео
исто
онако
као
и
Антоније
.
Пећина
,
молитве
,
па
и
сама
кушања
сотонска
.
.
све
је
исто
.
И
њему
су
,
трећег
дана
,
кад
је
већ
сасвим
обезвијао
од
глади
,
стале
излазити
пред
очи
разне
саблажњиве
слике
,
које
је
сотона
стварао
...
Час
му
дође
суседина
слушкиња
из
Београда
,
па
га
тапка
по
раменима
и
вуче
у
собу
са
неким
новим
,
сладострасним
изразом
на
лицу
;
час
му
се
Мира
стане
превртати
пред
очима
и
дерати
јарца
,
а
он
сад
сасвим
друкчије
гледа
у
покрете
њених
ногу
,
није
као
пре
...
И
још
много
других
и
много
саблажњивијих
сотонских
кушања
...
—
Е-е
...
отеже
окружни
прото
.
Види
се
што
је
рођено
за
други
свет
!
Игуман
Успенског
манастира
,
са
иронично-пакосним
изразом
,
подмигујући
оном
другом
сабрату
,
смешећи
се
и
полугласно
,
да
не
би
чуо
ко
од
послуге
,
напомену
:
—
Ама
да
ли
је
то
баш
онако
...
оче
архимандрите
,
оно
истинско
подвиженије
?
...
Хоћу
рећи
,
овај
...
да
нема
ту
,
онај
...
како
да
вам
кажем
...
Знате
...
Ваљевци
су
препредени
...
Архимандрит
плану
и
викну
гласно
,
не
дајући
игуману
да
доврши
:
—
Оче
игумане
,
кажем
опет
:
ово
дете
пет
дана
није
ништа
окусило
и
донесено
је
мртво
у
манастир
.
Нека
вам
обећају
владичанство
...
па
ако
издржите
и
три
дана
као
он
,
нека
ме
баце
у
...
игуман
изговори
непристојну
реч
.
Дела
!
Извол’те
оче
!
...
дрекну
он
и
жиле
слепоочне
почеше
му
одскакати
.
Ви
бар
знате
зашто
бисте
се
мучили
,
а
он
...
Игуман
још
јаче
повика
:
он
губи
,
губи
!
...
постаје
вечити
роб
!
—
Калуђерска
посла
!
...
Завист
!
...
заврши
отац
Сава
,
плаховито
шмркнувши
ноздрвама
.
Отац
Спира
,
брзо
и
вешто
,
са
оним
великоварошким
и
,
ако
хоћете
,
придворним
тактом
умири
завађену
братију
,
поновивши
мишљење
и
речи
Господинове
,
о
томе
догађају
,
које
су
биле
ауторитетне
за
све
госте
,
па
у
неколико
и
за
неповерљиве
игумане
.
Тек
оба
се
игумана
погледаше
значајно
и
као
да
очима
говоре
један
другом
:
»
Мртав
,
није
него
...
Гле
како
је
задриго
,
ципов
гејачки
!
...
Све
је
то
масло
овог
маторог
угурсуза
,
да
добије
архимандритство
"
.
Један
професор
зовну
Љубомира
,
пребаци
му
руку
преко
рамена
,
и
лаганим
полушапатом
запита
га
:
—
Кажи
ми
...
мали
:
како
ти
је
било
трећег
и
четвртог
дана
,
кад
ниси
ништа
јео
?
Љубомир
обори
главу
и
,
онако
старински
,
потуљи
очи
стидљиво
.
—
Тсс
...
’
нако
...
промуца
стидљиво
.
—
Како
?
...
то
бих
баш
хтео
да
ми
кажеш
.
Јеси
ли
осећао
глад
?
Је
ли
те
то
мучило
?
...
Љубомир
не
дизаше
главе
,
не
одговори
ништа
,
очекујући
да
ће
његово
ћутање
напоменути
госту
,
да
се
такве
ствари
не
причају
.
Али
се
гост
заинтересовао
јако
,
па
хоће
да
чује
одговор
.
Он
прибегну
ширетлуку
:
—
Или
си
ти
то
онако
само
удесио
...
отеже
он
,
нарочито
не
изговарајући
целу
реченицу
.
Љубомир
брзо
диже
главу
и
погледа
га
право
у
очи
;
у
том
погледу
беше
тако
много
немог
прекора
и
истине
,
да
гост
беше
принуђен
оборити
главу
.
Али
га
опет
запита
:
—
Или
се
мож’да
стидиш
,
па
не
смеш
да
причаш
како
је
било
!
...
Љубомир
се
сети
Христових
речи
:
»
Ко
се
постиди
мене
...
и
ја
ћу
се
постидети
њега
у
царству
Оца
мојега
«
,
па
одједном
севну
очима
и
готово
гласно
одговори
досадном
госту
:
—
Да
се
стидим
!
...
Ишао
сам
за
стопама
Господа
нашег
,
Спаситеља
и
његових
великих
угодника
...
Зар
је
то
срамота
?
!
Гост
погледа
зачуђено
околна
лица
,
који
су
могли
чути
одговор
,
као
да
од
њих
тражи
разјашњења
о
овом
новом
,
непознатом
му
до
сад
учењу
.
Али
сва
лица
беху
такође
зачуђена
ненадним
и
необичним
речима
младићевим
;
само
један
озбиљан
,
средовечан
господин
,
који
је
непрестано
ћутао
и
понекад
се
смешкао
каквој
шали
што
падне
при
разговору
,
махну
главом
са
одобравањем
,
и
у
очима
му
се
засветли
радост
,
као
да
је
пронашао
какву
важну
новост
.
—
Како
ти
то
идеш
за
стопама
Спаситељевим
?
...
Шта
ће
то
,
управо
рећи
?
настави
професор
.
Љубомир
га
погледа
пажљиво
,
као
да
ће
рећи
:
»
Да
ли
је
овај
луд
,
или
се
само
прави
?
«
па
му
,
без
предомишљања
одговори
:
—
Вршим
све
његове
заповести
,
живим
као
што
су
живели
његови
велики
угодници
...
—
Знам
,
знам
...
прекиде
га
гост
нестрпљиво
,
—
али
какав
је
то
живот
,
како
то
ти
живиш
...
да
ли
и
ми
тако
живимо
?
—
Јок
,
ви
не
живите
...
Треба
се
одрећи
свега
:
и
оца
и
мајке
,
родбине
,
имања
...
све
то
оставити
,
па
се
удаљити
од
света
...
—
А
живе
ли
тако
ови
твоји
калуђери
?
прекиде
га
професор
полушапатом
.
Отац
Сава
опази
да
је
Љубомир
пао
у
некакву
незгоду
,
па
викну
благо
,
али
доста
озбиљно
:
—
Јоковићу
,
остави
то
дете
.
Гледај
ти
твоје
травуљине
...
тамо
у
школи
,
а
овде
се
само
пије
.
Опет
куцнуше
чаше
,
отпева
се
једна
црквена
песма
и
сви
гости
одједном
,
као
по
команди
,
издигоше
лица
на
више
,
гледајући
у
таван
,
слевајући
у
уста
неко
мирисно
старо
манастирско
вино
...
Изређане
су
давно
све
здравице
,
званичне
и
незваничне
,
пријатељске
и
шаљиве
,
сунце
већ
зашло
и
архимандрит
наредио
да
се
спреме
свећњаци
,
а
гости
још
једу
и
пију
,
као
да
су
тек
почели
.
Кроз
прозорче
се
једнако
провлаче
дугачки
судови
са
читавим
»
кршем
«
разноврсна
печења
:
прасећег
,
пилећег
,
телећег
...
па
се
ту
жуте
и
преливају
са
руменом
,
масном
корицом
добро
укљукане
ћурке
и
гуске
,
па
неке
младе
дебеле
пловчице
пржене
на
кајмаку
,
па
сваких
пола
часа
запурњају
се
и
замиришу
тањири
са
тек
испеченом
,
масном
,
добро
закајмаченом
,
од
бела
и
црна
брашна
гибаницом
...
Па
долећу
често
они
сеоски
»
колачићи
«
умешени
с
јајима
,
испржени
на
масти
,
што
их
господа
варошка
зову
уштипцима
...
А
Велимир
се
сав
зајапурио
,
вукући
с
часним
оцем
Никифором
вино
у
кантама
,
и
заводњио
очима
са
старим
другом
,
натежући
у
подруму
истом
кантом
,
онако
ђачки
...
Весеље
тече
бурно
и
,
као
што
обично
бива
,
све
више
се
губи
такт
уљудности
,
умерености
...
Сваки
се
осећа
испуњен
,
као
електрична
батерија
,
неким
веселим
одушевљеним
осећањем
,
па
би
хтео
тај
напор
час
пре
,
на
свој
начин
,
не
осврћући
се
ни
на
кога
,
и
не
марећи
ни
за
чије
мишљење
,
испустити
,
дати
му
одушке
у
живом
говору
,
песми
,
игри
,
свађи
...
наравно
—
сваки
по
своме
темпераменту
...
Један
професор
изговори
шаљиву
здравицу
:
напомену
,
како
се
у
манастиру
чува
некаква
тридесетогодишња
реликвија
,
коју
би
сад
требало
изнети
пред
госте
,
а
говорник
ће
разјаснити
њен
археолошки
значај
.
Сава
,
смешећи
се
,
мрдну
очима
тетки
,
која
,
кроз
прозорче
,
слушаше
како
се
господа
шале
и
како
говоре
некакве
речи
,
које
нико
не
разуме
(
тако
се
бар
њој
чини
)
а
сви
се
смеју
...
Али
кад
архимандрит
нареди
да
се
мењају
чаше
и
боце
,
она
се
одмах
досети
о
чему
је
говорено
.
-
Пред
госте
наместише
послушници
неколико
боца
тамно
белог
,
необична
изгледа
,
вина
.
Архимандрит
се
задовољно
смешка
.
Мило
му
што
сами
гости
затражише
ово
неколико
боца
,
које
ће
му
спасти
читаво
крдо
стоке
,
да
не
буде
ноћас
поклана
и
печена
.
Да
је
сам
изнео
ово
вино
,
сутра
би
се
сви
на
њега
љутили
.
Оба
протојереја
и
игумани
,
као
искусни
људи
,
изјавише
да
не
би
требало
још
на
то
прелазити
...
—
Има
времена
...
тамо
после
поноћи
,
заврши
окружни
прото
,
грицкајући
и
сишући
лагано
с
правим
гастрономским
уживањем
и
великом
вештином
,
масну
ћурчију
тртицу
,
која
се
,
на
његову
срећу
,
била
затурила
међу
батацима
,
а
он
је
некако
изненадно
набоде
виљушком
.
Али
гости
из
града
,
код
којих
се
већином
сви
појмови
о
манастиру
и
знање
о
манастирском
животу
своде
на
какво
ретко
,
необично
старо
вино
;
којима
управо
,
чим
се
помене
манастир
,
одмах
замирише
у
носу
старо
вино
,
они
гракнуше
сложно
да
се
реликвија
изнесе
одмах
,
и
одржаше
победу
.
Господа
оци
пробаху
онако
»
испод
жита
«
да
наставе
пити
досадање
вино
,
али
их
присилише
на
поштовање
већине
и
њених
одлука
.
—
Напослетку
...
у
друштву
се
и
калуђер
жени
,
вели
отац
Спира
,
смешећи
се
на
два
млађа
игумана
,
који
одједном
почеше
гладити
и
сукати
брке
.
Не
прођоше
неколико
минута
после
прве
чаше
триестогодишњака
,
а
онај
озбиљни
господин
,
кога
већина
гостију
почешће
погледаше
с
пажњом
и
поштовањем
,
одједном
се
развесели
.
Најпре
му
се
овлажише
и
засијаше
крупне
,
црне
очи
,
па
се
стаде
смешити
на
свакога
,
ко
га
случајно
погледа
.
После
стаде
својим
суседима
нешто
живо
објашњавати
или
доказивати
,
па
онда
замаха
рукама
по
ваздуху
,
дајући
на
знање
да
жели
говорити
...
Неко
лупну
виљушком
о
чашу
,
неко
зашикта
устима
,
те
се
гости
умирише
.
Сви
се
учинише
као
да
врло
пажљиво
слушају
,
и
ако
су
се
многи
љутили
на
говорника
,
јер
се
пред
њима
пуше
тек
испржени
уштипци
,
који
ће
се
охладити
док
он
сврши
,
а
није
ред
јести
или
пити
у
овакој
прилици
.
Господин
поче
лагано
,
изнајпре
заплећући
се
,
застајкујући
да
смисли
израз
,
па
све
слободније
и
јасније
,
дугачак
говор
о
нашим
манастирима
,
за
који
би
се
пре
рекло
да
је
јавно
предавање
но
здравица
.
Код
гостију
се
изнајпре
опажаше
досада
на
оне
олињале
,
хиљадама
пута
,
без
икаква
основа
,
поновљене
фразе
о
значају
српских
манастира
,
које
говорник
,
као
увод
,
напомену
.
Али
им
се
одмах
по
уводу
лица
разведрише
,
и
они
стадоше
слушати
пажљиво
.
Гост
објасни
потребу
,
која
изазва
појаву
првих
хришћанских
манастира
на
истоку
.
Живим
,
уметничким
бојама
оцрта
тип
првих
»
подвижника
«
и
првих
самостана
,
показа
суштину
,
циљ
и
битне
особине
иночког
,
калуђерског
живота
.
—
Ко
се
облачи
у
ову
црну
расу
,
господо
,
тај
се
најстрашнијим
заветима
заклиње
Богу
живоме
,
да
ће
следовати
,
до
смрти
своје
,
речима
распетог
Спаситеља
:
»
Ко
хоће
да
иде
за
мном
,
нека
узме
крст
мој
...
нека
остави
кућу
,
и
браћу
,
и
сестре
,
и
оца
,
и
матер
,
и
жену
,
и
децу
...
нек
’
прода
све
имање
и
разда
милостињу
сиротињи
«
...
А
носити
крст
Христов
значи
:
имати
веру
у
Оца
небесног
,
какву
је
Он
имао
,
чинити
добра
ближњему
и
жртвовати
се
за
њега
,
као
што
се
Он
за
све
нас
жртвовао
...
значи
управо
одрећи
се
себе
сама
—
свог
физичког
живота
—
и
предати
се
целим
бићем
добру
ближњих
и
спасењу
душе
своје
...
Архимандрит
шмркну
нестрпљиво
,
не
кријући
досаду
што
је
осећаше
.
Игумани
се
значајно
погледаше
и
,
самим
крајевима
очију
,
насмешише
.
А
говорник
,
не
гледајући
ни
у
кога
,
стаде
причати
о
постанку
српских
манастира
,
о
делима
Немањића
и
потоњих
владалаца
и
властеле
српске
,
о
намерама
њиховим
,
које
су
имали
пред
очима
,
подижући
многобројне
манастире
:
Изређа
доста
опширно
,
наводећи
примере
,
како
су
српски
иноци
ревносно
и
с
великим
прегнућем
радили
у
истој
сврси
с
којом
су
и
основани
манастири
.
Помену
огромне
заслуге
потоњих
монаха
за
време
робовања
и
ослобођења
српског
...
Монаси
се
одобровољили
,
раскравили
се
и
гледају
победнички
,
с
неком
гордом
сујетом
,
као
да
је
сваки
од
њих
прави
Хаџи-Ђера
,
па
само
слушају
оно
,
што
им
по
заслузи
припада
.
.
Али
говорник
обрте
лист
...
Најцрњим
,
најужаснијим
бојама
стаде
цртати
сувремене
монахе
и
манастире
,
осветљујући
грозне
цртеже
многобројним
,
већини
добро
познатим
,
примерима
,
објашњењима
,
описима
...
Најобичније
појаве
манастирске
,
на
које
се
већ
сваки
Србин
навикао
гледати
као
на
»
обичну
ствар
«
,
он
расветли
у
свези
са
науком
Христовом
,
са
животом
пређашњих
монаха
,
са
уставом
манастирским
,
откривајући
сав
ужас
пропасти
морала
,
вере
,
побожности
...
Говор
беше
тако
изненадно-страхотан
,
тако
громовито-убедљив
и
одлучан
,
да
сви
монаси
,
и
они
што
седе
,
и
они
што
слушају
,
стоје
као
приковани
за
место
,
као
човек
,
који
очекује
последњи
миг
,
кад
ће
га
ударити
подигнути
маљ
...
само
отвори
уста
,
рашири
очи
и
гледа
...
—
Манастири
,
какви
су
данас
,
узвикну
говорник
још
јаче
,
не
требају
нам
,
њих
треба
укинути
,
јер
су
нам
од
штете
...
Они
,
т
.
ј
.
не
манастири
,
него
они
што
живе
у
њима
,
упропашћују
нам
чедност
и
поштење
у
народу
,
те
најдрагоценије
особине
старе
српске
куће
,
убијају
побожност
у
народу
,
служе
као
легло
...
—
Да
се
укину
!
да
се
униште
!
привикаше
и
прекидоше
говорника
неки
,
којима
је
грло
веома
засушило
у
току
дуге
беседе
.
—
Да
се
укину
!
узвикну
и
говорник
,
промуклим
гласом
,
гледајући
влажним
очима
око
себе
.
—
А
вера
?
!
...
проговори
архимандрит
изненадно
,
као
после
тврда
спавања
.
—
Шта
,
вера
?
пита
гост
.
—
Шта
ћемо
с
вером
,
велим
?
...
Ко
ће
њу
да
чува
,
кад
укинемо
манастире
?
—
Ха-ха-ха
...
насмеја
се
говорник
из
свег
срца
.
Зар
ви
чувате
веру
...
ви
?
!
...
—
А
ви
се
не
стидите
у
овоме
...
како
’
но
рекосте
,
леглу
...
да
се
добро
напијете
,
па
онако
...
после
стара
вина
,
да
грдите
ово
легло
...
—
У
вину
је
истина
!
викну
онај
професор
»
травуљар
«
,
дижући
од
стола
занесену
главу
.
—
Видите
...
поче
увредљивим
тоном
један
игуман
.
Ова
иста
кућа
,
коју
ви
душмански
грдите
,
очувала
је
триестогодишње
вино
,
од
кога
сте
се
ви
,
само
од
једне
чаше
...
развеселили
.
Покажите
нам
макар
једног
домаћина
у
Србији
,
који
би
тако
исто
...
—
А
шта
ћете
после
,
господине
,
са
оволиким
имањем
,
викну
један
грађанин
,
који
не
имађаше
стрпљења
сачекати
крај
игуманова
разговора
,
—
после
,
кад
укинемо
манастире
.
—
Подићи
ћемо
санаторијуме
,
болнице
,
угледне
привредне
школе
...
све
оно
,
што
носи
тип
хуманитарни
и
културно-привредни
...
То
им
и
јесте
главна
сврха
,
коју
им
наменише
узвишени
оснивачи
и
побожни
приложници
...
кад
већ
нема
кога
да
отаљава
ону
најглавнију
вероисповедну
сврху
...
—
А
куд
ћеш
оволике
калуђере
?
—
Дао
бих
им
све
овчарске
и
кабларске
манастире
,
па
нек
’
се
у
оној
дивљој
,
страшној
лепоти
природној
моле
Богу
за
своје
грешне
душе
,
нека
живе
онако
,
како
онај
младић
рече
малопре
да
треба
живети
:
као
Антоније
,
Макарије
и
други
угодници
.
Архимандрит
се
уозбиљи
,
као
да
ништа
није
окусио
.
Иронично
погледа
на
ону
страну
,
где
сеђаше
гост
,
па
,
не
гледајући
ни
у
кога
,
веселим
гласом
проговори
:
—
Каки
сватови
,
онака
и
млада
;
какво
село
,
онаки
кметови
...
У
колико
нам
ви
личите
на
прве
хришћане
,
у
толико
и
ми
на
прве
калуђере
...
Какав
сте
ви
Онисифор
...
онај
из
Павлове
посланице
,
такав
сам
и
ја
Антоније
...
—
А
у
Русији
су
калуђери
—
прави
свеци
!
—
Такав
им
је
и
народ
,
није
чудо
!
...
одговори
архимандрит
,
па
се
одједном
прену
:
ама
шта
ми
сад
започињемо
политику
,
кад
треба
само
пити
.
Децо
,
точите
...
сви
сте
задремали
.
Од
гостију
нико
се
не
маши
чаше
:
сваки
се
преситно
,
па
сад
гледа
само
,
да
се
још
сит
наговори
или
напева
...
Почеше
се
ређати
најслободније
шале
,
доскочице
,
песме
...
Калуђери
,
који
се
беху
склонили
у
кухињу
да
с
тетком
четврти
пут
»
ужинају
«
,
дотрчаше
и
стадоше
,
са
ђацима
,
љубопитно
посматрати
и
слушати
како
се
веселе
права
господа
.
Као
дивљаци
,
који
нигда
нису
видели
града
,
гледаху
они
овај
други
,
господски
народ
у
новим
му
,
за
њих
,
околностима
и
положају
...
»
Како
умеју
да
се
веселе
!
мисле
калуђери
.
Полако
,
сркући
и
слажи
таван
по
таван
,
па
пију
цео
дан
...
Умеју
да
уживају
у
јелу
и
пићу
...
А
ми
...
истреси
окењачу
,
па
си
готов
за
час
!
...
«
А
Љубомир
,
наслушавши
се
довољно
господске
шале
и
смеха
,
оде
у
своју
собу
,
леже
на
постељу
и
стаде
уморно
гледати
по
мрачној
соби
...
У
глави
му
читав
хаос
,
па
ври
...
Она
га
беседа
о
калуђерима
занесе
,
отвори
му
очи
и
он
стаде
гледати
на
своју
одлуку
о
животу
свесно
,
разумљиво
,
као
човек
,
који
потпуно
зна
не
само
шта
хоће
,
него
и
зашто
тако
хоће
.
А
Савин
одговор
расположи
га
,
да
на
живот
и
поступке
своје
братије
гледа
много
блаже
но
до
сад
.
Он
се
одмах
покаја
што
је
тетку
,
оно
пре
,
увредио
...
Он
држи
да
имају
право
и
онај
господин
и
отац
Сава
,
само
говор
првога
односи
на
себе
,
а
одговор
Савин
на
све
калуђере
...
»
А
како
се
веселе
!
пређе
он
одједном
са
мислима
.
Загледа
се
у
онај
мрак
,
а
у
глави
му
се
поновише
све
малопрешње
слике
весеља
...
песма
,
прича
,
шала
,
смех
...
Он
зажмури
и
као
да
се
крије
од
кога
,
помисли
у
себи
:
то
је
живот
,
мој
брате
!
...
али
се
брзо
трже
,
сетивши
се
да
је
то
кушање
«
.
XИX
Прве
недеље
по
Ваведењу
десио
се
тако
леп
дан
,
какав
се
виђа
само
у
августу
.
Архимандрит
зором
отпутова
у
град
,
што
је
значило
да
ће
се
забавити
најмање
два
дана
.
Братија
беше
вољна
»
дахнути
душом
«
одмах
,
али
је
било
много
пречих
послова
.
Чредни
,
отац
Максим
,
пожури
се
са
литургијом
,
али
народ
навали
на
причешће
у
тако
великом
броју
,
да
се
монаси
уплашише
,
како
ће
подмирити
оволики
свет
.
Арсеније
и
Василијан
,
а
после
и
Нићифор
,
целе
службе
примаху
побожни
свет
на
исповест
,
ограничавајући
се
само
мрмљањем
скраћене
опроштајне
молитве
,
не
питајући
никога
за
грехе
,
ако
се
ко
сам
не
јави
.
Нићифор
се
,
по
неки
пут
,
при
исповести
какве
средовечне
жене
,
одједном
сав
зацрвени
и
убрзаним
,
уплашеним
гласом
прошапће
:
—
Добро
,
добро
!
...
Иди
!
...
иди
!
...
За
један
и
по
час
одиђе
сав
народ
причешћен
,
а
калуђери
кидисаше
,
те
читаше
молитве
,
крстише
и
површише
све
послове
,
који
су
их
чекали
.
Тетка
већ
спремила
ручак
те
,
како
се
добро
нахранише
,
сви
се
,
по
обичају
,
растурише
.
Максим
узјаха
коња
,
а
то
се
већ
знало
куда
ће
.
Његова
је
»
штација
«
доста
далеко
.
Арсеније
рече
да
ће
у
шуму
,
ради
некаквог
јесењег
лековитог
корења
,
али
још
од
капије
обрте
на
другу
страну
.
Василијана
је
вукло
срце
на
две
стране
:
хтео
је
и
он
мало
до
потеса
,
али
га
вуче
у
собу
„
нова
симпатија
«
,
у
облику
једног
грубог
калупа
за
камилавке
и
готовог
сашивеног
луба
,
од
дебеле
хартије
,
који
се
,
већ
неколико
дана
,
глади
,
кваси
и
суши
...
Отац
Василијан
имао
је
обичај
,
као
и
многи
људи
,
заволети
какву
ствар
,
животињу
,
посао
,
и
сав
се
предати
забави
или
послу
око
ње
.
Кад
је
дошао
Љубомир
,
беше
се
заузео
једним
малим
,
дежмекастим
и
рундавим
овчарским
штенетом
.
Обеси
о
раме
једну
стару
манастирску
,
десет
ока
тешку
,
гарабиљчину
,
поведе
свога
белова
,
који
се
једва
за
њим
ваљушка
,
преврће
и
скичи
,
па
иде
тако
по
шуми
,
с
празном
пушком
,
замишљајући
себе
у
разним
ритерско-романтичним
околностима
.
Код
куће
,
по
цео
дан
,
учи
штене
чловити
на
задњим
ногама
;
али
пошто
је
необична
псећа
дебљина
искључивала
сваку
помисао
на
какав
било
успех
у
томе
предузећу
,
оно
брзо
досади
оцу
Василијану
.
Он
пренесе
сву
своју
пажњу
на
једног
младог
,
тек
пројаханог
,
ждребака
,
и
одлучи
се
да
га
,
по
што
по
то
,
научи
раван
.
Али
му
један
хитац
ногом
несташна
ждрепца
у
мало
не
однесе
бедро
,
и
он
остави
коње
,
па
се
стаде
занимати
бушењем
ципунова
.
Лети
воденице
престадоше
млети
,
и
он
,
не
налазећи
брзе
примене
својој
вештини
,
а
и
врућина
некако
баш
не
располаже
човека
на
тако
теже
радове
,
те
он
све
до
сад
остаде
побркан
у
својим
симпатијама
,
не
рачунајући
ту
ону
црнпурасту
ситноглаву
женицу
,
према
којој
су
његове
симпатије
вазда
биле
сталне
—
кад
год
му
је
она
пред
очима
...
Сад
се
отац
Василијан
сав
предао
вештини
правити
камилавке
.
Досад
је
начинио
једну
себи
,
а
сад
је
предузео
,
да
,
по
некој
новој
методи
,
изради
и
Нићифору
.
Луб
је
готов
,
само
да
се
покрије
памуком
и
црним
кашмиром
;
јутрос
му
донеше
кашмир
из
града
,
и
сад
га
веома
занима
како
ли
ће
изгледати
овај
груби
луб
,
кад
се
покрије
меким
лепим
кашмиром
.
Али
мука
је
—
недељом
се
не
ради
...
Обрта
окорели
луб
,
онако
с
калупом
,
проба
да
намести
платно
преко
њега
па
,
напослетку
,
остави
све
и
оде
у
потес
,
носећи
на
рамену
велику
буџу
,
јер
није
волео
тумарати
по
пољу
без
оружја
...
Отац
Нићифор
узе
своју
омиљену
праћку
и
оде
уз
поток
,
купећи
уз
пут
обле
шљунке
и
гађајући
врапце
и
сенице
.
То
му
је
,
како
се
закалуђерио
,
једина
забава
.
У
граду
је
,
док
се
бавио
са
архимандритом
,
купио
добра
ластика
и
чим
се
вратио
,
направио
две
праћке
:
једну
од
ластика
са
ракљастим
дрветом
,
и
њу
је
употребљавао
искључиво
у
дворишту
манастирском
против
многобројних
врабаца
,
и
другу
од
канапа
,
дугачку
,
пастирску
,
као
она
што
је
убила
Голијата
.
Са
њом
је
проводно
читаве
дане
,
витлајући
је
и
хитајући
обло
камење
у
зрак
,
или
гађајући
свраке
,
чавке
и
друге
крупније
штеточине
.
Сад
ће
,
тако
лагано
,
гађајући
уз
пут
сенице
,
до
своје
нове
»
симпатије
«
,
јер
од
кад
се
закалуђери
,
кидисаше
око
њега
жене
и
девојке
,
стадоше
га
ловити
,
те
му
ни
на
ум
не
дође
његова
стара
,
бескорисна
,
искрена
пријатељица
...
Ах
,
калуђерско
је
срце
тако
незахвално
,
тако
себично
и
,
како
вели
Љ
.
Вуличевић
,
хладно
,
као
ледено
мраморје
олтарско
!
...
Љубомир
се
већ
беше
одлучно
упутио
у
своју
собу
,
где
је
мислио
провести
оба
дана
у
читању
књига
,
што
их
доби
од
архимандрита
.
Али
га
Велимир
,
лепим
речима
,
придоби
за
своју
намеру
:
да
се
,
по
обичају
,
заједно
одшетају
„
тамо
горе
«
,
што
је
значило
до
Видина
села
.
Љубомир
је
обично
остајао
под
једном
угнутом
стеном
,
на
крају
шуме
,
ту
с
највећим
задовољством
седео
,
мислио
,
сањао
,
по
неколико
часова
,
док
се
не
врати
весео
Велимир
.
Он
је
на
Велимирове
односе
и
намере
с
Видом
гледао
са
снисходљивим
сажаљењем
,
—
што
не
знају
у
чему
се
састоји
права
наслада
живота
,
али
је
чистоту
њихове
одлуке
веома
уважавао
.
»
И
то
је
,
до
душе
,
по
Божјем
закону
,
рекао
би
Љубомир
;
али
тек
...
тек
...
није
оно
право
«
.
Другови
,
у
живом
разговору
о
будућности
,
дођоше
до
угнуте
стене
,
седоше
на
дебео
слој
мека
суха
лишћа
и
наставише
започету
препирку
.
Обојица
беху
сагласни
,
да
је
Велимиров
поступак
далеко
поштенији
од
поступака
свију
калуђера
.
Али
Љубомир
ипак
осуђиваше
тај
поступак
,
тврдећи
да
би
Велимир
могао
бити
прави
калуђер
.
—
Ала
бих
ти
ја
био
испосник
,
мој
бане
,
кад
само
о
њој
мислим
!
Дању
,
ноћу
...
једнако
!
...
—
Чини
ти
се
...
Кад
би
само
прочитао
житије
Макарија
Египатског
,
како
је
он
провео
целу
ноћ
,
у
једној
соби
...
—
Знам
,
причао
си
,
насмеја
се
Велимир
.
Ја
бих
могао
тако
,
али
прво
да
ме
добро
увежу
конопцима
...
а
,
богме
,
и
њу
!
...
—
Кхх
...
ихи-хи
...
зачу
се
иза
стене
загушено
женско
смејање
,
као
кад
се
неко
узалудно
уздржава
од
смеха
.
Љубомир
само
погледа
преплашено
,
а
Велимир
скочи
и
зађе
за
стену
.
—
А-а
!
...
отеже
он
радосним
гласом
,
као
да
је
нашао
све
што
је
тражио
.
—
Зар
ви
тако
...
из
заседе
!
...
Кикот
се
продужи
још
јаче
и
затим
,
као
по
нечијем
знаку
,
лишће
зашушта
и
пред
узневерена
Љубомира
стаде
Вида
са
једном
,
њених
година
,
исто
тако
лепом
,
само
мало
развијенијом
и
слободнијом
девојком
.
Оне
се
још
смејаху
,
гледајући
радознало
Љубомира
,
о
коме
су
се
,
по
целој
манастирској
околини
,
нарочито
међу
женским
светом
,
причале
најчудније
бајке
.
А
Љубомир
,
зверајући
око
себе
плашљиво
,
као
зец
кога
су
керови
сагнали
у
угао
,
гледаше
само
како
би
се
могао
извући
испред
ове
ненадне
саблазни
.
Он
се
подиже
и
,
онако
испод
очију
,
погледа
шарену
ткану
сукњу
са
зеленкастом
,
ишараном
купљеном
кецељом
,
која
стајаше
скоро
уз
сама
његова
колена
.
—
Је
ли
ово
тај
...
Љубомир
?
запита
,
смешећи
се
,
Видина
друга
.
Велимир
климну
главом
,
гледајући
радознало
,
шта
ће
враголасто
девојче
учинити
.
—
Је
ли
оно
ти
хоћеш
у
свеце
?
запита
девојка
са
подсмехом
,
гледајући
га
ђаволастим
,
немирно-смешљивим
погледом
.
Љубомира
увреди
овај
тон
разговора
.
Он
се
хтеде
уздржати
и
прећутати
,
али
не
беше
још
дорастао
великим
стрпљивим
иноцима
,
него
плану
:
—
Ја
...
Кад
ти
будеш
царица
,
и
ја
ћу
онда
у
свеце
!
—
Што
?
...
Ти
си
побего
из
манастира
,
молио
се
у
испосници
до
мртве
главе
...
па
зар
то
није
светачки
?
—
Тако
треба
да
ради
сваки
човек
...
ко
жели
добра
својој
души
,
одговори
Љубомир
узбуђено
.
—
Зар
и
ми
,
девојке
?
—
Сви
!
...
Тако
се
радило
у
стара
времена
.
—
Море
...
отеже
девојка
ђаволасто
:
лепше
је
нама
’
вако
стајати
и
...
ко
једна
младина
,
шалити
се
.
Зар
је
за
нас
испосница
!
Ха-ха-ха
!
...
засмеја
се
она
и
лагано
,
пажљиво
,
бојећи
се
да
не
увреди
Љубомира
,
гурну
га
прстима
у
раме
.
Ђак
се
стресе
од
овог
неочекиваног
додира
,
који
изазва
у
његовим
нервима
читаву
струју
некакве
нове
,
непознате
му
до
сад
топлине
или
зиме
...
ни
сам
не
зна
чега
,
тек
нешто
прозуја
кроз
њега
и
он
увуче
врат
у
рамена
.
Ово
сад
није
онако
,
као
кад
се
јакао
са
Миром
и
Милком
...
Онда
није
ништа
марио
кад
га
оне
стегну
својим
ручицама
,
а
сад
,
гле
:
само
га
дохвати
прстима
!
...
»
Што
ли
је
то
?
...
мисли
Љубомир
,
и
лагано
,
кришом
,
подиже
очне
капке
испод
надвијених
веђа
и
посматра
ово
пуначко
,
једро
лице
,
по
коме
се
виђаху
подигнуте
бледуњаве
маље
,
најежене
од
јесење
свежине
.
Баш
лепа
!
...
А
како
је
ђаволаста
!
...
«
Он
не
опази
,
кад
се
Велимир
и
Вида
измакоше
,
само
одједном
виде
да
су
њих
двоје
,
он
и
ова
девојчица
,
сами
,
да
га
она
некако
страшно
гледа
,
и
да
му
није
немио
тај
поглед
.
Он
опази
чак
да
му
је
мило
што
их
оставише
саме
,
и
никако
не
може
сад
да
му
дође
у
главу
:
зашто
би
му
то
било
неправо
?
Обузет
оном
електричном
топлином
или
зебњом
,
он
се
само
стреса
под
навалом
неких
нових
осећања
и
збуњено
гледа
у
оне
јасне
плаве
очи
,
које
га
чудно
гледају
...
—
Како
ти
је
име
?
запита
он
дрхтећи
и
чудећи
се
толикој
својој
смелости
.
—
Јованка
.
А
што
питаш
,
кад
ти
то
не
треба
?
...
Ти
бежиш
од
нас
!
...
—
Јок
,
море
...
промуца
Љубомир
,
сагињући
главу
.
Ето
,
стојим
с
тобом
.
—
Одиста
,
зар
нећеш
од
мене
бежати
?
запита
девојче
веома
живо
,
и
хтеде
га
погледати
право
у
очи
,
али
он
опет
обори
главу
.
—
Нећу
!
одговори
он
одлучно
.
Изненађена
оваким
одговором
,
Јованка
се
скоро
наже
на
њега
,
и
гурну
га
лагано
прстом
у
чело
,
да
би
је
погледао
право
у
очи
...
Девојка
не
може
довољно
да
се
начуди
:
онај
исти
кога
су
пре
неколико
недеља
извукли
полумртва
из
испоснице
,
о
коме
се
прича
да
сав
мирише
на
тамњан
и
да
се
већ
у
пола
посветио
,
он
стоји
уз
њу
и
овако
јој
говори
!
Она
безразложна
,
урођена
женска
љубопитност
,
која
је
подједнако
развијена
и
у
селу
и
граду
,
подстаче
је
да
продужи
започету
игру
.
Не
мислећи
много
да
ли
је
то
баш
у
реду
,
девојка
подиже
своју
једру
,
облу
,
поцрвенелу
руку
,
у
танком
,
широком
,
везеном
рукаву
,
и
наслони
је
на
Љубомирово
раме
.
Обоје
се
тога
тренутка
погледаше
...
Севнуше
муње
у
њиховим
очима
,
Љубомир
се
сав
стресе
и
већ
се
поведе
...
наже
се
к
њој
,
осети
њен
дах
и
близину
њена
тела
...
и
опет
јој
погледа
у
очи
...
Преплашен
,
изненађен
,
детињи
поглед
беше
управљен
на
њега
...
»
А
завет
!
?
«
...
севну
му
у
глави
страшна
слика
свога
греха
и
он
одскочи
од
девојке
као
ожежен
.
Погледа
уплашено
,
збуњено
око
себе
,
па
се
окрете
,
и
одједном
,
не
говорећи
ништа
,
из
све
снаге
,
јурну
кроз
проређено
штркљасто
бучје
,
крстећи
се
непрекидно
и
шапућући
молитве
...
Лишће
шушти
,
преврће
се
и
избија
у
вис
под
ударцима
његових
опанака
,
сухо
грање
пуцка
и
крши
се
,
а
Љубомиру
се
чини
,
да
за
њим
лете
читави
легиони
нечастиве
силе
,
и
он
се
још
јаче
упиње
,
трчи
,
прескаче
,
јури
,
не
гледајући
где
гази
...
»
Свети
Пахомије
,
Антоније
,
Макарије
,
Павле
Тивејски
...
и
сви
велики
угодници
Божји
,
смилујте
се
мени
окорелом
,
смрадном
грешнику
«
...
изговара
у
мислима
испрекидану
молитву
заморени
бегунац
,
јер
већ
не
може
ни
шапутати
...
XX
Прошла
је
година
од
доласка
Љубомирова
у
манастир
.
Зимус
,
некако
пред
Божић
,
преместише
оца
Максима
у
једно
веће
,
удаљено
братство
.
После
,
по
новој
години
,
дође
игуман
сиромашног
Преображенског
манастира
,
који
је
у
суседном
округу
,
да
проси
хране
и
других
потреба
за
свој
убоги
самостан
.
Игуман
,
са
својим
ђаком
Ђоком
,
фрушкогорским
питомцем
,
као
и
сам
што
је
,
дотера
,
управо
довуче
једно
полумртво
,
мршаво
кљусе
,
упрегнуто
у
таљижице
,
на
које
је
игуман
,
на
већој
низбрдици
седао
,
а
Ђока
их
,
одупирући
о
руду
,
лагано
пуштао
и
придржавао
.
Архимандриту
се
веома
допаде
снажан
и
леп
глас
Ђокин
,
који
на
опште
задовољство
отпева
вечерње
са
Нићифором
.
Архимандрит
се
нешто
разговори
са
Маром
,
и
сутрадан
,
кад
се
остарели
игуман
,
дочекан
потпуно
калуђерски
,
како
се
већ
и
сам
надао
,
стаде
освртати
за
ђаком
и
спремати
за
полазак
,
јавише
му
најпре
да
је
ђака
нестало
,
а
после
му
Велимир
,
кријући
се
да
га
не
опазе
,
саопшти
да
Ђока
остаје
овде
.
Старац
се
уплаши
:
како
ће
сам
одвући
кола
—
кљусе
није
давало
никакве
наде
—
па
са
сузама
замоли
,
да
му
даду
момка
у
помоћ
до
његова
самостана
.
Али
,
момци
се
беху
сви
разишли
...
Тако
Љубомир
доби
млађег
друга
,
али
се
не
хтеде
,
као
Нићифор
,
користити
правом
старешинства
,
него
замоли
архимандрита
за
дозволу
,
да
и
даље
врши
свој
црквењачки
посао
.
Још
се
уведе
једна
новост
у
манастиру
.
Архимандрит
,
од
децембра
,
стаде
држати
калуђерима
и
ђацима
редовна
предавања
из
Литургике
и
по
мало
из
Догматике
.
Велики
је
зор
био
,
који
га
на
тај
корак
принуди
.
Владика
,
рукополажући
Нићифора
,
опази
случајно
да
овај
нема
ни
појма
о
црквеним
најпростијим
питањима
.
Архимандрит
је
већ
,
на
ранијој
литургији
,
на
којој
се
Нићифор
ђаконио
,
добио
производство
.
Владика
га
,
у
првој
ватри
љутње
,
грубо
изгрди
и
припрети
му
,
да
ће
га
на
пролеће
,
кад
дође
у
манастир
,
ако
затече
оваке
незналице
,
с
места
изјурити
...
Зато
се
јадни
отац
Сава
,
свако
друго
вече
,
ненавикнут
на
умни
рад
,
зноји
,
стење
,
крха
,
проклиње
,
грми
и
—
предаје
богословску
науку
...
А
по
једно
вече
занимају
се
црквеним
певањем
и
уче
се
правилно
вршити
литургију
и
друге
свештене
радње
.
Пред
Божић
се
архимандрит
нечему
досети
.
«
Море
...
промрмља
он
у
себи
,
—
кад
ће
ти
он
овамо
доћи
!
Само
ме
плаши
!
...
Онога
туњавца
треба
научити
добро
,
њега
ће
питати
зацело
...
О-о-ох
!
...
Отац
Сава
с
таквом
насладом
предахну
,
као
да
одједном
спаде
са
њега
цео
Штурац
.
»
Нема
више
робовања
!
...
Опет
да
се
пије
,
и
само
’
нако
...
да
се
гледа
у
маглу
!
«
...
Од
тог
срећног
дана
престадоше
предавања
сасвим
,
а
Љубомир
доби
и
намести
па
свој
сто
све
Савине
уџбенике
,
штампане
и
писане
,
из
богословије
.
—
Знаш
...
рећи
ће
архимандрит
Љубомиру
:
ја
видим
да
ти
волиш
читати
.
А
ту
ти
је
,
брајко
,
све
написано
много
боље
,
него
што
ја
умем
казати
.
Па
сад
гледај
...
научи
све
...
После
неколико
недеља
,
на
своју
велику
и
неописану
радост
,
отац
Сава
опази
,
да
не
само
Љубомир
,
но
и
сви
калуђери
,
знају
прилично
објаснити
целу
литургију
.
Учећи
себе
,
одушевљен
новином
прочитаних
објашњења
,
Љубомир
је
одмах
причао
свима
шта
је
прочитао
.
Отац
Сава
,
стаде
,
наравно
кришом
,
лебдети
над
својим
драгоценим
»
туњавцем
«
...
—
Тако
ће
он
њих
,
душе
ми
,
и
Догматику
и
,
може
бити
,
само
Пастирско
...
па
редом
!
узвикује
у
себи
архимандрит
.
А
ја
потегох
у
залуд
онолики
зор
!
Ха-ха-ха
!
...
Извол’те
сад
,
господин
-
владико
!
...
Архимандритово
прорицање
оствари
се
дословце
.
Љубомир
је
добро
научио
,
а
и
другове
упознао
са
важнијим
стварима
,
које
треба
да
зна
свако
свештено
лице
.
Само
са
црквеним
певањем
остаде
назадан
:
још
није
знао
окренути
први
глас
...
У
фебруару
Љубомир
доби
писмо
од
оца
.
Пише
брат
Свејо
у
име
очево
,
кори
га
што
је
тако
тврда
срца
,
па
заборави
своју
кућу
,
родбину
,
све
...
Случајно
су
,
вели
,
дознали
где
је
,
преко
неког
Светозаревог
друга
,
учитеља
из
околине
манастирске
.
Описује
му
се
,
оним
бираним
,
сељачким
,
тужбаличким
изразима
,
жудња
и
туга
целе
родбине
за
њим
,
понавља
му
се
ранија
молба
:
ако
може
,
нек
’
се
не
калуђери
...
И
,
напослетку
,
отац
му
опширно
описује
своје
жалосно
стање
и
наређује
му
,
да
одмах
пошље
сву
досадању
уштеду
,
јер
ће
морати
продати
белавку
за
прошлогодишњи
порез
.
Дешава
се
човеку
,
нарочито
зими
на
каквом
наоблаченом
,
влажном
дану
,
кад
је
сав
ваздух
испуњен
неком
немом
тугом
и
црном
туробношћу
,
да
му
одједном
све
онемили
,
да
почне
сасвим
другим
очима
гледати
на
свој
живот
и
на
све
...
Сви
дотадањи
идеали
изгледају
ништавни
,
смешни
...
љубав
се
чини
жалосном
обманом
,
озбиљан
рад
—
узалудном
беспослицом
,
узвишене
тежње
—
глупом
детињаријом
...
И
Љубомир
,
тога
дана
,
кад
доби
писмо
,
беше
у
сличном
расположењу
.
»
Шта
хоће
ови
од
мене
,
и
шта
ово
радим
ја
овде
?
!
«
...
запита
се
он
одједном
,
пошто
прочита
писмо
,
као
да
сад
тек
први
пут
увиђа
,
да
не
зна
сам
шта
то
чини
овде
.
Тамна
,
тешка
,
валовита
туга
,
као
плаховит
поводањ
,
обузе
млада
искушеника
,
поплави
га
свега
и
продре
му
у
сваки
живац
,
у
сваки
атом
што
осећа
...
Ах
,
ала
је
све
пред
њим
црно
,
пусто
,
страховито
!
...
И
ови
му
пишу
само
због
новаца
,
он
то
зна
,
иначе
га
се
још
за
дуго
не
би
сетили
.
И
за
калуђерење
већ
попуштају
...
И
све
оне
жалостивне
речи
у
писму
,
које
су
,
он
зна
,
целим
скупом
,
сели
и
измишљали
,
све
су
празне
,
само
’
нако
...
опет
ради
новаца
...
Све
је
то
себично
,
ништавно
,
просто
!
...
И
ово
његово
бављење
овде
зашто
је
,
ради
чега
?
...
запита
се
,
и
обузе
га
грозничава
језа
,
кад
осети
да
се
и
над
оним
заветним
,
давно
сређеним
и
осветљеним
идеалима
навукла
она
иста
црна
,
тешка
тамнина
,
са
које
му
цео
живот
постаде
празан
,
ништаван
.
»
Да
се
иде
одавде
!
«
дође
му
одједном
у
главу
,
и
он
одмах
осети
,
како
је
овде
све
тако
страшно
,
тако
ужасно
...
А
тамо
...
тамо
напред
,
мора
бити
да
је
све
друкчије
,
светлије
,
радосније
...
Љубомир
осети
да
се
гуши
у
овој
туробној
самоћи
,
нешто
га
притеже
,
не
да
му
дисати
...
А
он
је
тако
рад
другом
животу
...
јер
овај
убија
,
ништи
...
И
рад
би
дахнути
слободно
,
пуним
грудима
...
Ах
,
живота
!
...
У
свет
!
...
Тамо
,
тамо
!
...
Скочи
као
помаман
са
постеље
,
осврте
се
око
себе
узверено
и
одједанпут
,
сасвим
случајно
,
паде
му
поглед
на
крупне
црне
редове
у
отвореној
књизи
,
коју
је
још
јутрос
читао
:
»
Узмите
јарам
мој
на
себе
,
и
научите
се
од
мене
;
јер
сам
ја
кротак
и
смеран
у
срцу
,
и
наћи
ћете
спокој
душама
својима
.
Јер
је
јарам
мој
благ
,
и
бреме
је
моје
лако
«
...
Шта
је
ово
сад
?
!
...
Не
разлази
се
она
црна
тамнина
,
што
га
је
омотала
,
и
срце
му
још
ледено
,
и
све
је
око
њега
тамно
,
као
што
је
и
било
...
И
туга
му
се
још
свија
на
души
,
али
гле
:
ово
је
сад
некаква
друкчија
,
топлија
,
светлија
,
но
јача
туга
...
Јер
ево
,
сад
живо
осећа
,
како
му
се
,
под
утицајем
ових
утешних
Спаситељевих
речи
,
све
мења
пред
очима
...
постаје
тужно
и
благо
,
као
што
су
благе
ове
речи
...
И
у
грлу
га
све
јаче
задављује
,
и
усне
му
се
развлаче
...
Он
плаче
горко
,
неутешно
,
очајно
...
И
опет
,
са
неким
сетним
,
тужним
и
уједно
блаженим
осећањем
побожна
задовољства
,
Љубомир
лагано
увлачи
врат
у
овај
»
лаки
јарам
«
,
и
осећа
да
се
враћа
све
исто
,
како
је
и
пре
било
...
И
сви
пређашњи
снови
и
намере
постају
узвишени
и
драгоцени
,
као
што
беху
пре
овог
ненадног
,
чудног
пламена
,
што
одједном
букну
...
И
она
жива
,
ватрена
жудња
за
слободом
,
за
светом
,
угаси
се
исто
онако
,
одједаред
,
као
што
и
пониче
...
Само
остаде
једна
жудња
у
њему
,
која
сад
беше
јача
од
свију
:
»
Ах
,
кад
ће
једном
бити
крај
томе
тешком
кушању
!
«
...
XXИ
Архимандрит
по
други
пут
прочита
одлучно
,
у
љутини
написано
,
владичино
писмо
,
у
коме
му
се
по
трећи
пут
наређује
:
да
Љубомира
истог
дана
,
кад
прими
писмо
,
с
места
закалуђери
и
да
га
одмах
потом
упути
к
њему
ради
посвећења
.
Отац
Сава
се
почеша
иза
уха
и
у
себи
промрмља
:
»
Није
вајде
...
више
се
не
може
врдати
!
...
Бар
после
да
гледам
,
да
уклонимо
Арсенија
«
...
Па
,
онако
у
ходу
,
отвори
врата
од
Љубомирове
ћелије
,
коју
му
је
зимус
уступио
и
,
хркнувши
својим
јаким
грлом
,
проговори
,
гледајући
изненађена
Љубомира
благо
:
—
Дошло
од
владике
,
и
он
махну
белом
савијеном
хартицом
пред
собом
,
—
да
се
вечерас
калуђериш
.
И
ако
је
сваког
часа
очекивао
ову
вест
,
и
ако
му
је
то
давнашња
заветна
жеља
,
и
ако
већ
одавно
живи
правим
испосничким
животом
,
Љубомир
се
препаде
на
ове
речи
.
Он
погледа
бојажљиво
оца
Саву
и
хтеде
нешто
рећи
,
али
му
застаде
реч
у
грлу
...
„
Дошло
!
...
Баш
данас
?
...
Не
може
бити
!
...
Је
ли
то
сија
сунце
од
истине
...
или
је
све
ово
сан
?
«
...
помисли
Љубомир
и
напреже
се
да
задржи
сузе
.
Није
се
младић
уплашио
калуђерства
,
као
Велимир
,
што
му
је
жао
досадањег
живота
.
Не
.
Он
се
уплашио
саме
ове
изненадне
појаве
,
самог
факта
:
да
ће
он
,
који
шеснаест
година
живи
одмерено
,
једним
истим
,
младићским
животом
,
кроз
неколико
часова
постати
сасвим
други
...
биће
од
њега
нешто
ново
.
И
њега
плаши
сама
та
новина
,
која
одједном
мења
све
...
И
,
што
је
главно
,
плаши
га
оно
»
бреме
лако
«
,
што
га
узима
на
себе
...
Жудео
за
тим
,
и
сад
га
све
то
плаши
!
...
Да
ли
сте
видели
срећна
,
весела
младића
,
који
је
месецима
или
годинама
носно
бурну
,
младићску
,
искрену
љубав
у
срцу
своме
према
обожаваној
девојци
,
како
грозничаво
ступа
стазицом
,
на
којој
ће
наћи
своју
драгану
и
на
којој
ће
се
рећи
последња
реч
?
...
Миришу
,
заносе
црвенкасте
мајске
ружице
,
трепери
и
опија
разнобојни
шебој
,
лелуја
се
гранчица
мирте
над
клупицом
и
сунце
весело
одсјајкује
и
прелива
се
...
Он
је
ставио
питање
,
и
чини
му
се
да
је
изложен
коцки
цео
живот
му
...
Чека
повољан
одговор
,
као
једини
смисао
живота
...
—
Да
!
шапуће
она
плашљиво
,
срећно
,
стидљиво
...
Долазе
њени
родитељи
;
благосиљају
и
гледају
некако
весело-свечано
...
»
А-а
!
...
шта
ово
би
?
!
«
...
буди
се
одједном
из
заноса
срећни
младожења
,
и
јасно
осећа
да
се
нешто
са
њим
свршило
,
да
је
он
прешао
преко
некакве
границе
,
која
је
одвајала
његов
живот
од
некаква
друга
,
непозната
му
живота
,
да
ће
због
тога
од
сад
све
бити
друкчије
,
ново
...
У
очекивању
тога
непознатога
,
њега
обузима
нека
свежа
,
хладовинаста
језа
...
И
Љубомир
се
препао
од
те
непознате
му
новине
,
запрепастио
се
...
Али
му
,
сасвим
случајно
,
одједном
дође
у
главу
једна
ситна
,
практична
мисао
,
коју
он
,
да
би
се
повратио
,
гласно
изговори
:
—
Данас
!
...
А
хаљине
?
—
Хм
...
Надам
се
ја
,
синко
,
овоме
колачу
одавно
.
Све
је
спремно
,
одговори
Сава
одсечно
и
хтеде
затворити
врата
.
—
Бар
вечерас
...
ово
вече
...
да
се
исповедим
,
да
читам
каноне
...
Да
се
спремим
?
Архимандрит
се
насмеја
,
опет
махну
оном
хартицом
и
рече
одлучно
:
—
Кажем
...
тако
наређују
старешине
!
Отац
Сава
залупи
врата
,
и
опет
,
онако
исто
одмерено
и
лагано
,
стадоше
лупати
потковане
цокуле
...
Дувала
је
дању
топла
југовина
,
па
се
спустило
тихо
,
лако
пролећно
вече
.
Месец
,
у
другој
четврти
,
већ
испливао
и
прелива
се
својом
бледом
,
сребрнастом
,
нежном
светлошћу
,
бацајући
своје
лаке
зраке
на
позлаћени
крст
и
црвенкасто
кубе
храма
.
Нека
беличасто-тамна
светлост
прострла
се
по
видику
,
и
лако
трепери
по
местима
,
која
су
удаљена
од
шуме
...
Вратнице
манастирске
затворене
су
,
а
храм
је
необично
,
као
у
очи
великих
празника
,
осветљен
.
Архимандрит
,
у
свечаном
оделу
,
стоји
у
олтару
,
пред
отвореним
царским
дверима
,
окренут
храму
,
претурајући
тамне
листове
некакве
црквене
књиге
.
Сва
браћа-
монаси
,
у
празничном
руху
,
са
неким
напрегнуто
озбиљним
изразом
на
лицу
,
стоје
уз
певницу
и
нешто
шапућу
.
Љубомир
,
тамо
у
притвору
,
код
самих
врата
,
стоји
с
Велимиром
и
дркће
...
Чини
му
се
да
има
праву
грозницу
.
Он
више
не
мисли
,
него
само
,
у
страху
,
очекује
,
кад
ће
наступити
онај
тренутак
...
—
Доведи
!
загрми
игуман
са
двери
.
Монаси
се
ужурбаше
...
Велимир
узе
Љубомира
за
руку
,
више
лакта
,
и
поведе
га
олтару
...
Мало
звоно
одјекну
кроз
нему
тиху
ноћ
,
монаси
стадоше
читати
»
часове
«
...
Љубомир
,
по
правилу
,
учини
»
велико
метаније
«
пред
дверима
и
пред
свима
присутнима
,
па
се
опет
врати
у
препрату
,
где
скиде
своје
масне
,
поцепане
ђачке
хаљинице
,
отпаса
се
,
изу
се
и
остаде
бос
,
гологлав
,
у
дугој
сеоској
распојасаној
кошуљи
...
Подиђе
га
језа
од
хладна
црквена
пода
,
и
он
стаде
још
јаче
дрхтати
...
Часови
се
свршише
,
а
литургије
,
по
обичају
потоњих
дана
,
неће
бити
...
Монаси
сложно
,
тихим
,
лаганим
гласом
запеваше
тужну
песму
:
»
Загрљај
Очев
потрудих
се
отворити
,
проживех
мој
блудни
живот
«
...
Љубомир
осети
како
га
опет
неко
поведе
преко
хладног
,
каменом
поплочаног
,
храма
,
и
осим
тога
јасног
,
живог
осећања
хладноће
,
не
осети
ништа
друго
.
Кад
се
подиже
,
после
великог
и
последњег
метанија
,
над
њим
загрме
Савин
глас
,
читајући
молитву
:
»
Отвори
срце
твоје
...
и
чуј
глас
господњи
:
ходите
к
мени
сви
,
што
сте
оптерећени
и
намучени
,
и
ја
ћу
вас
одморити
«
...
—
Ради
чега
си
дошао
,
брате
?
...
чује
Љубомир
оштро
,
јасно
питање
;
види
архимандритов
поглед
управљен
на
себе
,
али
још
не
разуме
смисао
свега
.
»
Шта
то
они
хоће
?
...
чуди
се
он
у
себи
.
Некога
питају
...
а-а
!
...
мене
питају
!
«
...
и
он
напреже
ум
,
да
се
сети
одговора
,
који
треба
да
каже
.
—-
Желим
испоснички
живети
,
часни
оче
,
промуца
он
,
и
одједном
,
као
да
пређе
преко
некакве
велике
препоне
,
дахну
душом
и
прође
му
пријатна
топлина
кроз
цело
тело
.
Архимандрит
настави
редом
друга
питања
,
по
правилу
:
Има
ли
жељу
удостојити
се
анђелског
образа
и
бити
увршћен
у
ред
монаха
?
Чини
ли
то
из
слободне
и
добре
воље
?
Хоће
ли
живети
у
манастиру
и
испоснички
до
краја
живота
?
...
итд
.
На
сва
питања
редом
,
Љубомир
одговараше
заклетвом
,
да
ће
тако
чинити
.
Архимандрит
изређа
све
оне
тешке
погодбе
,
са
којима
се
улази
у
ред
монашки
,
и
Љубомир
се
,
са
живим
,
одушевљеним
блаженством
на
лицу
,
закле
,
да
ће
све
то
испунити
.
Та
он
је
о
таком
животу
само
и
сањао
!
...
На
погнуту
главу
Љубомирову
,
архимандрит
наслони
књигу
и
стаде
читати
молитву
:
»
Господе
,
Боже
наш
...
прими
слугу
твојега
,
Леонтија
«
...
отац
Сава
малко
застаде
;
монаси
се
насмешише
задовољно
,
а
погнути
искушеник
,
мрдајући
главом
под
тешком
књигом
,
помисли
:
»
Шта
ово
он
?
...
Ко
је
то
Леонтије
?
...
Јест
,
знам
ко
је
...
То
је
сад
онај
други
,
онај
монах
...
Чекај
,
није
!
...
то
сам
сад
ја
.
А
онај
други
,
што
је
пре
био
и
што
се
звао
Љубомир
,
њега
нема
више
.
Он
је
умро
!
«
...
Он
загледа
у
своју
душу
:
како
сад
изгледа
као
други
,
и
на
своје
велико
запрепашћење
опази
,
да
је
остао
онај
и
онакав
исти
,
какав
је
био
и
до
сад
.
Него
чекај
,
није
он
још
закалуђерен
...
Архимандрит
већ
прочитао
две
молитве
и
,
пошто
последњи
пут
закле
збуњена
младића
:
да
својевољно
ступа
у
анђелски
ред
,
нареди
му
:
—
Узми
ножнице
,
и
дај
ми
их
.
Младић
се
осврте
збуњено
...
»
Какве
ножнице
?
...
где
су
?
«
...
помисли
,
и
угледа
како
му
сви
показују
очима
на
једно
место
.
Трипут
је
морао
додавати
ножнице
архимандриту
,
који
их
је
отурао
од
себе
.
Напослетку
отац
Сава
прими
ножнице
и
,
после
кратке
молитве
,
режући
на
четири
места
унакрст
,
меке
,
дугачке
косе
младићеве
,
проговори
свечаним
,
јасним
гласом
:
—
Брат
наш
Леонтије
постригава
власи
главе
своје
;
рецимо
о
њему
:
господи
помилуј
!
—
Господи
помилуј
!
загрме
сложан
весео
одговор
монаха
,
као
молитва
за
новога
брата
...
И
ако
беше
у
светлом
и
блаженом
расположењу
,
младић
осети
одједанпут
и
необичну
тугу
и
слатко
задовољство
од
ове
сложно
испеване
молитве
и
од
свега
што
се
учини
са
њим
,
па
му
грунуше
сузе
...
—
Брат
наш
Леонтије
облачи
се
у
ризу
радости
,
рече
архимандрит
,
а
неко
,
у
исто
време
,
огрте
новоме
брату
широку
мантију
.
Нови
инок
осети
ону
обичну
пријатност
,
коју
осећа
сваки
,
кад
се
огрне
топлом
одећом
у
хладном
простору
.
Архимандрит
настави
даље
оглашавати
,
да
се
нови
брат
опасује
силом
истине
;
да
се
покрива
шлемом
наде
на
спасење
;
да
прима
палију
,
као
обручење
великог
и
анђелског
образа
;
да
се
обува
у
сандалије
,
ради
припреме
за
проповед
мира
...
И
кад
се
изређаше
сва
ова
оглашења
,
нови
брат
стаде
,
потпуно
одевен
,
у
калуђерском
оделу
,
са
свећом
,
јеванђељем
и
крстом
у
рукама
и
ижљуби
се
са
својом
,
по
Господу
Исусу
Христу
,
браћом
.
Настаде
велика
,
силна
по
духу
,
јектенија
—
молитва
»
о
брату
нашем
Леонтију
«
:
да
му
Бог
помогне
непорочно
довршити
намеру
монашког
образа
...
остати
у
побожности
и
чистоти
...
одбацити
старог
и
обући
се
у
новог
,
Богом
створеног
човека
...
Монаси
певаху
тако
лепо
и
заносно
,
новом
иноку
беше
тако
топло
и
пријатно
,
да
му
се
учини
као
да
је
мали
,
као
да
се
одједном
врати
то
време
,
па
га
мајка
изнела
пред
кућу
,
метнула
га
на
крило
и
лагано
га
љушка
...
а
са
Маљена
тихо-тихо
силази
лагани
повијарац
,
и
прелеће
му
преко
румених
обрашчића
...
Он
и
не
чу
кад
се
прочита
апостол
;
трже
се
из
заноса
од
громког
Савиног
гласа
,
који
читаше
јеванђеље
:
»
Рече
Господ
:
љубјај
отца
или
матер
паче
мене
,
њест
мене
достоин
«
...
Сврши
се
!
Брат
Леонтије
,
пошто
се
ижљуби
с
новом
браћом
,
чекајући
док
архимандрит
скине
одежду
и
изиђе
из
олтара
,
опет
загледа
у
себе
,
у
дубину
душе
своје
,
очекујући
да
осети
очигледну
,
јасну
промену
у
себи
,
али
увиде
одмах
да
,
осим
новог
калуђерског
одела
,
не
беше
у
њему
самом
ништа
ново
.
»
После
посвећења
...
онда
ће
бити
!
«
помисли
у
себи
уморан
и
озебо
монах
,
стајући
на
крај
,
иза
монаха
,
који
лагано
иђаху
за
архимандритом
...
XXИИ
Јеромонах
Леонтије
,
при
повратку
са
посвећења
,
донесе
оцу
Сави
писмо
од
владике
.
Архијереј
препоручује
архимандриту
,
да
посвети
највећу
пажњу
необичноме
младоме
иноку
.
Изјављује
му
да
има
нарочите
намере
и
велике
планове
,
односно
будућности
»
овога
детета
«
,
па
му
препоручује
,
да
ослободи
новог
брата
од
свију
послова
и
да
му
буде
на
руци
у
његовим
строго-испосничким
намерама
...
—
Шта
си
ти
то
намислио
?
запита
Сава
младића
,
не
разумевајући
завршетак
владичина
писма
.
—
Какве
су
то
твоје
испосничке
намере
?
...
Леонтија
изненади
и
збуни
ово
питање
.
Он
је
мислио
,
да
је
владичино
писмо
од
тако
исто
непоречне
важности
,
као
и
посланица
апостола
Павла
,
те
се
о
њему
не
сме
ни
расправљати
.
—
Господин
...
одобрио
ми
да
живим
у
испосници
,
одговори
он
,
кријући
очи
,
јер
се
застиде
од
сећања
на
свој
први
неуспешни
покушај
.
—
Како
...
докле
да
живиш
?
—
Па
,
једнако
!
...
одговори
монах
,
гледајући
зачуђено
старешину
,
мислећи
у
себи
:
»
Што
сам
се
калуђерио
!
...
То
ваљ’да
знаш
«
.
И
архимандрит
се
зачуди
:
—
Шта
ћеш
јести
тамо
?
—
Па
...
само
малко
хлеба
да
ми
шаљете
,
друго
ништа
...
Господин
вели
...
—
А-а
...
»
Господин
вели
«
,
прекиде
га
Сава
опоро
и
стаде
;
замисли
се
.
Хм
...
добро
,
добро
...
Иди
па
се
моли
,
одговори
смешећи
се
иронично
и
савијајући
писмо
.
А
у
себи
архимандрит
помисли
:
»
Е
,
мој
владико
...
Мислиш
,
неко
је
луд
да
храни
готована
.
Ови
калуђери
да
се
посатиру
радећи
,
а
он
да
дембелише
...
ха-ха-ха
...
Има
неке
»
планове
«
човек
са
њим
:
зацело
ће
га
у
владике
!
Е
баш
те
поздравио
за
то
архимандрит
Сава
:
он
да
буде
владика
,
а
ја
,
његов
духовни
отац
,
да
га
љубим
у
руку
!
...
Ха-ха-ха
...
Спремићу
ти
га
ја
,
не
бој
се
...
само
док
још
мало
одвркне
!
...
Ха-ха-ха
!
«
...
И
Савин
пакосни
смех
не
престајаше
звонити
кроз
ходник
,
јер
он
живо
престави
себи
слику
Леонтијевих
»
подвига
«
,
који
ће
,
тамо
кроз
неку
годину
,
сами
собом
наступити
...
То
вече
Леонтије
,
у
својој
ћелији
,
проведе
у
дугом
разговору
са
Велимиром
.
Њих
двојица
су
остали
непрекидно
у
искреним
другарским
односима
,
па
су
волели
провести
који
тренутак
у
овако
усамљеном
тихом
разговору
.
—
Брате
...
некако
не
умем
да
ти
кажем
,
стаде
Велимир
излагати
своје
погледе
.
И
жао
ми
,
због
мене
,
кад
те
видим
таког
...
и
ја
сам
се
за
то
спремао
,
па
ет
’
!
...
Некако
ми
онако
знаш
...
као
да
сте
ми
и
ти
и
Нићифор
нешто
отели
,
криво
ми
...
А
већ
сам
знаш
да
ми
није
до
калуђерства
...
—
На
што
ти
је
онда
криво
?
...
—
Ама
није
то
!
Није
мени
криво
како
ти
мислиш
...
Чекај
...
Тешко
ми
што
нисам
и
ја
у
вашем
друштву
...
—
Па
ко
ти
брани
?
Сутра
можеш
,
само
ако
хоћеш
.
—
Хе
мој
Леко
,
не
бих
ја
дао
моју
Виду
ни
за
владичанство
!
узвикну
младић
одушевљено
и
загледа
се
у
простор
пред
собом
.
И
ти
си
погрешио
,
те
још
како
!
Ето
,
баш
мислим
данас
,
како
би
лепо
било
,
да
и
ти
узмеш
Јованку
...
—
Не
,
не
о
томе
,
молим
те
!
узвикну
монах
преплашено
,
дигнувши
руке
у
вис
,
као
да
се
брани
од
некакве
напасти
.
—
Чекај
,
брате
...
шта
ти
је
!
узвикну
Велимир
озбиљно
.
Ја
ти
кажем
само
шта
мислим
.
Па
што
?
...
Зар
ти
мислиш
,
среће
ти
,
да
ћеш
остати
до
краја
као
Антоније
и
Макарије
?
—
Бог
с
тобом
!
Шта
говориш
?
—
Ама
док
ти
још
уђеш
у
године
...
Сад
ти
је
седамнаеста
?
—
Кроз
два
месеца
,
пуним
.
—
Е
...
а
кад
зађеш
сад
по
парохији
,
па
те
окупе
оне
...
оне
научене
,
што
се
кинђуре
калуђерским
новцем
...
А
још
кад
ти
буде
двадесет
!
...
—
Нећу
ја
у
парохију
.
Владика
одобрио
да
живим
у
испосници
једнако
.
И
архимандрит
ми
сад
одобри
...
—
Архимандрит
...
причекај
мало
!
насмеши
се
Велимир
.
Не
знаш
ти
њега
!
...
Ти
ћеш
,
мој
бане
,
кроз
који
недељак
право
у
Прњавор
,
а
тамо
те
чека
цела
дружина
...
Знаш
,
опет
је
најбоље
да
си
се
оженио
!
узвикну
ђак
одсечним
увереним
тоном
.
—
А
ко
би
се
калуђерио
?
—
Знаш
,
мислио
сам
—
али
немој
да
се
љутиш
,
молим
те
—
мислио
сам
,
да
све
ово
што
се
ради
по
манастирима
,
није
оно
...
знаш
,
оно
како
треба
.
Ово
је
једно
,
а
све
треба
друкчије
!
Чини
ми
се
,
брате
...
не
знам
како
да
ти
кажем
...
Ја
мислим
да
нас
је
све
Бог
створио
ради
онога
,
што
је
рекао
у
Св
.
Писму
:
»
...
плодите
се
и
напуните
земљу
«
...
Чекај
,
не
љути
се
...
И
ја
сам
у
седамнаестој
години
мислио
скоро
као
ти
,
и
био
сам
готов
закалуђерити
се
.
Али
после
,
брате
,
хм
...
после
сам
осетио
да
сам
за
нешто
друго
створен
...
Сад
,
или
да
лажем
Бога
,
или
да
послушам
и
поштено
извршим
његову
заповест
?
...
Ја
ћу
ово
друго
.
—
Е
,
а
заборавио
си
оно
Христово
:
»
ко
хоће
да
иде
за
мном
«
...
и
оно
:
»
узмите
јарам
мој
!
«
...
—
Нисам
заборавио
.
Видиш
...
ја
ти
не
знам
ту
дубоку
науку
,
али
мислим
много
о
свачему
...
Како
му
је
то
:
Бог
вели
једно
,
а
Христос
друго
...
—
Јок
,
Христос
неће
да
сви
тако
живе
,
него
само
неки
...
—
Као
,
на
пример
,
ти
!
То
баш
ја
и
велим
.
А
и
тебе
је
Бог
створио
исто
’
нако
,
као
и
мене
...
то
ћеш
видети
,
тако
ми
младости
!
...
Него
знаш
...
ја
сам
мислио
...
најбоље
је
да
се
сви
људи
жене
,
па
коме
,
тамо
после
педесете
,
умре
жена
,
нек
’
се
калуђери
,
ако
хоће
...
Ко
се
,
вала
,
онда
закалуђери
,
биће
зацело
бољи
од
ових
наших
.
—
Знам
,
а
како
су
Пахомије
,
Макарије
и
други
?
И
они
су
створени
као
ја
и
ти
!
узвикну
Леонтије
весело
,
држећи
да
му
друг
не
може
на
ово
ништа
одговорити
.
—
То
не
знам
.
Зацело
су
онда
морали
бити
неки
друкчији
људи
,
и
сав
народ
...
А
ово
ти
је
код
нас
друго
...
Море
,
кажем
ти
:
видећеш
!
Отац
Леонтије
се
најодушевљеније
,
као
’
но
први
пионири
хришћанског
аскетизма
,
предаде
строгом
и
тешком
испосничком
животу
.
Сад
,
кад
није
имао
узрока
да
се
крије
,
снабдео
је
испосницу
најпречим
потребама
:
свећа
,
тамњана
,
књига
,
било
је
доста
;
а
шумар
,
на
доколици
,
навуко
му
доста
суха
лишћа
у
пећину
,
да
има
на
шта
лећи
.
Младић
хтеде
одбити
овај
раскош
,
али
се
сети
владичина
савета
:
да
не
претерује
сувише
у
својој
ревности
,
па
задовољно
леже
у
вече
на
меку
постељу
.
Спавао
је
,
опет
по
савету
владичину
,
од
поноћи
до
зоре
,
али
га
је
по
неки
пут
и
сунце
варало
.
Јео
је
два
пут
дневно
хлеба
са
водом
.
Остало
време
проводио
је
на
молитви
,
или
у
побожном
размишљању
...
Ах
,
како
му
се
допао
овакав
живот
!
...
То
је
оно
право
,
за
чим
га
је
срце
вукло
,
то
су
његови
идеали
,
његови
снови
...
Па
сад
само
настави
тако
цела
живота
!
А
шта
ће
бити
после
?
—
Што
рекне
Бог
.
Јер
он
је
казао
,
да
се
не
бринемо
много
о
сутрашњем
дану
...
Све
је
око
узбуђена
младића
тако
светло
,
радосно
и
блажено
,
да
он
неки
пут
у
себи
помисли
:
»
Да
ли
су
били
овако
срећни
Антоније
и
Макарије
?
...
Зацело
нису
!
«
...
Десетог
дана
,
рано
из
јутра
,
дође
Велимир
у
испосницу
.
—
Е
,
мој
Леко
...
рекох
ли
ја
теби
шта
ће
да
буде
!
Зове
те
архимандрит
,
да
идеш
одмах
са
мном
.
—
Како
...
Ја
овде
морам
живети
до
смрти
,
не
смем
излазити
.
Прочитао
сам
овде
и
завет
—
заклео
сам
се
на
то
Богу
...
И
...
и
Бог
с
вама
,
ја
сам
се
зато
и
закалуђерио
.
—
Знаш
,
немамо
кад
да
се
разговарамо
много
...
Послао
је
и
шумара
;
ено
га
доле
у
потоку
.
Ако
нећеш
лепим
,
казао
му
је
да
те
донесе
на
леђима
...
Знаш
да
сам
ти
друг
...
хајдемо
лепо
заједно
.
Леонтије
,
као
у
сну
,
не
разумевајући
више
ништа
,
знајући
само
да
мора
напустити
ово
омиљено
место
,
приђе
к
малом
престочићу
,
клекну
и
стаде
јецати
горко
...
На
поновљен
позив
Велимиров
,
диже
се
уплакан
,
занесен
тугом
и
ненадном
несрећом
.
Сећао
се
трећег
правила
(
погодбе
)
,
које
му
је
отац
Сава
прочитао
при
калуђерењу
—
безусловна
послушност
према
старијима
...
Он
се
,
као
јагње
што
се
води
на
клање
,
упути
к
манастиру
.
Архимандрит
беше
као
рис
.
Наљутио
га
отказ
владичин
да
премести
Арсенија
.
Исписао
му
прота
баш
владичине
речи
:
»
Требају
му
она
три
монаха
,
а
Леонтија
ћемо
на
јесен
у
школу
«
...
Досетио
се
отац
Сава
,
да
ће
и
то
школовање
коштати
доста
...
Кад
стадоше
пред
њега
смерно
калуђер
и
ђак
,
архимандрит
фркну
носом
,
промумла
некакву
претњу
и
узвикну
оштро
:
—
У
Јасеновац
!
...
Посла
има
доста
,
Велимир
зна
...
Он
ће
с
тобом
,
да
...
да
ти
се
нађе
,
пресече
архимандрит
иронично
,
и
цокуле
стадоше
брзо
лупати
а
нос
чешће
фркати
.
Другови
се
послушно
поклонише
и
брзо
за
пут
спремише
.
После
четврт
часа
,
Леонтије
на
коњу
а
Велимир
пешке
,
одоше
на
пут
.
Ништа
више
не
осећаше
млади
испосник
,
нити
му
се
на
лицу
могло
опазити
да
га
што
занима
.
Као
ждрал
,
кога
,
на
сеоби
у
топле
крајеве
,
избаци
јато
из
свога
круга
,
пометен
у
лету
и
намери
,
утучен
ненадном
црном
судбином
,
гига
се
на
дугачким
ногама
и
врљуца
бесциљно
по
ливадама
,
док
га
чобани
не
ухвате
...
И
Леонтије
,
пометен
,
збуњен
у
започету
послу
,
утучен
,
прегажен
судбином
,
заједно
са
свима
својим
сновима
,
иђаше
несвесно
,
као
пометени
ждрал
по
ливади
,
не
осећајући
ни
туге
,
ни
бола
,
ни
жалости
.
Тамо
негде
,
у
најсакривенијем
крајићу
његове
душе
,
светлуцаше
слабачак
пламичак
наде
:
да
ће
се
све
то
поправити
,
да
ће
све
бити
,
као
што
беше
јуче
,
прекојуче
...
Та
нада
сачува
га
од
очајања
.
Јасеновац
је
брдско
село
,
разбацано
по
косама
горостасних
,
густих
рудничких
огранака
.
Леонтије
,
још
ђаком
,
волео
је
пратити
овамо
кога
калуђера
у
послу
му
.
Опомињаше
га
ово
планинско
место
на
његов
Маљен
...
Густа
,
зелена
,
китњаста
павитина
од
лозе
,
оструге
и
трња
,
пружаше
се
крај
пута
,
прекидајући
се
понегде
сниским
,
кривудавим
чаталима
старих
,
поцрнелих
,
полутрулих
врљика
.
А
тамо
опет
иђаше
оструга
,
који
трн
,
павитина
и
опет
врљике
,
или
јендеци
са
оградом
од
трња
.
Сокаком
се
жути
осушена
,
чагљевита
смоница
,
са
понеком
заосталом
барицом
у
дубоку
трагу
од
коњске
копите
...
још
се
осећа
дах
земље
која
се
суши
.
А
тамо
,
изван
ограде
,
озеленели
воћњаци
,
па
весело
одсјајкују
својим
младим
неразвијеним
лисјем
,
према
топлом
,
веселом
сунчевом
пригревку
.
И
још
даље
,
на
више
,
беласају
се
чисти
димњаци
и
црвене
сниски
кровови
у
јасном
зеленилу
бескрајних
воћњака
.
Ах
,
како
се
слатко
дише
!
...
.
Прво
се
имало
извршити
једно
прешно
крштење
,
затим
молитва
над
једном
болесницом
и
потом
се
имала
започети
ускршња
водица
по
целом
селу
.
Ради
тога
и
висе
две
веће
котарице
иза
Леонтијевих
леђа
,
преко
бисага
,
у
које
ће
Велимир
купити
јаја
...
Прва
свештена
радња
!
С
каквим
побожним
осећањем
,
с
каквим
страхом
од
важности
светога
акта
приступа
нови
јеромонах
своме
послу
.
А
кад
узе
голо
,
вруће
,
црвено
,
с
раширеним
ручицама
,
мекушно
новорођенче
,
да
га
по
православном
обреду
крсти
»
погружењем
«
,
ухвати
га
камена
препаст
.
Он
је
стотину
пута
гледао
,
како
то
калуђери
брзо
и
вешто
раде
,
али
је
први
пут
осетио
слабачко
и
пиктијасто
телце
у
својој
руци
...
и
то
треба
замочити
цело
у
воду
!
»
Бог
и
душа
,
удавићу
га
!
«
помисли
сиромах
и
одмах
се
реши
:
замочи
дете
с
ногу
,
докле
могаше
ући
у
воду
.
»
Опет
је
ово
мањи
грех
,
него
да
га
удавим
!
«
рече
у
себи
и
настави
започети
рад
.
После
свршеног
крштења
сети
се
да
је
читао
,
како
треба
одмах
родитеље
и
кума
поучити
о
значају
крштења
,
о
васпитању
новокрштенога
.
Истина
,
други
калуђери
то
не
раде
никад
,
али
се
он
давно
одлучно
,
да
ради
онако
како
треба
,
а
не
како
раде
други
.
Али
кад
погледа
пребледелу
,
озбиљну
и
мало
застиђену
породиљу
,
која
се
јуче
разрешила
од
бремена
,
а
сад
стоји
удаљена
у
углу
,
са
плетивом
у
руци
;
кад
погледа
озбиљна
,
добро
позната
му
оца
детињег
,
застиде
се
и
сам
и
увиде
да
сад
не
сме
ни
уста
отворити
...
Побеже
из
куће
и
чак
код
вратница
сачека
Велимира
,
који
остаде
да
узме
чарапе
,
махрамицу
,
грош
у
новцу
и
други
какав
»
прилог
за
здравље
новокрштенога
«
...
Прва
свештена
радња
,
па
све
—
против
црквених
правила
!
Беше
му
криво
,
али
се
тешио
што
је
то
почетак
,
који
никоме
није
лак
.
Молитву
над
једном
слабом
старицом
изврши
мало
боље
,
али
се
и
ту
заплетао
и
брзао
при
читању
познатих
му
молитава
из
требника
...
Започе
проносити
ускршњу
водицу
с
једног
краја
села
.
Ко
није
запамтио
оно
старо
обношење
водице
по
селима
!
У
свештеничким
парохијама
,
по
једном
селу
пође
попа
,
а
у
друга
пошље
ђаке
.
Ако
има
синчића
,
онда
шиље
њега
,
јер
не
мора
давати
»
проценат
«
учитељу
.
Десетогодишњи
,
чумави
малишан
,
у
масној
,
потпасаној
памуклици
и
шареним
накриво
сашивеним
»
лажигаћама
«
,
од
оне
исте
тканине
,
од
које
попадија
кроји
себи
сукње
,
у
искривљеним
старим
опанчићима
и
срозаним
великим
чарапама
,
добивеним
на
крштењу
,
са
медним
,
калајисаним
и
споља
и
изнутра
котлићем
у
руци
,
у
коме
је
освећена
водица
,
крст
и
босиљак
,
креће
се
на
пут
.
За
њим
весело
ступа
,
с
великом
мочагом
у
руци
и
набијеним
кострутним
бисагама
па
врату
,
или
котарицама
преко
рамена
(
како
је
чему
време
)
,
вешт
овоме
послу
,
момак
.
По
манастирским
парохијама
разиђу
се
сви
калуђери
,
са
оваком
истом
пратњом
.
Село
,
обавештено
раније
о
доласку
,
запурњало
се
од
брисања
давно
непочишћене
куће
и
дворишта
,
рибања
сниских
трпеза
,
на
којима
ће
се
светити
водица
,
чишћења
полица
и
долапа
...
И
сва
та
прашина
,
стругање
,
истресање
,
рибање
,
сновање
вредних
жена
—
дочекује
и
испраћа
свештенике
и
калуђере
,
који
псују
непажљиве
домаћице
,
и
ради
казне
траже
,
да
се
спусти
што
већи
прилог
у
бисаге
или
котарицу
.
Вешти
момци
настављају
прекоре
и
тражњу
прилога
,
па
се
тако
целим
селом
носи
весела
граја
,
шала
,
задиркивања
и
ужасан
,
очајан
лавеж
изненађених
и
дрских
сеоских
паса
...
Леонтију
није
првина
да
иде
по
водици
.
Само
је
до
сад
носио
котарицу
или
бисаге
,
а
сад
,
као
свештеник
,
улази
у
домове
и
сам
врши
освећење
.
Буни
га
све
,
што
га
срета
у
послу
:
и
оно
усплахирено
сновање
по
кући
стидљиве
домаћице
,
и
оно
живо
брисање
и
намештање
добро
изрибане
трпезе
,
и
онај
уобичајени
врисак
и
бегање
дечје
од
калуђера
чак
у
поток
или
у
планину
,
и
оно
побожно
целивање
светог
крста
и
његове
руке
,
која
држи
крст
,
и
оно
,
у
понекој
кући
,
значајно
стрељање
очима
,
од
стране
какве
угарене
удовице
,
и
оно
препирање
Велимирово
са
домаћицама
због
прилога
...
—
Снашо
,
узвикује
ђак
:
што
је
попово
нек
’
је
готово
!
Само
нећемо
два
,
него
у
свакој
руци
по
неколико
.
Домаћица
се
смеје
весело
,
одвраћа
шалу
и
доноси
пуне
руке
прилога
.
У
неком
убогом
кућерку
,
превила
се
суха
,
исцеђена
муком
и
немаштином
,
стара
домаћица
,
па
се
извињава
што
нема
чим
даривати
крст
.
—
Даће
Бог
,
снашо
...
Од
немана
тврђег
града
нема
!
одговара
Велимир
.
У
другој
кући
задригла
,
разбарушена
,
у
поцепаној
сукњери
,
девојкара
,
полегла
са
метлом
и
брише
двориште
,
а
из
куће
гуди
потмули
глас
кустуре
,
која
хитро
струже
прљаву
,
криву
совру
и
чује
се
лен
промукао
глас
:
—
Причекај
,
попо
,
очију
ти
!
...
Сад
ће
...
сад
ће
!
...
У
трећој
,
отреситијој
кући
,
одмах
после
поздрава
,
наместе
и
калуђера
и
ђака
на
раније
спремљене
високе
столице
,
са
јастуцима
за
седење
,
моле
их
да
причекају
,
и
онда
се
жене
устумарају
.
Шиљу
децу
да
зову
домаћина
,
који
је
са
плугом
негде
на
њиви
,
спремају
ђезвице
за
каву
и
пристављају
их
уз
ватру
,
по
десети
пут
загледају
совру
,
тамњан
,
кадионицу
,
је
ли
све
спремно
.
Леонтије
се
осећа
као
на
жеравици
:
продангубиће
читав
час
,
а
мож'да
и
више
.
Али
,
тако
су
старији
удесили
,
и
он
нема
куд
...
Максим
и
Арсеније
још
унапред
су
уживали
,
кад
је
долазио
ред
на
овакве
куће
.
После
освећене
водице
,
попију
се
неколико
кава
и
ракија
,
и
домаћин
управља
обично
питање
:
—
Да
нисте
гладни
,
оче
?
Де
,
да
поједемо
мало
лепца
...
дао
га
је
Бог
!
—
Та-а
...
отеже
Арсеније
,
севајући
очима
задовољно
;
прихватисмо
се
малко
јутрос
...
Ако
се
што
нашло
...
можемо
!
Леонтије
се
смешка
,
сећајући
се
,
како
је
прошлог
ускршњег
поста
,
пратећи
Арсенија
по
водици
,
морао
седам
пута
јести
са
калуђером
,
једног
дана
...
Најгоре
ће
бити
за
преноћиште
.
О
томе
се
,
још
од
јутрос
,
забринуо
млади
монах
.
У
сваком
селу
има
неколико
домаћинских
кућа
,
где
калуђери
вазда
ноћивају
,
кад
су
у
великом
послу
.
А
Леонтију
сад
преноћиште
у
кућама
,
где
има
женских
,
изгледа
страшније
од
многих
мука
.
Али
мора
се
.
И
он
зна
где
ће
га
затећи
ноћ
:
тамо
око
Радојевића
кућа
...
Срећно
прођоше
Бошковића
куће
,
где
су
жене
језичне
и
бестидне
.
Леонтије
иђаше
као
преко
жива
огња
.
Онаких
задиркивања
није
чуо
ни
међу
људима
.
По
нека
слободнија
снаша
упиљи
му
у
очи
и
узвикне
:
—
Их
,
како
си
млад
и
лијеп
,
слава
те
не
убила
!
...
'
А
Леонтије
затвара
очи
,
шапуће
молитву
и
бега
,
остављајући
често
недовршен
посао
.
А
код
Радојевића
се
надали
,
па
дочекаше
госте
домаћински
.
Вечера
прође
лепо
и
весело
,
али
после
настаде
оно
,
чега
се
Леонтије
највише
плашио
.
На
знак
домаћинов
приђе
најмлађа
,
сад
о
месојеђу
доведена
,
снаха
да
изује
Леонтија
.
—
Нека
...
нека
...
замуца
калуђер
,
врдајући
главом
и
бранећи
се
рукама
.
Ја
ћу
сам
...
—
Попо
,
утаче
се
домаћин
мало
јачим
гласом
:
кад
дођем
код
вас
у
манастир
,
ја
се
владам
по
вашем
реду
и
обичају
,
а
ко
дође
у
моју
кућу
,
мора
се
владати
по
нашем
обичају
.
Леонтије
пружи
ногу
с
таким
осећањем
,
с
каквим
је
болесник
пружа
под
хирургову
тестерицу
.
»
Еј
,
кукавцу
,
сад
ће
да
се
виде
онако
каљаве
!
...
Ено
...
ено
!
...
Мора
да
је
и
њој
одвратно
,
гадно
!
«
...
помисли
он
и
случајно
погледа
домаћинову
босу
ногу
,
која
није
била
чистија
од
његове
.
То
га
за
часак
умири
.
Али
кад
једна
девојчица
пружи
снаси
карлицу
с
топлом
водом
,
и
кад
се
млада
спусти
,
дохвати
његову
ногу
и
стаде
је
пажљиво
,
својом
меком
и
врелом
руком
(
то
је
осетио
)
прати
и
трљати
између
прстију
...
млади
инок
,
с
надувеним
до
највеће
мере
плућима
,
само
изви
главу
и
преврте
очима
,
као
да
га
кољу
,
а
у
себи
помисли
:
»
Мученици
Христови
,
да
ли
сте
и
ви
оволико
трпели
!
?
«
...
Сутрадан
дође
Леонтију
порука
од
архимандрита
,
да
обиђе
с
водицом
још
пет
других
села
,
и
да
се
не
враћа
манастиру
,
док
не
сврши
посао
.
Момак
ће
манастирски
долазити
свако
јутро
,
и
односити
покупљене
прилоге
.
—
Најмање
још
једанаест
дана
,
израчуна
Велимир
,
на
питање
Леонтијево
:
колико
ће
се
забавити
у
овом
послу
.
Монах
погледа
очајно
у
небо
,
уздахну
и
погну
главу
трпељиво
,
увиђајући
своју
немоћ
да
промени
што
од
онога
,
што
му
је
одређено
...
А
дани
пролазе
један
за
другим
,
са
једним
истим
наличјем
,
са
истим
околностима
,
само
понеки
пут
поремети
општу
монотоност
какво
везено
бело
марамче
од
паргара
,
што
га
Леонтију
подноси
на
дар
каква
слободна
девојчура
,
навикнута
на
ове
послове
.
Једна
удовица
му
увезала
у
мараму
и
писмо
,
у
коме
се
исказује
груба
страст
и
позив
на
састанак
...
Друга
...
трећа
...
Али
ту
већ
настају
црне
,
страхотне
слике
,
од
којих
морамо
бегати
,
као
што
учини
и
зачуђени
,
изненађени
отац
Леонтије
.
Дани
пролазе
...
И
све
што
беше
чудно
и
необично
,
постаје
сносно
,
те
се
може
слободним
оком
гледати
.
Једанаестог
дана
млади
инок
осећаше
велико
задовољство
од
прања
уморних
,
подбивених
ногу
у
топлој
води
...
Тога
дана
му
и
Јованка
даде
везено
марамче
.
И
он
не
одби
њен
дар
,
као
што
ни
друге
није
могао
одбити
.
Али
је
друге
примао
равнодушно
,
као
што
је
некад
примао
прилоге
у
котарицу
,
а
од
њена
дара
осети
,
познату
му
од
јесенас
,
трему
и
лаку
збуњеност
...
Кад
стиже
манастиру
,
Василијан
га
дочека
весело
:
—
Готова
ти
камилавка
!
Права
светогорска
,
од
сукна
...
само
да
видиш
!
...
И
тетка
га
задовољно
поздрави
:
—
Добро
си
шиљао
,
добро
!
...
Ови
други
нису
толико
добивали
.
А
има
ли
чарапа
,
пешкира
?
настави
она
,
завирујући
у
кожне
бисаге
,
скинуте
с
коња
,
и
вадећи
отуд
све
,
што
је
припадало
кући
,
односно
њој
:
чарапе
,
пешкире
,
шарене
мараме
...
—
Ене
де
...
везени
марамчићи
!
...
узвикну
она
,
вадећи
неколико
марамица
,
које
Леонтије
није
метнуо
у
свој
џеп
.
—То
ли
је
онај
свети
!
...
Леонтије
хтеде
планути
,
али
се
Велимир
брзо
уплете
у
разговор
,
погледајући
Василија
значајно
.
—
То
су
,
богме
,
послале
господину
архимандриту
...
знаш
,
неке
из
Јасеновца
,
саопшти
јој
он
лагано
,
као
неку
велику
тајну
.
Леонтије
оде
у
своју
ћелију
,
а
тетка
побаца
и
прилоге
и
дарове
,
стаде
их
газити
ногама
и
праскати
на
сва
уста
,
грдећи
»
маторог
лисца
«
и
претећи
му
разним
,
већ
уобичајеним
,
домаћим
казнама
...
XXИИИ
Једаред
у
мају
,
кад
не
беше
никог
од
калуђера
у
манастиру
—
сви
се
,
беспослени
,
разишли
по
потоцима
,
Леонтије
се
врати
из
шуме
,
где
је
до
сад
читао
једну
богословску
књигу
.
Видевши
се
усамљен
у
целом
дворишту
,
он
приђе
и
седе
на
једну
клупу
,
испод
самог
доксата
,
пред
ћелијама
,
која
се
ту
случајно
затекла
.
Предахну
,
погледа
по
дворишту
и
стаде
се
подавати
оном
леном
дремежу
,
што
наступа
на
оваким
припекама
...
Тако
прође
пола
часа
.
Најзад
се
отрже
од
овог
дремања
,
отвори
књигу
,
стаде
најпре
разгледати
редове
и
речи
како
иду
,
па
се
полако
удубе
у
читање
...
Над
њим
горе
отворише
се
неколико
пута
врата
,
неко
прође
ходником
,
али
он
беше
заузет
дубоком
и
новом
за
себе
мишљу
,
коју
прочита
у
књизи
,
па
и
не
сврну
пажњу
на
обично
отварање
собних
врата
.
Дуго
потраја
тишина
.
Одједном
он
чује
познати
му
глас
над
собом
:
—
Баш
хоћу
да
те
питам
...
знаш
,
одавно
се
каним
...
А
не
могу
више
да
слушам
којекакве
разговоре
.
Хоћу
,
брате
,
да
знам
,
па
ако
не
ваља
...
Леонтије
до
сад
мишљаше
да
је
питање
управљено
њему
,
и
хтеде
устати
да
саслуша
озбиљну
тетку
,
али
се
над
њим
разли
мек
,
нежан
,
милостив
,
никад
до
сад
не
чувен
,
па
ипак
добро
познат
му
архимандритов
глас
:
—
Хе-хе
...
дулечићу
мој
!
Питај
,
роде
,
што
год
хоћеш
...
По
свој
прилици
отац
Сава
учини
некакав
покушај
руком
,
јер
тетка
озбиљно
настави
:
—
Остави
то
сад
...
Него
,
кажи
ти
мене
:
је
ли
ово
велики
грех
,
што
ми
овако
живимо
,
а
онај
тамо
сам
са
децом
?
...
Људи
говоре
свашта
,
а
мене
је
жао
оне
деце
...
да
нешто
Бог
са
њима
учини
,
ради
мене
...
заплака
се
тетка
одједном
,
и
настави
јецајући
:
ако
је
то
Богу
много
криво
,
реци
ми
,
па
да
идем
деци
...
Леонтије
се
смрзо
,
окаменио
,
па
нити
може
уста
отворити
ни
помаћи
се
с
места
.
Ове
изненадне
речи
тако
му
приковаше
пажњу
,
да
није
ни
помислио
кренути
се
куд
.
И
Сава
је
,
зацело
,
био
изненађен
.
Али
он
не
одговори
одмах
.
После
дужег
ћутања
он
проговори
:
—
Чекај
!
и
његове
цокуле
залупаше
ходником
.
Кад
се
врати
и
седе
,
чуло
се
да
преврће
листове
некакве
књиге
.
—
Видиш
...
искашља
се
он
и
отеже
последњи
глас
.
Ово
је
Свето
Писмо
...
ту
ти
је
сва
наша
вера
и
наука
Христова
.
Хм
...
—
Знам
то
...
слушала
сам
.
—
Е
,
слушај
и
сад
...
Аха
!
опет
се
Сава
искашља
још
јаче
и
затим
стаде
читати
гласно
:
—
»
Књижевници
и
фарисеји
доведоше
к
Исусу
жену
ухваћену
у
прељуби
,
и
поставивши
је
на
среду
рекоше
му
:
учитељу
,
ова
је
жена
ухваћена
сад
у
прељуби
.
А
Мојсије
нам
у
закону
заповеди
да
такове
камењем
убијамо
;
а
ти
шта
велиш
?
«
...
Отац
Сава
прочита
врло
јасно
целу
причу
јеванђелску
о
грешници
,
ударајући
гласом
нарочито
на
Христовим
речима
:
»
који
је
међу
вама
без
греха
,
нека
најпре
баци
камен
на
њу
«
и
оним
завршним
:
»
ни
ја
те
не
осуђујем
«
.
Само
досетљиви
калуђер
не
прочита
последњу
реченицу
:
»
иди
,
и
одселе
више
не
греши
«
.
—
Баш
ти
ја
то
из
књиге
не
разумем
добро
.
Кажи
ти
то
мене
’
нако
...
рече
тетка
.
—
Па
,
ет
’
...
довели
тако
жену
,
која
је
грешила
’
вако
ка
ми
...
управо
није
грешила
,
него
њена
зла
батуна
...
затекли
је
.
Питају
Христа
,
чула
си
...
а
он
шара
по
песку
...
Па
им
онда
каже
:
»
Који
од
вас
никад
у
животу
није
учинио
грех
,
што
га
учини
ова
жена
,
нек
’
се
најпре
баци
каменом
на
њу
«
.
Разумеш
ли
?
...
—
Знам
,
брате
...
Баш
му
тако
и
нише
...
—
Е
,
после
си
вид’ла
...
Ко
год
је
био
грешан
,
сваки
побего
напоље
,
док
не
остаде
сам
Христос
и
пред
њим
жена
.
А
кад
то
виде
Христос
,
он
каже
тој
жени
:
»
Није
вајде
...
сви
су
грешни
,
па
и
ти
мораш
грешити
.
А
ја
те
,
каже
,
не
осуђујем
за
то
;
него
иди
кући
,
па
гледај
своја
посла
«
каже
њој
Христос
.
—
Очију
ти
,
зар
баш
све
тако
пише
?
...
узвикну
обрадована
жена
веселим
гласом
.
—
Ево
ти
књиге
,
па
терај
Леонтија
нек
’
ти
чита
.
Леонтије
хтеде
скочити
од
изненадна
помена
свога
имена
.
Дрхтао
је
од
страха
и
од
свега
,
што
грешним
ушима
саслуша
...
»
Је
ли
могуће
!
«
...
питао
се
већ
десети
пут
.
»
Јест
,
знам
...
сећам
се
те
приче
.
А
ја
сам
је
’
нако
прочитао
!
...
А
оно
видиш
:
чудеса
...
чудеса
!
...
И
одиста
јој
је
Христос
опростио
!
...
И
сви
су
они
људи
доиста
били
грешни
.
Али
шта
је
то
?
...
Је
ли
могуће
...
такав
грех
,
па
без
казни
?
...
Није
ту
све
...
има
ту
нешто
друго
...
мора
имати
!
Јер
,
што
би
се
онда
мучили
толики
испосници
?
«
...
Лагано
,
неосетно
,
удаљи
се
са
свог
места
и
побеже
у
шуму
.
Са
новим
,
зачуђено-преплашеним
,
осећањем
баци
се
на
меку
планинску
постељу
,
обрте
главу
у
небо
,
и
загледа
се
у
меку
,
нежну
дубину
небесног
плаветнила
...
Исто
,
као
што
беше
и
на
Маљену
,
трепери
и
одсјајкује
лазурно
плаветнило
,
под
њим
заигра
нека
млечно-бела
,
танка
као
паучина
,
провидна
измаглица
,
која
сањалачкој
души
улева
неки
тајанствени
смисао
...
Докле
,
ах
,
докле
ће
се
трпети
ове
муке
,
ова
неизвесност
?
!
...
Где
је
истина
?
У
чему
је
живот
?
Где
је
оно
право
?
...
оно
,
за
чим
се
он
непрестано
гони
и
не
налази
га
!
?
...
Да
ли
су
Антоније
и
Пахомије
заиста
постојали
,
или
је
то
обична
,
побожна
прича
?
!
...
Јер
у
светим
књигама
пише
једно
,
а
у
животу
је
нешто
сасвим
друго
,
друкчије
...
Он
је
почео
живети
као
свети
Антоније
,
а
овамо
га
зову
да
привређује
кући
,
која
га
храни
,
јер
и
њему
треба
јести
.
И
најгоре
је
то
,
што
се
мора
јести
!
...
Смишљао
је
да
бежи
у
какву
пустињу
,
или
у
опште
удаљено
место
од
света
,
али
се
некако
сам
,
на
основу
стеченог
знања
у
школи
досети
,
да
у
Србији
нема
никакве
пустиње
...
А
да
оде
у
какву
непролазну
огромну
планину
,
како
ће
се
хранити
?
...
Ах
,
проклето
тело
,
ова
грешна
облога
душе
човекове
,
како
га
називају
свети
испосници
,
оно
је
узрок
свему
!
Оно
не
да
човеку
живети
како
би
требало
!
...
Али
како
су
толики
испосници
савладали
,
умртвили
ово
слабо
,
подложно
трулежу
,
ништавило
?
Та
нису
зар
све
то
гатке
?
!
...
.
И
владика
му
сад
поручио
да
се
не
удаљује
много
из
манастира
,
хоће
да
га
упише
у
школу
,
да
га
уведе
у
свет
,
кога
се
сам
инок
одрекао
...
И
отац
Сава
,
оно
лани
у
подруму
,
са
протом
,
што
изговори
о
свету
,
па
данас
ово
са
тетком
,
па
Велимир
оно
вече
,
па
онај
господин
на
ручку
!
...
А
овамо
страшна
заклетва
,
и
правила
,
и
углед
на
толике
испоснике
!
...
Како
је
то
?
Све
се
помешало
,
па
се
не
види
ништа
!
...
А
младић
би
хтео
видети
праву
истину
,
прави
живот
...
А
весело
,
сјајано
плаветнило
над
њим
чисто
се
смешка
,
прелива
се
и
блиста
,
позивајући
сва
млађана
срца
,
да
се
под
његовим
светлим
покровом
веселе
,
радују
и
—
живе
...
XXИВ
Ево
га
опет
у
чудном
,
варљивом
свету
,
за
чим
га
је
негда
срце
толико
вукло
!
Са
грубом
камилавчицом
на
глави
,
обучен
у
неку
уску
,
неспретну
мантију
,
превио
се
наш
смерни
Леонтије
у
дворишту
богословијском
,
са
исто
онако
,
као
и
у
гимназији
,
потуљеним
,
дубоко
сакривеним
очима
,
и
обореном
главом
.
Око
њега
се
гуркају
,
загледају
га
с
чуђењем
његови
другови
из
гимназије
,
сада
богослови
,
подсећајући
га
на
његово
цензорство
,
на
своје
несташице
,
и
запиткујући
га
о
манастиру
,
о
калуђерству
,
о
многим
веселим
стварима
...
Гле
,
како
се
овде
бурно
живи
,
и
како
је
овај
живот
сасвим
друкчији
!
...
И
овде
сваки
зна
шта
хоће
,
и
нико
не
размишља
много
о
животу
.
Све
се
то
креће
само
,
по
неком
,
давно
утврђеном
,
поретку
...
И
сваки
је
задовољан
својим
стањем
(
тако
се
њему
чини
)
,
и
не
сећа
се
да
потражи
што
узвишеније
,
светије
...
Али
,
они
су
друго
...
сви
ови
младићи
!
Јер
гле
,
зар
не
изгледа
он
међу
њима
као
врана
међу
голубовима
!
Зацрнио
се
сав
,
покуњио
се
...
а
они
живо
скакућу
,
прелећу
,
витлају
се
...
И
његов
живот
мора
бити
друкчији
,
по
другом
реду
.
Зато
га
и
одвајају
у
засебну
собу
,
одређујући
му
нарочита
правила
и
дужности
.
Пролећу
месеци
за
месецима
,
а
у
глави
побожна
монаха
витлају
се
све
нејасније
,
све
тамније
слике
,
меша
се
нешто
густо
и
неразговетно
као
тесто
,
муте
се
пређашње
јасне
,
одређене
намере
...
Некаква
непојмљива
предавања
из
логике
и
психологије
невешта
професора
,
некаква
чудна
,
високоучена
историја
старозаветног
текста
,
са
сипањем
необичних
имена
католичких
и
протестантских
богослова
-
научењака
,
некаква
причања
из
реторике
и
књижевности
...
све
се
то
меша
у
његовој
глави
,
постајући
теже
од
олова
,
тамније
од
ноћи
...
Гле
,
и
другови
његови
,
који
имају
прописно
школовање
,
напрежу
се
и
често
пута
дижу
руке
од
досадних
,
тешких
задаћа
.
А
како
ће
он
!
...
Него
,
има
и
лепших
ствари
,
на
пр
.
библиска
историја
...
то
га
занима
веома
,
и
он
је
ипак
задовољан
...
И
све
исто
онако
,
као
што
је
пре
неколико
година
било
:
ђаци
јурну
после
предавања
у
двориште
,
скачу
,
смеју
се
,
бацају
камена
с
рамена
,
вичу
...
кад
лупне
црквено
звоно
,
окупе
се
и
онако
исто
,
као
некад
што
је
гледао
,
улазе
смерно
у
цркву
...
И
све
то
запливало
у
општи
талас
живота
,
па
се
весели
по
њему
,
ради
и
живи
.
А
он
,
онако
исто
,
као
некадање
стидљиво
ђаче
,
одвојио
се
у
крај
и
осећа
се
туђином
у
томе
веселом
,
живахном
друштву
...
И
то
вечито
гледање
примамљива
,
весела
,
млада
живота
,
лагано
ствара
и
у
његовој
души
тајну
жудњу
за
оваким
животом
...
Загледа
се
,
а
пред
њим
се
све
тако
весело
комеша
,
весели
и
живи
!
...
О
,
како
је
лепо
тако
живети
!
...
Али
се
он
сећа
вазда
,
да
такав
живот
није
за
њега
...
Та
он
се
заклео
самом
Богу
!
И
он
ће
одржати
заклетву
...
Одмор
после
прве
школске
године
проведе
отац
Леонтије
на
путу
,
пратећи
свога
владику
по
епархији
,
из
манастира
у
манастир
.
Ово
га
путовање
толико
збуни
,
и
помете
му
и
иначе
нејасне
погледе
на
живот
и
будућност
,
да
више
скоро
ни
о
чему
није
мислио
.
Иде
тако
лагано
за
временом
,
као
и
сав
свет
манастирски
,
не
мислећи
шта
ће
донети
сутрашњи
дан
,
шта
ли
понети
ноћ
.
Посматра
редом
старешине
и
калуђере
по
манастирима
,
и
долази
до
закључка
,
да
је
његов
манастир
доста
одвојио
,
да
се
у
њему
још
по
мало
зна
за
Бога
...
А
ово
куд
прође
...
страх
га
поновити
у
памети
све
оно
,
што
виде
и
чу
!
И
дахну
душом
кад
стиже
у
Београд
,
и
настави
свој
скромни
,
повучени
,
мирни
живот
...
Друга
година
,
услед
великог
посла
у
школи
и
у
цркви
,
прође
му
брзо
,
и
он
се
зачуди
:
кад
пре
дође
други
одмор
!
...
После
две
године
одсуствовања
,
ево
га
опет
у
својој
кући
.
Сад
је
тек
отац
Леонтије
разумео
шта
је
њему
овај
манастир
,
сад
је
схватио
значај
»
пострига
«
,
као
јединог
свог
уточишта
...
Како
се
радовао
,
кад
је
на
последњој
завојици
угледао
широки
позлаћени
крст
на
црвеном
кубету
,
кад
се
забелише
зграде
и
дограде
,
које
се
лепе
и
гомилају
једна
уз
другу
,
једна
преко
друге
,
као
гљиве
...
кад
се
указаше
прозори
од
ћелија
и
на
једноме
мрдну
калуђерско
лице
,
кад
затресоше
и
загруваше
лаке
таљижице
по
помошћену
уласку
испод
звонаре
...
Шта
је
ово
...
у
дворишту
сви
калуђери
?
Гле
,
и
отац
Сава
стоји
на
доксату
,
гледа
,
радознало
и
реко
бих
смешка
се
!
Није
то
,
ваљада
,
због
његова
доласка
?
...
Гле
,
двориште
...
све
оно
исто
!
...
Само
међу
калуђерима
стоји
огроман
,
угојен
ован
,
са
дебелим
,
вештачки
у
вис
управљеним
роговима
,
и
гледа
право
у
оца
Василијана
.
Леонтије
се
досети
,
да
ће
то
бити
најновија
Василијанова
пасија
...
Ено
и
тетке
!
...
Смеши
се
онако
исто
глупо
,
с
разјапљеним
вилицама
,
затим
му
нешто
говори
и
маше
рукама
.
Кад
сиђе
с
кола
,
другови
се
сви
склонише
у
страну
,
дајући
му
отворен
пут
.
Он
се
осмехну
на
њих
,
и
као
да
им
говораше
лицем
и
очима
:
»
Ја
бих
се
са
свима
сад
ижљубио
,
али
видите
!
«
...
и
он
журно
,
весело
и
скромно
пројури
поред
њих
,
видећи
само
веселе
осмехе
,
и
приђе
архимандриту
.
»
Ала
је
оседео
!
...
гле
,
од
куд
ово
!
...
И
какав
је
ово
нов
старачки
глас
,
са
шушкањем
и
промуклим
крештањем
!
«
...
чуди
се
он
,
прилазећи
своме
духовном
оцу
,
осећајући
овога
тренутка
према
њему
необичну
нежност
.
—
А-а
...
гле
,
омаљавио
!
...
Добро
,
добро
...
Хајде
,
поздрави
се
и
са
друговима
,
прокрешта
отац
Сава
слабим
гласом
.
Леонтије
се
врати
друговима
.
Кад
прође
поред
тетке
,
она
подиже
руку
према
глави
му
,
али
он
промаче
брзо
,
а
она
му
добаци
:
—
Лоло
!
...
Василијан
истрча
напред
,
церекајући
се
по
своме
обичају
и
пружајући
руке
.
—
Хи-хи-хи
...
богослов
!
...
А
Леонтије
,
поштујући
црквено
правило
:
»
веја
по
чину
да
бивајет
«
,
приђе
прво
Арсенију
,
који
се
обрадова
толикој
пажњи
према
себи
,
и
лепо
се
пољуби
с
млађим
братом
.
—
Роде
...
добро
дошао
!
промуца
он
,
стидећи
се
учевна
богословца
,
који
са
самим
владиком
путује
,
као
што
се
обично
сви
сеоски
становници
збуне
и
ушепртљају
,
кад
им
дође
из
града
,
после
дужег
одсуства
,
какав
члан
њихове
породице
.
Ижљуби
се
с
Василијаном
,
Нићифором
,
Велимиром
;
поздрави
се
с
Ђоком
,
после
кога
му
приђоше
још
два
непозната
,
неотесана
сељачета
.
Све
,
као
што
је
и
било
!
...
Само
Велимирови
брчићи
постали
гушћи
и
црњи
,
и
он
се
сад
држи
некако
сасвим
друкчије
...
независније
,
озбиљније
.
Нема
ни
чега
ђачког
...
—
Кажем
ја
:
неће
рого
на
њега
!
А
?
...
узвикује
задовољан
Василијан
,
чешкајући
свога
љубимца
по
уску
челу
.
—Одиста
...
гле
!
потврди
и
Нићифор
.
—
Знаш-
.
.
овај
напада
све
странце
,
макар
били
и
калуђери
.
А
ја
кажем
да
тебе
неће
.
Паметнији
је
море
...
и
Василијан
ширетски
баци
око
на
доксат
,
—
и
ако
је
ован
!
Леонтију
сад
,
после
овако
љубазна
и
невиђена
у
манастиру
дочека
,
не
беше
ни
ова
рогоњина
пажња
према
њему
необична
.
Он
се
само
весело
и
блажено
осврташе
око
себе
,
старајући
се
да
самим
очима
покаже
друговима
колико
су
му
мили
,
јер
не
могаше
још
речи
прозборити
.
—
А
квасију
си
,
роде
,
заборавио
купити
,
а
?
...
пита
га
брижно
отац
Арсеније
.
Леонтије
му
осмехом
одговара
да
није
заборавно
,
и
обрће
се
да
иде
архимандриту
на
разговор
.
—
Их
,
ниси
знао
...
који
прапорац
и
мала
звонца
,
да
окитим
рогове
овом
обешењаку
!
...
Ала
,
што
се
не
сетих
да
ти
поручим
!
...
—
Одиста
!
понови
Нићифор
малопрешње
тврђење
,
и
затим
се
сви
разиђоше
по
дворишту
...
У
вече
,
кад
остаде
сам
у
својој
ћелији
,
Леонтије
се
стаде
прибирати
.
Овакав
дочек
изненадио
би
свакога
,
а
њега
је
сасвим
помео
.
Он
је
навикао
на
онај
општи
хладни
,
себични
тон
,
који
влада
у
свима
манастирима
.
Сваки
живи
за
себе
,
и
никога
се
не
тичу
радости
или
невоље
друга
му
.
Може
ко
одсуствовати
годинама
,
па
кад
се
врати
,
дочекаће
га
хладни
поглед
сабрата
му
,
који
као
да
говори
:
»
А
,
дошао
си
!
«
А
ово
сад
све
беше
друкчије
...
И
сам
отац
Сава
искрено
га
дочека
.
Омекшао
старац
,
постао
благ
и
приступачан
као
дете
.
Леонтије
се
бојао
прекора
због
новог
одела
,
које
је
у
Београду
,
на
рачун
манастирски
,
начинио
.
Отац
Сава
одобри
тај
издатак
.
Све
је
око
млада
госта
приступачно
,
весело
,
искрено
...
Неко
лупну
о
врата
,
и
зачу
се
Велимиров
глас
:
—
Лаку
ноћ
,
Леко
!
...
Леонтије
отвори
врата
и
стаде
пред
другом
.
—
Куд
ћеш
?
запита
га
чудећи
се
.
—
Кући
...
одговори
Велимир
отежући
,
а
Леонтије
га
тек
сад
погледа
с
чуђењем
и
немим
питањем
:
»
Каквој
кући
?
Чијој
кући
?
«
...
—
Зар
ти
нису
јавили
...
оженио
сам
се
пролетос
.
Сад
ми
је
Вида
...
—
Ти
...
ти
се
оженио
!
...
Ко
ће
ми
јавити
!
Имаш
своју
кућу
!
...
Овамо
!
...
и
Леонтије
увуче
свога
друга
у
собу
,
посади
га
да
седне
,
па
и
сам
седе
и
загледа
се
у
њега
...
Изгледа
му
сад
као
неко
необично
лице
,
о
коме
је
много
слушао
,
али
га
до
сад
није
видео
.
Зато
му
он
још
данас
изгледа
друкчији
!
—
Говори
,
забога
,
како
је
то
?
...
Ја
још
не
верујем
.
Шта
сад
радиш
?
—
Како
?
...
Венчао
се
,
брате
,
као
сав
свет
,
и
сад
славим
Бога
.
Нисам
још
напустио
манастир
...
не
знам
како
ћу
то
.
Жао
ми
.
—
А
где
ти
је
жена
?
—
И
тамо
и
амо
.
,
.
.
Час
код
наше
куће
,
час
код
своје
мајке
.
Нисмо
,
знаш
,
још
скућили
...
—
А
жао
ти
манастира
,
а
?
—
Жао
ми
,
што
сам
се
навикао
.
И
да
ми
је
некако
да
овако
остане
једнако
...
—
Па
како
...
причај
ми
!
Је
ли
боље
тако
,
него
ово
што
ми
радимо
?
—
Хе
,
је
ли
боље
!
...
Ти
си
се
завуко
у
своју
ћелију
,
па
куњаш
тако
до
века
.
И
не
знаш
ни
сам
шта
радиш
и
зашто
живиш
...
Тек
тако
само
да
се
протерају
године
,
ка
отац
Сава
...
—
А
ти
...
зашто
ти
живиш
?
узвикну
калуђер
грозничаво
и
упиљи
очи
у
друга
,
да
би
му
из
саме
душе
извукао
жељени
одговор
.
Велимир
полустидљиво
обори
главу
и
одговори
:
—
Чекај
...
.
кроз
неколико
месеци
видећеш
...
ако
Бог
да
.
—
Како
...
зар
због
тога
живиш
?
зачуди
се
Леонтије
.
—
А
због
чега
ти
живиш
?
насмеја
му
се
друг
.
—
Ја
...
ја
,
брате
,
сад
не
знам
.
Велимир
се
грохотом
насмеја
.
Настаде
ћутање
.
—
А
Јованка
једнако
распитује
за
тебе
.
Није
се
још
удала
,
насмеја
се
он
дижући
се
.
—
Де
ти
...
ђаволе
!
одговори
монах
,
обарајући
очи
к
земљи
.
»
Хм
...
сад
је
омекшао
...
Не
праћа
се
више
!
«
...
помисли
ђак
и
пође
к
вратима
.
—
Куд
ћеш
?
...
Седи
још
.
—
Е-е
...
да
ти
знаш
шта
мене
сад
чека
!
Мека
постеља
,
млада
и
згодна
женица
и
...
згрчимо
се
тако
заједно
,
па
нит
’
су
нам
вреле
илинске
,
ни
хладне
божићне
ноћи
!
...
А
ти
куњај
тако
!
Лаку
ноћ
!
»
Он
,
прост
сељак
,
и
зна
се
наћи
у
животу
,
зна
зашто
живи
...
стаде
мислити
калуђер
.
А
ја
не
знам
шта
је
ово
било
до
сад
,
и
коме
је
све
то
требало
...
Да
ли
сам
ја
требао
Богу
?
!
...
А
видиш
тамо
...
и
владика
и
сви
они
учевни
калуђери
...
и
не
пада
им
на
ум
јарам
Христов
!
«
...
Прошла
је
давно
поноћ
,
а
у
мислима
узбуђена
монаха
прелећу
све
саблажњивије
слике
из
Велимирова
брачна
живота
,
меша
се
ту
нешто
и
Јованка
,
и
он
сам
...
И
све
му
се
више
не
спава
...
Напослетку
сведе
сав
хаос
од
ноћног
размишљања
на
ово
:
»
Треба
живети
—
како
сам
се
Богу
заклео
.
Ако
не
могу
бити
Антоније
,
могу
остати
поштен
и
побожан
калуђер
!
«
XXВ
Отац
Сава
приређује
изненадно
велику
гозбу
.
Један
архимандрит
,
његов
најбољи
школски
друг
,
старешина
манастирски
чак
на
другом
крају
Србије
,
дошао
послом
у
Крагујевац
,
па
свратио
на
виђење
старом
другу
.
За
архимандритом
пошли
,
као
навикнуте
овчице
на
солило
,
окружни
прота
и
три
виша
чиновника
.
Ручак
је
справљен
на
брзу
руку
,
али
домаћински
:
поклао
се
читав
чопор
младине
.
У
четири
часа
,
сити
,
пијани
и
весели
,
отпутоваше
и
гости
и
отац
Сава
у
суседни
манастир
,
где
ће
преноћити
,
па
сутра
се
вратити
у
град
.
Дан
празнични
.
Сунце
бије
косо
,
али
не
допире
у
ходник
,
где
се
угибају
широки
столови
,
под
теретом
судова
,
препуних
јелом
и
пићем
.
Калуђери
,
ђаци
,
момци
,
чисто
занемели
од
изненађења
...
Мислили
су
да
ће
и
овај
лепи
празнични
дан
проћи
досадно
,
тешко
,
јер
отац
Сава
не
показиваше
од
јутрос
воље
да
се
куд
креће
.
Ако
и
изиђе
до
механе
,
да
изигра
са
механџијом
и
којим
трговцем
жандара
,
ипак
се
не
сме
нико
удаљавати
чак
у
села
.
Али
судбина
посла
изненада
госте
...
и
калуђери
се
чисто
плаше
,
да
ово
није
само
сан
?
...
Обилазе
око
столова
,
згледају
се
и
смешкају
...
док
отац
Арсеније
не
ускочи
у
зачеље
и
брижно-слатким
погледом
привуче
себи
један
тањир
.
Калуђери
,
Велимир
и
тетка
поседаше
за
столове
.
Ђаци
и
момци
изнеше
на
двориште
,
под
хладовиту
и
сенасту
липу
,
што
добише
за
јело
,
и
пуну
канту
вина
.
Отпоче
прави
,
поверљиви
,
слободни
пир
,
где
се
нико
не
устручава
ни
од
речи
ни
од
дела
.
Пир
затворених
,
усамљених
,
повучених
у
себе
,
стегнутих
строгошћу
управе
душа
,
које
одједном
добише
непрегледну
,
бескрајну
као
океан
слободу
!
...
—
Ликуј
днес
,
Сионе
!
!
...
завапи
срећним
,
одушевљеним
гласом
Василијан
,
седајући
до
Леонтија
и
тапкајући
га
по
плећима
.
—
Ово
,
роде
,
узвикну
Арсеније
новим
јасним
гласом
:
да
се
провеселимо
у
част
нашег
милог
сабрата
...
оца
Леонтија
!
Хоћемо
ли
?
...
—
Живео
!
...
загрмеше
сложни
гласови
око
стола
.
—
Живео
!
...
одјекнуше
гласови
испод
липе
.
Леонтије
се
само
зајапури
,
погледа
с
раширеним
у
блажени
смех
устима
другове
и
не
умеде
ништа
одговорити
.
Само
помисли
у
себи
:
»
Боже
...
како
је
диван
овај
Арсеније
!
...
И
сви
...
сви
су
ми
као
браћа
!
Ето
живота
!
«
...
Вино
се
пени
,
прелива
се
,
просипа
се
!
...
Чаша
за
чашом
облеће
,
а
дружина
све
веселија
...
све
бешња
...
све
помамнија
!
...
Већ
се
отимају
око
места
до
тетке
,
пребаце
јој
по
двојица
руку
око
врата
и
терају
је
да
пева
из
свег
гласа
...
Весеље
повезаних
и
одједном
пуштених
на
слободу
двоножаца
!
...
Леонтије
се
подаде
сав
овом
изненадном
,
плаховитом
поводњу
,
у
који
запливаше
сви
његови
другови
.
Та
околност
,
што
јурнуше
у
ватру
весеља
сви
одједном
,
сачува
га
од
размишљања
.
Као
да
беше
повезан
за
њих
,
повукоше
га
у
вртлог
младићске
бурне
пијанке
.
Око
њега
хучи
,
грми
и
гуди
разиграни
талас
бесна
поводња
,
и
он
,
услед
ове
хуке
,
више
ништа
не
чује
и
не
види
,
до
необична
,
искривљена
и
занесена
весељем
и
пићем
лица
својих
другова
...
У
неко
доба
Василијан
дозва
шумара
и
воденичара
,
и
посла
их
некуд
.
Калуђери
сви
,
осим
Леонтија
,
веселим
намигивањем
и
климањем
главе
,
одобрише
тај
поступак
.
Велимир
се
неколико
пута
значајно
погледа
с
Нићифором
па
са
Василијаном
.
Могло
се
опазити
,
да
се
спрема
извршење
некаквог
општег
,
раније
смишљеног
плана
,
с
којим
се
,
како
изгледа
,
Велимир
не
саглашава
потпуно
...
Али
вино
не
да
дуго
мислити
...
Велимир
махну
руком
безбрижно
и
весело
,
и
опет
се
настави
пијанка
...
Тетку
издадоше
и
глава
и
ноге
.
Једва
је
одвукоше
на
њену
постељу
.
А
Леонтију
све
игра
пред
очима
весело
,
сјајно
,
са
неком
лаком
,
паучинастом
измаглицом
.
Он
још
разазнаје
све
око
себе
,
види
шта
се
ради
и
разуме
да
је
пијан
.
И
то
га
сазнање
сад
ни
мало
не
жалости
и
не
буни
.
Напротив
,
он
се
све
више
чуди
пријатном
,
раздраганом
,
бескрајно
срећном
осећању
,
које
га
обузело
цела
.
Каква
противност
његовом
досадањем
дремљивом
,
вечно
празном
,
полумртвом
животу
!
...
Гле
,
како
крв
ври
,
кључа
...
како
бију
дамари
јако
...
како
се
срце
разиграло
,
па
му
тесан
досадањи
скучени
простор
!
...
А
душа
се
надима
и
хоће
ширине
,
простора
,
светлости
...
А
она
паучинаста
измаглица
постаје
све
гушћа
и
влажнија
,
у
глави
се
осећа
све
јаче
стезање
,
као
процепом
,
снага
почиње
слабити
...
Бркају
се
у
памети
речи
другова
,
не
распознају
се
више
јасно
њихова
лица
,
све
се
помешало
и
претворило
у
некакав
велики
осветљен
круг
,
који
се
преврће
по
столу
,
па
онда
игра
...
игра
...
игра
...
Леонтије
не
разуме
и
не
види
ништа
више
.
Подупро
ослабелим
рукама
тешку
главу
,
па
послушно
испије
чашу
што
му
поднесу
и
опет
се
подупре
и
гледа
како
се
овај
под
од
цигаља
(
он
не
зна
да
је
то
под
од
цигаља
)
претворио
у
ватрено
,
издубено
као
сач
,
небо
,
па
се
обрће
,
игра
...
И
осећа
како
се
његова
столица
понесе
некуд
у
страну
,
па
оде
,
оде
...
и
њега
носи
,
накривљена
у
страну
...
И
глава
све
ниже
пада
,
а
онај
ватрени
сач
почиње
тамнети
...
И
неко
га
диже
у
висину
са
целом
столицом
,
па
љуља
,
љуља
...
А
у
глави
све
теже
...
Дубока
ноћ
...
Разлила
се
јасна
летња
месечина
,
па
се
и
кроз
густу
шуму
види
путовати
као
на
облачну
дану
.
Спустила
се
лака
ноћна
хладовина
па
успављује
и
људе
и
животиње
и
бубице
...
И
цврчку
ливадском
сад
није
до
песме
;
треба
се
одморити
,
па
ће
опет
на
посао
...
Некаква
необична
црна
дружина
излази
из
шуме
и
ступа
на
ливаде
.
Трепери
сребрна
светлост
преко
чиста
обрађена
поља
,
а
ово
тајанствено-слатко
светлуцање
и
овај
поглед
на
немо
осветљено
покривало
,
што
се
спустило
на
земљу
,
мами
душу
некуд
напред
,
и
све
се
човеку
тада
нешто
хоће
...
и
он
би
тихо
и
весело
полетео
тамо
...
у
ту
тајанствену
,
нему
,
осветљену
тишину
...
Али
дружина
иде
лагано
и
весело
,
никога
не
заносе
дивни
призори
,
никоме
није
до
ноћног
маштања
...
.
Виде
се
пред
њима
котареви
;
тамо
су
саденута
сена
,
гумна
и
стогови
сламе
.
Тамо
су
се
браћа
упутила
...
Леонтије
ретко
кад
осети
да
стаје
ногама
па
земљу
.
Воде
га
,
управо
носе
на
рукама
,
Василијан
и
Нићифор
,
а
отац
Арсеније
пред
њима
,
са
накривљеном
шубаром
на
глави
и
подигнутим
у
вис
рукама
,
пуцка
прстима
,
окреће
се
око
себе
и
весело
подиграва
...
Одједном
нанесе
ветар
мирис
свеже
сламе
.
Леонтије
само
осећа
да
се
земља
под
њим
једнако
љуља
и
да
га
овај
мирис
скорашње
сламе
све
више
привлачи
.
А-а
...
ту
ће
да
се
спава
!
Али
га
другови
наслањају
на
врљике
разграђена
котара
,
и
он
стоји
тако
и
мртвачки
обара
пијану
главу
...
Он
не
зна
да
ли
што
чује
или
осећа
,
али
му
се
чини
да
спава
и
у
сну
осећа
леп
мирис
сламе
и
чује
некакав
необичан
разговор
...
—
Од
куд
овде
женске
?
чуди
се
он
у
сну
,
и
све
више
осећа
онај
празнични
мирис
намазане
девојачке
косе
,
који
је
запамтио
од
својих
сестара
.
И
тај
га
мирис
заноси
,
опија
...
и
све
ближе
прилази
и
све
јаче
стеже
...
И
види
у
сну
,
да
близу
њега
заудара
из
грла
пијана
човека
...
и
промиче
једна
камилавка
,
шта
ли
је
...
А
земља
се
све
више
љуља
...
љуља
...
и
онај
мирис
косе
заноси
...
и
чатал
,
о
који
се
одупро
,
попушта
у
натраг
и
лети
...
лети
...
Леонтије
пружа
руке
напред
и
у
страху
хвата
се
за
нешто
покретно
,
миришљаво
,
врело
,
у
сну
не
може
да
разазна
шта
је
...
Сву
тежину
тела
преноси
напред
...
И
одједном
осећа
да
под
њим
нестаје
земље
...
он
лети
или
пада
,
а
око
њега
шушти
и
мирише
слама
и
намазана
коса
...
Тишина
...
Само
по
неки
цврчак
зрикне
,
и
залелуја
се
тихи
,
сањиви
ноћни
лахор
,
успављујући
узбуђене
,
пијане
главе
...
Зора
!
Беласа
се
густа
роса
по
потесу
,
а
тамо
иза
громадних
,
тајанствено-црних
планина
,
обележава
се
сјајни
котур
,
који
ће
за
мало
,
кроз
неколико
тренутака
,
прснути
блиставим
као
ватра
,
дивним
као
рубин
руменилом
...
Леонтије
се
прену
и
одмах
се
стресе
од
јутрење
студи
,
која
га
обузе
свега
...
Сањиво
погледа
око
себе
,
трљајући
очи
песницом
,
и
наједаред
запрепашћено
отвори
очи
.
»
Шта
је
ово
?
...
Где
сам
ја
?
!
«
...
запита
се
преплашен
монах
,
гледајући
окамењеним
погледом
како
се
претура
и
спада
слама
са
њега
,
како
шушти
злослуто
...
и
он
већ
предосећа
некакво
велико
зло
...
»
Али
шта
је
ово
?
...
Откуд
!
«
...
и
он
напреже
памћење
...
Некакве
нејасне
,
оделите
слике
ноћашњих
снова
—
шта
ли
су
!
...
—
пролетеше
у
мислима
...
Он
се
задубе
...
насмеши
се
блажено
,
као
у
сну
,
на
некакву
пријатну
слику
и
одједном
се
трже
...
Сетио
се
!
»
Било
!
...
Пропао
!
«
...
севну
му
у
глави
,
и
он
скочи
са
сламе
као
посут
жеравицом
.
Још
једном
понови
сећање
,
као
да
још
сумња
у
оно
,
што
је
било
далеко
од
њега
као
небо
,
и
што
је
страшније
од
свију
земаљских
ужаса
.
Ослушну
...
нема
никога
.
Пред
њим
,
у
слами
,
ваља
се
некаква
шарена
крпа
,
тканина
...
Нешто
се
навуче
на
очи
,
на
груди
паде
нешто
тешко
...
Он
се
осећа
потпуно
као
рањена
звер
,
која
одједном
сазнаје
своју
пропаст
...
И
хтела
би
да
није
рањена
,
и
да
се
врати
све
како
је
било
пре
,
и
увиђа
да
је
свршено
све
...
Кроз
тихо
,
бледо
,
магловито
појутарје
разлеже
се
громовит
,
страхотан
,
нечовечји
зверски
урлик
...
Далека
брда
одбијају
од
себе
ненадан
очајни
глас
,
шаљући
одјек
речној
долини
,
кроз
коју
се
отеже
и
замире
његов
последњи
звук
...
Да
ли
то
беше
надчовечански
јаук
за
ишчупаним
срцем
,
или
очајно
рикање
рањена
звера
,
или
страховито
гуђење
развитлана
оркана
?
!
...
Понови
се
загушена
,
ужасна
рика
још
очајније
,
а
преко
равна
поља
лети
,
не
додирујући
ногама
земљу
,
са
раширеном
,
завитланом
у
назад
мантијом
,
са
голим
разбарушеним
и
заљуљаним
дугим
власима
,
са
подигнутим
рукама
у
вис
,
нечовечја
изгледа
калуђер
...
Ветар
пирка
и
лепрша
његове
меке
освећене
власи
,
а
он
дочепа
обема
рукама
читаве
праменове
,
кида
их
и
урла
бесно
,
страховито
...
да
би
тим
угушио
нечувени
,
ужасни
бол
,
што
се
савио
на
души
му
...
»
Нестаје
света
!
...
Пропаст
!
«
...
понавља
се
у
њему
муњевита
мисао
...
Он
сагледа
само
крајичак
онога
страшнога
,
и
опет
се
из
младих
груди
отме
и
разлегне
зверски
крик
...
А
ноге
носе
,
лете
преко
равна
поља
,
скачу
кроз
густу
шуму
и
прескачу
сниско
шипражје
...
Даље
,
само
даље
од
страшна
,
најгрешнија
места
на
свету
!
...
Даље
...
јер
је
и
Содом
чистији
од
њега
!
...
Ево
потока
!
Напред
...
скачи
преко
вирића
и
камења
,
а
из
усахла
грла
још
се
разлеже
загушена
рика
...
Навише
,
уз
стеновите
кршеве
...
ено
их
—
тамне
се
,
а
црпи
отвор
пећински
зјапи
и
тајанствено
брује
врхови
бучја
око
њега
.
Тамо
...
тамо
!
...
Последњи
пут
застења
очајно
,
а
у
грудима
заклокота
изнемогло
,
промукло
урлање
...
Грешник
улете
у
пећину
и
,
онако
у
трку
,
паде
пред
престо
и
лупи
врелом
главом
о
хладну
камену
плочу
.
Одједном
се
умири
,
постаде
непомичан
и
неосетљив
као
стена
...
Не
беше
више
физичке
могућности
да
се
наставе
ови
чудни
изливи
душевна
бола
.
Он
се
занесе
и
занеми
...
Ни
уздаха
,
ни
јаука
,
ни
стењања
,
ни
гласа
!
...
Тек
после
два
часа
калуђер
се
диже
на
колена
и
погледа
у
мрачни
храпави
свод
пећински
...
Болан
,
очајан
прекор
беше
у
том
погледу
,
који
је
продирао
кроз
камене
сводове
и
хитао
право
високу
небу
...
—
Што
допусти
?
!
...
прекореваше
он
некога
у
боном
заносу
.
И
сад
нисам
више
онај
,
који
сам
био
до
јуче
!
...
И
нећу
умрети
онако
,
како
сам
мислио
!
...
И
одједном
,
као
плаха
летња
киша
,
грунуше
сузе
младом
грешнику
,
потекоше
обилним
млазом
низ
усијано
лице
му
,
и
стадоше
лагано
видати
љуте
очајне
боле
...
Разлеже
се
по
мрачној
пећини
испрекидано
,
горко
јецање
и
прави
детињи
неутешни
плач
.
У
мислима
стоји
само
једна
црна
,
ужасна
слика
,
и
у
томе
грозном
призору
,
као
у
сну
,
промиче
Јованка
...
Ах
,
од
свију
његових
идеала
и
снова
остаде
му
само
то
једно
,
та
последња
утеха
,
помисао
на
своју
детињу
чистоту
,
с
којом
је
мислио
у
гроб
поћи
!
...
Сви
други
идеали
разбише
се
у
варљивом
светском
метежу
,
саломи
их
и
разнесе
бура
животна
,
као
слабачку
сламчицу
...
И
гле
:
сврши
се
!
...
XXВИ
Јеромонах
Леонтије
мирно
доврши
своје
школовање
.
Са
њим
отац
Сава
,
треће
године
,
посла
и
Нићифора
да
учи
школу
.
Састави
се
у
богословији
читава
калуђерска
дружина
из
разних
манастира
,
која
одмах
заведе
свој
оделити
начин
и
правац
живота
.
И
рад
,
и
одмор
,
и
весеље
,
све
беше
заједничко
.
Леонтије
се
подаде
томе
колу
неосетно
,
без
размишљања
.
Што
ваља
другима
,
добро
је
и
њему
!
Истина
,
он
још
није
могао
угушити
стару
вечну
своју
мисао
:
да
он
није
оно
исто
,
што
су
други
калуђери
;
али
се
ипак
подао
општем
животу
и
чинио
све
што
чине
и
други
.
Само
се
и
у
тим
приликама
нигда
није
могла
угушити
његова
урођена
побожност
и
скромност
,
која
се
вазда
јасно
огледала
на
лицу
му
.
Последње
године
школовања
посети
фрушкогорске
манастире
.
Одавно
је
горео
живом
жељом
уверити
се
:
нема
ли
тамо
оних
идеалних
монаха
,
о
каквима
је
он
до
скора
сањао
.
И
отуд
се
врати
разочаран
.
»
Ово
су
,
брате
,
господа-
калуђери
!
говораше
он
у
себи
.
Племићи
,
спахије
,
шта
ли
су
!
...
Столови
им
блистају
сребрним
посуђем
,
кухиње
раскошне
,
господске
,
а
црквене
одежде
дроњаве
,
свећњаци
прљави
,
позеленели
,
и
тако
!
«
...
Ипак
он
запази
и
добро
разгледа
похвално
,
невиђено
у
Србији
,
газдовање
манастирско
...
Две
године
после
школовања
проведе
у
манастиру
тихо
,
нечујно
,
као
да
и
није
жив
.
И
какав
је
то
живот
из
вечно
празног
дремежа
,
или
монотоног
механичког
читања
и
молитвања
у
цркви
!
Бар
да
остадоше
парохије
,
па
би
се
човек
опет
имао
чим
занети
.
Још
пре
неколико
година
учини
се
велика
промена
у
цркви
.
Да
ли
је
то
,
природним
и
историјом
обележеним
путем
,
оџивљавало
старо
добро
време
и
уклањало
се
испред
новог
,
створеног
разним
условима
,
већ
дозрелог
за
живот
,
времена
и
правца
?
...
Тек
све
се
одједном
измени
.
Донеше
се
важни
црквени
закони
,
уредише
се
многа
црквена
практична
питања
на
новој
основи
и
—
одузеше
се
манастирима
парохије
...
—
Попови
нека
попују
,
а
калуђери
у
—
манастир
!
узвикнуло
се
тада
громко
.
И
одједном
као
чаробном
руком
донесено
,
настаде
сасвим
друго
,
ново
време
,
други
живот
,
други
изглед
манастира
,
друго
све
...
све
!
...
И
тужни
и
суморни
постадоше
самостани
српски
у
новом
времену
!
Нема
живота
,
ни
рада
,
ничега
!
...
Чу
се
узвик
:
манастири
пропадају
!
...
У
таком
времену
оцу
Леонтију
би
суђено
да
отпочне
озбиљно
,
зрело
живети
,
да
за
своју
покретљиву
душу
измисли
какав
било
циљ
живота
...
Чим
наступи
дубока
мочарна
јесен
,
отац
Сава
занеможе
.
Првог
дана
обузе
га
ломљава
,
језа
,
па
онда
га
обузе
и
ватра
.
Не
поможе
му
ни
најстарија
кристална
шљивовица
,
са
којом
је
до
сада
од
шале
истеривао
оваке
нападе
.
Сутрадан
,
зором
,
привика
спремном
кочијашу
:
—
Докторе
!
...
двојицу
!
Тек
у
вече
стигоше
лекари
,
и
одмах
после
прегледа
изјавише
забринутом
»
братству
«
,
да
ће
их
архимандрит
скоро
оставити
.
До
овог
часа
браћа
се
нису
ни
интересовала
»
господиновом
«
болешћу
.
Знали
су
да
то
код
њега
прође
брзо
.
Али
после
изјаве
лекарске
њихова
лица
добише
разне
изразе
:
прво
страх
од
смрти
,
потом
страх
од
неизвесне
скоре
будућности
,
па
обично
,
тупо
човечје
чуђење
над
неочекиваном
појавом
која
наступа
...
А
ником
ни
на
ум
не
паде
,
тога
часа
,
јадни
отац
Сава
;
Нико
и
не
помисли
о
његовим
мукама
и
скором
крају
.
Арсеније
се
значајно
узнемири
.
Од
врата
ћелије
болесникове
није
се
више
одмицао
.
Све
је
пиљио
и
мотрио
шта
тетка
отуд
износи
.
Мислио
је
само
о
томе
,
како
је
он
најстарији
,
и
како
ће
кроз
који
дан
бркнути
у
све
углове
Савине
утуткане
ћелије
...
И
колико
ће
времена
трајати
његова
привремена
управа
?
...
И
шта
се
може
за
то
време
учинити
?
...
И
ко
ће
после
доћи
за
старешину
...
мож’да
он
?
...
Ко
зна
?
!
...
Ех
,
кад
би
имао
стотину
дуката
,
да
их
ћушне
где
треба
!
...
Василијан
се
само
запрепашћено
питао
:
ко
ли
ће
сад
?
!
...
и
стрепио
од
помисли
,
да
тај
нови
може
бити
гори
од
Саве
.
Забринуо
се
још
:
да
ли
му
ова
промена
неће
омести
његов
омиљени
посао
—
врћење
главчина
,
тесање
палаца
и
наплатака
за
точкове
.
Нићифор
,
који
се
овог
лета
вратио
из
школе
,
носио
се
неком
тешком
оловном
мишљу
,
коју
је
често
крио
и
од
себе
сама
.
Сад
је
увидео
да
наступа
час
распредања
свега
,
па
стаде
нестрпљиво
очекивати
крај
,
не
мислећи
ни
о
чему
...
А
Леонтије
?
...
Он
се
и
без
овога
намислио
доста
,
па
сад
само
представља
себи
,
како
ће
то
изгледати
ова
кућа
после
смрти
Савине
.
Он
се
тако
навикао
свему
што
је
око
њега
,
навикао
се
гледати
у
Сави
правог
оца
задруге
,
без
кога
,
чини
му
се
,
не
може
опстати
ни
ова
кућа
...
И
тек
после
ће
бити
све
друкчије
,
настаће
сасвим
други
свет
!
...
И
људи
из
старог
времена
одлазе
,
и
свега
,
свега
нестаје
...
Петог
дана
тетка
испразни
целу
своју
собу
,
натовари
пуна
двоја
кола
разним
покућанством
и
посла
својој
кући
.
Дође
исповедник
из
удаљеног
манастира
,
те
исповеди
и
причести
оца
Саву
.
Седмог
дана
болести
архимандрит
умре
...
У
манастиру
све
тихо
.
Нико
пе
плаче
,
не
види
се
жалост
ни
на
чијем
лицу
.
Родбина
архимандритова
подолазила
;
сви
поседали
за
столове
,
пију
и
гледају
немарно
око
себе
.
Само
се
најстарији
члан
породице
,
у
ћелији
,
крај
мртва
Саве
,
кошка
и
препире
са
Арсенијем
,
због
једног
нађеног
замотуљка
.
Рођак
предлаже
мирну
деобу
,
»
па
да
нико
не
зна
«
,
а
Арсеније
упорно
тврди
,
да
све
припада
манастиру
...
Тетка
,
како
изгледа
,
немарно
шврљка
по
собама
и
стајама
,
гледајући
тупо
свакога
ко
је
сретне
,
али
је
у
потоку
,
испод
штале
,
једнако
сачекују
деца
и
муж
,
и
потом
у
трку
,
по
један
од
њих
,
јури
кући
...
Стаде
грцати
свет
.
Појурила
сва
околина
,
као
на
вашар
,
са
изгледом
на
богату
даћу
.
Све
се
живо
смеје
,
шали
...
јер
шта
би
друго
радили
:
мртва
калуђера
не
ваља
жалити
!
—
Дај
врућу
!
Кувај
у
бакрачу
!
узвикују
слободни
гости
,
јер
осећају
да
су
у
пуној
кући
,
у
којој
нема
газде
,
и
сад
се
не
зна
чија
је
...
Ко
уме
заповедати
,
он
је
и
газда
.
»
Власт
«
,
духовна
и
световна
,
која
је
дошла
да
све
»
прими
и
прегледа
«
у
току
од
седам
—
осам
недеља
,
наместила
се
у
гостинске
собе
,
разбашкарила
се
,
махнула
длановима
преко
бркова
,
па
само
наређује
...
—
За
вечеру
гледајте
које
дебело
младо
ћуре
...
почиње
наређивати
полицајац
.
—
И
пловчица
...
није
згорег
!
утаче
се
журно
и
гладно
прота
.
—
Пост
је
!
...
како
ћемо
?
напомену
Арсеније
.
—
Ах
!
уздахну
прота
жалобно
и
незадовољно
.
—
Море
...
какав
пост
!
узвикује
трећи
старији
чиновник
.
А
по
ходнику
и
дворишту
све
већа
ларма
,
узвици
и
чак
нешто
на
лик
песме
...
Леонтије
,
пошто
се
сврши
његова
чреда
читања
над
мртвацем
,
прође
ходником
и
двориштем
,
гледајући
шта
се
ради
.
Завири
и
у
собе
,
у
кухињу
,
у
трпезарију
,
и
као
окамењен
,
са
бесмислено
управљеним
погледом
у
пространство
,
уђе
у
своју
ћелију
,
леже
на
постељу
и
стаде
несвесно
шарати
очима
по
таваници
.
Он
не
може
сад
мислити
о
ономе
што
је
видео
,
али
све
добро
разгледа
,
утуви
и
остаде
пренеражен
од
чуда
...
Опеваше
мртва
калуђера
и
сахранише
,
увијена
у
рогозину
,
повезану
на
три
места
исеченим
крајевима
од
мантије
,
у
коју
је
увијено
тело
.
Из
грубе
,
широко
савијене
рогозине
,
вири
половина
старе
масне
камилавке
,
а
на
другом
крају
висе
нове
цокуле
...
Бацише
грешно
тело
у
земљу
,
од
које
је
и
постало
,
и
вратише
се
манастиру
весело
,
»
славећи
Бога
«
,
као
што
наређује
црквено
правило
...
После
две
недеље
,
по
наредби
духовне
власти
,
Леонтије
прими
управу
манастирску
,
као
новопостављени
намесник
.
Одмах
сутрадан
изиђе
пред
њега
весео
Нићифор
.
—
Сад
настаје
оно
...
што
ће
рећи
одмотавање
...
Хо
,
брате
!
До
сад
се
само
мотало
,
а
не
знаш
шта
има
у
клупчету
...
Леонтије
га
погледа
чудно
,
не
разумевајући
смисао
говора
му
.
—
Ја
се
женим
!
узвикну
Нићифор
смешећи
се
.
Леонтије
зину
,
прекрсти
се
и
одмаче
се
корак
,
два
од
њега
.
—
Сад
полазим
у
Београд
...
тамо
је
цео
Сабор
на
окупу
.
Морају
ме
рашчинити
,
па
да
би
...
да
би
...
хм
!
—
он
не
нађе
згодна
израза
и
застаде
.
—
Господе
Спаситељу
и
сви
анђели
...
помозите
му
!
...
узвикну
пренеражен
Леонтије
.
Јеси
ти
луд
!
Ко
ће
на
то
пристати
?
...
—
Бацићу
им
пред
ноге
ове
рите
,
па
ми
после
не
треба
ничији
пристанак
...
Ја
и
моја
Јула
:
она
с
њеном
машином
,
а
ја
,
што
!
...
свршио
сам
богословију
...
зарадићемо
парче
хлеба
.
Не
помогоше
никакве
молбе
,
савети
,
преклињања
свију
другова
да
не
срамоти
име
њихова
пострига
,
њихове
опште
куће
...
Нићифору
као
да
не
беше
много
стало
до
свега
тога
.
Он
отпутова
весело
,
као
на
какву
гозбу
...
—
Хи-хи
...
Осетио
Швабо
да
нема
више
масла
у
манастирима
!
узвикну
Василијан
.
Сад
се
више
рентира
ортачка
радња
са
кројачицом
!
...
Хи-хи
...
После
два
месеца
дође
глас
манастиру
да
је
Нићифор
рашчињен
,
а
мало
затим
—
да
се
венчао
...
Некако
наодмах
по
одласку
Нићифорову
,
Леонтије
отпутова
у
окружни
град
.
Чим
одседе
у
механи
,
саопштише
му
новост
:
—
Убио
се
ваш
Максим
!
Газда
-
Мирковић
ишао
тамо
за
грађу
и
сад
се
вратио
...
Видео
човек
очима
све
!
...
Леонтије
одјури
у
стовариште
Мирковићево
.
Тамо
застаде
читаву
гомилу
радозналих
слушалаца
...
Исприча
му
трговац
испотекар
све
што
је
знао
и
видео
.
Пре
две
године
Максим
је
постављен
за
старешину
манастира
Т
.
У
целој
Србији
,
нигде
се
у
толикој
мери
не
израђује
и
не
продаје
дрвена
грађа
,
као
у
чувеним
стружницама
т-нског
манастира
.
Новац
се
гртао
великим
кашикама
...
Бог
зна
шта
је
радио
и
како
је
управљао
отац
Максим
толиким
приходом
,
тек
у
годишњим
рачунима
он
износи
,
у
место
пређашњих
шесет
—
седамдесет
,
чистих
дванаест
хиљада
прихода
...
Једног
лепог
дана
бануше
изненада
неки
људи
,
објавише
глупо-пренераженом
Максиму
да
се
они
зову
»
комисија
«
,
попечатише
му
касу
,
дневнике
,
рачуне
и
стадоше
зивкати
и
саслушавати
једног
по
једног
човека
из
околине
...
Обелоданише
се
нечувене
,
огромне
злоупотребе
...
Отац
Максим
најпре
опроба
обична
средства
:
понуди
сваком
члану
најпре
двеста
,
па
четири
,
па
пет
стотина
...
Не
иде
!
Ђаволски
састављена
комисија
,
па
сваки
члан
зазире
од
другова
.
Аха
!
...
па
ово
је
нешто
страшно
!
...
Шта
се
ово
приближује
?
...
Ево
свакоме
цела
хиљада
цекина
!
...
Не
,
опет
не
иде
!
...
Хоћете
ли
новаца
?
...
Кажите
само
колико
хоћете
?
...
Ни
марјаша
!
Па
шта
хоћете
?
...
Максим
опази
необичан
,
нељудски
поглед
председников
,
који
га
сече
као
сабљом
...
Чини
му
се
,
да
му
тај
поглед
вели
:
»
Свршио
си
!
Најпре
ћемо
браду
—
ФИК-ФИК
...
па
онда
за
колац
:
дан-дан
!
«
...
—
Је
ли
ви
нећете
ни
пара
,
ни
имања
,
ни
кућа
,
ни
стоке
,
ништа
...
а
?
...
Је
ли
ви
баш
нарочито
хоћете
да
ме
упропастите
?
пита
Максим
неким
злослутим
гласом
,
у
коме
се
чује
и
очајање
и
—
претња
...
—
Како
си
дробио
,
онако
и
кусај
!
одговарају
му
.
—
А-а-а
отеже
Максим
тупо
и
изиђе
.
Шта
ли
се
тада
кувало
у
оној
празној
,
вечно
мрачној
души
,
која
је
за
све
досадање
случајеве
у
животу
имала
једну
сталну
подлогу
—
навику
...
Све
се
радило
онако
,
како
се
навикло
,
како
се
видело
да
и
други
раде
,
Тако
се
Максим
закалуђерио
,
тако
је
живео
,
тако
поче
управљати
манастиром
.
Видео
је
да
други
»
дижу
«
,
па
не
мислећи
како
и
у
којој
се
сразмери
то
чини
,
стао
је
и
он
дизати
без
рачуна
,
без
смисла
,
глупо
...
И
све
је
ишло
добро
...
Али
шта
је
ово
сад
?
!
...
За
ово
нема
никакве
друге
навике
ни
упутства
,
сем
онога
што
је
опробао
...
Морало
се
одједаред
сасвим
помрачити
у
иначе
мрачној
души
Максимовој
.
Он
је
изгледао
као
курјак
,
кога
су
ловци
сјурили
у
ћошак
.
Види
само
једно
:
неизбежну
пропаст
,
—
или
:
јурнути
напред
,
поклати
зубима
оне
што
су
пружили
пушке
и
хоће
његов
живот
...
па
у
шуму
!
...
После
неколико
тренутака
како
изиђе
Максим
од
»
комисије
«
,
опет
се
отворише
она
иста
врата
,
и
на
њима
стаде
блед
,
забезекнут
,
преплашен
,
са
блесаво
тупим
погледом
,
Максим
,
пружајући
револвер
у
целу
групу
одједном
,
не
гледајући
ни
у
кога
нарочито
.
Председник
,
који
је
седео
према
вратима
,
само
угледа
како
се
онај
игласти
револверски
обарач
диже
...
диже
...
и
—
дум
...
дум
...
дум
...
дум
...
Задими
се
соба
,
замириса
барут
,
сва
четири
члана
скочише
неповређени
,
нагоше
да
беже
...
а
у
ходнику
,
даље
од
врата
,
опет
прасну
:
дум
...
дум
!
...
Кроз
сиво
бео
,
усколутан
дим
,
угледаше
на
поду
широку
,
моћну
фигуру
Максимову
,
са
раширеним
уплашеним
погледом
,
како
испушта
последњи
дах
...
После
кратког
времена
Леонтију
дође
налог
,
да
упути
оца
Арсенија
у
манастир
т-н
,
камо
је
одређен
за
старешину
.
—
Их
,
роде
,
како
ћу
...
ојађеник
сињи
!
...
После
самоубилца
!
...
узвикну
Арсеније
с
болесно-забринутим
изразом
.
Па
се
тек
после
нечему
присети
:
—
А-а
...
тамо
има
хајдучице
са
жутим
цветом
!
...
Како
је
оно
зову
?
...
Ох
,
какав
ли
ће
бити
Арсо
кроз
пола
године
,
док
се
насрче
теја
!
...
И
он
оде
весео
на
ново
место
,
не
мислећи
више
о
самоубици
.
Ђаци
и
неки
момци
беху
још
раније
отпуштени
,
и
сад
,
од
онолике
задруге
,
остадоше
сами
Леонтије
и
Василијан
.
Али
...
беше
и
нових
лица
.
Тетка
,
другог
дана
по
смрти
архимандритовој
,
предаде
Арсенију
кључеве
од
стаја
и
све
чиме
је
она
руковала
,
па
оде
својој
кући
.
Увидела
је
она
одмах
,
да
је
њено
време
прошло
,
да
она
не
може
млађим
калуђерима
бити
оно
,
што
је
била
Сави
.
Опрости
се
лепо
са
свима
,
дарова
сваком
брату
убрус
и
чарапе
,
па
оде
задовољна
.
Кућа
остаде
без
женске
руке
...
жива
мука
!
Пуно
живих
људи
,
навикнутих
на
известан
ред
,
а
сад
нема
кога
да
тај
ред
настави
.
Момци
,
ненавикнути
и
збуњени
,
снују
по
кухињи
и
сваки
час
запиткују
Арсенија
или
друге
калуђере
:
шта
ће
се
кухати
?
...
у
чему
,
како
?
...
Шта
ће
с
донесеним
млеком
?
Ко
ће
сирити
оно
из
карлица
?
Где
ће
се
оставити
донесено
брашно
?
Шта
ће
са
неопраним
трпезариским
рубинама
?
...
Калуђери
само
гледају
тупо
,
промрмљају
некакав
нејасан
одговор
и
уклањају
се
журно
,
да
не
чују
још
какво
питање
.
Чим
Леонтије
прими
старешинство
,
Велимир
му
напомену
,
да
кућа
не
може
бити
без
жене
...
Него
му
саветова
,
да
преда
сву
стоку
и
поље
Јованчином
мужу
под
најам
,
а
Јованка
да
прими
све
оно
,
о
чему
се
бринула
тетка
Мара
.
Леонтије
се
смешкао
на
саблажњив
предлог
,
и
као
предомишљао
се
.
»
Баш
одмах
,
првог
дана
...
па
као
сви
други
!
...
И
све
онако
...
све
мора
тећи
по
старим
,
давно
издубеним
јазићима
,
баш
све
...
и
ако
сам
ја
ту
!
«
...
Из
његових
потуљених
,
полузакривених
очију
,
севнула
би
радосна
варница
,
али
се
он
старао
да
сакрије
своје
осећање
од
свакога
,
па
и
од
Велимира
.
Не
прође
недеља
дана
,
а
Јованка
здрава
,
једра
и
пуна
као
јабука
,
накицошена
,
намештена
,
са
засуканим
везеним
рукавима
,
из
којих
се
пружиле
две
обле
,
црвенкасте
руке
,
снује
по
ходнику
,
по
собама
,
по
дворишту
.
Под
њеним
здравим
живим
ступањем
тресе
се
под
,
а
она
весело
и
срчано
подигла
главу
,
гледа
око
себе
радознало
,
и
кад
угледа
застиђена
Леонтија
,
насмеши
се
ђаволасто
,
па
и
сама
врдне
очима
у
страну
,
као
да
се
стиди
њега
...
Она
одмах
,
без
икаква
упутства
,
заузе
онај
исти
положај
у
манастиру
,
какав
је
заузимала
тетка
.
Узе
и
њену
собу
,
намести
је
стварима
из
гостинских
соба
,
а
муж
ће
живети
на
трлу
код
стоке
.
Леонтије
проба
да
протестује
:
—
Ух
,
брате
...
незгодно
!
рече
он
,
тресући
прстима
брадицу
и
кријући
очи
.
Долази
свет
,
видеће
...
жена
до
калуђерских
ћелија
!
...
Баш
...
могла
си
и
ти
са
Живојином
на
трлу
...
—
Е-е
!
...
па
да
идем
?
отеже
она
и
узвикну
тако
значајно
и
смело
,
да
се
калуђер
прену
.
—
Па-а
...
отеже
и
он
,
али
меко
,
попустљиво
,
збуњено
и
побеже
у
собу
.
Тако
остаде
недирнут
цео
затечени
ред
после
тетке
.
XXВИИ
Опет
се
нашла
души
забава
,
опет
се
мили
успавану
човеку
живети
!
Ево
рада
!
...
Заузета
послом
душа
,
нема
кад
да
сумња
ни
да
тугује
...
Леонтије
се
даде
на
посао
.
Толико
је
пренаглио
жудњом
за
радиношћу
,
да
у
почетку
није
знао
чега
пре
да
се
дохвати
.
Срећом
,
беше
зима
,
па
се
није
могао
никакав
већи
рад
започети
.
Имало
се
кад
размишљати
о
свему
.
У
томе
доста
поможе
Велимир
,
својом
бистром
практичном
увиђавношћу
...
А
имало
се
о
чему
смишљати
.
Манастир
се
,
услед
новог
пореског
система
,
оптеретио
огромном
порезом
.
Отац
Сава
,
као
и
све
ондашње
манастирске
старешине
,
држећи
да
то
»
све
мора
пасти
«
,
није
плаћао
порезу
три
године
.
Али
не
паде
ништа
,
а
дође
тренутак
да
залупа
добош
у
негда
величанственим
а
сад
убогим
споменицима
српских
краљева
...
Аман
!
...
Не
дајте
да
нам
се
бешчасте
светиња
и
мили
споменици
давне
прошлости
!
зачу
се
општи
узвик
.
А
закон
,
хладан
и
нем
као
стена
,
хоће
своје
...
Подиже
се
оштра
,
љута
челична
пила
и
секира
...
застаде
у
ваздуху
...
као
да
се
предомишља
,
да
ли
да
изврши
злочин
.
Одјекнуше
чести
ударци
кроз
сву
Србију
,
и
као
да
својим
злослутим
гласом
опомињаху
некога
:
»
Хеј
,
не
дај
!
«
...
Манастирске
шуме
се
проредише
,
манастири
исплатише
порезу
,
дугове
,
ситнице
и
калуђери
се
стадоше
питати
:
»
А
шта
ћемо
сад
?
«
...
До
сад
је
ове
куће
издржавао
народ
,
а
сад
се
исцрпе
тај
извор
.
Шуме
забранише
даље
сећи
...
Како
ће
да
се
живи
...
треба
јести
?
...
А
шумадиски
манастирски
ктитори
нису
оставили
својим
задужбинама
онаква
средства
,
каква
имају
фрушкогорски
манастири
...
»
И
дахом
јему
(
манастиру
)
двадесјат
три
веси
«
...
рекло
се
у
повељи
,
и
мислило
се
да
то
остаде
вековима
,
док
сунце
сија
...
После
које
стотине
година
,
од
неограниченог
права
над
селима
,
манастирима
остаде
само
парохиско
право
.
Сад
нестаде
и
тога
;
остадоше
непрегледне
,
добро
очуване
,
драгоцене
шуме
и
по
мало
поља
...
Шта
ће
се
сад
?
...
А
оно
вечно
,
старо
као
човек
,
правило
:
да
треба
јести
,
подстиче
мисао
на
јаче
,
напрегнуто
делање
.
Калуђери
се
пренуше
.
Сви
се
дадоше
на
привредни
рад
...
И
Леонтије
пође
за
општим
покретом
.
Њему
дође
цела
ова
ствар
,
као
болеснику
у
ватруштини
гутљај
хладне
бистре
воде
.
И
он
и
Василијан
предадоше
се
послу
са
неком
новом
за
себе
,
грозничавом
журбом
...
Стадоше
ницати
просечени
равни
путови
кроз
бескрајну
манастирску
шуму
,
те
се
из
мрачних
и
неприступачних
дубодолина
стадоше
вући
стотине
кола
дрва
,
која
су
до
сад
трунула
...
Појави
се
велики
уљаник
у
манастирској
градини
,
који
на
свагда
истрже
одушевљена
Василијана
из
наручја
коларске
вештине
...
Зашаренише
се
међу
стоком
две
необично
велике
жуте
краве
,
са
црвенкасто
жутим
мрљама
по
кожи
,
плаћене
по
тридесет
дуката
.
Уништени
филоксером
виногради
стадоше
се
прекопавати
и
засађивати
дивљом
лозом
за
калемљење
...
Све
букну
,
као
успавана
трава
после
пролећне
кише
...
Само
поља
остадоше
по
старом
.
А
и
шта
ћеш
им
?
Шта
можеш
унети
новога
,
а
стварнога
и
кориснога
,
у
неколико
манастирских
ливада
и
њива
.
Гвоздени
плуг
бразда
по
њима
одавно
,
а
у
копачице
и
друге
пољоделске
справе
још
се
некако
сумња
...
Леонтије
се
добро
сећа
што
је
гледао
у
Фрушкој
гори
,
али
је
тамо
друга
земља
и
,
што
је
главно
,
друга
количина
...
Све
ври
у
послу
,
а
млади
старешина
задовољно
преноси
очи
с
једне
нове
тековине
на
другу
.
Сад
му
и
шума
изгледа
китњастија
и
хладовитија
,
и
градина
разноврснија
и
шаренија
,
и
ливаде
зеленије
и
стока
по
њима
товнија
,
и
воћњаци
гушћи
и
само
двориште
манастирско
примамљивије
,
веселије
,
нарочито
кад
проплива
њиме
,
са
вечно
заврнутим
рукавима
и
уздигнутом
главом
,
ђаволаста
Јованка
.
У
овако
светлим
тренуцима
Леонтије
сиђе
у
подрум
,
који
је
давно
и
печално
осиротео
,
јер
скоро
свако
буре
жалосно
звони
,
одајући
нему
празнину
.
Наточи
у
старо
Савино
стакло
оне
исте
,
укрћене
кристалне
шљивовице
,
па
одшета
равним
просеченим
путем
на
врх
онога
високог
брега
,
са
кога
је
и
Сава
негда
посматрао
свет
...
Чаша
за
чашом
слева
се
неосетно
—
јер
шта
би
радио
човек
у
овој
самоћи
,
—
а
у
веселој
глави
млада
намесника
све
живље
се
и
узбуђеније
оцртавају
и
колутају
разни
планови
за
будући
живот
...
Све
ће
се
урадити
,
и
знаће
се
опет
зашто
се
живи
!
...
И
сад
се
млади
монах
сећа
својих
давно
порушених
идеала
онако
исто
,
као
што
се
сећа
своје
давно
покопане
деце
родитељ
,
који
је
у
млађој
,
после
рођеној
,
деци
нашао
срећу
,
тихи
домаћи
мир
и
задовољство
...
Још
једна
жеља
остаде
на
срцу
Леонтијеву
.
Толике
године
прођоше
,
а
он
не
виде
више
свога
старог
гнезда
,
из
кога
је
полетео
у
свет
,
не
виде
ни
свога
жељеног
Маљена
!
...
Кад
преради
све
послове
,
Леонтије
отпутова
своме
крају
...
Како
се
изненадио
,
улазећи
у
своје
село
!
Све
оно
исто
,
добро
познато
му
,
и
опет
све
друкчије
,
необичније
...
Преко
свега
се
навукло
паучинасто
покривало
лака
заборава
давно
негледаних
слика
,
па
сад
све
ниче
пред
њим
у
другој
светлости
и
другом
облику
...
Гле
,
зар
оно
кућа
Степовића
!
Некад
му
је
изгледала
као
двор
,
а
сад
тако
сниска
,
стара
,
и
тако
обична
...
Овде
се
некад
побадао
вито
...
Како
му
се
велико
чинило
то
поље
,
а
сад
...
—
Чији
си
,
ти
мали
?
запита
једног
дечка
,
који
тераше
краву
сокаком
.
—
Вељков
,
чу
се
обичан
одговор
сеоског
детета
,
које
држи
да
је
његов
Вељко
знан
целом
свету
.
—
Од
којих
је
твој
Вељко
?
Где
су
вам
куће
?
—
Тамо
,
више
Марковића
...
оне
под
брдом
.
—
А-а
!
...
Вељка
Максимовог
?
Је
ли
жив
чича
Максим
?
—
Умро
је
.
—
А
Милоје
водник
?
А
Ненад
Ђаков
?
...
И
калуђер
нестрпљиво
изређа
неколико
старијих
,
зрелих
људи
,
које
је
знао
...
И
сви
помрли
,
заједно
с
његовим
оцем
,
и
на
њиховим
пепелиштима
господаре
други
људи
и
чују
се
друга
имена
...
И
овде
нестаје
оног
старог
,
на
који
је
он
добро
навикнуо
,
света
,
а
ниче
нови
,
непознати
,
млађи
свет
.
Његови
вршњаци
већ
управљају
породицама
,
кућом
и
често
представљају
читаво
племе
.
А
њему
се
,
и
ако
и
сам
управља
кућом
,
чини
то
необично
,
па
чак
и
—
незгодно
...
Сви
из
његове
врсте
треба
да
су
млађи
,
то
је
у
реду
и
обично
...
Али
где
су
старији
?
...
А
шта
је
оно
...
чије
су
оно
куће
?
...
И
она
нова
,
висока
,
господска
,
и
она
испод
ње
накривљена
чатрљица
...
Јест
...
то
је
његово
старо
гнездо
,
у
коме
се
испилио
!
Он
не
гледа
високу
,
са
црвеним
кровом
и
белим
зидовима
кућу
,
која
је
његовим
новцем
подигнута
,
он
и
заборави
на
њу
...
Него
му
остаде
приковано
око
,
с
немим
зачуђеним
изразом
,
на
оној
убогој
,
сниској
,
кривој
дашчарици
,
чија
су
се
брвна
искривила
,
поизваљивала
,
шиндра
поотпадала
,
и
по
избушену
крову
прелива
се
беличасто
сива
маховина
...
Зар
то
она
стара
»
наша
кућа
«
?
!
...
А
родбина
весела
...
све
поискакало
,
истрчало
чак
у
воћњак
,
па
се
живо
радује
тако
важну
и
милу
госту
...
Вујо
старешина
кућни
,
Свејо
већ
косач
,
сестара
нема
,
разудале
се
,
а
около
снују
нека
непозната
деца
,
и
са
оним
истим
покретима
,
са
истим
начином
и
изразима
лица
,
како
је
и
он
сам
радио
,
тапкају
преко
дворишта
и
крију
се
са
смехом
за
трула
ћерчива
старе
куће
...
Њему
се
учини
да
је
он
мали
као
они
...
Шта
ће
ова
туђа
деца
овде
!
...
Ко
се
усуди
заузети
његово
место
иза
ћерчива
!
...
Ах
,
то
су
све
Васићи
...
Вујова
деца
.
И
калуђеру
се
чини
,
да
му
оне
живе
и
плашљиве
,
вижљасте
очице
говоре
:
»
Наше
је
ово
огњиште
!
...
И
кад
тебе
,
Вуја
и
Свеја
закопамо
,
онда
ћемо
овде
ми
господарити
тако
,
као
ви
сад
«
...
А
Маљен
одозго
величанствено
и
моћно
избија
у
светли
недогледни
зрак
,
и
немим
ћутањем
поздравља
стара
знанца
...
—
Писали
смо
ти
...
рече
Вујо
,
кад
стадоше
у
дворишту
:
Бабо
те
на
самрти
поздравио
и
опростио
се
лепо
...
Леонтије
брзо
окрете
леђа
свима
,
глава
му
се
затресе
и
чу
се
загушени
хропац
,
а
потом
јецање
...
Поиздолазише
му
на
виђење
све
сестре
,
тетке
,
цела
родбина
.
Сви
се
радују
његову
доласку
,
сви
се
,
као
нарочито
,
утркују
,
ко
ће
му
се
приказати
милији
,
ближи
...
И
као
да
у
овоме
он
опази
нешто
непријатно
.
Поведе
разговор
са
сестрама
.
Његова
раздрагана
,
мека
,
сањалачка
душа
хтела
би
се
бавити
светлом
прошлошћу
.
—
Сећаш
ли
се
,
кад
се
оно
једном
ја
сакрио
онде
за
ћерчиво
,
а
ти
идеш
,
у
вече
,
с
крављачом
млека
,
па
те
ја
уплаших
,
а
ти
просу
млеко
?
Сестра
се
смеши
,
одговара
да
се
сећа
,
и
ако
јој
се
из
очију
види
немарно
расположење
према
тим
»
залудницама
«
.
Она
вешто
обрће
разговор
и
почиње
причати
о
тешким
временима
,
великим
дацијама
и
,
онако
уз
реч
,
како
јој
је
кућа
овештала
,
мора
се
дизати
друга
...
не
треба
много
новаца
,
али
нема
где
да
се
узме
...
Она
заврши
говор
тако
слатким
сестринским
погледом
,
да
се
Леонтије
намршти
.
—
Мој
Љубо
,
завршује
разговор
друга
сестра
,
после
онако
исто
поетична
почетка
.
Дао
нам
је
Бог
деце
и
здравља
,
али
ето
,
немам
са
чим
да
их
мрсим
...
А
продаје
се
до
саме
наше
куће
једна
ливадица
...
и
друга
би
једна
жена
продала
две
кравице
...
И
тетке
,
и
стрине
,
и
браћа
од
стричева
...
сви
окупили
једно
,
сви
имају
неку
невољицу
...
—
Ови
су
сви
подолазили
да
што
искамче
,
рече
му
Вујо
на
само
.
Да
имаш
капетан
-Мишино
благо
,
не
би
их
зајазио
.
Него
...
ако
велиш
,
ја
ћу
им
рећи
...
да
се
не
мразиш
?
...
Знаш
...
они
мисле
,
кад
си
таки
господин
,
да
имаш
пун
казан
дуката
...
—
А
ти
не
мислиш
тако
?
!
...
погледа
га
Леонтије
оштро
и
прекорно
.
Вујо
,
стидљиво
и
ширетски
,
са
оним
истим
,
урођеним
обојици
,
потуљеним
погледом
,
обори
главу
...
Дође
на
виђење
и
стара
другарица
с
Маљена
,
водећи
синчића
за
руку
.
Гле
,
права
жена
!
...
развијена
,
чиста
,
обична
поцрнела
лица
.
Леонтије
оживе
.
Сад
ће
се
поновити
све
старе
,
дивне
успомене
...
—
Знаш
...
кад
онако
ја
легнем
крај
студенца
,
ти
нешто
дељкаш
,
а
тек
папоња
завречи
чак
у
другим
косама
!
...
Леонтије
се
хтеде
овим
подсетити
на
своје
сањалачко
гледање
плава
неба
.
—
Ја
.
Ти
си
се
добро
излежавао
,
а
ја
се
једнако
бола
по
трњу
и
рањавила
ноге
...
—
А
кад
оно
пођох
у
свет
,
онако
преплашен
и
мали
,
знаш
како
смо
се
гледали
и
ћутали
на
коси
?
...
—
Па
ја
у
вече
извукох
батине
и
за
тебе
!
—
А
јарца
...
јакања
!
...
Их
,
болан
...
сећаш
ли
се
како
си
се
претурала
?
запита
Леонтије
стидљиво
и
обори
очи
.
—
Тсс
...
дечурлија
!
одговори
Мира
немарно
и
погледа
у
страну
.
Нисмо
имали
друга
посла
.
—
Па
онако
боси
обоје
...
севају
нам
бутине
!
—
А
ви’ш
...
овај
мој
мали
неће
да
се
мрдне
без
обуће
и
јелека
.
Дође
тешко
време
!
...
—
Ах
!
...
Леонтије
горко
уздахну
и
очајно
,
као
остављени
у
пустињи
путник
,
погледа
у
плаво
небо
.
Зар
сви
једно
исто
!
?
...
Само
га
поп
Светозар
,
који
је
сад
парох
у
његову
селу
,
обрадова
.
Он
га
искрено
дочека
и
није
се
одвајао
од
Леонтија
,
док
год
се
овај
бавио
код
куће
.
Он
га
најбоље
обавести
о
свима
променама
,
које
се
догодише
у
целом
крају
за
ових
седам
,
осам
година
.
Он
му
саопшти
и
за
Милку
,
да
се
удала
за
једног
среског
писара
—
и
доста
других
радо
знаних
вести
...
И
сељани
Леонтијеви
учинише
пријатан
утисак
на
њега
.
И
оно
озбиљно
поштовање
чина
његова
,
и
оно
свесрдно
прилажење
руци
му
и
старих
и
младих
,
и
она
искрена
радост
њихова
,
што
им
се
сија
у
оку
,
јер
су
дочекали
да
виде
два
»
господина
«
из
њихова
убога
села
:
њега
и
Светозара
—
све
га
то
радује
,
весели
и
баца
лаку
копрену
заборава
на
дочек
родбине
му
.
Али
му
је
од
свега
био
најмилији
,
најзаноснији
дочек
старе
,
давно
невиђене
околине
,
висока
Маљена
и
цела
,
светло
оцртана
јасним
зрацима
,
неравна
видика
...
Гле
,
она
иста
,
искривудана
,
уска
и
дубока
речна
долина
,
по
којој
се
јутром
носи
и
колута
млечно
сиваста
магла
,
а
кад
опече
сунце
,
зелене
се
ливаде
,
жуте
се
њиве
зрела
кукуруза
и
промичу
младе
живахне
праље
...
И
они
голи
сниски
хумови
,
по
којима
се
жуте
стрњаци
,
или
зелене
воћњаци
и
црне
или
црвене
кућни
кровови
...
И
они
већи
брегови
,
окићени
густом
шумом
...
И
далеко
тамо
на
истоку
,
еј-хеј
...
диже
се
поносно
од
земље
,
увијена
у
тамно
сивкасту
маглу
,
дивна
,
пластаста
Букуља
...
А
за
леђима
виси
,
непомичан
и
светао
,
мио
као
сунце
,
зелени
Маљен
...
Ах
,
кад
загуди
великан
врховима
густа
јелашја
,
и
кад
засвира
игласто
борје
,
и
кад
зашуми
густо
бучје
...
калуђер
дршће
.
Чини
му
се
да
то
Маљен
њега
поздравља
...
—
Здраво
,
друже
стари
!
...
Да
ли
ћемо
се
још
кад
видети
?
узвикује
сетни
монах
,
остављајући
најмилији
кутић
на
свету
...
—
Збогом
!
збогом
!
...
—
Све
је
пролазно
и
ништавно
,
мој
Маљене
;
све
је
тако
себично
и
така
грубо
;
све
је
удешено
,
измајсторисано
,
намештено
...
све
је
хладно
као
лед
,
без
срца
...
Само
си
ти
један
сталан
,
непомичан
,
мио
и
светао
!
...
—
Збогом
!
збогом
!
...
XXВИИИ
Прошло
је
десет
година
.
У
манастиру
се
за
то
време
учинише
многе
промене
.
Кроз
шуму
можеш
провући
неколико
пластова
у
реду
,
да
не
закачиш
о
дрво
;
уљаник
зарасто
у
корову
,
и
још
по
нека
пчелица
прозуји
над
овом
усамљеном
дивљином
;
по
ливадама
чупкају
спржену
траву
кржљава
говеда
и
једно
старо
,
сплатичено
кљусе
;
детелиниште
зарасло
аптовином
,
поврће
у
градини
не
види
се
од
траве
...
А
ћелије
манастирске
,
са
уласка
,
доста
личе
на
нишан
од
платна
,
у
који
је
цела
чета
осула
неколико
плотуна
.
Жуње
и
детлићи
,
на
јакој
студени
,
тражећи
хране
и
заклона
,
избушили
су
безбројне
рупе
на
прљаву
зиду
,
а
нико
и
не
помисли
да
те
рупе
чудно
изгледају
...
Велика
парчета
лепа
поотпадала
,
темељци
поизвиривали
и
почели
трулити
,
осуо
се
зид
испод
темеља
,
па
се
то
све
шарени
,
суморно
црни
и
баца
на
душу
гледаочеву
неко
тужио
,
сетно
осећање
.
А
у
дворишту
и
по
стајама
пустош
,
занемареност
и
нема
сањивост
...
Од
момака
и
послуге
никога
,
осим
Јованке
и
њена
мужа
.
Нема
ни
ђака
ни
калуђера
,
осим
игумана
.
Све
се
,
као
по
маху
чаробна
штапића
,
изменило
,
изумрло
,
отуђило
...
У
почетку
је
,
као
што
видесмо
,
цео
манастир
Леонтијев
личио
на
скорашњи
рој
,
који
је
с
великом
журбом
и
хуком
кидисао
да
своју
празну
кошницу
попуни
,
да
се
мед
прелива
до
јесени
...
Милило
се
човеку
живети
,
кад
погледа
како
око
њега
све
кључа
и
бризга
животом
,
како
се
све
мења
на
боље
,
како
је
све
примамљивије
и
лепше
...
А
у
кући
се
живело
старински
.
Беше
свега
у
изобиљу
...
Једног
дана
Леонтије
опази
,
да
се
добици
манастирски
никако
не
могу
изравнати
са
издацима
.
Како
која
година
,
дефицит
све
огромнији
...
Био
се
јадник
ко
риба
о
земљу
,
радио
с
најупорнијом
журбом
,
мучио
се
,
довијао
се
и
обртао
од
сваке
руке
,
али
стање
све
очајније
...
Шта
је
то
?
Смањили
се
,
управо
нестало
свију
пређашњих
манастирских
добитака
,
а
издаци
се
повећали
огромном
порезом
и
дугом
.
Што
је
било
готовине
у
Управи
фондова
,
то
је
Сава
изузео
и
потрошио
,
а
Леонтије
се
,
по
саветима
умних
људи
,
задужи
,
да
би
могао
учинити
оне
промене
које
видесмо
—
да
би
могао
паметно
газдовати
.
Требало
је
сад
отплаћивати
тај
дуг
,
одуживати
порезу
и
сносити
веће
издатке
кућевне
...
А
уљаник
и
краве
и
градине
и
њиве
једва
подмириваху
домаћу
потребу
;
а
виноград
се
морао
напустити
због
скупа
рада
...
И
,
да
би
се
довршило
зло
,
једног
пролећа
удари
страховит
поводањ
,
засу
све
манастирске
воденице
,
а
после
неколико
недеља
прохуја
чувени
циклон
руднички
,
пообара
шуму
,
развали
све
воденице
и
однесе
,
сатре
све
под
собом
...
Сад
се
могло
животарити
једино
продајом
оборене
горе
;
других
добитака
не
беше
...
Шта
...
зар
толики
рад
,
па
све
у
залуд
!
?
...
Леонтије
најпре
држаше
да
је
то
нека
погрешка
,
да
ту
мора
бити
нешто
друго
,
нешто
што
он
не
разуме
...
Очекиваше
да
се
то
све
некако
исправи
.
Али
га
последње
недаће
саломише
,
истргоше
му
сваку
наду
на
боље
дане
,
убише
му
одједном
сву
вољу
и
одушевљење
за
радом
.
Леонтије
се
повуче
у
собе
,
и
одједном
занемари
све
оно
,
што
га
је
до
сад
одушевљавало
,
што
је
давало
смисла
животу
.
Престаде
и
мислити
.
Него
се
тако
загледа
негде
,
па
седи
по
читаве
часове
као
окамењен
.
Око
му
приковано
за
сиву
даљину
,
не
креће
се
.
Али
у
њему
нема
смисла
,
празно
је
,
као
од
стаклета
.
И
само
по
неки
уздах
,
што
се
отме
из
саломљене
душе
,
показује
да
ту
има
још
живота
.
Једне
посне
недеље
Леонтије
не
оде
у
цркву
.
А
и
што
ће
!
...
Тамо
служе
парохиски
свештеници
,
који
су
давно
преотели
храм
(
због
њих
Василијан
побеже
у
други
манастир
)
,
па
му
се
сад
не
мили
ни
црква
.
Млади
игуман
седи
на
доксату
,
заклоњен
за
дрвени
стуб
,
и
посматра
како
излази
причешћен
народ
из
храма
.
Одједном
изиђе
чисто
и
лепо
одевена
,
примамљива
група
:
човек
и
жена
са
два
мала
мушкарчета
,
који
се
једва
прекрећу
и
љуљушкају
на
трунтавим
несигурним
ногама
,
а
уз
њих
се
усправио
висок
,
тринаестогодишњи
дечко
.
Леонтије
добро
познаје
свако
ово
лице
,
али
му
се
сад
цела
група
учини
тако
непозната
,
тамна
...
Као
да
сад
први
пут
виђа
не
саму
групу
,
него
оно
,
што
му
се
сад
учинило
ново
у
њој
...
Одједном
му
паде
на
памет
давнашњи
простачки
разговор
са
Велимиром
о
циљу
живота
,
кад
му
овај
стидљиво
наговести
очекивање
подмлатка
...
И
злобна
завист
,
и
очајна
,
немоћна
туга
севнуше
у
оку
му
...
Али
се
то
око
брзо
овлажи
,
и
из
њега
закапаше
вреле
сузе
...
Кроз
помућене
сузама
очи
,
указа
му
се
још
једаред
Велимирова
породица
као
у
некој
сјајној
магли
...
Игуман
скочи
,
узе
стакло
с
ракијом
,
што
стајаше
пред
њим
и
,
другим
изласком
,
побеже
на
свој
омиљени
заравањ
,
на
брегу
више
манастира
...
Ах
,
како
дивно
греје
топло
сунашце
,
како
пирка
и
задише
хладовином
сенасто
бучје
,
како
се
сјаји
,
шарени
и
прелива
разноврсним
бојама
далеки
пространи
видик
,
над
којим
трепери
чисто
светло
небо
;
како
се
весело
витла
у
ваздуху
пар
голубова
,
одсјајкујући
према
сунцу
својим
дивотним
перјем
;
како
је
све
у
наоколо
светло
,
мило
,
топло
,
ведро
и
весело
!
...
А
усамљени
игуман
,
суморнији
од
влажне
јесени
,
туробнији
од
кишна
облака
,
седи
на
усечену
букову
пању
,
наслонио
превијене
ноге
на
трулу
кладу
пред
собом
,
искренуо
,
опустио
главу
немоћно
у
страну
и
гледа
бесмислено
у
пространи
шарени
свет
,
који
се
пред
његовим
очима
раширио
...
Тек
после
неколико
добрих
гутљаја
лице
му
се
разведри
,
очи
стадоше
гледати
смишљеније
,
а
мисли
,
једна
за
другом
,
све
брже
и
брже
,
стадоше
ницати
и
пролетати
у
растресеној
глави
му
.
Ах
,
ове
тешке
,
мучне
,
па
ипак
примамљиве
мисли
,
море
га
цела
живота
!
...
Непрестано
му
игра
пред
очима
слика
Велимирове
породичне
среће
.
Мисли
о
другоме
чему
,
а
оно
једнако
пред
њим
...
Он
зна
зашто
живи
,
и
зато
је
срећан
;
а
ја
?
!
...
И
нашто
оде
овај
живот
?
...
Куд
пролетеше
толике
године
?
...
Шта
би
од
оноликих
идеала
,
снова
?
...
Зар
се
толико
мислило
и
сањало
само
ради
тога
,
да
би
душа
имала
забаве
?
...
Зар
су
све
то
била
само
привиђења
,
сенке
?
Не
може
бити
!
...
Је
ли
он
грешио
?
...
или
није
разумео
задаћу
живота
онако
правилно
као
Велимир
?
...
Та
он
је
хтео
нешто
далеко
узвишеније
,
хтео
је
живети
самом
душом
,
која
је
битна
,
суштина
у
човеку
,
али
му
људи
не
дадоше
.
Угасише
му
,
порушише
и
тај
идеал
,
као
што
он
сам
поруши
своје
раније
идеале
.
И
од
свију
тих
снова
,
од
целе
мучне
прошлости
,
од
свега
досадањег
живота
,
остаде
само
магловито
сећање
...
Леонтије
загледа
дубоко
у
прошли
живот
и
,
после
дуга
ћутања
,
уздахну
горко
...
О
,
како
је
тамо
,
куд
он
загледа
,
све
празно
,
ништавно
,
бесмислено
,
тамно
!
...
Брр
...
како
му
је
хладно
!
Обузима
га
ужас
...
Он
замишља
демона
,
кад
је
,
пре
створења
света
,
својим
оштрим
крилима
парао
вечну
,
црну
,
празну
ноћ
,
и
чини
му
се
,
да
су
и
његов
живот
и
његова
душа
празнији
од
те
вечне
ноћи
...
И
нешто
му
је
најчудније
!
...
Он
је
за
себе
смишљао
све
нешто
особито
,
неку
нарочиту
стазу
,
којом
нико
није
пролазио
.
А
оно
испало
све
тако
обично
,
тако
просто
...
Он
лагано
и
непрестано
гази
по
добро
утрвену
путу
,
по
оном
истом
колосеку
,
којим
су
хиљаде
пре
њега
пролазиле
...
И
тако
ће
бити
до
краја
.
Он
јасно
види
цео
свој
живот
унапред
,
сећајући
се
живота
Савина
,
Максимова
и
других
.
И
он
ће
за
њима
...
неће
бити
ништа
друкчије
...
И
види
јасно
,
да
је
тај
живот
празнији
од
прошлости
,
да
је
бесмислен
,
чемеран
,
ужасан
као
црна
вечност
...
И
на
послетку
око
свега
тога
,
око
свију
идеала
и
снова
,
око
празне
прошлости
и
црне
будућности
,
око
цела
живота
и
око
себе
сама
,
види
обавијену
грубу
рогозину
,
исто
онако
као
око
Саве
...
И
с
једне
стране
вири
масна
камилавка
,
а
с
друге
висе
нове
,
глатке
цокуле
...
