СРПСКА
КНЈИЖЕВНА
ЗАДРУГА
КОЛО
XXИИ
.
БР
.
148
.
ЈАКОВ
ИГНЈАТОВИЋ
.
ВАСА
РЕШПЕКТ
.
РОМАН
.
У
РЕДАКЦИЈИ
И
С
ПРЕДГОВОРОМ
.
Др
.
ЈОВАНА
СКЕРЛИЋА
.
БЕОГРАД
.
НОВА
ШТАМПАРИЈА
„
ДАВИДОВИЋ
“
-
ЛЈУБ
.
М
.
ДАВИДОВИЋА
.
1913
.
И
.
Знате
где
је
Св
.
Андреја
?
Св
.
Андреја
,
мала
варошица
,
лежи
на
десној
обали
Дунава
,
између
Будима
,
Вишеграда
и
Острогона
,
столица
најсилнијих
мађарских
краљева
Матије
Корвина
и
оца
великог
Лајоша
,
Роберта
,
и
острогонских
примас-
патријараха
.
Диван
предео
!
Пред
варошицом
„
мали
Дунав
“
,
то
јест
рукав
Дунава
;
пред
очима
плодним
селима
посејана
ада
;
преко
даље
„
велики
Дунав
“
,
а
тамо
опет
остатци
,
развалине
римског
каменитог
моста
за
прелазак
римских
легиона
.
За
леђи
варошице
и
с
лева
бока
све
сами
виногради
и
дивне
планине
,
које
се
са
вишеградским
шумама
сучељавају
.
Ту
краљ
Матија
и
други
краљеви
ловили
су
брзоноге
кошуте
и
јелене
.
Па
онда
она
лепа
долина
између
Св
.
Андреје
,
Помаза
и
Будима
,
као
амфитеатар
дивовски
,
а
у
суседству
древни
,
бели
Будим
-град
,
са
чувеним
купатилима
.
Преко
од
Будима
опет
Пешта
.
Кад
се
попнеш
на
врх
планине
Орловача
,
видиш
преко
плава
Дунава
модре
,
магловите
брегове
Ваца
,
а
од
стране
вишеградске
,
како
Дунав
савија
и
спеши
срцу
Угарске
.
Св
.
Андреја
,
Вишеград
,
Вишеград
,
Св
.
Андреја
,
то
су
сестра
и
брат
,
али
близанци
.
И
радост
и
жалост
су
делили
.
У
слави
видели
су
сувремене
дивове
,
у
жалости
заједно
су
стењали
и
судбу
оплакивали
.
После
славе
Роберта
и
Лајоша
насташе
бурна
времена
по
удову
Лајошеву
,
Јелисавету
,
ћер
босанског
краља
,
и
кад
дође
отимач
пре
стола
кнегиње
Марије
,
Карло
од
Драча
,
њега
убије
Форгач
,
и
у
Св
.
Андреји
у
латинском
манастиру
дух
испусти
.
Али
у
оно
доба
још
није
постојала
Св
.
Андреја
,
та
варошица
,
но
само
леп
предео
са
манастиром
.
ИИ
.
Још
мало
па
ће
бити
два
столећа
како
се
српски
народ
у
Србији
поче
кретати
да
би
се
од
турског
ига
ослободио
Патријарх
Чарнојевић
извуче
из
Србије
тридесет
и
седам
тисућа
породица
,
с
којима
се
у
Угарској
населио
.
Сви
који
су
се
иселили
задржали
су
веру
да
ће
се
својим
оружјем
,
а
помоћу
ћесарске
војске
,
опет
у
своју
драгу
стару
отаџбину
повратити
.
Оставили
су
Метохију
.
Стару
Србију
,
алем
камен
српске
круне
,
изнели
су
силно
благо
и
оружје
,
остала
је
најкраснија
српска
земља
пуста
,
ослабили
су
српски
народ
и
бацили
су
ослобођење
васцелог
Српства
за
које
столеће
назад
И
опет
се
нису
вратили
.
По
Угарској
раштркали
су
их
тамо
и
амо
.
Језгро
,
богаштина
,
бачена
је
у
Св
Андреју
,
Будим
и
околину
.
Патријарх
са
тисућама
Срба
оснује
варош
Св
.
Андреју
,
као
нов
Енеј
,
али
Троја
паде
,
а
српски
се
Рим
не
подиже
.
Патријарх
после
оде
и
стани
се
у
српском
Сиону
,
у
Карловци
,
али
вредни
Срби
у
Св
.
Андреји
за
кратко
време
сазидаше
куће
,
подигоше
седам
цркава
и
школу
,
све
са
красним
иметком
,
искоренише
планинске
шуме
и
створише
винограде
,
где
роди
салаксија
,
малвасија
и
нектар
,
прави
синови
дичне
Метохије
.
Трговина
поче
цвасти
.
Св
андрејски
патрицији
нису
лењи
,
они
су
познати
по
трговима
Липиске
и
Кракове
;
Пешта
купује
на
св
.
андрејској
пијаци
робу
,
Пешта
,
онда
још
слабачка
у
трговини
.
А
Св
.
Андрејац
поносит
,
у
кругу
породичном
,
у
храму
,
као
и
на
јавни
мести
,
поје
:
Ми
же
Сент-
Андрејци
,
цјелог
свјета
славни
!
Леп
предео
,
богаштина
,
лепо
вино
,
красна
вода
.
Шта
хоћеш
више
?
Сав
српски
жени
усредсредио
се
у
Св
.
Андреји
.
Св
.
Андреју
увек
су
звали
,
па
и
сад
зову
Сент
Андрејом
,
но
ништа
не
смета
што
је
први
слог
„
сент
“
,
јер
и
Сентомаш
је
„
сент
“
,
па
му
опет
ништа
не
фали
.
Дакле
нека
буде
:
„
Сент-Андреја
“
,
„
Сент-
Андрејци
“
.
И
паки
,
ми
же
Сент
Андрејци
,
цјелог
свјета
славни
.
И
доиста
,
могао
је
поносит
бити
Сент-Андрејац
.
Ту
ти
је
било
великих
трговаца
,
знаменитих
војника
,
чиновника
ваљаних
,
владика
и
екселенција
.
Само
по
гдекојег
да
споменемо
:
Ето
ти
два
владике
,
арадског
и
темишварског
,
два
Авакумовића
,
оба
„
екселенције
“
.
Ето
ти
„
фелдцајгмајстора
“
Радивојевића
,
бранитеља
Тиролске
против
Бонапарта
,
и
доцније
ломбардијског
„
командирендера
“
.
Ето
ти
другог
Радивојевића
,
који
се
са
шаком
Срба
против
тисућа
Турака
брани
,
и
кад
су
му
„
царски
“
„
слепе
фишеке
“
дали
,
и
кад
се
већ
пуцати
не
може
,
а
он
као
Леонида
или
Хајдук-Вељко
славно
пада
Јесте
ли
чули
за
младог
„
гренцхусарског
“
официра
Радобицког
,
коме
су
,
кад
је
постао
обрлаћман
,
сви
у
оно
доба
певали
:
Виват
,
виват
галант
,
Радобицки
оберлајтнант
,
и
који
је
доцније
у
битци
код
Ватрама
,
дваест
и
осам
година
млад
,
јуначан
потпуковник
,
на
челу
својих
уланских
ескадрона
на
душмана
јуришући
,
погинуо
:
пресече
га
топовско
ђуле
преко
пола
и
прекиде
као
Хајдук-Вељка
.
А
јеси
ли
чуо
када
је
код
Улме
,
код
капитулације
ђенерала
Мака
,
надвојвода
Фердинанд
д
’
Есте
са
тридесет
ескадрона
кроз
француску
војску
пројуришао
,
продерао
,
ко
је
у
тој
опасности
надвојводу
штитио
и
све
ударце
француских
коњаника
од
надвојводске
главе
„
испарирао
“
?
То
је
био
Живко
„
вахмајстор
“
,
прави
Сент-Андрејац
,
и
док
је
после
тога
живео
,
био
је
у
Будиму
код
надвојводе
довек
,
при
свакој
паради
у
његовој
ђенералштабској
свити
.
Па
шта
да
рекнемо
о
мајору
Авакумовићу
,
који
је
знао
на
флаути
и
хегедама
лепо
свирати
,
да
му
се
и
у
Италији
чудише
,
а
покрај
тога
био
је
изврстан
песник
,
тако
да
све
оне
красне
српске
љубавне
песме
које
су
пре
осамдесет
година
певане
,
од
њега
произлазе
.
Па
каквих
је
било
ту
још
ваљаних
људи
у
осталим
сталежима
!
ИИИ
.
Сент-
Андрејци
су
од
вајкада
врло
гостољубиви
.
Седам
цркава
,
свака
има
свој
„
храм
“
,
и
онда
онамо
долазе
господа
и
сељани
,
да
прославе
.
Особито
„
Храм
Преображенија
“
на
гласу
је
у
„
Преображенској
Цркви
“
,
и
многи
долазе
из
Пеште
и
Будима
.
Дођу
чак
из
доње
земље
,
Бачке
,
Баната
и
Србије
.
Већ
у
очи
Преображенија
многи
се
странци
показују
и
„
великолепно
бденије
“
посећују
.
Други
дан
,
то
јест
о
храму
,
бива
дупком
пуна
црква
.
Тако
једне
године
на
Преображеније
,
баш
6
августа
по
старом
,
стече
се
силан
народ
.
Дан
што
може
бити
леп
,
чисто
азурско
небо
,
топло
али
без
препеке
.
У
цркви
служи
се
света
летурђија
.
Црква
пуна
.
Који
онде
места
нема
,
тај
је
у
порти
,
и
онде
се
чује
служба
.
Један
младић
,
прави
Сент-Андрејац
,
у
порти
разгледа
плоче
што
мртве
покривају
.
Пред
врати
на
десно
једна
плоча
,
клекне
па
на
њој
чита
:
„
Здҍ
почиваеть
рабь
божій
С
...
О
...
,
поживе
Лҍть
87
,
г
.
17
...
“
Остало
изглађено
.
Један
„
Сербијанац
“
у
антерији
и
димлијама
стоји
до
њега
и
пита
га
ко
ту
лежи
.
—
Мој
дед
,
рече
,
живео
87
година
,
а
ја
Бог
зна
хоћу
л
’
половину
доживети
.
Он
је
дошао
из
Србије
са
оцем
,
под
Чарнојевићем
,
као
дете
,
са
још
два
брата
.
А
ко
сте
ви
?
—
Ја
сам
Јанаћ
Сарајлија
,
трговац
из
Београда
.
Дошао
сам
у
Пешту
трговине
ради
,
мало
код
Милоша
(
Тако
се
звао
у
Пешти
један
трговац
.
)
.
—
Па
где
сте
одсели
,
и
где
ћете
ручати
?
—
Тамо
у
биртији
.
—
Ви
сте
данас
мој
гост
.
—
Евала
!
Сад
јеванђеље
читају
,
прангије
пуцају
,
Србијанац
се
једнако
крсти
,
моли
се
Богу
.
После
службе
Сент-
Андрејци
„
фатају
“
госте
.
Ту
странац
не
сме
у
биртију
;
сваки
дочепа
једног
,
два
или
више
гостију
,
па
с
њима
својој
кући
.
Треба
и
то
знати
да
су
у
Сент-Андреји
најгоре
гостионице
,
јер
Сент-
Андрејци
од
гостионичара
госте
одмамљују
,
па
не
могу
на
крај
изићи
.
За
то
у
Сент-Андреји
у
биртији
ретко
да
има
добра
вина
.
Сад
гај
младић
доведе
Србијанца
у
једну
стародревну
кућу
,
недалеко
од
Преображенске
Цркве
.
Једна
стара
капија
с
бока
,
а
с
фронта
мала
ниска
врата
.
Кад
уђеш
,
басамак
доле
,
на
лево
два
басамака
горе
,
па
соба
,
па
опет
три
басамака
више
,
па
соба
:
нешто
ориентално-европски
.
Кућа
,
или
кућица
,
зидана
1700
године
.
—
Ето
видиш
,
ту
је
тај
живео
што
сам
му
плочу
читао
.
Кад
су
ушли
,
а
већ
ту
је
било
више
страних
гостију
.
Наш
младић
није
био
прави
домаћин
ове
куће
;
данас
је
и
он
гост
,
али
тек
кућа
му
је
дедовина
.
Његов
сродник
је
прави
домаћин
,
али
може
и
он
кога
хоће
довести
.
То
је
Влада
Огњан
.
Гости
се
представе
и
брзо
се
упознаду
.
Најлакше
је
тако
приликом
„
храма
“
упознати
се
.
Служе
шљиву
,
хлеб
и
ракију
,
па
ето
и
ручка
.
После
ручка
оду
да
виде
коло
у
порти
.
Опет
се
врате
,
приспе
време
вечери
.
Та
ће
раније
почети
и
свршити
се
,
јер
ће
бити
у
школи
бал
.
Баш
да
се
вечера
сврши
,
а
нашем
полу-домаћину
,
томе
младићу
који
је
Србијанца
довео
,
донесу
са
поште
писмо
.
Младић
тај
звао
се
Војко
Огњан
.
Чита
писмо
,
на
лицу
му
се
боја
мења
Пусти
писмо
на
сто
.
—
Дакле
умро
сиромах
Васа
!
—
Наш
Васа
!
Васа
Огњан
!
Васа
Решпект
!
Сви
од
родбине
зачуђени
;
читаш
на
једном
лицу
задовољство
,
на
другом
сажаљење
.
Странци
забленуто
гледе
.
Од
родбине
неко
рече
:
—
Нека
га
,
добро
једаред
што
је
скончао
!
Други
опет
:
—
Штета
!
Био
је
Mordkerl
!
,
јунак
!
Војко
уздахне
;
њему
је
најтеже
било
.
—
Сад
нећу
ићи
на
бал
.
Сви
спомени
његова
жалосна
жића
сабили
ми
се
у
главу
.
Ко
хоће
,
нек
иде
на
бал
;
ко
остане
,
томе
ћу
испричати
живот
тог
несрећника
,
ког
из
свег
срца
жалим
.
Неколико
њих
кажу
да
неће
ићи
на
бал
,
само
да
чују
какав
је
то
човек
.
Ту
остаде
и
Јанаћ
Сарајлија
.
ИВ
.
Када
се
разиђоше
који
хтедоше
на
бал
,
Војко
Огњан
овако
поче
причати
:
Васа
Огњан
,
или
Васа
Решпект
,
био
је
син
нашег
чика
Игње
Огњана-Решпекта
.
Које
што
сам
од
старијих
чуо
,
које
што
сам
видео
сам
,
све
ћу
вам
испричати
.
Пред
очи
ћу
вам
ставити
једну
жалосну
породичну
слику
.
Игња
Огњан
,
наш
чика
,
био
је
прави
Сент-Андрејац
.
Шта
је
био
?
Не
зна
се
шта
је
.
Рувета
није
имао
.
Имао
своју
кућу
и
винограде
и
од
тога
је
живео
.
И
могао
је
поштено
од
свог
иметка
живети
.
Имао
је
жену
Сару
и
сина
јединца
Васу
.
Неописано
добра
,
мекана
,
питома
жена
.
Чика
Игња
је
био
мало
жестоке
нарави
,
а
син
исти
на
њега
.
Чика
Игња
био
је
и
надрикњига
,
то
јест
нешто
је
читао
,
па
је
мислио
да
много
зна
.
Иначе
,
био
је
поштен
од
пете
до
главе
.
Био
је
истина
особењак
,
као
понајвише
њих
у
породици
његовој
што
су
били
.
Тако
на
пример
,
имао
је
једног
брата
од
стрица
који
се
по
други
пут
женио
,
па
кад
је
видео
да
она
синовима
од
првог
мужа
вуче
,
поче
је
гањати
,
али
кад
није
хтела
ићи
,
а
он
узе
њене
јастуке
и
перине
;
па
изиђе
пред
кућу
с
њима
,
на
пијацу
,
јер
ту
је
кућа
била
,
и
маказама
све
исече
.
Био
је
баш
први
дан
Духова
,
но
мало
је
ветар
дувао
,
па
раздувано
перје
тако
је
изгледало
канда
снег
пада
.
Јединца
сина
од
прве
жене
није
трпео
,
јер
га
је
држао
за
трошаџију
;
није
се
с
њиме
тридесет
година
,
до
смрти
,
разговарао
.
Давао
је
оном
кога
је
обегенисао
и
новаца
у
зајам
,
ма
да
је
тврд
био
,
и
то
без
обвезнице
,
и
много
му
је
новаца
пропало
.
И
покрај
свег
тога
није
се
ником
тужио
,
држећи
да
би
и
онако
временом
све
то
његов
син
упропастио
.
Када
је
умирао
,
није
се
хтео
ни
исповедити
,
ни
причестити
;
рекао
је
околини
да
није
у
животу
никога
преварио
,
па
му
није
до
те
нужде
.
Док
је
живео
,
ма
да
је
имао
више
кућа
,
лети
код
куће
најрадије
би
се
по
тавану
шетао
.
Економска
лозинка
била
му
је
:
што
год
купиш
,
то
је
јевтино
;
што
год
продајеш
,
то
је
скупо
.
Син
његов
,
док
му
је
отац
живео
,
био
је
раскошан
;
када
остаде
без
оца
,
штедљив
,
премда
је
и
госта
честито
угостио
,
као
год
и
гладног
нахранио
.
Он
би
рекао
:
„
Док
сам
имао
оца
,
имао
сам
ко
ми
тече
,
али
кад
га
немам
,
бар
то
морам
сачувати
што
ми
је
оставио
“
.
И
овај
је
у
женидби
првој
био
срећан
,
али
без
деце
;
у
другој
,
несрећан
.
Кад
је
самац
био
,
маст
је
на
фунту
куповао
,
и
кад
му
ко
пребаци
да
је
то
срамота
,
одговори
:
„
Када
имам
буре
масти
,
куварица
краде
по
вољи
,
а
одмах
се
не
позна
;
а
кад
је
мало
,
лакше
је
ухватити
“
.
И
он
,
као
прави
оца
син
дао
је
таван
још
лепше
оправити
,
прозор
тавански
гледа
на
сокак
,
над
’
њим
красна
пупчаста
стрејица
,
као
глориолета
,
а
он
намести
испод
ње
столицу
,
седне
,
па
чита
,
а
овамо
гледи
у
паузи
ко
сокаком
пролази
.
Понајвише
би
читао
дела
о
социалним
питањима
,
о
источном
питању
,
о
великој
Србији
која
се
има
саградити
;
био
је
ужасан
српски
шовениста
;
па
онда
читао
би
радо
брошире
финансијске
,
особито
о
аустријским
финансијама
,
о
могућном
државном
банкротству
.
Кад
би
га
каква
цифра
финансијска
у
брошири
пекла
,
устао
би
,
па
би
се
шетао
по
тавану
тамо
амо
,
као
мачак
,
прави
таванородни
син
свога
оца
.
Али
је
био
поштен
,
ма
да
жесток
;
слагао
није
никад
,
а
то
ће
много
рећи
.
Доста
то
,
од
родбине
сваки
му
је
био
више
мање
особењак
.
В
.
Чика
Игња
,
кад
му
се
што
допало
,
имао
је
обичај
на
то
рећи
:
„
решпект
“
.
Ако
му
се
није
допало
,
и
онда
„
решпект
“
;
ако
се
ражљутио
,
или
подсмејавао
,
и
онда
„
решпект
“
.
Тај
„
решпект
“
залепио
се
за
њега
,
и
место
Игње
Огњана
постаде
Игња
„
Решпект
“
.
Кад
је
синак
Васа
почео
ићи
у
школу
,
њега
деца
назваше
Васа
„
Решпект
“
,
и
тај
до
смрти
остаде
.
Ја
сам
као
дете
нешто
врло
мало
познавао
чика
Игњу
Решпекта
.
Умро
је
годину
две
после
мог
оца
;
био
сам
онда
још
дете
.
Кад
ми
је
отац
умро
,
тек
сам
наступио
у
шесту
годину
.
Мог
покојног
оца
никад
нећу
заборавити
.
Мати
ми
је
пре
умрла
.
Оцу
ми
је
било
преко
седамдесет
година
.
У
очи
оног
дана
када
ће
умрети
,
уђем
к
њему
по
обичају
унутра
,
да
му
ноге
чешкам
.
Он
је
у
кревету
лежао
,
и
најволео
је
да
га
ја
прочешкам
.
А
ја
,
чешкајући
га
,
гледао
бих
му
у
очи
хоће
ли
ми
крајцару
дати
,
јер
увек
сам
крајцару
или
две
за
то
добио
.
Мој
отац
дозове
ме
к
себи
,
до
главе
му
станем
,
а
он
сиромах
метне
ми
суву
руку
на
главу
и
рече
:
—
Само
ми
је
жао
што
не
знам
коме
ћу
тебе
,
сироче
,
оставити
.
Те
ми
се
речи
ужљебиле
у
мозак
,
нити
ћу
их
икад
заборавити
.
Отац
заспи
,
уђе
газдарица
и
изведе
ме
ван
.
У
јутру
пробудим
се
,
чујем
жубор
,
ларму
;
обуку
ме
,
уведу
ме
у
другу
собу
,
'
а
мој
сиромах
отац
лежи
мртав
,
већ
и
обучен
.
Гледим
га
,
лице
му
се
смеши
,
Бог
зна
какве
је
муке
у
том
смешењу
,
на
смрти
,
у
ропцу
,
претрпео
!
Али
то
смешење
никад
нећу
заборавити
;
чини
ми
се
канда
се
на
мене
смешио
.
И
то
хладно
смешење
остаде
ми
,
као
сироти
,
вечита
утеха
.
Кад
су
га
укопавали
,
ишао
сам
и
ја
за
сандуком
,
али
право
за
сандуком
,
но
нисам
плакао
,
нисам
осећао
значај
те
смрти
;
то
сам
осетио
доцније
.
После
укопа
,
одведу
ме
код
чика
Игње
,
и
даду
ми
кафе
с
кифлом
.
Ја
сам
је
слатко
појео
.
Сутра
сам
тек
осећао
бољу
,
и
то
детињу
.
Одведоше
ме
тутору
,
у
другу
кућу
;
из
наше
куће
разносили
су
све
,
што
је
ко
хтео
.
Колико
се
сећам
,
чика
Игња
био
је
жустар
,
окретан
старац
.
Васа
већ
онда
није
био
код
куће
,
већ
је
био
катана
,
„
хусар
“
.
Па
како
постаде
хусар
?
Кажу
овако
:
Отац
му
је
био
престрог
,
Васа
опет
жив
деран
.
За
најмању
ситнарију
га
тукао
.
Ако
учитељ
каже
да
није
знао
лекцију
,
а
он
удри
по
Васи
;
ако
се
игра
,
ако
се
туче
с
децом
,
опет
туци
по
Васи
.
Кад
се
већ
сазнало
да
га
ма
зашта
туче
,
лукава
деца
ишла
су
оцу
на
тужбу
,
ма
да
их
није
тукао
.
„
Васа
ме
је
тукао
“
,
то
је
доста
,
па
Васа
извуче
фуру
.
И
то
тукао
би
га
страшно
.
Када
се
чика
Игња
ражљути
,
он
га
узме
обема
рукама
за
уши
и
за
главу
,
дигне
га
у
висину
,
па
га
пусти
као
јаје
.
Срећан
Васа
ако
се
онда
може
подићи
и
побећи
.
Онда
побегне
на
таван
,
а
тетка
Сара
,
мати
његова
,
одмах
врата
закључа
,
да
га
отац
не
може
гонити
.
Једаред
у
шкрипу
побегне
и
попне
се
на
грану
на
дуд
;
отац
за
њим
,
зове
га
доле
,
прети
му
:
неће
да
сиђе
;
отац
узме
пушку
,
плаши
га
да
ће
га
убити
ако
не
сиђе
:
Васа
не
силази
;
мати
га
моли
,
отац
га
светује
да
сиђе
:
аја
,
неће
!
Напослетку
,
отац
да
матери
реч
да
га
неће
тући
,
и
на
материну
реч
сиђе
.
Мати
га
је
увек
бранила
,
али
она
не
поживи
дуго
,
умре
.
Сад
настадоше
по
Васу
тешка
времена
,
Васа
тера
своје
,
а
отац
своје
.
ВИ
.
Васа
постаде
већ
повећи
.
Васа
се
није
рђаво
учио
,
и
рад
је
даље
учити
.
Отац
рад
би
га
учити
,
али
тако
да
иде
у
богословију
,
а
после
опет
у
калуђере
,
да
постане
владика
,
екселенција
.
Треба
знати
да
су
Сент-
Андрејци
своје
синове
радо
давали
у
калуђере
,
да
постану
владике
,
у
солдате
,
да
постану
ђенерали
;
ако
се
то
покида
,
онда
за
адвокате
и
трговце
.
Чика
Игња
страшно
је
мрзио
адвокате
.
Увек
би
сину
говорио
:
„
Хоћеш
ваљда
да
будеш
адвокат
?
Од
тог
неће
ништа
бити
!
То
су
варалице
!
Има
их
као
кусих
паса
“
.
Када
је
видео
да
се
два
пса
кољу
,
рекао
би
:
„
Гле
како
алегирају
“
.
Кад
је
питао
Васу
хоће
ли
у
калуђере
да
постане
владика
,
он
је
казао
да
воли
бити
хусар
него
владика
.
И
већ
од
дванаест
година
деран
треба
на
што
да
се
одважи
,
да
не
буде
од
њега
клуподер
.
Али
Васа
неће
да
буде
друго
него
хусар
.
Ту
чика
Игњи
ни
битка
не
помаже
.
Док
је
мати
живела
,
донде
је
још
све
добро
ишло
:
Васа
је
имао
заштите
.
До
душе
,
сирота
мати
јако
га
је
мазила
,
што
строгом
оцу
није
ишло
у
рачун
.
Мати
му
крадом
додавала
што
за
децу
није
,
као
новац
,
и
научио
се
коцкати
,
па
после
и
картати
.
Почео
је
од
„
фрише
фире
“
,
па
ће
доцније
дотерати
до
„
макау
“
.
Већ
у
детињству
су
му
решиле
судбу
две
крајности
:
претерана
строгост
очева
и
материно
мажење
.
Измеђ
њих
ће
сад
као
измеђ
Сциле
и
Харивде
бродити
,
но
хоће
ли
добра
пристаништа
наћи
,
видећемо
.
Боље
је
да
је
отац
мало
попустљивији
био
,
а
мати
оштрија
.
После
материне
смрти
отац
је
држао
газдарицу
,
—
а
да
шта
ће
?
—
а
покрај
газдарице
једну
малу
девојчицу
,
Аницу
,
једно
сироче
две
године
од
Васе
млађе
.
Газдарица
,
Софија
стара
,
није
баш
у
вољи
имала
Васу
,
јер
се
у
ћуди
много
са
оцем
слагала
,
па
доказивала
све
,
и
због
ње
је
много
пута
био
Васа
лупан
.
Аница
,
пак
,
држала
је
Васи
страну
,
и
увек
му
сваку
опасност
доказивала
.
Увек
би
плакала
кад
отац
Васу
туче
.
Искрена
,
добра
душа
!
Васа
је
у
битке
тако
већ
огуглао
да
је
напослетку
примао
их
као
свакидашњи
хлебац
.
Деца
му
се
ругала
:
„
решпект
“
.
Био
је
врло
куражан
,
па
кад
му
ко
то
рече
,
а
он
јуриши
на
шегрте
и
ђаке
,
ма
их
колико
било
.
У
нужди
и
камењем
се
помагао
.
Већ
из
далека
је
на
сокаку
познао
ко
ће
га
задиркивати
,
па
већ
иде
да
га
туче
пре
него
што
ће
му
викнути
:
„
решпект
“
.
Тако
једаред
види
из
далека
једног
који
му
обично
„
решпект
“
подвикиваше
.
Васа
је
на
сокаку
,
а
отац
му
стоји
код
капијских
врата
,
раскречио
ноге
,
па
пуши
,
и
гледи
дерана
.
Васа
види
оца
,
приђе
к
њему
па
рече
:
—
Отац
.
—
Шта
ћеш
?
—
Видиш
оног
онамо
?
—
Па
онда
?
—
Па
онда
,
туци
ме
најпре
.
—
Зашто
?
—
’
Оћу
оног
тамо
да
тучем
,
па
волем
напред
бити
бивен
,
јер
ћеш
ме
и
онако
после
тући
.
—
А
зашто
да
га
тучеш
?
—
Чућеш
,
викнуће
ми
:
„
решпект
“
.
Отац
га
ухвати
за
кику
,
продрма
га
и
заошија
унутра
.
Васа
,
ако
и
јесте
био
несташан
и
много
пута
казну
заслужио
,
ипак
свет
га
је
држао
за
много
горег
него
што
јесте
.
Држали
га
за
најневаљалије
дериште
у
вароши
.
Кад
је
који
отац
корео
своје
дете
,
увек
би
рекао
:
„
Бићеш
као
Васа
Решпектов
“
.
Све
неваљалство
је
у
њему
сабијено
,
тако
су
ми-слили
,
и
никад
неће
бити
добар
,
већ
је
рођен
рђав
.
Родитељи
су
деци
забрањивали
с
њиме
дружити
се
,
напослетку
се
и
сама
деца
испред
њега
уклањала
,
да
већ
ни
друштва
ни
друга
није
имао
.
Нема
више
материнске
руке
,
отац
неутолив
;
ником
се
не
може
изјадиковати
,
јер
никог
нема
;
ништа
му
се
не
верује
,
ма
најистинитије
што
рекао
.
Тако
је
био
већ
као
дете
презрен
и
сам
себи
остављен
.
Није
чудо
што
је
све
гори
дивљак
бивао
.
Само
једина
Аница
имала
је
саучешћа
.
Она
је
плакала
кад
би
он
патио
.
Кад
га
газдарица
глађу
казни
,
она
сирота
откида
од
својих
уста
,
или
мало
невидимке
на
страну
метне
са
сиром
резанаца
,
пите
,
меса
,
па
му
крадом
у
качару
однесе
,
и
ту
,
у
једном
већем
бурету
сакривен
,
Васа
једе
.
Аница
стоји
код
бурета
,
на
једно
уво
слуша
полуокренута
вратима
да
не
изненади
газдарица
,
па
опет
гледи
како
Васа
једе
.
Сваки
залогај
Васин
чини
јој
се
да
га
она
прогутала
,
кад
види
како
Васа
слатко
једе
.
Када
је
крај
,
Васа
се
извуче
из
бурета
,
а
Аница
га
детињски
загрли
и
пољуби
,
па
,
заруменив
се
,
с
влажним
очима
из
качаре
истрчи
.
Бог
зна
како
осећање
Аницу
Васи
веже
!
И
она
је
сироче
,
те
како
сироче
.
У
гладној
години
,
у
оравској
вармеђи
,
жупанији
где
се
тако
снажни
словачки
момци
и
девојке
рађају
,
а
жита
није
ни
видети
,
јер
су
саме
горе
;
у
гладној
години
,
кад
ни
кромпир
није
родио
,
људи
и
деца
су
од
глади
умирали
.
Спусти
се
од
горе
,
реком
Вагом
,
у
Дунав
једна
лађа
,
и
доплови
до
Пеште
.
У
тој
су
лађи
премрле
од
глади
словачке
породице
.
Ту
су
сад
на
баиру
децу
куповали
и
продавали
.
То
јест
,
куповали
су
и
продавали
не
онако
баш
као
робље
,
као
на
пример
у
Африци
,
но
сасвим
по
модерно-хришћанском
начину
.
Словаци
моле
да
се
смилују
на
децу
и
да
их
узму
„
под
своје
“
.
Милосрдни
људи
узму
их
,
који
мушко
који
женско
,
па
још
родитељу
даду
по
форинт-два
„
као
бакшиш
“
.
Тако
је
покојна
тетка
Сара
баш
онда
у
Пешти
на
вашару
била
,
и
видевши
код
дунавског
баира
како
децу
носе
,
смилује
се
и
она
и
узме
једно
девојче
од
пет
година
,
да
за
њ
два
форинта
и
однесе
кући
.
Чика
Игња
није
се
томе
противио
.
Шта
више
узео
је
као
неку
срећу
,
као
аманет
.
Дете
се
звало
Ханка
,
но
после
постаде
Аница
.
То
је
ова
наша
Аница
,
добра
душа
.
ВИИ
.
Васа
је
већ
свршио
код
куће
„
славеносербске
школе
“
и
прву
латинску
.
То
је
могао
у
Сент-Андреји
изучити
.
Мразовића
граматику
знао
је
у
прсте
.
Но
на
страну
све
те
школске
књиге
,
Васа
је
најволео
читати
српске
јуначке
песме
,
из
неких
старих
„
собранија
“
.
Што
је
год
читао
о
јунацима
,
све
је
држао
да
се
баш
то
тако
збило
,
ма
да
је
на
немогућност
наличило
.
Како
сече
Арапе
Краљевић
Марко
,
јунаштво
Страхињ-бана
,
—
то
Васа
не
би
допустио
да
је
могло
бити
друкчије
.
Те
виле
српских
јунака
,
те
су
живеле
и
живе
остале
.
Оне
Осијанске
слике
где
српски
јунак
,
кад
му
је
врућина
,
ишчупа
с
кореном
читаву
јелу
из
земље
,
па
на
коњу
јездећи
држи
јелу
у
руци
,
а
сунчани
зраци
кроз
лишће
на
токе
му
падају
,
—
то
је
све
тако
било
,
као
год
и
оно
кад
се
Марко
буздованом
у
облаке
хита
.
У
недељу
или
о
„
храму
“
тражи
слепца
да
му
пева
јуначке
песме
,
и
онда
би
се
тако
заблејао
у
њега
,
и
дао
би
му
последњу
крајцару
.
Онда
би
му
се
представљали
џиновски
ликови
,
и
тек
би
презирао
садашњи
мекушан
нараштај
.
Но
сад
треба
даље
да
иде
у
школу
.
Сад
се
тек
зноји
чика
Игња
шта
ће
с
њиме
.
Ако
га
да
у
школу
даље
,
могао
би
временом
постати
адвокат
,
а
то
је
смрт
за
чика
Игњу
.
Неће
у
богословију
,
а
неће
ни
докторију
;
па
кад
већ
сад
неће
,
у
толико
ће
мање
хтети
кад
већ
време
томе
дође
Није
га
рад
за
шегрта
дати
,
јер
има
толико
да
као
јединац
,
ма
ништа
не
имао
,
може
живети
,
и
то
од
„
грунта
“
.
Предомисли
се
:
даће
га
годину-две
дана
на
пробу
.
Да
га
у
Будим
у
латинске
школе
.
Кад
је
већ
опремљен
отишао
,
нико
није
за
њим
жалио
тако
као
Аница
.
Кад
је
чула
да
ће
у
Будим
,
једнако
је
плакала
.
Васа
је
био
у
Будиму
код
једног
имућног
касапина
на
„
косту
и
квартиру
“
.
Чика
Игња
је
хтео
да
је
на
добром
месту
,
где
неће
гладовати
,
да
Васа
не
може
рећи
:
„
Не
могу
учити
од
глади
“
.
Васа
ништа
не
учи
,
већ
се
коцка
и
карта
.
После
опет
иде
са
касапским
шегртима
где
волове
туку
,
у
„
битонгу
“
,
и
каткад
је
и
он
помагао
штрангу
вући
.
Коме
се
ђаку
касапски
живот
до
падне
,
тај
или
неће
више
бити
ђак
,
или
је
рђав
ђак
.
Јако
је
пофалио
чика
Игња
што
је
сина
код
касапина
дао
у
„
кост
“
.
Боље
да
га
је
дао
код
свештеника
,
али
овако
од
„
владичества
“
нема
ништа
.
Касапски
је
занат
за
ђаче
јако
примамљив
.
Има
у
себи
тај
занат
нешто
јуначко
,
швалересно
.
Па
момци
здрави
,
јаки
,
„
феш
“
;
кад
опаше
белу
кецељу
па
сече
месо
,
обнажене
мишице
му
све
играју
,
па
кад
метне
девојци
у
котарицу
месо
,
она
сва
дркће
од
радости
.
Васа
је
имао
у
родбини
касапа
,
па
се
већ
од
детињства
навикао
на
касапницу
.
Овде
је
сад
господарев
син
већ
касапски
шегрт
,
и
његов
парњак
,
и
овај
га
свуд
води
.
Васа
прве
године
добије
„
другу
класу
“
и
мора
школу
„
повторити
“
.
Кад
то
чује
чика
Игња
,
ражљути
се
и
закључи
да
га
више
у
школу
не
да
,
но
да
га
код
куће
задржи
.
Васин
газда
,
касапин
,
намоли
оца
да
га
још
за
једну
годину
остави
на
проби
.
Отац
се
реши
и
на
то
.
Друге
године
Васа
иде
опет
у
ту
исту
школу
,
али
не
напредује
.
Не
иде
му
у
главу
латински
нипошто
.
Већ
је
момчић
,
па
крадом
иде
са
газдиним
сином
на
„
музику
“
.
Зна
већ
добро
играти
.
Газда
има
красну
велику
ћерку
,
образи
да
јој
пукну
.
Васа
,
место
да
иде
у
школу
,
остане
код
куће
па
с
фрајлом
игра
полку
:
он
звижди
а
фрајла
пева
.
Газда
га
је
здраво
волео
,
био
је
жив
деран
.
Газда
је
имао
још
једну
млађу
ћерку
,
тако
око
десет
година
,
па
не
би
бранио
да
га
да
отац
за
касапа
,
могао
би
му
бити
зет
,
фајн
момчић
,
а
јединац
.
Прође
Васи
и
та
година
,
школу
опет
није
свршио
.
Кад
то
чује
чика
Игња
,
ражљути
се
;
оде
сам
директору
да
запита
за
сина
.
Носио
је
обично
чакшире
у
чизмама
и
доламицу
,
али
кад
иде
у
Будим
,
то
јест
кад
би
се
свечано
обукао
,
онда
панталоне
,
зелен
,
дугачак
капут
од
„
трајдрота
“
,
и
цилиндар-шешир
с
широким
ободом
,
доле
узан
горе
широк
.
Кад
дође
директору
,
а
овај
исприча
да
његов
син
ништа
не
учи
,
да
је
увек
у
„
битонзи
“
где
волове
туку
,
и
већ
коље
овце
,
но
боље
ће
бити
ако
га
на
занат
да
.
Чика
Игња
се
упрепастио
.
Две
године
изгубити
,
две
године
трошити
,
па
узалуд
!
Доведе
Васу
кући
са
великом
натегом
истуче
га
,
јер
се
Васа
већ
отимао
,
и
закључи
да
мора
код
куће
остати
и
економ
бити
.
Чика
Игња
је
тај
мах
последњи
пут
Васу
тукао
.
Васа
је
донекле
оца
слушао
,
али
кад
одједаред
реши
се
и
каже
оцу
да
би
рад
бити
касапин
.
Отац
неће
да
зна
за
то
,
и
нападне
на
Васу
да
га
туче
.
Васа
се
отме
из
шака
и
побегне
,
не
зна
се
куда
.
Свуд
га
траже
,
нема
га
.
Отац
жалостан
,
озлојеђен
.
Само
је
Аница
знала
за
њега
куд
побеже
,
јер
му
је
она
још
онај
дан
нешто
хаљина
додала
.
ВИИИ
.
Васа
је
побегао
у
Будим
,
управо
своме
газди
,
и
јави
му
да
је
рад
код
њега
остати
као
шегрт
.
Газда
га
драговољно
прими
,
премда
није
допуштењем
очиним
,
но
он
ће
то
,
мисли
се
,
код
оца
уредити
.
Отац
га
свуд
тражи
;
оде
у
Будим
,
нађе
га
код
газде
,
зове
га
кући
.
Васа
се
поплаши
,
но
неће
кући
,
већ
побеже
и
сакри
се
у
касапницу
.
Отац
сад
не
зна
где
је
.
Газда
моли
оца
да
га
код
њега
остави
,
но
он
се
не
да
ни
осолити
,
већ
науми
тражити
,
курентирати
,
сина
.
Оде
у
варошку
кућу
и
ствар
пријави
,
но
узалуд
.
Онај
исти
дан
газдин
један
момак
,
„
понкнехт
“
,
због
неке
кривње
добије
дванаест
палица
.
То
је
момка
јако
осрамотило
,
ражали
му
се
,
па
,
не
рекавши
газди
ни
речи
,
оде
у
Пешту
у
„
вербскоманду
“
и
врбује
се
за
катану
.
Још
онај
дан
начује
то
Васа
,
и
сутра
дан
оде
и
он
у
„
вербскоманду
“
да
се
врбује
за
хусара
.
Био
је
у
шеснаестој
години
,
и
мера
му
је
била
таман
као
што
треба
.
Приме
га
.
Отац
,
љутит
,
иде
кући
,
заборавио
је
у
„
вербскоманди
“
тражити
га
.
Мислио
је
,
вратиће
се
доцније
газди
,
или
ће
кући
доћи
.
Кад
се
чика
Игња
кући
вратио
,
чека
три
четири
недеље
,
месеце
чека
,
но
Васе
нема
.
Бог
зна
где
је
већ
Васа
!
Чика
Игња
доцније
чује
да
је
његов
Васа
катана
,
прави
хусар
.
Дошао
је
један
момак
кући
на
„
урлауб
“
од
те
исте
регименте
,
и
све
му
испричао
.
Чика
Игња
падне
у
,
велику
жалост
.
Није
шала
,
изгубити
добру
жену
,
тетка
Сару
,
сад
опет
јединца
.
Јер
бадава
,
како
је
Васа
постао
хусар
,
прави
је
блудни
син
,
изгубљен
син
,
за
чика
Игњу
,
нити
хоће
више
да
зна
за
њ
.
Сад
се
тек
чика
Игња
дао
на
дешперат
.
Постао
је
прави
мизантроп
.
Пре
тога
трезвен
човек
,
а
сад
се
пропио
.
Није
трпео
друге
људе
већ
мизантропе
,
као
што
је
и
он
.
Газдарица
и
Аница
служе
га
.
Газдарица
још
већма
ватру
потпирује
,
грди
Васу
,
и
гледи
како
би
Аницу
истисла
,
јер
она
једнако
за
Васом
плаче
.
Но
чика
Игња
не
да
Анице
,
она
му
је
сад
као
рањеница
.
Најрадије
примао
је
старог
Јову
Дениколу
,
бесног
немеша
,
племића
.
Ужасног
изгледа
старац
,
ужасан
пијанац
.
Седе
куждраве
косе
,
очи
крваве
,
седе
брчетине
спуштене
;
велика
коштуњава
људина
,
канда
га
сад
гледам
.
Кад
се
њих
двоје
састану
,
онда
да
чујеш
дивана
!
Долазе
један
другом
на
вино
,
па
се
теше
.
Деникола
теши
чика-Игњу
:
„
Видиш
,
вели
,
и
ја
сам
био
хусар
,
па
још
и
на
робији
;
па
још
сам
ту
,
поштен
човек
“
.
Деникола
је
у
фурији
убио
човека
,
ни
сам
не
знајући
из
какве
накане
,
и
би
осуђен
на
много
година
робије
.
Кад
чика
Игња
дође
к
њему
,
а
он
изнесе
вина
.
Чика
Игња
пије
из
чаше
,
а
Деникола
из
зеленог
бокала
од
две
оке
;
тај
бокал
је
још
од
његовог
оца
остао
,
на
њему
је
изрезано
:
„
Stephanus
de
Никола
nobilis
,
anno
1804
“
.
Када
се
Деникола
разузури
,
а
он
натегне
бокал
,
па
онда
узме
стару
кустуру
и
на
сокаку
пред
кућом
сече
дуд
,
псује
,
а
деца
све
беже
испред
њега
.
Кад
опет
код
Игње
Решпекта
дође
Деникола
,
онда
се
тек
започне
важан
разговор
:
како
је
било
некада
и
како
је
сада
.
—
Какав
је
сад
магистрат
,
а
какав
је
био
некада
!
вели
чика
Игња
.
Негда
су
били
сенатори
као
јунаци
,
ишли
су
у
седнице
у
оперваженој
долами
,
са
самур-калпаком
,
па
златан
појас
,
тако
као
што
се
још
наши
стари
на
контрафама
нацртани
виде
;
а
сада
носе
фрак
,
калајисан
шешир
,
ноге
као
забодене
две
тачке
,
прави
шнајдери
.
Па
какви
су
онда
судови
били
строги
!
Тако
,
почупале
се
две
женске
,
и
једна
оној
другој
витицу
из
главе
ишчупала
,
и
процес
није
дуго
трајао
,
ни
три
дана
,
па
каква
праведна
,
строга
осуда
!
Будући
су
обадве
криве
биле
,
досуђено
би
да
се
у
записник
стави
укор
изречен
обадвема
,
а
витица
да
буде
зашивена
за
лист
протокола
,
под
истим
бројем
,
и
тако
да
се
метне
у
архиву
на
сахрану
,
на
вечиту
срамоту
те
две
бештије
,
а
не
као
што
сад
суде
ти
шнајдери
.
Као
што
смо
чули
ових
дана
за
онај
процес
због
пите
,
где
су
две
господске
куће
због
тога
десет
година
процес
терале
.
Једна
госпођа
дала
у
симиџиницу
питу
баклаву
,
а
и
друга
таку
исту
;
тепсије
су
једнаке
,
пите
једнаке
,
па
симиџија
,
враћајући
им
,
промени
пите
.
Ту
сад
једна
госпа
„
с
увредителним
речма
“
пошље
другој
питу
;
увреда
не
само
пите
,
него
и
ко
је
правио
,
и
ко
ће
је
јести
,
те
изиђе
отуда
процес
повреде
поштења
,
и
после
десет
година
једва
се
сад
сврши
,
и
те
пите
,
као
што
кажу
,
с
процесом
коштале
су
хиљаду
форината
.
Тако
чика
Игња
постаде
све
већма
заједљив
.
Од
сад
тек
на
свашта
је
казао
:
„
решпект
“
.
Тако
и
старој
газдарици
,
која
је
циљала
на
удадбу
,
рекао
је
:
„
решпект
“
.
У
том
његовом
заједању
тако
је
дотерао
,
те
га
се
сви
бојаху
,
особито
кад
је
са
Дениколом
у
компанији
,
па
ако
су
га
и
прозвали
Решпект
,
сад
су
тек
од
њега
имали
решпекта
.
Чика
Игња
,
што
старији
,
све
несноснији
.
Једаред
је
љут
,
заједљив
,
други
пут
опет
подсмешљив
Ако
ко
више
троши
него
што
му
је
доходак
и
прави
дугове
,
тог
испрескаче
и
прориче
му
пропаст
,
а
сам
себе
уздиже
што
није
ником
дужан
,
и
вели
да
никог
није
преварио
.
Кад
би
му
ко
опет
пребацио
да
има
неваљалог
сина
,
да
не
види
трн
у
свом
оку
,
одговорио
би
да
је
он
сина
на
добро
упућивао
,
да
га
је
доста
тукао
и
да
му
је
очинска
савест
сасвим
умирена
,
и
није
крив
што
му
се
такав
син
родио
.
Чика
Игња
могао
је
свог
сина
искупити
,
новаца
је
имао
,
знао
је
и
где
му
је
регимента
,
но
није
хтео
;
јер
,
у
оно
доба
,
ко
се
тако
врбовао
,
и
рођени
отац
држао
га
је
за
блудног
сина
,
па
кад
би
га
баш
искупио
,
ко
би
сад
код
куће
с
њим
владао
!
Могло
би
доћи
да
син
оца
још
туче
.
Па
чим
се
у
свом
дешперату
јоште
бавио
?
Мало
надгледао
економију
,
па
читао
је
књиге
,
особито
што
се
тиче
Русије
и
Србије
.
Није
ни
чудо
,
цела
породица
је
шовенистична
,
то
јест
свој
народ
у
звезде
кује
,
и
све
се
нада
великој
будућности
,
но
увек
и
све
редом
смрт
превари
.
Чика
Игња
читао
је
књигу
о
„
Наваринској
битци
“
,
о
Црном
Ђорђу
,
о
Милошу
Обреновићу
.
Радо
би
слушао
о
Чарапићу
и
Хајдук-Вељку
;
руског
цара
Николу
обожавао
је
,
и
на
дан
Св
.
Николе
увек
би
испио
чашу
и
„
у
здравље
свесилњејшег
императора
Николаја
“
и
у
здравље
свију
баћушака
,
да
добију
Цариград
,
да
подигну
крст
на
цркви
Св
.
Софије
,
а
Србима
да
даду
Босну
и
Херцеговину
и
Призрен
—
„
даже
до
морја
“
.
У
соби
у
челу
висила
је
икона
патрона
Св
.
Стевана
,
а
пред
овим
опет
висило
је
велико
сребрно
кандило
,
и
кад
се
год
на
пут
спремао
,
очитао
би
пред
великомучеником
молитву
,
прекрстио
би
се
и
икону
пољубио
.
И
онда
је
куражно
ма
куд
ишао
.
Код
кревета
његовог
над
главом
висио
је
у
оквиру
рукопис
његовог
оца
,
једно
писмо
,
и
то
из
великог
поштовања
спомена
очиног
.
Даље
на
зиду
висиле
су
контрафе
„
Винтер
,
Фрилинг
,
Сомер
и
Хербст
“
и
један
велики
„
кводлибет
“
на
ком
се
могло
видети
много
чудотворних
фигура
.
—
Ето
такав
вам
је
био
мој
чика
Игња
Решпект
,
и
сад
смо
се
мало
дуже
забавили
,
а
ја
не
могох
још
свршити
.
Него
ако
изволите
који
дан
опет
овде
гости
бити
,
ако
вас
даље
интересира
,
верујте
занимљиво
је
познати
живот
тог
особењака
Васе
Решпекта
.
И
ви
,
брате
из
Србије
,
остан’те
овде
као
гост
код
нас
,
да
знате
код
куће
испричати
шта
се
овде
збива
.
—
Бе
аферим
,
слушао
бих
те
три
ноћи
.
Хоћу
,
вала
,
код
вас
остати
,
да
чујем
хоће
л
’
тај
Васо
делија
постати
.
—
Дакле
,
сутра
ћемо
продужити
.
ИX
.
Сутра
опет
млади
домаћин
овако
даље
приповеда
:
—
Тако
пролазе
дани
и
месеци
чика
Игњи
;
прођу
и
две
године
,
све
у
друштву
Дениколе
и
подобне
братије
.
Тако
прођу
две
године
.
Ја
могох
имати
тако
седам
година
.
Било
је
баш
Преображеније
као
јуче
;
ту
се
баш
у
овој
кући
,
овде
,
родбина
састала
,
и
страни
гости
,
баш
тако
као
јуче
,
па
кад
почеше
наздрављати
,
клопну
неко
на
врата
,
кад
оно
уђе
један
млад
хусар
,
у
потпуној
униформи
,
чаков
бео
на
глави
,
и
поздрави
:
„
Добар
дан
!
На
здравље
ручак
!
“
То
је
био
Васа
Решпект
!
Сви
се
гости
убезекнуше
.
—
Ето
вам
Васе
у
госте
.
Хоћете
л
’
ме
примити
,
нећете
л
’
се
стидити
вашег
рода
!
Нисам
ником
зла
учинио
,
рече
гост
.
Збуњени
га
гледају
.
Домаћинов
син
,
у
оно
доба
тако
млад
као
ја
сада
,
приступи
му
,
ухвати
га
за
руку
,
и
каже
му
:
—
Седи
,
Васо
,
добро
дош’о
!
Ти
си
наш
;
ако
се
отац
на
те
срдио
,
не
срдимо
се
ми
.
У
колико
се
могу
опоменути
,
био
је
јако
угледан
,
висок
,
танак
,
вицкаст
,
све
светло
на
њему
.
Он
седне
,
и
прво
спомене
како
га
отац
к
себи
није
пустио
,
како
је
најпре
отишао
код
чича
Дениколе
да
овај
за
њега
моли
да
му
отац
опрости
.
Деникола
је
оцу
отишао
и
јавио
,
али
отац
неће
нипошто
,
не
прашта
.
Каже
да
му
је
кућу
осрамотио
и
стару
његову
главу
.
Деникола
му
је
претио
да
ће
га
он
сам
довести
онамо
,
али
отац
је
казао
да
неће
ни
њега
пустити
.
И
Деникола
кад
је
њега
онамо
одвео
,
чика
је
већ
врата
и
капију
забравио
,
па
вичу
да
се
отвори
.
Газдарица
љутито
одговара
да
се
данас
више
ником
не
отвара
.
Треба
знати
да
је
у
оно
доба
Угарска
давала
годишње
у
„
царску
војску
“
само
36
.
000
регрута
,
више
ништа
;
комплетовање
бивало
је
путем
добровољаца
,
и
хватали
су
на
силу
бећаре
и
светске
битанге
ма
откуда
;
добровољно
су
ишли
протерани
и
непротерани
ђаци
,
ексцесивне
калфе
или
иначе
у
животу
утешњени
,
увређени
,
ожалошћени
момци
.
Регрути
су
били
сами
сељаци
,
паори
.
Ко
је
добровољно
или
самовољно
у
војнике
стао
,
а
иначе
од
добре
је
куће
,
ту
би
се
кућа
,
породица
,
држала
осрамоћена
;
такав
„
самовољац
“
је
блудни
син
,
и
као
солдат
прави
изгубљени
син
,
enfant
perdu
.
Таки
су
обично
бесни
били
,
и
од
њих
би
зазирали
.
Сад
почнемо
испитивати
га
како
је
постао
солдат
.
Донесу
му
јела
,
па
једе
и
прича
.
Каже
како
је
стао
:
добио
је
десет
форината
„
хандгелт
“
,
па
онда
га
бацише
у
„
транспортсхаус
“
,
одатле
опет
у
региментски
„
депо
“
,
па
онда
учи
се
јахати
,
екзерцирати
.
Знао
је
читати
и
писати
,
и
рачунати
,
и
сад
тако
млад
,
па
већ
је
каплар
постао
.
Васа
Решпект
већ
је
каплар
.
Сад
је
добио
„
урлауб
“
да
посети
свој
завичај
и
да
моли
оца
за
опроштење
.
Он
је
својим
стањем
задовољан
,
и
кад
ислужи
може
опет
што
бити
од
њега
.
То
јест
,
вели
он
,
ако
рата
не
буде
;
али
ако
рат
какав
букне
,
онда
ће
остати
,
куд
пукне
да
пукне
,
јер
војевао
би
радо
.
„
Урлауб
“
само
три
дана
траје
,
па
мора
натраг
,
па
онда
ће
опет
с
региментом
у
Пешту
марширати
„
у
логор
“
.
На
мене
дерана
Васа
је
велики
утисак
учинио
.
Нисам
очи
с
њега
скинуо
.
Он
то
примети
,
после
ручка
дигне
ме
у
крило
,
и
каже
ми
:
„
Је
л
’
,
баћо
,
и
ти
ћеш
бити
хусар
?
Немој
бити
„
цивил
“
.
“
Већ
онда
сам
га
волео
,
ма
да
су
га
сви
мрзили
.
Бадава
,
мени
је
већ
онда
као
јунак
изгледао
.
Неки
су
на
њега
попреко
гледали
.
Од
моје
родбине
један
је
главом
махао
,
није
му
се
цела
његова
та
историја
допадала
.
Толико
се
само
још
опомињем
да
су
неки
од
родбине
оцу
ишли
да
га
приволе
да
му
опрости
.
Отац
није
на
то
пристао
.
Васа
је
ожалошћен
што
га
отац
не
прима
,
но
одарен
од
родбине
врати
се
регименти
.
Чика
Игња
сузе
рони
што
има
неваљала
сина
.
Сам
се
исповеда
пред
целим
светом
да
му
је
син
неваљао
,
да
од
њега
ништа
неће
бити
,
да
ће
на
послетку
до
вешала
доћи
.
Чика
Игња
поштен
је
човек
,
па
кад
он
сам
то
каже
,
свет
му
верује
;
па
већ
сваки
у
напред
Васу
за
неваљалца
држи
,
нити
га
може
ко
одбранити
.
Васа
је
већ
осуђен
,
прокажен
,
проклет
.
Нема
никог
у
вароши
који
добра
о
њему
мисли
,
и
ако
није
ником
зла
учинио
;
шта
више
,
и
ако
га
добро
не
познају
,
и
то
зато
јер
је
у
детињству
био
не
знам
овакав
онакав
,
и
што
га
отац
проклиње
.
Чика
Игња
све
дешператнији
бива
,
и
по
две
недеље
не
обрије
се
.
Сваки
дан
опада
.
Толико
имање
,
мисли
се
,
а
нема
добра
наследника
,
нити
радости
под
старост
да
види
вредна
сина
и
веселу
унучад
.
Мисли
се
на
кога
ће
све
то
оставити
.
Има
два
брата
рођена
,
а
браће
од
стрица
и
полусестара
ваздан
.
Као
год
што
је
сам
он
особењак
,
тако
су
му
и
браћа
;
само
сваки
у
другој
форми
.
Чика
Игњин
отац
био
је
имућан
човек
,
и
својим
синовима
је
леп
иметак
оставио
Чика
Игња
био
је
најстарији
,
и
као
слеме
куће
.
Млађи
до
њега
исплаћен
је
,
и
„
све
школе
“
је
изучио
.
Најмлађи
је
,
које
у
новцу
,
које
у
„
грунту
“
,
удовољен
.
Средњи
,
„
високоучени
“
брат
,
већ
свршивши
све
школе
,
дошао
је
кући
,
и
рад
је
да
ступи
у
„
варошку
службу
“
,
код
магистрата
„
слободне
,
привилегирате
,
короналне
вароши
сент-
андрејске
“
,
као
трећи
„
почастан
“
виценотар
,
или
подбележник
.
Страшна
служба
!
И
доиста
у
Сент-Андреји
теже
је
било
то
постати
,
него
ли
у
свету
,
на
страни
,
нешто
више
,
јер
је
овде
била
велика
конкуренција
.
Тај
средњи
брат
,
Јоса
Огњан
,
најпре
још
као
јурат
потрошио
је
имање
своје
,
које
је
прилично
било
,
и
иште
се
код
магистрата
за
„
почасног
“
виценотара
.
Глава
што
може
бити
добра
,
—
али
не
доби
,
буде
одбијен
.
Душевним
и
телесним
врлинама
обдарен
младић
то
к
срцу
прими
;
огорчен
,
опрости
се
од
својих
,
и
закуне
се
никад
у
своју
варош
више
неступити
.
Са
Сципиона
речма
:
ingrata
patria
,
non
habebis
ossa
mea
,
оставио
је
своју
Сент-Андреју
,
и
доиста
одржао
је
реч
,
није
се
никад
више
вратио
,
као
год
и
многи
други
њени
синови
.
Овај
брат
дође
у
Будим
,
без
иметка
,
без
познанства
.
Сродне
душе
,
особито
у
нужди
,
нађу
се
,
познају
се
.
Не
може
ни
овде
одмах
службу
да
нађе
,
но
на
срећу
узме
собу
у
једној
кући
где
је
седела
и
свој
дућан
имала
једна
најзнаменитија
,
најлепша
„
машамода
“
.
Ова
„
машамода
“
узме
га
на
„
кост
“
,
поче
га
потпомагати
,
и
као
што
је
имала
додира
са
већим
кућама
,
буде
извор
његове
среће
.
Потпомагала
га
и
новцем
,
могло
јој
бити
.
Упозна
се
наш
Јоса
са
једном
знаменитом
и
„
зјело
“
богатом
породицом
.
Чланови
те
породице
у
Русији
код
„
гарде
“
служе
.
Он
оде
у
Русију
,
у
Петроград
.
Пре
него
што
ће
отпутовати
,
да
пријатељици
реч
,
ако
се
срећно
врати
,
одмах
ће
је
за
вечитог
друга
узети
.
Јоса
се
бавио
око
пет
година
у
Петрограду
,
и
то
покрај
те
породице
као
„
дворски
гост
“
.
Онда
је
још
Александар
И
царовао
.
Јоса
је
био
отворена
глава
,
добар
играч
,
па
у
додиру
том
стекао
је
неку
неописану
дипломатску
углађеност
.
Красан
му
се
изглед
ту
отворио
,
нудили
га
службом
;
изгледи
по
њега
изредни
.
Сваку
понуду
одбија
,
није
рад
своју
отаџбину
,
своју
пријатељицу
оставити
,
за
то
добром
„
баћушки
“
који
онде
ваљане
људе
примерно
одликује
,
на
свему
захвали
Пун
знања
и
искуства
врати
се
натраг
,
и
буде
одмах
лепом
службом
у
Будиму
одликован
Како
се
вратио
и
службу
добио
,
одмах
је
узео
своју
пријатељицу
за
жену
;
премда
су
му
понуђавали
„
прве
богате
“
партије
,
он
је
остао
својој
пријатељици
веран
,
и
живели
су
чак
у
дубоку
старост
,
обоје
,
посредни
,
да
им
јединац
не
умре
и
породица
данке
омрчи
.
Као
сад
да
су
ми
пред
очима
кад
се
на
променади
шећу
.
Она
мајестетична
дама
,
он
такођер
;
чакшире
беле
у
финим
виксованим
„
штифлама
“
,
без
напршњака
,
бела
кравата
,
обријано
фино
лице
,
ход
лаган
,
господствен
,
прави
дипломатски
изглед
;
па
пребачени
преко
леве
руке
госпојин
шал
.
Баш
сви
су
за
њима
гледали
.
Дипломат
човек
,
из
Метернихове
школе
.
Његове
колеге
су
га
јако
решпектовале
,
живео
је
на
већој
нози
,
што
’
но
кажу
.
Кућа
му
је
у
сред
града
,
на
кат
,
мраморни
басамаци
,
мраморни
бунар
у
свакој
кујни
,
красно
обиталиште
,
леп
салон
,
у
једној
соби
слике
од
првих
европских
сликара
,
у
другој
соби
тропско
цвеће
,
па
у
трећој
опет
саме
тице
,
канарине
,
папагаји
.
У
позоришту
је
његова
ложа
прва
до
командујућег
ђенерала
.
Кад
о
Божићу
у
цркву
дође
,
његова
бунда
од
куне
што
је
из
Русије
донео
,
све
очи
к
себи
привлачи
.
Тако
скупоцених
имао
је
три
.
Најмлађи
брат
Игњин
,
Стеван
,
и
то
је
био
особењак
,
али
у
жалосној
форми
.
Прохујао
је
мале
школе
,
па
даље
није
хтео
,
али
га
отац
није
дао
учити
,
но
остаде
код
куће
,
покрај
Игње
.
Кад
је
Стева
момак
био
,
проводио
је
своје
дане
у
лудо
.
Није
ништа
радио
.
Био
је
леп
,
образи
су
му
били
фини
,
нежни
као
у
какве
девојке
,
и
то
му
је
шкодило
.
Девојке
су
грамзиле
за
њим
.
Изредан
играч
,
понајвише
је
време
у
женском
друштву
проводио
;
обичаји
су
му
женски
,
мекушни
.
Кад
се
хтеде
женити
,
оно
јагма
за
њим
;
свака
је
мислила
:
благо
оној
која
ће
га
добити
;
чика
Игња
није
био
леп
,
нити
се
за
њега
грабиле
.
Стева
,
кад
се
жени
,
наравно
да
се
мора
оженити
себи
равном
,
то
јест
кокетом
.
И
доиста
,
оженио
се
лепом
девојком
,
добром
играчицом
,
кокетом
,
све
као
што
је
он
,
и
тако
немарљивом
газдарицом
као
што
је
он
.
Таман
пар
људи
кућу
да
упропасти
!
Игранке
,
балови
,
светковине
,
шале
,
то
је
био
њихов
посао
,
а
код
куће
,
све
се
наопако
промеће
.
Сва
три
брата
један
с
другим
нису
говорили
.
Узрок
је
томе
,
као
обично
,
деоба
.
X
.
Васина
регимента
одмаршира
у
Пешту
у
„
логор
“
.
После
„
логора
“
та
регимента
не
врати
се
на
пређашње
место
,
а
то
је
било
далеко
,
већ
добије
друго
ближе
место
за
штаб
,
и
Васа
дође
са
својим
ескадроном
у
једно
село
,
сасвим
близу
Будима
,
на
штацију
.
Сад
улучи
прилику
,
па
иште
„
урлауб
“
на
неколико
дана
у
Будим
и
добије
га
.
Дође
у
Будим
и
представи
се
свом
чика
Јоси
.
Живог
изгледа
,
„
феш
“
,
млад
каплар
допадне
се
стрицу
;
задржи
га
као
госта
,
каже
му
да
кад
год
дође
на
„
урлауб
“
,
да
остане
код
њега
у
квартиру
,
да
се
добро
влада
,
а
он
Не
за
њега
распитивати
и
,
ако
заслужи
,
преко
пријатеља
„
командирендера
“
препоруку
израдити
.
Тако
је
Васа
више
пута
у
Будим
долазио
.
Једаред
чује
да
му
је
отац
умро
.
Сиромах
чика
Игња
доиста
из
дешперата
умре
.
Васа
то
јави
свом
обрштару
,
каже
да
има
после
оца
наследити
.
Регимента
по
реду
заузме
се
за
њега
,
пише
магистрату
,
и
пита
за
наследнике
.
Магистрат
одговори
да
је
Игња
Огњан
умро
без
тестамента
,
а
оставио
је
после
себе
јединог
сина
Васу
Огњана
.
Па
још
у
поруци
и
то
дода
:
„
да
је
оставио
сина
који
је
већ
у
детињству
због
неваљалства
од
оца
прогнан
,
да
је
то
целој
вароши
познато
,
и
да
је
непоправим
“
.
Када
то
Васа
чује
,
крв
да
му
се
смрзне
.
Баш
судба
га
гони
.
Шта
је
могао
он
магистрату
сметати
?
Има
такових
људи
које
судба
од
постанка
гони
,
и
готово
људи
их
нагнају
да
буду
рђави
.
Тако
Васа
од
постанка
нема
мира
:
гонио
га
отац
,
гони
га
цео
свет
.
Отуда
увукла
му
се
у
црте
лица
нека
необична
озбиљност
,
истесана
туга
и
огорчење
.
Никад
од
како
га
знам
не
видех
да
се
насмејао
.
Шта
!
Ни
да
се
насмешио
!
То
се
у
регименти
,
а
нарочито
у
његовом
ескадрону
,
прочуло
.
Како
би
најмање
што
фалио
,
одмах
би
га
претпостављени
укорио
да
је
окорео
тврдо-главица
и
„
непоправим
“
,
баш
и
да
није
тако
било
.
То
је
Васу
јако
болело
.
Већ
у
младости
навукао
је
неку
црту
дешперата
;
у
том
дешперату
дао
се
кад
и
кад
и
на
пиће
и
на
карте
.
Од
његове
регименте
доћи
ће
једно
одељење
у
Будим
,
на
„
фајерпикету
“
.
У
том
је
одељењу
и
Васа
Решпект
.
Сад
је
Васа
Решпект
у
Будиму
.
Посети
каткад
стрица
.
Овај
га
добро
прима
,
и
по
некад
обдари
га
.
У
граду
је
седео
гроф
К
.
,
„
зјело
“
богат
.
Имао
је
тај
гроф
једну
лепу
собарицу
да
јој
је
пара
требало
тражити
.
Била
је
од
јаке
куће
,
али
у
првом
васпитању
поклизнуто
.
Од
степена
до
степена
,
од
куће
до
куће
,
из
руке
у
руку
,
дошла
је
до
садашњег
стања
.
Иначе
није
јој
ништа
фалило
,
само
што
је
носила
титулу
„
собарица
“
.
Васа
начини
познанство
с
том
собарицом
.
Звала
се
Матилда
.
Васа
и
Матилда
,
каплар
и
собарица
,
кад
се
шећу
,
изгледају
као
два
пеливана
.
Васа
мисли
да
је
срећан
,
добио
друга
у
свом
очајању
,
и
доиста
,
дао
би
живот
за
њу
.
Боље
би
било
да
није
дошао
на
„
фајерпикету
“
,
да
није
никад
Матилду
видео
!
Матилди
се
добро
води
.
Васи
додаје
новаца
.
Васа
не
пита
откуд
тај
новац
;
шта
се
то
кога
тиче
.
Васу
је
обузела
страст
картања
,
која
је
толикима
имање
,
здравље
,
част
и
живот
одузела
.
Отпутује
гроф
са
породицом
у
купатило
.
Остане
код
куће
стара
грофица
његова
мати
,
са
пар
чељади
,
и
са
Матилдом
.
Грофова
породица
имала
је
много
злата
и
драгог
камења
у
великој
вредности
,
и
то
у
последњој
соби
.
Матилда
наиђе
на
кључ
који
све
то
отвара
,
извади
драго
камење
,
покида
шкрињицу
у
чем
је
све
то
лежало
;
још
на
врати
истави
браве
,
да
се
чини
канда
је
ко
на
силу
ушао
и
покрао
.
Грофица
је
нешто
глува
била
,
а
ноћу
је
учињено
.
У
ту
собу
чељад
нису
одлазила
.
Сутра
дан
још
је
било
толико
времена
,
те
драга
оде
Васи
,
и
замоли
га
да
он
то
чува
.
Васа
прими
све
то
на
сахрану
.
А
како
не
би
примио
младић
од
двадесет
година
такво
што
на
сахрану
из
руку
такве
виле
Равијојле
,
такве
Сирене
!
Матилда
још
онај
дан
јави
старој
грофици
да
је
брава
од
собе
где
се
драгоцености
чувају
откинута
и
обијена
.
Кад
онамо
грофица
,
има
шта
видети
:
обијена
,
скрхана
шкриња
,
а
драгоцености
нестале
.
Подиже
ларму
,
дођу
од
полиције
,
позатварају
чељад
.
Чељад
засведочише
алиби
,
то
јест
да
ону
ноћ
нису
ни
спавали
код
куће
;
пусте
их
,
а
сумња
паде
на
Матилду
,
и
затворе
је
.
Паде
сумња
и
на
Васу
,
јер
се
готово
сваки
дан
онде
у
кући
показивао
.
Матилда
заплашена
баци
кривицу
на
Васу
,
то
јест
изрече
могућност
такву
Затворе
и
Васу
.
Из
Матилдиног
изрека
,
и
подударних
околности
,
а
можда
што
се
сам
Васа
није
знао
или
није
хтео
бранити
,
осуђен
би
Васа
Решпект
на
дванаест
година
робије
.
Васа
Решпект
је
осуђен
,
издржао
своју
казну
,
и
умро
.
И
то
дело
остало
је
као
психолошка
загонетка
код
свију
који
су
га
познавали
.
Може
бити
да
је
невин
.
Силна
љубав
према
Матилди
начинила
га
жртвом
за
спасење
Матилде
.
Васа
је
био
од
тог
калибра
да
је
то
могуће
.
Васу
мало
су
још
у
вароши
познавали
.
Матилдин
бурно
прохујан
досадањи
живот
налик
је
да
је
Матилда
тај
злочин
учинила
и
на
Васу
бацила
.
Тај
злочин
је
у
вароши
велику
узрујаност
проузроковао
.
Публика
већином
кривицу
баца
на
Матилду
.
Пред
моралним
судом
ствар
та
није
ни
дан
данашњи
на
чисто
.
Доста
то
,
Васа
постаде
робијаш
.
Па
робијаш
без
оца
и
мајке
,
без
брата
и
сестре
,
да
га
свесрдно
оплачу
!
А
шта
ради
Аница
?
XИ
.
Чика
Игња
нагло
је
умро
,
као
што
рекох
,
без
тестамента
.
Газдарици
су
нешто
исплатили
,
а
и
Аници
очи
замазали
Све
имање
су
му
продали
и
новац
метнули
у
сиротињску
касу
.
Кад
је
Васа
постао
хусар
,
нико
га
тако
није
жалио
као
Аница
.
Увек
је
о
њему
распитивала
.
Кад
је
Васа
споменутог
Преображења
овде
био
,
заборавио
је
за
Аницу
,
није
о
њој
распитивао
.
А
она
,
сирота
,
дошла
је
крадом
амо
у
кујну
,
па
кроз
прозор
Васу
гледи
,
а
сузе
брише
.
Кад
је
Васа
напоље
изишао
,
у
тој
пратњи
није
Аницу
приметио
,
а
она
се
стидела
ословити
га
.
И
ко
му
могао
то
у
оној
забуни
замерити
;
особито
Аница
је
била
још
дете
кад
је
Васа
кућу
оставио
.
Код
Анице
клице
љубави
проникле
су
још
у
детињству
наспрам
Васе
.
Из
сажаљења
израсла
је
љубав
Она
је
Васу
из
срца
љубила
,
као
што
тек
може
бити
.
После
смрти
чика
Игњине
Аница
мора
у
службу
.
Чује
да
је
Васа
у
Будиму
.
Иде
и
она
у
Будим
,
у
службу
.
Лако
јој
било
наћи
.
Висока
,
красног
стаса
плавојка
,
бело
лице
,
азурске
плаве
очи
,
златна
коса
,
умиљате
румене
усне
,
све
је
само
препоручивало
.
А
и
вредна
је
била
.
Кад
доби
службу
,
у
недељу
шета
се
,
гледи
на
солдате
хоће
ли
Васу
угледати
.
Васа
у
галами
протискује
,
али
већ
из
далека
око
драганино
примети
драгог
.
Да
,
Васа
је
њој
драги
;
међу
сузама
је
она
њега
својој
души
,
свом
срцу
приденула
.
Позна
га
,
притрчи
к
њему
.
Он
је
тек
онда
познаде
кад
му
се
исказала
.
Али
се
Васа
онда
још
са
Матилдом
поносито
шеташе
,
на
поздрав
тек
хладнокрвно
отпоздрави
,
метнув
јој
руку
на
главу
,
па
са
:
„
Анице
,
шта
радиш
?
“
даље
оде
.
Матилда
је
мрко
погледи
и
пита
Васу
ко
је
.
Он
каже
да
је
служавка
и
код
оца
отхрањена
,
и
са
тим
би
крај
.
Васа
,
не
да
је
презире
,
но
није
му
на
памет
пало
да
је
Аница
своју
негдашњу
срдачност
у
љубав
претворила
.
Аници
је
опет
жао
што
је
Васа
тако
хладно
предусрео
.
Гледи
дуго
за
њима
а
очи
јој
се
влаже
.
Кад
год
би
га
на
сокаку
видела
где
на
коњу
језди
,
увек
би
стала
и
на
њега
гледала
,
и
,
ако
би
је
приметио
,
клањала
би
се
.
У
касарну
није
хтела
ићи
;
стидела
се
,
и
толико
већма
што
се
он
од
ње
клонио
.
Није
знао
Васа
какав
бисер
љубави
и
оданости
у
њој
лежи
!
Но
није
дуго
трајало
,
и
пуче
глас
о
Васиној
несрећи
.
Чула
је
и
сирота
Аница
.
Њена
љубав
нађе
себи
пута
и
преко
тамничара
к
сужнику
,
робијашу
.
Васа
је
прави
робијаш
.
Чами
са
осталим
несрећницима
у
„
казамату
“
,
плеснивом
робијашком
лагуму
.
Какав
је
жалостан
робијашки
живот
!
Тамо
око
„
Београдске
Капије
“
,
тамо
су
ти
лагуми
.
Па
какви
су
ти
лагуми
?
Мрачне
јаметине
,
влажне
;
кроз
гвоздене
решетке
светлост
продире
тамо
.
Па
змије
,
гуштери
и
јакрепови
!
Кревет
му
је
влажна
слама
.
Видиш
робијаше
како
гмижу
;
жута
,
зелена
,
подбухла
лица
;
очи
тамне
,
угашене
;
на
ногама
вуку
им
се
ропски
ланци
.
Тако
сад
Васа
,
живостан
младић
од
двадесет
година
,
извлачи
се
из
„
казамата
“
;
на
њему
робијашко
руво
од
дебела
сукна
,
страшан
синџир
на
ногама
,
а
он
још
поносито
,
јогунасто
главу
горе
држи
.
И
стрицу
је
његова
несрећа
велики
удар
задала
.
Он
у
општем
поштовању
,
а
синовац
му
синџир
носи
,
па
још
зашто
,
због
великог
злочина
.
И
сам
није
на
чисто
је
ли
доиста
крив
,
јер
је
учин
јако
заплетен
.
У
толико
већа
жалост
,
а
срамоту
тешко
је
скинути
.
Ја
сам
онда
ишао
у
мале
латинске
школе
.
Чуо
сам
за
његову
несрећу
:
ма
је
крив
ма
није
,
мени
је
било
жао
.
Робијаши
морали
су
грубе
послове
извршивати
.
Видим
једаред
робијаша
прате
два
:
солдата
,
он
у
среди
,
путуња
на
леђи
,
иде
на
чесму
да
воду
граби
.
Кад
напуни
путуњу
,
а
они
опет
натраг
.
Ја
станем
пред
њега
и
понудим
му
десетак
што
сам
прескрбио
.
„
На
,
браца
Васо
,
узми
!
Ја
сам
твој
братац
Војко
.
“
Погледа
ме
оштро
,
пољуби
новац
,
и
тек
ми
рече
„
Буди
добар
“
,
па
даље
.
Солдати
допуштају
робијашу
милостињу
давати
.
„
Буди
добар
“
,
из
уста
једног
робијаша
који
је
због
злочина
на
дванаест
година
осуђен
—
страшно
штогод
!
Никад
те
речи
заборавити
нећу
.
Нисам
веровао
да
је
он
такво
зло
учинио
Деца
су
ми
у
школи
пребацивала
да
имам
рода
робијаша
;
ја
сам
га
из
петних
жила
бранио
,
нити
сам
га
се
онда
,
нити
после
икада
постидео
.
Свецем
робијаши
пуштени
су
да
иду
у
цркву
;
дођу
у
пратњи
у
цркву
,
ту
је
и
Васа
.
Стоји
у
синџиру
управо
као
укопан
,
висок
,
танак
;
ситних
образа
,
танки
мали
брчићи
,
црни
као
зифт
,
црна
коса
,
лице
бледо
,
очи
мрке
,
али
оштре
да
те
пресеку
,
руке
прекрштене
.
И
сад
канда
ми
је
пред
очима
.
Очију
нисам
са
њега
скидао
.
Кад
је
крај
служби
,
у
порти
стану
робијаши
у
ред
,
па
им
деле
милостињу
.
Кад
ко
пружи
милостињу
,
он
руком
руку
одбије
и
дародавца
мрко
погледи
.
Већ
га
после
знали
,
па
нико
му
није
ни
пружао
.
Само
би
од
мене
примио
;
али
му
ја
нисам
у
цркви
давао
,
него
на
сокаку
,
где
нас
нико
не
види
.
Но
и
стриц
му
слао
сваког
свеца
и
колача
и
новаца
,
и
то
само
свецем
;
иначе
није
било
дозвољено
.
Тамничар
је
строг
човек
,
али
Аница
упозна
се
са
тамничаревом
ћерком
.
Од
своје
мале
плате
,
и
што
је
још
код
куће
скуцкала
,
дарује
тамничара
,
и
он
је
пусти
Васи
на
разговор
,
и
да
му
преда
потајно
донесене
му
ђаконије
и
коју
пару
.
Сад
тек
трезни
се
Васа
.
Увиђа
какво
је
благо
имао
,
и
какво
сад
има
у
Аници
.
Сам
се
на
себе
једи
што
тако
доцне
познаде
скроз
Аницу
.
Једаред
на
само
исприча
јој
сву
своју
патњу
,
а
она
опет
своју
жалост
и
тугу
.
Каже
му
да
јој
тешко
пало
што
није
хтео
с
њом
ни
да
се
разговара
,
да
је
она
њега
још
кад
је
био
код
куће
волела
.
Васа
је
сасвим
тронут
,
седи
на
креветној
слами
,
Аница
до
њега
.
Ухвати
јој
десном
десну
руку
и
заклиње
јој
се
живим
Богом
да
ће
је
узети
ако
се
једаред
из
ропства
ослободи
.
Ропска
заклетва
,
у
тамници
много
важи
.
Аница
се
опет
њему
закуне
да
га
никад
неће
оставити
,
ма
шта
од
ње
и
њега
било
.
Тако
је
Васа
све
изгубио
,
али
добио
је
Аницу
,
верну
другу
,
најбољег
пријатеља
.
Она
му
је
била
све
Тамо
где
је
Васа
био
у
тамници
,
у
околини
је
диван
предео
;
али
и
тај
диван
предео
покрај
тих
тамница
постаје
смутан
.
Тако
једног
децембарског
дана
шећем
се
онуд
не
бих
ли
случајем
Васа
из
тамнице
изишао
,
да
му
дам
коју
пару
.
Пада
снег
,
чавке
,
вране
,
те
тамничарске
тице
,
над
главом
гракћу
.
Све
мутно
.
Падају
ми
на
ум
жалосне
мисли
.
Недалеко
је
одавде
пијаца
Св
.
Ђорђа
,
где
је
Матије
краља
,
брата
Сибињанин-Јанка
,
син
Владислав
погубљен
што
је
у
Београду
грофа
Цилског
Улрика
,
зета
Ђурђа
Бранковића
,
убио
с
дружином
.
Ту
су
погубљени
још
многи
други
,
све
за
слободу
,
као
хедерварски
Конт
од
краља
Жигмунда
.
Вратим
се
опет
,
али
врата
се
тамнице
не
отварају
.
Смућен
вратим
се
кући
,
и
уз
пут
дам
пару
слепој
просјакињи
,
за
ослобођење
Васино
,
и
с
тим
ми
срцу
одлакнуло
.
XИИ
.
Умре
тамничар
,
који
је
истина
био
строг
,
али
ипак
Васи
је
чинио
многа
добра
.
Много
пута
да
се
такво
што
сазнало
,
био
би
и
сам
затворен
.
Дође
нов
тамничар
,
не
строг
,
но
баш
немилостив
,
Нека
страшна
неотесана
људина
,
на
прсима
златна
и
сребрна
колајна
и
крст
„
Kanonenkreuz
“
од
Липиске
Битке
.
.
Дошла
је
строга
наредба
да
морају
робијаши
учити
занат
.
Један
робијаш
,
абаџија
по
занату
,
тај
ће
их
учити
абаџилуку
.
Васа
неће
да
учи
,
коморати
се
једе
.
Један
оптужи
,
денунцира
Васу
тамничару
.
Тај
је
обично
оптуживао
.
Јаростан
тамничар
изгрди
Васу
под
формом
укора
,
и
каже
му
да
ће
страдати
ако
се
усуди
још
од
посла
отимати
се
.
Васа
дозна
денунцијанта
робијаша
.
Нападне
на
њега
са
таком
жестином
,
и
поче
га
гњавити
да
душу
испусти
.
Остали
не
могу
да
помогну
гњављеном
робијашу
:
не
сме
нико
да
приђе
Васи
.
Он
једном
ногом
клечи
на
прсима
душманину
,
левом
га
руком
држи
за
врат
,
а
десном
прети
осталима
.
Робијаши
почну
се
код
врата
решетке
дерати
за
помоћ
,
јер
Васа
ће
камарата
да
удави
.
На
вику
дође
тамничар
са
стражом
и
спасе
робијаша
.
Да
доцније
дође
—
био
би
удављен
робијаш
.
Жестоки
тамничар
дигне
штап
,
па
поче
по
Васи
ударати
,
но
Васа
ђипи
као
рис
,
не
промишља
се
,
но
одмах
тамничара
за
прси
,
па
га
онда
с
ногу
превали
,
и
поче
давити
.
Да
не
би
страже
,
не
би
тамничар
више
жив
изишао
.
Робијаши
га
не
би
одбранили
.
Стража
поче
претити
Васи
да
ће
одмах
дешаржирати
ако
не
пусти
,
или
ће
га
бајонетом
пробости
.
Стража
је
познавала
дивљег
тамничара
,
па
није
рада
Васу
без
велике
нужде
да
утамани
,
а
толико
мање
што
је
тамничар
био
нападач
,
што
опет
није
у
реду
.
Васа
добије
каштигу
Какву
?
Нећу
ни
да
спомињем
.
Но
и
тамничар
је
добио
велики
укор
,
и
једва
те
га
није
и
што
горе
постигло
.
Васу
затворе
у
један
лагум
самцата
,
једно
да
не
удави
каквог
камарата
,
друго
за
каштигу
да
остане
самцат
.
Васа
је
забележен
у
робијашком
протоколу
што
се
тиче
владања
као
„
непоправим
“
,
„
инцорригибле
“
,
али
није
морао
абаџилук
учити
.
Махнули
су
га
.
Васа
то
и
воли
.
Васа
је
тако
задовољнији
.
Он
нема
ни
онако
друга
ни
пријатеља
,
осим
Анице
.
Али
Аницу
нови
тамничар
Васи
не
пушта
.
Кад
дође
,
отера
је
.
Она
му
тек
на
сокаку
може
што
додати
,
кад
га
стража
прати
а
тамничара
онде
нема
.
Васа
опет
жалостан
што
Аница
не
долази
.
Зна
да
је
тамничар
не
пушта
,
зарече
се
осветити
му
се
,
ма
га
шта
коштало
.
Прилика
ће
доћи
.
Васа
у
тамници
од
дуга
времена
прави
прстење
,
ланце
и
минђуше
од
коњске
гриве
.
Један
хусар
,
на
његову
молбу
,
ишчупао
му
из
репа
његовог
милог
парипа
„
Бећара
“
длаке
,
па
је
од
њих
начинио
Аници
минђуше
,
ланац
на
врат
и
прстен
.
И
мени
је
начинио
прстен
и
ланац
на
сахат
,
и
својим
негдашњим
камаратима
такође
.
Ја
сам
волео
тај
мали
поклон
.
Али
Аница
не
би
га
дала
ни
за
драго
камење
.
У
самоћи
тако
,
кад
му
се
и
то
досади
,
а
он
је
научио
једног
миша
да
му
са
длана
хлеб
једе
.
У
тамници
има
доста
мишева
и
,
кад
спава
,
трче
му
преко
образа
.
Тај
његов
миш
научио
се
баш
онда
појавити
кад
Васа
једе
;
био
је
сасвим
припитомљен
.
Па
онда
опет
имао
је
великог
паука
крсташа
који
му
је
долазио
,
и
тако
би
му
по
руци
и
прстима
трчкарао
.
На
његовој
паучини
остављао
га
на
миру
,
и
гледао
би
га
како
муве
и
бубе
хвата
.
Кад
га
паук
чешће
обилази
,
то
јест
посећује
,
боље
је
воље
:
видеће
Аницу
и
нешто
ће
му
пружити
.
То
не
фали
.
Па
опет
из
дуга
времена
наново
плете
ланце
и
прстење
.
Од
крпа
и
штранге
и
пар
клинова
начини
као
љуљашку
,
па
ту
седне
,
баш
до
решетке
куд
зраци
продиру
,
да
може
боље
видети
.
Тамничар
је
знао
и
за
миша
и
за
паука
и
за
прстење
.
Учиниће
он
да
Васи
преседну
мишеви
и
пауци
.
Тамничару
је
срамота
било
што
га
је
један
робијаш
гушао
и
гњавио
;
он
,
поседник
двеју
медаља
за
храброст
и
липиског
крста
,
јунак
од
Липиске
,
то
не
може
тако
оставити
,
но
мора
се
осветити
,
и
то
јуначки
.
У
једно
доба
отиде
у
лагум
Васи
,
сам
,
без
страже
,
у
намери
да
се
с
Васом
потуче
измеђ
четири
ока
,
или
управо
да
га
туче
.
Откључа
врата
,
уђе
,
а
Васа
баш
даје
хлеба
мишу
.
Миш
,
кад
виде
тамничара
,
побеже
.
Тамничар
пљесне
штапом
Васу
по
руци
,
покида
паучину
и
љуљашку
,
одскочи
па
штапом
ожежи
Васу
.
Васа
скочи
,
па
онда
одбије
руком
ударац
,
и
јуриш
на
тамничара
.
Сад
се
почну
борити
.
Није
имао
тамничар
времена
ни
сабљу
да
извуче
.
Једнако
се
гушају
;
тамничар
је
јача
,
храбра
људина
,
каткад
дигне
Васу
у
вис
да
га
о
земљу
тресне
као
јаје
,
а
Васа
танак
,
еластичан
,
извуче
се
,
ногу
од
земље
одбије
и
на
послетку
тамничара
свали
.
Сад
га
из
шака
више
не
пушта
;
клекне
на
њега
и
дави
га
.
Тамничар
риче
као
во
,
удавиће
га
.
Опет
дотрчи
стража
и
избави
га
.
Васа
опет
буде
кажњен
,
али
би
кажњен
и
тамничар
,
јер
се
видело
да
је
он
био
опет
нападач
.
Овог
тамничара
преместе
,
дође
други
.
Овај
је
по
Васу
био
много
бољи
.
Чуо
је
каква
чуда
праве
с
Васом
,
па
се
махнуо
тиранског
поступања
,
па
је
саветом
Васу
настављао
.
Сад
може
понекад
њему
доћи
и
Аница
.
Васа
се
мало
опет
смирио
.
Страстан
карташ
,
нема
сад
ни
с
ким
да
се
игра
,
али
опет
увек
има
код
себе
пак
карата
,
па
их
разбацује
.
Карташу
је
лакше
тек
кад
види
карту
.
Радо
је
метао
на
„
лутрију
“
.
Колико
је
пута
добио
„
амбо
“
ни
рачуна
нема
,
а
добио
је
и
један
повећи
„
терно
“
од
шест
стотина
форината
.
Нешто
је
дао
од
тога
госпођи
тамничарци
за
њену
и
мужа
јој
доброту
као
подарје
,
нешто
себи
задржи
,
а
оно
друго
да
Аници
,
да
нешто
за
себе
употреби
,
а
оно
остало
у
сахрану
узме
.
Васа
није
био
жељан
новаца
,
још
је
он
погдекојем
робијашу
делио
,
особито
који
је
имао
деце
.
Ма
да
је
у
ланцима
,
али
је
по
улицама
ишао
слободним
лицем
;
сав
га
град
познавао
,
и
многи
би
га
сажаљевали
.
Тако
проводи
Васа
у
тамници
дане
и
године
.
Највећи
терет
лежао
је
на
срцу
,
на
имену
његова
стрица
,
чика
Јосе
.
Можда
би
му
како
год
за
руком
пошло
да
га
одавде
каквим
упливом
у
други
какав
град
преместе
,
али
онда
још
горе
:
у
случају
каквог
Васиног
изгреда
овде
може
коју
добру
реч
прословити
,
али
на
даље
,
тешко
је
.
Но
сад
да
видимо
,
док
се
Васа
тако
пати
,
шта
други
раде
.
XИИИ
.
Споменуто
је
да
је
чика
Игња
умро
.
Оплакала
га
родбина
и
Деникола
.
Био
је
,
сиромах
,
поштен
,
али
особењак
,
и
много
је
узрок
Васиној
несрећи
.
А
због
тога
и
сам
је
био
несрећан
.
У
жалости
,
без
искре
наде
,
умро
је
.
Куд
ће
горе
?
Сад
да
видимо
шта
је
са
Стевом
.
Прве
године
добро
пролазе
;
већ
има
и
двоје
деце
,
мушко
и
женско
.
Стева
и
госпа
му
нису
Игњине
форме
,
они
све
на
веће
теже
.
Узели
су
за
мустру
чика
Јосу
и
његову
госпу
.
Ништа
се
не
заслужује
,
само
се
троши
.
Па
се
више
троши
него
што
иметак
доноси
.
Све
једнако
капом
ветар
тера
,
све
у
шали
живот
проводи
.
Нико
њима
није
раван
.
Живе
као
два
голуба
.
Али
настану
рђаве
године
почну
дугове
правити
,
и
опет
ни
једно
не
ради
;
нити
он
прискрбљава
,
нити
она
чува
.
Он
цело
после
подне
у
кавани
,
а
она
по
„
визитама
“
;
још
није
хаљине
износила
,
већ
их
собарици
поклања
.
Деца
све
у
свилу
обучена
,
као
папагаји
,
на
ваздух
их
не
пуштају
.
Држе
се
као
какав
принц
и
принцеза
.
Већ
знаду
шта
ће
син
бити
и
за
кога
ће
се
кћи
удати
.
Син
ће
бити
„
владика
“
,
ако
га
срећа
послужи
и
митрополит
,
а
кћи
ће
поћи
за
капетана
млада
који
ће
сигурно
постати
ђенерал
.
Доктор
и
бабица
су
увек
онде
:
он
уђе
,
она
изиђе
.
Опет
се
праве
дугови
и
живи
се
обично
галантно
.
Но
подигне
се
један
,
други
кредитор
,
дође
се
и
до
„
егзекуције
“
.
У
оно
време
могло
се
помоћи
и
донекле
и
против
егзекуције
,
а
то
је
била
„
резистенција
“
правосуђа
,
феудалан
остатак
.
То
је
у
Мађарској
овако
ишло
.
Дође
егзекуција
да
попише
и
процени
,
на
лице
места
.
Оптужени
,
који
треба
да
плати
,
узме
судца
испод
пазуха
за
руку
,
па
га
изведе
напоље
;
али
ако
овај
неће
да
иде
,
а
он
га
избаци
заједно
са
адвокатом
тужитељевим
.
Судац
опет
јави
то
вармеђи
,
а
она
одреди
„
брацхиум
"
,
то
јест
оружану
силу
,
пандуре
или
солдате
,
па
ако
је
оптужени
јачи
,
има
много
слугу
,
он
и
ове
отера
,
па
се
опет
иште
помоћ
.
И
таква
егзекуција
каткад
трајала
је
и
по
пет
година
,
али
на
послетку
сломи
се
осовина
дужнику
,
јер
на
послетку
опет
све
мора
са
грдним
трошковима
платити
.
Наравно
,
такав
дужник
морао
је
имати
адвоката
,
свог
„
фишкала
“
.
И
Стева
је
имао
једног
таквог
фишкала
.
Звао
се
„
Бабоња
“
и
био
је
од
„
тренчинске
столице
“
.
„
Зјело
“
паметан
муж
,
латински
је
говорио
као
Цицерон
.
Како
дође
каква
егзекуција
,
а
Бабоња
је
већ
ту
па
Стеву
научи
,
а
Стева
опет
судца
под
руку
,
па
с
њим
напоље
.
Произвео
„
резистенцију
“
,
а
судац
се
после
и
сам
смеје
,
и
кад
се
састану
,
они
заједно
једу
и
пију
.
Кад
Бабоња
дође
,
онда
је
увек
трактација
.
Кад
је
какав
адвокат
из
Пеште
морао
ићи
у
Сент-Андреју
на
егзекуцију
,
тако
му
је
било
као
да
иде
у
Африку
,
и
који
се
одважи
тамо
,
тај
је
адвокат
јунак
.
И
покојни
чика
Игња
,
кад
Стева
није
хтео
да
пристане
на
то
да
он
,
то
јест
Игња
,
остане
у
наследству
веће
куће
,
извео
је
такође
судца
испод
руке
,
и
довео
је
дунђере
и
зидаре
да
тестеришу
куће
на
две
поле
,
и
тако
његова
остаде
,
јер
се
на
то
измирише
.
Стева
је
и
сам
по
нешто
продавао
,
и
,
што
’
но
кажу
,
„
рупе
запушавао
“
,
то
јест
нешто
отплаћивао
,
али
је
већ
било
доцне
.
Тако
је
то
трајало
петнаест
година
.
Лепо
се
живело
и
процеси
терали
.
Но
сад
је
ту
крај
.
Не
помажу
већ
„
резистенције
“
.
Продаје
се
једно
за
другим
;
само
је
још
остала
једна
кућа
,
у
којој
живи
.
Бар
да
хоће
она
остати
.
Дође
и
та
кућа
на
мунту
.
Стева
се
и
сад
у
Бабоњу
узда
да
ће
мунту
покварити
.
Бабоња
је
био
од
те
сорте
адвоката
којима
је
доста
два
три
процеса
те
да
могу
од
њих
живети
.
Дође
дан
мунте
.
Ту
је
и
Бабоња
.
Већ
је
друга
мунта
.
Кућа
се
мунта
и
прода
.
Бабоња
судцу
преда
писмен
протест
.
Стева
се
још
нада
да
ће
му
кућа
остати
.
Ручак
ваљан
за
Бабоњу
справљен
.
Бабоња
добро
руча
,
добро
вино
.
Стева
је
од
своје
родбине
вино
добио
.
После
ручка
дигне
се
Бабоња
да
иде
,
и
иште
мало
новаца
.
Стева
ни
сам
нема
,
па
се
извињава
.
Бабоња
,
незадовољан
,
полази
.
При
поласку
Стева
га
ухвати
за
руку
,
па
га
пита
:
шта
ће
са
том
мунтом
,
са
тим
његовим
протестом
бити
?
Бабоња
уз
пут
одлазећи
,
рече
му
:
„
Кроз
двери
си
пришел
,
кроз
облок
прођеш
“
.
То
ће
рећи
толико
:
кад
си
наследио
,
ушао
си
кроз
врата
,
кад
те
промунтали
,
бежаћеш
кроз
прозор
.
Бабоња
оде
и
не
ступи
више
у
кућу
Стеванову
,
која
већ
и
онако
није
његова
.
Дође
време
да
Стеван
из
куће
излази
.
Неће
.
Купац
га
са
„
брахијумом
“
избаци
.
Сад
Стева
нема
ништа
осим
покућанства
.
Узме
квартир
.
Родбини
досађује
,
виче
:
„
помагајте
!
“
Родбина
нешто
помаже
,
али
ко
ће
трута
хранити
?
Престане
и
то
.
Па
Стева
је
добио
за
време
процеса
још
три
девојке
,
а
син
добије
конштак
и
остане
још
у
детињству
хром
.
Има
људи
и
жена
који
међу
собом
буду
и
у
нужди
једнаки
и
једнако
стрпљиво
нужду
сносе
.
Но
има
опет
таквих
који
,
ако
су
пре
добро
живели
а
осиромаше
,
одмах
се
међу
собом
кошкају
и
кољу
.
То
су
мали
духови
,
па
их
има
доста
и
у
највећем
сталежу
,
као
год
и
у
најнижем
што
има
који
чвршћом
душом
нужду
подносе
.
Стева
није
био
од
оних
духова
који
нужду
стрпљиво
и
срчано
сносе
,
па
ни
његова
Катарина
.
Док
им
се
добро
водило
,
ту
је
једно
другом
тепкало
:
она
њега
звала
„
Штефка
“
,
он
њу
„
Катарина-материна
“
,
па
где
год
се
сусретну
у
кући
,
у
соби
,
свуд
се
гладе
,
глоцкају
.
Она
њему
намешта
косу
,
навија
му
бркове
;
он
њој
закопчава
хаљине
,
витице
јој
у
склад
удешава
,
и
то
је
све
тако
трајало
донде
док
нису
натрашке
пошли
.
Сад
се
Стева
и
Катарина
у
нужди
почну
кошкати
,
инатити
,
и
једно
другом
несрећу
пребацује
.
У
браку
,
како
видиш
да
се
кошкају
,
или
је
од
које
стране
мањкање
или
недостатак
љубави
,
или
немају
новаца
;
тако
ћеш
у
гдекојој
кући
познати
да
немају
новаца
како
чујеш
кошкање
.
Катарина
пребацује
Стеви
,
вели
:
камо
срећа
да
није
за
њега
пошла
кад
није
кадар
жену
издржавати
,
„
могла
сам
се
за
бољег
удати
“
.
А
он
опет
вели
:
камо
срећа
да
се
није
никад
женио
,
или
да
је
узео
ма
како
просту
,
само
чуварну
;
он
је
имао
имања
,
али
Катарина
није
знала
чувати
.
После
је
није
више
ни
звао
„
Катарина
“
,
већ
„
Ката
“
,
а
она
њега
не
зове
„
Штефка
“
,
већ
„
човече
“
.
Деца
расту
,
а
нужда
све
већа
.
Овако
се
дуже
живети
не
може
.
Он
би
тражио
какве
службе
,
али
није
ни
за
шта
;
и
да
нађе
,
не
може
такву
добити
да
породицу
захрани
.
Стева
почне
из
куће
ситнарије
продавати
,
па
иде
у
биртију
.
Пропио
се
.
Узајмљује
од
оних
којима
је
он
некад
бацао
,
но
и
они
га
после
одбију
.
Жена
не
да
из
куће
продавати
,
у
кући
сад
крв
и
нож
.
Жена
га
пред
светом
оговара
да
је
кукавица
,
да
је
свему
он
крив
.
Тим
је
,
мисли
се
,
она
извињена
.
Стева
долази
кући
после
по
ноћи
и
пред
зору
,
виче
,
лупа
.
Деца
се
пробуде
,
јаучу
,
моле
.
Она
се
пусти
у
коштац
,
и
потуку
се
.
Он
њој
ишчупа
витице
,
она
њега
изгребе
.
Он
оде
и
не
врати
се
кући
;
она
оде
родбини
својој
и
покаже
кроз
плач
ишчупане
витице
,
они
је
наговарају
да
не
живи
с
њиме
,
а
она
се
зарече
да
доиста
неће
више
.
Ето
лепог
Стеје
,
гласовитог
играча
,
и
лепе
Катарине
!
Све
је
сад
пропало
:
и
лепота
,
и
част
,
и
имање
!
XИВ
.
Катарина
је
била
одважна
и
отворена
женска
;
да
је
свој
природан
дар
употребила
,
не
би
пропала
кућа
.
Добије
нешто
помоћи
од
своје
родбине
,
остави
своју
варош
и
пресели
се
у
Пешту
.
Но
шта
ће
сад
са
четворо
деце
без
ичега
?
У
нужди
развио
се
њен
„
жени
“
.
Треба
лаким
послом
заслужити
и
опет
живети
.
Оде
у
грчке
куће
,
код
великокупаца
који
са
свилом
раде
.
Добије
посла
да
мота
свилу
.
То
се
на
фунту
израђује
.
Хроми
син
већ
има
двадесет
година
,
хром
,
али
добар
,
вредан
и
паметан
деран
.
Једна
кћи
,
најстарија
,
од
осамнаест
година
,
једна
од
петнаест
,
а
трећа
,
најмлађа
,
од
дванаест
година
.
Све
могу
радити
,
свилу
мотати
.
Њих
четворо
и
мати
пета
,
много
се
може
урадити
,
може
се
живети
.
Сад
сви
приону
послу
и
почеше
честито
живети
,
особито
син
као
црв
је
радио
,
један
за
двојицу
.
Деца
се
звала
:
Петар
,
Катарина
,
Милка
и
Марија
.
Тако
мотајући
свилу
,
могли
су
поштено
живети
,
само
да
није
ђаво
у
два
лица
ствар
кварио
.
Катарина
била
је
вредна
,
окретна
,
али
мало
каћиперка
.
Кад
се
удала
,
да
се
тако
окретала
од
почетка
,
боље
би
било
.
Донекле
је
све
добро
ишло
.
Када
се
опет
новац
по
руци
преметао
,
као
да
је
ђаво
у
њу
ушао
.
Није
доста
што
је
добро
на
крај
излазила
,
него
се
бацила
опет
на
неки
нобилитет
.
Била
је
поносита
својом
женском
децом
,
особито
Милком
—
Емилијом
.
Сином
Петром
била
је
иначе
задовољна
,
јер
готово
он
је
највише
радио
,
али
је
здраво
жалила
што
је
хром
.
Док
је
мањи
био
,
не
једаред
је
рекла
:
„
Да
га
хоће
Бог
примити
“
.
Таква
лепота
као
што
је
Катарина
била
,
да
добије
хрома
сина
—
то
јој
није
ишло
из
главе
.
Сад
кад
је
спала
на
њега
,
онда
је
био
добар
;
али
тек
Емилија
била
је
прва
.
Петар
или
је
свилу
мотао
,
или
је
спремао
.
Имао
је
и
мали
дућан
,
бакалницу
;
продавао
је
дуван
,
луле
,
шећер
и
друге
ситнарије
,
и
све
је
држао
у
красном
реду
,
да
је
знао
где
свака
чиода
лежи
.
Мати
кад
донесе
новац
,
Петар
планује
где
шта
треба
уложити
,
купити
,
и
не
једаред
је
матер
одвратио
да
не
купи
ову
или
ону
луксузну
ствар
;
не
једаред
је
одвратио
матер
да
какву
баклаву
питу
не
направи
,
јер
је
мати
волела
посластице
,
а
он
је
био
чуваран
.
Али
бадава
,
матери
Емилија
,
па
Емилија
!
Али
и
јесте
била
врашко
девојче
та
Емилија
.
Стас
,
мало
виши
од
средњег
,
али
фино
опругласт
,
онако
као
што
бива
код
девојчица
у
првом
периоду
младости
;
пуна
,
а
у
струку
танка
,
па
опет
пуна
,
па
опет
ужа
;
ножице
танке
и
узане
,
али
пуне
и
повисоке
,
па
витка
—
цео
стас
онаки
као
што
Арап
газелу
спева
,
а
лице
бело
,
као
у
„
пенородне
Венере
“
:
млеко
и
крв
.
Образи
полудугуљасти
,
са
две
јамице
;
усне
као
јагодице
,
а
у
куту
мале
чаробне
рупице
;
рупица
и
на
малој
брадици
;
очи
сиве
и
умиљате
;
обрвице
танке
и
нежно
завијене
;
коса
плава
у
зеленкасто
се
превија
.
Чаробно
створење
!
Додуше
,
морала
је
сваком
у
очи
пасти
.
Свако
ко
је
види
загледи
се
у
њу
,
особито
белоћа
лабудска
сваког
је
као
центом
у
срце
ударила
.
Кад
је
ишла
с
матером
,
увек
спуштене
очи
,
не
сме
у
свет
погледати
;
сваки
као
асас
на
њу
гледа
.
Емилија
није
на
матер
личила
,
већ
на
оца
,
премда
је
и
мати
угледна
женска
била
.
Сад
је
већ
прешла
славу
своју
,
очи
су
јој
већ
мало
упаднуте
,
али
њена
црна
маст
,
изазивајући
поглед
,
жешће
понашање
,
имало
је
још
нешто
примамљивог
.
Сваки
Емилију
хвали
;
била
је
и
паметна
девојка
Већ
има
и
просилаца
,
ма
и
преко
реда
,
и
то
ваљаних
људи
:
један
трговац
,
један
гвожђар
.
Петар
каже
да
је
да
,
мати
нипошто
.
Вели
,
прво
да
је
врло
млада
и
не
да
је
преко
реда
пред
старију
сестру
,
друго
,
лепа
је
,
паметна
је
:
даће
је
да
се
још
изучи
,
па
Бог
зна
какве
партије
још
може
правити
.
И
доиста
,
да
је
да
се
учи
.
И
на
шта
је
дала
?
Дала
је
код
„
машамоде
“
,
да
се
приправи
за
„
модистку
“
,
ако
до
нужде
дође
да
може
живети
.
Хајде
нека
.
Па
онда
је
дала
да
учи
играти
.
Нека
и
то
.
Али
дала
је
да
учи
одједаред
и
гитар
,
и
хегеде
,
и
певати
.
То
је
већ
много
и
излишно
.
Емилија
је
имала
леп
таленат
,
и
за
годину
дана
све
је
научила
.
И
док
је
све
то
учила
,
мати
је
правила
познанства
,
само
да
Емилију
што
боље
на
углед
стави
.
Мати
води
већ
Емилију
на
бал
,
са
другом
сестром
.
Бадава
је
.
Петар
одговара
да
то
не
чини
,
да
је
то
за
Емилију
рано
,
и
да
јој
с
тиме
сујету
улива
.
Мати
га
не
слуша
.
Сад
настаде
Емилијино
златно
доба
.
Први
пут
дође
на
један
редутски
бал
.
Може
се
рећи
да
су
се
баш
за
њом
отимали
.
Дође
на
други
бал
,
већ
је
припозната
лепота
и
играчица
.
Дође
јуристански
бал
,
Емилија
не
сме
фалити
.
До
тога
је
дотерала
да
је
већ
и
„
соло
“
играла
.
Свуд
јој
пљескају
на
игри
,
јуристе
да
се
помаме
за
њом
,
прате
је
из
почасти
с
бала
кући
.
Емилији
није
више
требало
,
она
је
у
седмим
небесима
.
Мати
је
сад
не
би
дала
ни
за
каквог
трговца
ако
тек
није
мали
милионар
.
И
доиста
,
Емилија
била
је
на
врхунцу
срећног
изгледа
,
али
сујета
,
та
кога
захвати
,
мори
га
као
куга
.
Сад
јој
већ
не
требају
ни
трговци
,
ни
јуристе
:
њене
очи
бацају
се
на
кавалере
,
на
богатство
и
високо
племе
.
Петар
са
сестрама
једнако
ради
и
лепо
заслужује
;
и
чика
шаље
девојкама
новчану
припомоћ
.
Могу
се
лепо
,
елегантно
носити
.
Шта
више
треба
једној
младој
и
лепој
девојци
?
Онда
је
њен
цео
свет
.
Кад
се
улицом
шеће
,
кад
покаже
свој
вилински
створ
,
на
бела
рамена
спуштене
бурмасте
косе
,
стане
и
онај
па
је
гледи
који
иначе
за
годину
дана
поглед
на
женску
не
баци
.
На
променади
свако
око
на
њој
почива
,
сваки
распитује
чија
је
,
а
мати
од
милине
све
расте
,
смеши
се
кад
од
пола
увета
чује
лепу
реч
за
Емилију
,
и
шетајући
се
сажаљив
поглед
баца
на
ружније
и
скромне
девојке
.
Већ
је
бољи
кругови
друштва
познају
.
И
у
позоришту
је
звезда
Даница
—
Емилија
.
Наравно
да
иде
у
позориште
.
Већ
знаду
и
чија
је
кћи
,
зна
се
да
је
сирота
девојка
.
То
је
Емилији
јако
шкодило
.
Не
би
јој
шкодило
да
је
мати
није
тако
на
високо
дизала
,
али
то
је
на
њу
сенку
бацало
.
И
јест
,
чудна
је
то
ствар
кад
свет
види
једну
младу
лепотицу
да
се
носи
као
прва
дама
,
а
дозна
се
да
је
сирота
;
тим
много
губи
.
И
свака
таква
лепотица
дође
до
свог
врхунца
,
па
онда
—
или
лево
,
или
десно
,
или
стрмоглав
!
Чика
Јоси
није
се
допадало
што
је
мати
Емилију
тако
подигла
,
а
и
онако
за
матер
није
много
марио
.
Жао
му
је
било
сироте
девојке
,
а
толико
више
што
је
на
себи
носила
сасвим
оригиналан
тип
његове
породице
.
Хоће
да
је
уда
,
долазе
к
њему
ваљани
људи
и
препоручују
се
за
Емилију
.
И
ону
двојицу
је
чика
послао
,
но
матери
је
то
све
мало
.
Чика
види
да
то
неће
на
добро
изићи
,
па
једаред
за
свагда
поручи
да
је
мати
за
честита
човека
ког
је
он
препоручио
уда
,
или
неће
више
за
њих
да
зна
.
Мати
не
попушта
.
Чика
укине
сваку
припомоћ
.
Матери
ни
бриге
.
Мати
,
кад
откуд
кући
дође
,
ништа
друго
не
приповеда
него
како
Емилију
хвале
.
Емилија
је
код
куће
ослобођена
од
кућевних
послова
.
Обуче
се
,
па
гитар
или
хегеде
у
руке
,
па
свира
.
Па
онда
опет
гледи
кроз
прозор
;
какав
познати
кавалер
на
коњу
пројезди
,
па
је
поздрави
.
Било
је
и
непознатих
,
па
су
је
поздрављали
,
само
да
се
могу
упознати
.
Нема
опасније
за
младу
девојку
него
кад
је
извичу
да
је
лепа
.
Онда
је
све
код
огледала
,
једнако
се
намешта
и
сама
себи
се
највише
допада
.
И
никад
јој
не
падне
на
памет
да
лепота
пролази
,
дође
болест
,
дођу
године
,
и
набори
се
лице
.
И
већ
то
у
природи
лежи
да
доцније
доба
не
пада
на
ум
,
јер
би
иначе
још
пре
остареле
.
Емилија
је
готово
сваки
дан
у
свили
и
кадифи
обучена
;
ако
није
у
свили
и
кадифи
,
ипак
је
на
њој
каква
скупља
материја
,
него
обична
.
Чика
Јоса
пошље
опет
једног
ђувегију
за
Катарину
.
Мати
Катарину
,
премда
је
њено
име
носила
,
није
волела
као
Емилију
.
Да
Катарину
за
једног
малог
трговца
.
Чика
јој
нешто
у
име
мираза
поклони
.
Сад
чика
,
још
последњи
пут
своју
доброту
да
покаже
,
заиште
Емилију
к
себи
,
да
је
он
чува
и
уда
.
Мати
се
не
да
осолити
.
Каже
:
ко
ће
Емилију
,
тај
мора
и
матер
к
себи
узети
,
па
и
Петра
и
Марију
.
Све
,
све
,
али
ко
би
матер
узео
кад
је
бурне
нарави
;
особито
чика
,
који
је
научио
са
дипломатским
,
углађеним
људма
живети
.
Сад
се
њих
чика
сасвим
махне
.
Он
је
баш
то
и
хтео
,
да
из
материних
руку
девојку
извуче
.
Како
се
Катарина
удала
,
већ
је
у
кући
теже
ишло
.
У
почетку
сви
су
радили
,
њих
петоро
.
После
је
престала
Милева
радити
,
сад
опет
Катарине
нема
.
Мати
опет
слабо
ради
,
иде
по
кућама
познанства
правити
,
и
да
чује
шта
се
о
Емилији
говори
.
Дакле
раде
само
Петар
и
Марија
.
Четири
руке
да
издржавају
пет
душа
,
много
је
!
Чика
ништа
не
шаље
.
Већ
почну
у
кући
натезати
.
Петар
каже
матери
да
понуде
Марију
чики
,
можда
ће
је
примити
,
па
би
се
ваљда
и
на
остале
смиловао
.
Мати
неће
;
пркоси
.
Шта
више
једнако
грди
чику
и
стрину
како
неће
да
је
потпомажу
,
да
је
то
срамота
.
Не
само
код
куће
,
него
и
изван
грди
их
.
Све
то
стрина
чује
.
Мати
Катарина
била
је
,
као
што
је
споменуто
,
одважна
,
решителна
,
и
знала
је
ствар
покренути
.
Кад
су
пропали
,
то
је
лепо
било
од
ње
да
се
у
нужди
са
толиком
децом
знала
наћи
;
али
бадава
,
код
ње
је
била
та
погрешка
као
код
многих
других
по
свету
:
како
се
мало
опорави
,
како
боље
пође
,
одмах
почне
,
што
’
но
кажу
,
„
беснети
“
,
па
се
опет
замрсе
конци
живота
.
Петар
и
Марија
не
стају
с
послом
,
у
кући
све
на
мањак
иде
,
нужда
се
већ
почиње
осећати
.
Да
упрегну
и
Емилију
у
посао
,
опет
би
боље
ишло
,
али
од
тог
нема
ни
разговора
.
Треба
Емилији
„
по
сезони
“
нових
хаљина
;
не
може
се
.
Мати
жива
да
се
изеде
.
Мати
купи
излишне
ствари
,
и
сиромах
Петар
да
свој
нов
капут
матери
,
а
она
с
тим
„
потајно
“
у
заложну
кућу
,
па
донесе
новаца
.
Емилија
мора
имати
опет
нове
хаљине
по
најновијој
моди
.
Али
и
то
дуго
не
траје
,
а
сиротиња
се
не
може
притајити
,
као
год
ни
кашаљ
.
-
У
кућу
слабо
је
ко
долазио
,
мати
је
на
то
врло
пазила
,
и
кад
би
ко
у
кућу
долазио
од
њене
воље
,
тај
би
морао
бити
„
кавалер
“
.
Из
трговине
откуд
су
свилу
за
мотање
добивали
,
покушали
су
гдекоји
момци
да
праве
познанство
.
Ко
зна
,
може
бити
да
би
ко
срећу
донео
.
Мати
је
сама
ишла
са
девојком
у
дућан
по
еспап
,
Емилија
никада
;
мати
јој
не
да
,
а
ни
она
не
би
ишла
по
еспап
који
све
њих
храни
.
Емилија
неће
ни
за
„
калфе
“
ништа
да
зна
.
Дођу
трговачки
момци
на
„
визиту
“
и
незвати
,
кушају
срећу
,
Емилија
их
хладно
прими
.
Они
се
морају
са
Петром
задовољити
,
који
их
усрдно
прима
.
Још
дођу
једаред
дваред
на
визиту
,
а
Емилија
је
у
својој
соби
затворена
,
чује
их
а
не
јавља
се
;
мора
свирати
,
виолину
штудирати
.
Један
од
њих
клопне
да
уђе
,
а
Емилија
извињава
се
да
не
може
.
Фумигира
их
.
Овима
више
не
треба
,
отиду
,
али
више
никад
се
не
сете
да
дођу
.
И
то
је
целој
породици
јако
шкодило
.
Они
се
сад
сасвим
друкче
према
њима
понашају
.
Кад
мати
дође
у
дућан
по
еспап
,
или
исти
прерађен
натраг
донесе
,
сви
хладни
према
њој
.
На
мери
не
сме
ни
једна
длака
фалити
,
а
пре
по
који
лот
—
и
кроз
прсте
се
гледало
.
И
то
је
било
на
штету
.
Па
онда
почеше
их
мало
и
претресивати
:
какав
је
то
нобилитет
?
Каква
је
та
фрајла
Емилија
„
дама
“
да
не
прима
момке
из
„
велике
трговине
“
који
ће
такође
временом
„
велики
“
трговци
бити
?
Па
онда
још
и
то
се
знало
да
их
чика
више
не
потпомаже
,
и
тим
им
је
кредит
смањен
.
Емилија
већ
стекла
непријатеља
.
Емилијино
понашање
истина
није
било
лепо
спрам
тих
момака
,
али
у
положају
на
жалост
њеном
доследно
.
Питаћете
,
како
то
?
Мати
је
Емилију
навикла
на
ту
мисао
да
она
мора
какву
„
већу
“
партију
постићи
од
трговаца
који
су
још
„
калфе
“
.
По
томе
морала
је
избегавати
и
сенку
,
а
да
се
са
„
калфама
“
не
разговара
,
да
се
такво
што
не
прочује
.
И
у
томе
сама
себи
доследна
,
није
волела
када
су
је
калфе
на
јавним
местима
,
као
променади
,
позоришту
,
поздрављале
.
Отпоздрављала
се
тако
као
да
се
то
ње
и
не
тиче
.
Наравно
,
таква
девојка
,
да
је
ма
како
лепа
,
морала
је
стећи
непријатеље
.
Мати
је
још
и
јавно
говорила
да
она
под
небом
ни
за
каквог
калфу
њену
Емилију
не
би
дала
.
Свему
је
томе
мати
крива
била
.
Но
још
један
их
ђаво
гонио
.
Отац
,
Стева
,
као
што
је
већ
био
сасвим
пропао
,
казато
је
како
је
својима
био
на
терету
,
и
како
се
њега
сваки
отресао
.
Ко
ће
лењивца
хранити
који
није
ништа
научио
радити
!
Док
је
шта
било
,
док
је
шта
добивао
,
трошио
је
,
и
све
утукао
.
Дошли
му
каткад
баш
тако
црни
дани
да
га
баш
и
глад
поче
напастовати
.
Код
брата
,
чика
Јосе
,
не
сме
се
ни
показати
.
Шта
ће
сад
да
ради
?
Чуо
је
да
се
Катарини
и
деци
добро
води
,
и
да
нешто
помоћи
од
чике
добијају
.
Нужда
закон
мења
.
Он
ће
к
њима
у
походе
.
Био
је
угледан
човек
још
и
сад
,
лице
нежно
скоро
као
у
Емилије
:
она
је
сасвим
на
њега
личила
;
само
су
образи
већ
мало
спали
,
очи
упале
и
зверовито
стрељају
,
онако
као
што
се
то
код
дешператних
људи
показује
.
Хаљине
отрцане
,
чизме
закрпљене
,
бледе
,
шешир-цилиндар
оклепан
,
на
врату
масна
марама
.
Тако
као
блудни
син
дође
породици
.
Мати
ларма
,
тера
га
,
деца
не
даду
и
умире
је
.
Даду
му
најпре
јести
,
па
онда
Пера
нађе
још
који
форинт
,
оде
с
њим
на
јеврејску
пијацу
,
на
„
тандлморк
“
,
и
купи
му
,
ако
баш
и
не
нове
,
а
оно
опет
такве
хаљине
да
их
и
уредан
човек
носити
може
.
Кад
се
врате
,
он
му
приправи
и
беле
хаљине
,
мало
„
веша
“
.
Мати
се
уклонила
некуд
пријатељици
,
мислила
је
да
ће
добри
супруг
што
пре
даље
ићи
.
Али
се
убезекнула
кад
га
је
код
куће
нашла
.
Што
би
код
куће
појео
,
то
још
не
би
кућу
утукло
,
особито
кад
би
сам
Стева
хтео
свилу
мотати
.
Почну
се
опет
грдити
,
и
једва
Петар
ствар
утиша
.
Отац
плаче
,
љуби
Перу
,
и
Емилију
и
Марију
,
пружа
руку
и
жени
.
Ова
неће
ништа
да
зна
.
Тера
га
само
да
иде
даље
.
Стева
је
био
мекушац
,
па
у
својој
одвисности
и
слабости
капитулирао
је
,
клекао
је
пред
сином
,
па
га
моли
да
га
не
упусти
.
Петар
је
добар
и
матер
обрлати
,
премда
је
она
приметила
да
од
тога
неће
ништа
бити
,
јер
ће
Стева
опет
своје
терати
.
Приме
га
,
он
зада
реч
да
ће
и
свилу
мотати
.
И
доиста
,
неколико
дана
је
мотао
,
ћутећи
једнако
.
Сви
су
мислили
да
ће
добро
бити
,
особито
Петар
се
радовао
.
Но
после
неколико
дана
,
када
је
Стеви
нужда
из
главе
излетела
,
почео
се
мешати
у
ствари
унутрашње
,
поче
критиковати
Емилијине
тоалете
.
Мати
се
на
то
ражљути
;
опет
инат
,
кавга
,
док
се
опет
мало
не
смири
.
Већ
му
је
дуго
време
било
и
жели
се
напоље
.
Петар
му
да
два
три
форинта
да
купи
ситнарије
за
кућу
.
То
је
била
проба
.
Стева
оде
и
више
се
не
врати
.
Мати
је
мислила
да
више
неће
доћи
—
али
преварила
се
.
Стева
два
три
дана
није
дошао
,
али
после
их
је
опет
посетио
.
Он
је
држао
:
кад
је
он
,
док
је
имао
,
жену
и
породицу
хранио
,
сад
кад
нема
мора
породица
њега
издржавати
.
Дакле
,
држао
је
да
има
неко
право
.
Кад
опет
дође
,
онда
крв
и
нож
међу
њом
и
Стевом
.
Стева
руши
по
собама
,
и
што
дочепа
,
однесе
и
прода
,
па
га
опет
донекле
нема
.
Тако
је
он
периодично
те
ћефове
или
шкандале
истеривао
,
не
знаду
шта
да
раде
с
њим
.
Катарина
тужи
га
у
полицију
,
али
јој
ништа
не
помаже
—
шта
му
могу
чинити
?
тући
и
затворити
га
не
могу
,
а
човек
је
иначе
од
реда
,
а
никако
злочино
дело
учинио
није
.
То
је
сад
белај
.
Шкандал
за
шкандалом
тера
,
а
овамо
Катарина
чека
„
кавалера
“
за
зета
.
И
то
је
Емилији
и
целој
породици
за
много
шкодило
.
Тако
је
Стева
живео
,
и
по
Пешти
тамо
и
амо
тумарао
.
Стана
није
нигде
имао
,
а
несигуран
и
ручак
и
вечера
.
У
Пешти
,
као
год
и
у
свакој
већој
вароши
,
има
малих
кавана
,
или
боље
рећи
дућанаца
где
само
каву
продају
:
„
кафешанк
“
зову
их
Немци
.
Удовице
са
једном
или
две
кћери
дају
се
на
то
кад
другог
имања
немају
,
и
могу
поштено
живети
.
Изискује
се
наравно
углађено
понашање
и
уредна
послуга
.
Стевина
Катарина
,
и
она
је
могла
каву
продавати
и
покрај
тога
свилу
мотати
,
али
је
Катарина
поносита
,
неће
госте
да
служи
,
а
богме
ту
мора
и
сиромашне
служити
,
јер
ти
понајвише
тамо
иду
:
кава
је
у
пола
цене
јевтинија
него
у
правим
каванама
.
У
такве
каване
дању
иде
Стева
,
па
је
добро
познат
;
јевтина
кава
,
а
даду
му
и
на
вересију
,
где
где
и
бадава
.
Пре
годину
две
дана
умрла
је
млада
кћи
надвојводе
Палатина
Јосифа
и
публика
из
сажаљења
према
њеној
младости
и
доброти
спевала
је
у
лепој
немачкој
песми
.
Ту
је
песму
знао
Стева
на
памет
врло
лепо
певати
.
Још
се
опомињем
,
као
да
ми
још
и
сад
звони
у
ушима
та
песма
;
почетак
је
:
„
Хермине
liegt
in
Zugen
"
.
И
кад
је
Стева
тим
малим
кавеџиницама
и
њиховим
кћерима
певао
прежалосним
тоном
,
а
њима
сузе
роне
,
и
у
том
магновењу
добије
Стева
каве
без
крајцаре
.
И
добро
му
је
стајало
кад
је
певао
,
ишао
је
певајући
горе
и
доле
по
дућану
,
а
руком
,
највећим
жалосним
патосом
,
маше
,
управља
смисао
.
Стева
је
добро
знао
да
оне
то
радо
слушају
,
и
та
песма
у
тој
борби
за
опстанак
била
му
је
као
мали
капитал
,
а
кава
као
интерес
.
Јер
бадава
,
не
може
се
казати
да
је
ту
био
мухтарош
,
него
баш
заслужио
је
.
Ноћу
је
опет
ишао
у
кавану
„
код
Зрињија
“
на
друму
.
Та
кавана
никад
се
не
затвара
,
ту
су
фалични
картароши
,
„
козаци
“
,
блудни
изгубљени
синови
свих
друштвених
слојева
,
и
женскиње
без
опредељеног
занимања
,
и
несигурног
стана
.
Стева
је
био
истина
у
правом
смислу
речи
„
пропалица
“
,
али
ипак
неодвисан
човек
,
јер
каву
је
себи
отпевао
или
,
боље
рећи
,
допевао
;
какав
стари
познаник
или
пријатељ
платио
му
ручак
или
вечеру
(
иначе
није
много
јео
)
,
а
кад
се
све
жице
покидају
,
онда
рупи
к
својима
,
руши
,
ваља
,
разбија
,
узме
ма
шта
па
прода
.
Са
ђацима
је
био
такође
добро
познат
,
и
они
су
му
по
некад
добра
чинили
,
јер
су
се
с
њиме
шалили
,
и
морао
им
„
Херминину
песму
“
отпевати
.
И
к
мени
је
долазио
.
Тако
каткад
дође
ујутру
у
пет
сахати
од
„
Зрињија
“
и
пробуди
ме
,
узме
четку
,
очисти
себи
капут
и
ципеле
,
исприча
ми
како
је
ноћ
провео
,
какве
су
шкандале
„
код
Зрињија
“
починили
,
још
отпева
песму
,
па
тако
оде
—
у
малу
кавану
.
И
то
његово
чишћење
није
било
свакидашње
:
некад
му
сасвим
побеле
ципеле
,
и
то
уз
пут
.
Стева
је
својим
животом
својој
породици
шкодио
,
особито
Емилији
.
Овамо
рачуна
мати
на
„
кавалера
“
,
а
овамо
отац
прави
шкандале
.
Таквог
оца
имати
,
од
мотања
свиле
живети
,
чекати
кавалера
—
не
иде
.
Мати
сваки
дан
тај
терет
све
већма
осећа
,
и
сиромах
хроми
Петар
и
Марија
страшно
се
усиљавају
,
само
да
заслуже
што
је
нужно
.
Дању
и
ноћу
раде
.
Петар
добије
врућицу
,
доктори
не
могу
да
му
помогну
,
умре
.
Сиромах
Петар
,
већ
је
од
детињства
богаљ
,
према
другој
деци
као
жалосна
„
прида
“
од
родитеља
држат
,
презрен
;
смрт
му
се
од
матере
желела
,
и
ако
је
доцније
кућевно
слеме
,
одржавалац
породице
.
Укоп
је
леп
био
;
чика
га
дао
о
свом
трошку
сахранити
.
Сви
су
у
црнини
,
плачу
,
јецају
.
Емилија
у
црним
хаљинама
могла
се
узети
као
узор
лепоте
„
дувнах
“
,
тако
јој
на
бело
бледо
лице
црно
добро
стајало
.
И
као
да
зна
за
то
,
јер
кад
плаче
,
у
једном
магновењу
јаче
развучене
усне
,
црта
искреног
плача
,
у
другом
магновењу
скупљене
усне
,
црта
којом
се
она
прва
поправља
.
Бадава
,
лепа
женска
и
у
жалости
кокетује
!
Марија
у
црнини
,
жалосна
,
као
пупољак
вирећи
из
гусеничине
чауре
.
Мати
чупа
косу
,
осећа
шта
је
изгубила
.
Ту
је
и
Стева
,
плаче
;
кроз
сузе
околним
приповеда
како
је
Петар
био
добар
и
вредан
,
слеме
породице
.
Није
му
добро
стојало
:
такве
речи
из
уста
једног
оца
који
је
све
прошћердао
!
После
укопа
врате
се
на
даћу
;
биће
вечера
.
Мати
и
девојке
послужују
и
плачу
,
један
дебели
попа
председава
.
Стева
седи
до
њега
,
једе
,
па
кроз
плач
приповеда
попи
своје
врлине
,
но
попа
покрај
свега
тога
с
добрим
апетитом
једе
.
Петрове
врлине
ни
најмање
не
сметају
му
,
а
то
је
све
наука
,
обичај
:
мирис
лешине
,
иначе
већ
окађене
,
није
му
несносан
,
као
год
касапину
крв
који
сваки
дан
коље
.
Особито
кад
је
за
душу
,
ту
се
и
јело
мора
идеализирати
.
И
ја
сам
био
на
укопу
и
на
даћи
,
али
слабо
сам
могао
јести
;
чинило
ми
се
као
да
једем
залогај
од
лешине
умрлога
.
После
даће
Емилија
покупила
је
по
налогу
матере
по
нешто
од
Вериних
ствари
,
хаљина
,
и
дала
је
оцу
.
Стева
је
од
тих
ствари
нешто
продао
,
а
нешто
за
себе
задржао
.
Сад
тек
иде
по
малим
каванама
и
пева
познату
жалосну
„
Херминину
“
песму
,
само
с
разликом
.
Сад
не
пева
више
:
„
Хермине
liegt
in
Zügen
“
,
но
:
„
Петер
liegt
in
Zügen
“
,
и
то
нешто
кроз
плач
се
пева
,
али
опет
каткад
,
по
жељи
какве
кавеџијске
фрајле
,
онако
на
прво
пева
.
Сад
се
у
кући
поче
нужда
осећати
.
Емилија
не
мота
свилу
,
мати
мора
овамо
онамо
трчкарати
,
сав
терет
је
на
Марији
,
девојчици
од
једва
четрнаест
година
.
Дуго
то
не
може
трајати
.
Емилија
пише
,
моли
чику
да
помогне
:
ни
одговора
не
добије
.
Шта
ће
сад
?
Није
на
ино
,
мора
и
Емилија
свилу
мотати
,
не
може
се
иначе
живети
.
Велики
је
то
ударац
за
Емилију
.
Затвори
се
у
другу
собу
да
је
нико
стран
не
види
кад
мота
,
па
кад
мота
,
по
гдекоја
суза
јој
на
свилу
кане
.
Још
мати
да
прионе
,
па
њих
три
женске
опет
би
могле
живети
,
али
матери
је
мука
већ
и
што
Емилија
мора
да
ради
,
но
ипак
и
она
помаже
.
Али
сад
им
Стева
још
већма
смета
.
Док
је
Петар
жив
био
,
њега
је
Стева
колико
толико
слушао
,
али
куда
ће
женска
с
њиме
!
Сваке
недеље
по
двапут
долази
,
и
,
ако
не
даду
му
што
иште
,
зло
.
Кад
долази
,
девојке
га
већ
по
ходу
познаду
,
па
страх
и
трепет
!
Разбија
,
отима
и
побегне
.
Већ
се
мати
по
полицији
због
тога
повлачи
,
али
ништа
не
помаже
.
Катарина
је
свог
мужа
Стеву
за
луду
извикала
,
не
би
ли
се
како
тим
помогла
.
Стева
није
био
луд
,
више
пуст
и
бесан
послу
ненавикнут
као
и
Катарина
,
па
док
је
шта
имао
,
није
се
на
њега
тужила
;
сад
он
опет
држи
да
она
њега
баш
мора
хранити
.
Кад
Стева
чује
да
га
жена
за
луду
прогласила
,
онда
тек
поче
рушити
и
отимати
,
шта
више
и
чупати
.
Имао
сам
доброг
пријатеља
ђака
,
Милана
Наранџића
.
Велики
је
ђаво
тај
Наранџић
.
Ја
сам
одлазио
у
кућу
код
Катарине
као
сродник
и
ђак
,
и
тако
би
са
Емилијом
којешта
преклапао
.
Рекао
бих
јој
како
је
хвале
да
је
лепа
,
како
кавалери
на
њен
прозор
гледају
,
и
подобна
,
што
је
њој
мило
било
.
Много
пута
био
сам
им
на
руци
кад
је
Стева
шкандале
правио
,
и
не
једаред
сам
га
умирио
.
До
душе
,
те
њихове
комендије
и
тужбе
нису
ми
по
вољи
биле
.
И
Наранџић
је
са
мном
к
њима
долазио
.
Увек
је
нешто
с
матером
шушкао
,
био
је
мало
муфлиз
.
Дође
к
мени
,
баш
је
био
четвртак
,
реграција
.
Дође
и
Стева
;
баш
га
Наранџић
код
мене
и
тражио
.
И
зове
Стеву
напоље
,
и
нешто
с
њим
шушка
.
Врате
се
,
Стева
им
рече
збогом
и
оде
.
Наранџића
лице
развлачи
се
подсмешљиво
,
а
ништа
не
говори
.
Зове
ме
да
идемо
после
подне
у
Кајзербад
,
и
каже
ми
да
се
нећу
кајати
ако
пођем
:
нешто
особито
ћу
видети
,
но
таји
шта
.
Красан
летњи
дан
;
дам
реч
да
ћу
ићи
.
После
подне
у
три
сахата
састанемо
се
и
на
пароброду
одемо
у
Кајзербад
.
Дођемо
у
кавану
,
станемо
биљарити
се
и
пити
пиво
.
Није
по
сата
трајало
,
а
Стева
дође
.
Зачудим
се
откуд
он
ту
.
Наранџић
понуди
га
пивом
.
Стева
пије
чашу
,
две
,
кад
Наранџић
после
свршене
партије
шушне
да
га
мало
почекам
,
сад
ће
се
он
вратити
.
Добро
,
да
Стеви
знак
и
оду
.
Ја
их
чекам
,
али
богме
прође
и
сахат
док
се
Наранџић
врати
,
и
то
без
Стеве
,
и
питам
шта
је
са
Стевом
радио
тако
дуго
,
и
где
је
он
.
Наранџић
исприча
шта
је
са
Стевом
било
.
Што
је
с
њим
учињено
,
учињено
је
по
договору
склопљеном
између
Наранџића
и
Стевине
жене
Катарине
.
Наранџић
је
Стеву
домамио
у
Кајзербад
на
пиво
,
и
обрекао
му
да
ће
га
водити
у
болницу
отаца
„
мизерикордијанаца
“
близу
Кајзербада
;
они
требају
једног
рачуновођа
,
имаће
„
кост
“
и
плату
.
Већ
се
са
патром
управитељем
о
томе
разговарао
,
и
сад
га
већ
чека
.
Стева
радостан
брза
кораке
,
свети
се
жени
;
само
да
му
Бог
помогне
,
даће
он
њој
ветра
.
Дођу
до
врата
управитељевих
,
клопне
Наранџић
;
одзове
се
,
код
куће
је
.
Уђу
.
Патер
директор
седи
на
дивану
,
поглед
му
ишчекивајући
,
понуди
госте
сести
после
преставке
.
Стева
прави
„
дубочајше
“
комплименте
.
Седну
.
Почну
се
разговарати
о
рачуноводству
,
како
је
један
за
ту
ствар
потребан
.
Стева
радосно
каже
да
је
добар
рачунџија
;
приповеда
колико
је
он
имао
имања
,
и
срећно
израчунао
.
Управитељ
намигне
на
Наранџића
,
овај
устане
,
каже
Стеви
да
се
са
директором
разговара
док
се
он
не
врати
,
и
оде
.
Директор
разговара
се
са
Стевом
,
једнако
га
мери
,
и
препоручи
му
мало
стрпљења
:
мора
ићи
напоље
,
нешто
је
заборавио
.
Директор
изиђе
,
а
Стева
остаде
сам
;
но
није
трајало
неколико
минута
,
али
дође
један
мизерикордијанац
,
са
два
јака
момка
,
и
јави
Стеви
да
мора
њему
следовати
,
да
је
болестан
и
мора
се
лечити
.
Стева
протестује
да
он
није
болестан
,
нити
је
дошао
тамо
да
се
лечи
,
и
хоће
напоље
,
али
му
не
даду
како
он
хоће
,
него
га
ухвате
испод
руке
да
га
воде
у
његову
ћелију
,
где
је
унапред
све
преправљено
.
Он
се
отима
,
али
бадава
Савладају
га
;
виче
као
бесан
.
Помаже
и
патер
,
те
га
силом
одвуку
у
његову
ћелију
и
затворе
га
.
Он
је
у
протоколу
већ
записан
као
под
сумњом
да
је
„
луд
“
,
и
метаће
га
на
пробу
свакојако
је
ли
баш
доиста
луд
.
Тај
је
план
Катарина
сковала
,
а
Наранџић
извршио
.
Стева
је
сад
под
затвором
,
а
Катарина
мирна
;
плаћаће
онде
месечно
за
њега
.
Катарина
је
сада
до
душе
мирна
,
али
с
тим
није
престала
њена
нужда
.
Мора
за
Стеву
месечно
плаћати
,
а
помоћи
ни
откуд
.
Тек
једва
могу
да
живе
:
залаже
једнако
ствари
да
сиротињу
покрије
.
Треба
Емилији
новац
за
позориште
;
не
може
се
.
Још
мало
па
ће
настати
очајно
стање
.
И
што
је
најгоре
,
у
јавном
мнењу
,
познате
публике
на
правди
страдају
.
Почну
већ
не
најлепше
примедбе
о
њима
правити
.
Знало
се
да
су
од
чике
остављени
,
па
онда
Стевине
шкандале
,
вуцарање
по
полицији
,
па
опет
укућани
знаду
да
носи
ствари
у
заложну
кућу
—
а
шта
неће
укућани
дознати
?
—
а
овамо
ради
би
били
неко
господство
да
проводе
.
Публика
је
сасвим
друго
шта
о
њима
држала
него
што
Катарина
мисли
,
ма
да
и
неправо
.
И
тешко
оном
о
коме
се
у
публици
рђаво
мнење
поведе
,
па
ма
и
неправедно
.
Пред
кућом
кавалери
различите
феле
шетају
се
,
све
на
прозор
гледају
,
но
до
душе
још
није
никог
у
кућу
пуштала
.
Мати
је
хтела
да
уда
Емилију
за
каквог
богаташа
,
па
покрај
ње
да
живи
,
—
ето
то
је
био
њен
план
.
Но
ствар
се
сасвим
друкчије
развија
.
Емилија
не
сме
сама
да
иде
улицом
од
насртљивих
пратилаца
.
Сваком
пада
у
очи
,
сваки
је
рад
био
знати
чија
је
,
како
живи
.
Кад
су
чули
да
има
чику
који
за
њу
не
брине
,
и
то
јој
шкодило
,
јер
сваки
се
питао
како
може
бити
да
богат
чика
,
без
деце
,
па
да
за
таквог
анђела
не
брине
.
Пролазе
покрај
ње
,
завиркују
јој
у
лице
,
нуде
је
да
је
до
куће
прате
.
То
је
за
њу
понижавање
Већ
пре
тога
су
јој
писма
у
свакојакој
форми
слали
,
но
она
све
то
преда
матери
,
а
мати
после
заљубљенике
одбија
;
али
сад
писмима
нема
краја
,
и
гдекоја
су
писана
продрзљивим
тоном
.
Срећнија
би
била
да
није
лепа
,
бар
би
могла
радити
у
миру
и
без
зазора
;
и
већ
наново
раду
се
навикла
.
Глава
трговачке
фирме
откуда
су
свилу
доносили
био
је
ожењен
човек
,
врло
богат
.
Његова
је
госпођа
Емилију
познавала
,
и
ова
јој
се
врло
допадала
.
И
трговцу
се
врло
допала
;
а
особито
уверен
је
био
о
Емилијиној
ваљаности
.
Договори
се
са
госпођом
да
Емилију
од
матере
заиште
да
је
честито
издржавају
,
да
јој
добро
плате
,
а
да
буде
госпи
побочна
господична
.
Трговац
посети
матер
и
саопшти
јој
ту
намеру
.
Мати
нађе
се
увређена
.
Како
би
она
Емилију
дала
у
службу
;
то
је
на
форму
службе
!
Стара
сујета
још
је
у
њој
тињала
.
Већ
само
то
што
је
држе
за
такву
сироту
,
већ
је
за
њу
увреда
.
Већ
је
пре
тога
једна
бароница
удова
затражила
,
па
је
упорно
одбила
.
Трговац
нашао
се
увређен
,
и
вратио
зајам
:
отказао
,
укинуо
јој
сваки
посао
,
не
да
јој
више
свилу
мотати
.
То
је
пораз
по
читаву
породицу
.
Емилија
,
којој
је
тешко
било
научити
се
радити
,
кад
се
већ
навикла
,
сад
јој
одузеше
посао
,
једину
котву
непорочног
жића
.
Већ
година
дана
од
како
је
Петар
умро
,
требало
би
црнину
скинути
—
нема
се
откуда
,
мора
и
даље
црну
хаљину
носити
.
И
то
је
најмање
:
шта
зна
свет
кад
је
Петар
умро
,
ко
води
о
томе
рачун
!
Настало
је
веће
зло
,
не
може
се
редовно
ни
свакидашњи
ручак
набавити
.
Удата
кћи
Катарина
нешто
додаје
,
али
не
може
ни
она
целу
кућу
издржавати
а
да
се
мужу
не
замери
.
Већ
и
по
собама
сиротиња
у
очи
пада
:
собе
много
празније
,
што
шта
је
продато
и
позаложено
.
Несрећна
Емилија
,
кратка
јој
слава
девовања
!
Па
што
је
најтеже
,
неправедан
свет
баца
љагу
на
Емилију
,
а
она
је
још
и
сад
дивна
,
невина
девојка
.
Сад
се
мати
сећа
Емилијиних
просилаца
,
поручује
,
иде
сама
к
њима
па
нуди
Емилију
—
неће
ни
један
да
зна
за
њу
.
Још
је
тим
већма
на
глас
извикала
.
Држали
су
је
да
је
црвом
подгрижена
ружа
,
а
она
је
још
пролетња
љубичица
.
Мати
је
нуди
и
бароници
коју
је
одбила
;
ни
бароница
неће
да
зна
за
њу
.
Гроф
Алмозин
већ
има
две
године
како
Емилију
иште
од
матере
да
је
пусти
с
њим
на
његово
добро
,
код
његове
госпође
грофице
,
па
нек
се
мати
за
њу
не
брине
;
шта
више
,
и
матери
ће
бити
поможено
.
Он
је
видео
Емилију
на
балу
,
и
од
то
доба
дао
се
обавестити
тачно
о
стању
њиховом
,
и
знао
је
за
сваку
већу
и
мању
промену
код
њих
.
Но
мати
му
одговорила
да
Емилија
чека
на
добру
партију
да
се
уда
:
просилаца
има
доста
.
Гроф
Алмозин
јој
поручио
,
кад
је
тако
,
нека
буде
срећна
,
што
јој
од
срца
жели
,
али
кад
би
кадгод
дошло
до
тога
да
мати
какве
помоћи
потребује
,
на
њега
се
у
свако
доба
може
ослонити
.
И
после
тога
је
гроф
увек
распитивао
о
њиховом
стању
.
Гроф
је
био
тако
око
педесет
година
стар
,
повисок
,
пур
санг
аристократ
,
углађен
,
доста
изображен
,
врло
озбиљан
,
и
фриволност
не
би
му
читао
на
лицу
,
тако
је
скривена
.
Тек
они
ће
је
познати
који
су
с
њим
у
чешћем
додиру
.
Има
фину
изображену
госпу
и
петоро
деце
,
међу
њима
једну
удату
кћер
и
једну
неудату
,
тако
Емилијиног
доба
.
Био
је
„
зјело
“
богат
,
имао
је
три
велика
спахилука
.
Већ
је
до
крајности
доспело
,
нужда
неисказана
;
мора
се
на
лево
или
на
десно
.
Све
се
већ
позалагало
и
продало
,
настаје
глад
.
Емилија
већ
одавна
оплакује
судбу
,
али
ништа
не
помаже
.
Дођу
опет
на
ту
мисао
да
се
Емилија
понуди
чики
,
па
макар
сама
онде
остала
:
мати
ће
се
већ
после
којекако
онамо
увући
.
Бадава
,
мати
мора
покрај
ње
живети
.
У
тој
великој
нужди
дође
к
њима
„
модистка
“
Марија
Ломбарди
,
иште
Емилију
к
себи
,
допада
јој
се
,
срце
јој
остало
на
девојци
,
дичила
би
јој
дућан
.
Мати
не
да
.
Ломбардиница
замоли
матер
да
допусти
Емилију
намалати
за
„
цимер
“
изложбу
код
дућанских
врата
,
даће
јој
за
то
десет
форината
.
Мати
на
то
пристане
,
и
тако
дође
молер
,
намолује
Емилију
,
и
тако
буде
она
изметнута
пред
Ломбардинце
дућаном
под
насловом
:
„
Zur
schönen
Braut
“
.
Хајд
нека
,
неколико
дана
су
животарили
с
тим
,
али
и
то
нестане
.
Емилија
оде
чики
,
клекне
пред
њим
,
и
моли
да
се
смилује
на
њих
.
Чика
је
одбије
хладнокрвно
,
и
каже
да
иде
откуд
је
дошла
,
да
он
с
њима
нема
ништа
.
Остави
је
клечећи
,
он
оде
у
другу
собу
.
Још
изиђе
и
стрина
,
па
је
мрким
погледом
оправи
.
Емилија
,
сирота
,
плачући
врати
се
кући
.
А
зашто
је
тако
строг
чика
?
Стрина
је
свашта
којешта
чула
о
њима
,
па
је
чики
казала
:
извикани
су
;
а
што
се
Емилије
тиче
,
баш
ништа
није
истина
.
Особито
Емилијине
речи
да
се
смилује
„
на
њих
“
,
то
је
и
сенку
милости
утукло
,
јер
чика
за
матер
не
мари
,
баш
је
мрзи
,
па
кад
моли
за
„
њих
“
,
онда
је
ту
и
мати
.
Па
је
чика
,
тако
паметан
човек
,
заборавио
да
је
и
он
у
својој
младости
тако
исто
страдао
невино
,
да
га
у
својој
рођеној
вароши
за
малог
чиновника
примити
нису
хтели
.
Ха
!
али
се
то
већ
заборавило
.
Ужасан
положај
за
Емилију
и
целу
породицу
.
Шта
ће
сад
радити
?
Да
буде
„
модисткиња
“
,
Емилија
нешто
је
научила
,
а
много
заборавила
,
па
нема
кредита
дућан
да
отвори
,
а
као
проста
„
мамзела
“
да
стане
,
ту
матер
не
може
хранити
,
једва
тек
себе
.
Да
буду
шваље
,
за
то
су
слабе
,
невичне
.
Праље
,
и
то
је
зло
.
Да
држе
дућан
,
нити
новаца
нити
кредита
имају
,
а
после
Петрове
смрти
дућан
су
тек
онако
на
лако
распарчали
.
Још
имаде
две
струке
где
имају
изгледа
.
Зна
се
већ
одавна
њихова
сиротиња
,
а
чувена
је
лепота
Емилије
.
Један
кавеџија
иште
Емилију
„
за
касу
“
,
да
седи
онде
и
купи
новце
.
Имаће
добру
плату
,
а
може
што
и
мати
профитирати
.
Први
у
вароши
посластичар
зове
,
је
у
свој
„
кондиторај
“
.
Врло
добру
плату
даје
,
већу
него
кавеџија
.
Дође
сама
његова
госпођа
,
па
матер
наговара
,
богзна
шта
обриче
како
може
бити
Емилија
срећна
.
Одмах
на
по
године
даје
напред
да
се
уреди
;
мати
је
у
почетку
на
већој
цени
држала
,
али
је
после
попустила
,
и
нагода
је
готова
.
Емилија
се
приклонила
,
нужда
је
притисла
.
Но
мати
је
још
и
то
условље
додала
:
да
Емилија
сваки
дан
увече
у
осам
сахати
мора
кући
доћи
,
мати
,
ће
је
допратити
;
ујутру
пак
у
осам
сахата
опет
онамо
.
За
неколико
дана
хаљине
су
готове
,
скине
црнину
,
и
мати
је
отпрати
у
своје
звање
.
У
„
кондиторају
“
лепа
окретна
госпа
,
окретан
и
углађен
њен
супруг
,
две
девојке
,
фрајле
,
једна
лепша
од
друге
,
сад
је
трећа
Емилија
.
Позната
је
ствар
да
већ
и
по
каванама
„
код
касе
“
мора
бити
каква
лепа
,
бар
угледна
женска
,
али
баш
не
мора
бити
девојка
,
и
сасвим
млада
.
Друкчије
је
то
већ
у
„
кондиторају
“
.
Овде
већ
и
сам
шегрт
мора
као
Ганимед
изгледати
,
сав
сладак
,
да
га
човек
полиже
;
девојке
морају
бити
младе
као
роса
,
лепе
као
еденске
хурије
.
Те
су
после
мамци
за
публику
,
и
господар
и
госпођа
леп
новац
згрћу
.
Те
младе
фрајле
,
као
год
и
по
другим
разним
заводима
где
их
више
имаде
,
мењају
се
,
„
аблезују
“
као
солдати
у
послу
,
али
,
кад
је
већа
налога
,
све
су
ту
.
Ту
сад
долазе
млада
,
старија
и
најстарија
господа
,
пред
ручак
,
пред
вече
и
после
позоришта
.
Споменуто
је
да
је
Емилијин
„
кондиторај
“
био
први
.
Први
кавалери
овамо
долазе
—
haute
creme
од
аристокрације
.
Око
дванаест
сахати
у
подне
долазе
на
мали
доручак
,
јер
ручају
тек
у
пет
сахати
пред
вече
.
Тај
доручак
„
мени
“
кратак
је
доиста
:
вестфалске
шунке
,
мало
посластице
,
шампањско
вино
,
али
опет
толико
стаје
да
би
се
тим
новцем
једна
породица
од
десет
душа
заситити
могла
.
Ту
после
има
разговора
о
коњма
,
опери
,
глумицама
,
дуелу
и
скандалозној
хроници
,
како
је
ова
или
она
одбегла
.
Кад
се
плаћа
,
новце
примају
понајвише
фрајле
;
ако
се
има
натраг
што
вратити
,
не
прима
се
,
остаје
код
фрајле
.
Ту
долази
и
гроф
Алмозин
.
Он
,
као
старији
кавалер
,
не
афектира
као
млађи
,
него
понашање
му
је
озбиљно
,
годинама
сходно
,
и
нико
не
би
рекао
да
у
његовим
грудима
галантне
страсти
тињају
.
Када
дође
,
сви
се
рукују
,
клањају
,
фрајле
комплиментују
учтиво
,
а
он
мајестетично
отпоздрави
.
Углађен
је
што
може
бити
,
свуче
деликатно
рукавице
,
метне
их
на
сто
,
па
иште
„
цогнац
“
или
„
curaçao
“
.
Кад
виде
Емилију
,
зачуди
се
,
али
ништа
не
говори
.
Он
се
није
с
њима
шалио
,
као
млађи
,
али
није
ни
онда
лице
променио
кад
који
млађи
кавалер
што
год
рекне
на
што
се
фрајле
смеју
.
Више
дана
прође
а
он
никад
Емилију
не
ослови
Но
ипак
дао
је
преко
свог
улака
испитати
како
је
Емилија
у
„
кондиторај
“
дошла
.
Сад
већ
зна
како
ствар
стоји
.
Долази
једнако
у
„
кондиторај
“
,
али
ништа
не
да
себи
приметити
.
Млађи
дворишу
,
шале
се
,
а
он
седи
мирно
,
као
лав
у
заседи
.
Једаред
остане
на
послетку
,
сви
најпре
одоше
.
Емилија
сама
с
њиме
.
Да
себи
донети
посластице
.
Емилија
донесе
.
Ухвати
је
за
руку
,
начини
отачаско
лице
,
запита
за
матер
,
поглади
је
по
лицу
,
и
озбиљним
тоном
рече
јој
да
буде
овако
смерна
и
учтива
као
сада
,
он
ће
показати
према
њима
учешћа
—
ако
би
породици
до
каке
нужде
дошло
.
Емилија
се
зарумени
и
захвали
.
Мисли
се
:
како
је
то
фини
господин
,
добротвор
,
а
не
као
други
пириветрови
што
тек
девојке
секирају
.
Емилија
је
његове
речи
добро
утубила
.
Кад
се
млађи
кавалери
с
њом
разговарају
,
све
се
намећу
,
гдекоји
таква
обрицања
чини
што
Емилија
не
верује
,
јер
кад
би
све
то
тако
било
,
изгледало
би
као
земни
рај
.
Емилија
се
мало
по
мало
навикла
том
животу
,
и
већ
је
много
веселија
.
И
мати
је
нешто
умирена
.
Кћер
Марију
дала
кћери
Катарини
,
сад
јој
је
сасвим
лакше
.
Емилију
мајка
свако
јутро
отпрати
,
и
увече
допрати
.
Мати
је
држала
да
је
то
у
реду
,
а
с
тим
је
још
горе
.
Кад
мати
с
њом
иде
,
њен
изазивајући
поглед
,
њено
окретање
,
сад
остраг
,
сад
на
лево
—
бадава
,
није
било
у
складу
.
Представите
себи
само
:
таква
девојка
као
Емилија
,
а
покрај
ње
такав
демон
као
мати
—
шкодило
јој
;
нису
се
могле
бранити
од
пратилаца
.
Но
и
то
још
како
тако
,
али
наиђе
опет
нешто
ново
.
Ја
баш
,
једне
недеље
после
подне
,
код
куће
приправљам
се
да
изиђем
напоље
.
Неко
хукне
у
собу
.
Кога
видим
?
Наш
Стева
Огњан
.
Зачудим
се
.
Не
каже
ни
„
добар
дан
“
,
иде
горе
доле
бесомучно
као
дивља
животиња
,
и
пита
:
„
Где
је
Наранџић
?
“
Каже
:
„
Тај
штрангов
,
само
сад
да
је
ту
,
дао
бих
му
ветра
!
“
Ја
га
мало
утишам
,
и
сад
ми
све
по
реду
исприча
шта
му
се
десило
код
„
мизерикордијанаца
“
и
како
се
ослободио
.
Дакле
,
кад
су
га
онда
у
ћелију
одвукли
,
једнако
је
протестовао
,
но
претише
му
силом
,
па
је
морао
миран
бити
.
Жена
га
,
вели
,
продала
,
пријавила
га
да
је
полудео
,
и
од
власти
је
потајно
добила
дозволу
да
га
може
на
пробу
метати
да
ли
је
заиста
луд
или
не
.
Јести
су
му
мало
давали
,
а
вина
ни
кап
.
Па
онда
,
метали
су
га
под
„
туш
“
и
воду
му
на
главу
сипали
.
На
послетку
почео
је
и
сам
сумњати
да
ли
је
луд
или
није
.
Још
жена
је
за
њега
плаћала
.
Данас
је
изиграо
стражара
и
срећно
утекао
.
Сад
иде
да
је
тражи
,
да
убије
бештију
;
није
је
могао
наћи
,
променила
је
квартир
.
Сав
труд
положим
да
га
мало
утишам
.
Водио
сам
га
којекуд
,
а
приповедао
сам
му
каква
је
промена
у
кући
,
да
му
је
Катарина
сасвим
од
сиротиње
срушена
,
да
је
узела
и
нов
квартир
,
једну
собу
и
кухињу
,
и
морао
ми
је
реч
дати
да
ће
миран
бити
,
и
да
се
мане
Наранџића
,
јер
може
од
стране
ђака
грају
навући
.
Чује
то
Катарина
,
и
неколико
дана
сакривала
се
,
али
једанпут
је
опет
ухватио
.
Ту
се
грдише
,
и
Катарина
му
да
коју
форинту
да
се
уклони
.
Стева
је
посетио
и
своје
мале
кавеџије
све
редом
,
и
испричао
им
шта
се
с
њиме
десило
.
Доста
му
се
насмејали
.
Стева
је
отишао
и
у
„
кондиторај
“
,
да
види
шта
му
Емилија
ради
.
Моли
га
да
иде
напоље
,
да
ту
сами
кавалери
долазе
,
и
мора
га
митити
да
оде
.
Но
зато
опет
долази
.
Господару
је
то
несносно
,
па
га
да
избацити
.
Он
у
пркос
врати
се
,
па
поразбија
све
прозоре
.
Зато
је
био
један
дан
затворен
.
Кавалери
нису
то
добро
примили
,
а
на
сиротој
Емилији
морало
се
и
то
излити
.
Једни
је
сажаљевају
,
други
је
багателишу
због
тога
.
Који
је
сажаљевају
,
нуде
је
да
остави
службу
,
и
да
ће
се
они
за
њу
бринути
.
Господар
јави
Емилији
да
укроте
оца
,
јер
ако
још
једанпут
дође
,
мора
јој
отказати
,
јер
му
гости
неће
више
долазити
.
Стева
сад
дође
до
неколико
форинти
,
па
се
јако
напије
,
и
сутра
дан
,
на
мамурлук
,
баш
пред
подне
,
дође
у
кондиторај
кад
су
ту
гости
.
Седне
и
он
и
заиште
ликера
;
Емилија
му
не
да
,
моли
га
да
иде
:
неће
,
хоће
за
свој
новац
да
пије
.
Кавалери
мумлају
,
фрајле
зову
господара
,
овај
шегрта
,
па
да
га
избаце
;
но
посластичари
нису
били
тако
јаки
људи
,
Стева
се
не
да
,
руши
флаше
,
компоте
и
све
редом
,
док
не
дође
хаускнехт
,
па
га
тако
избаце
и
затворе
.
Господар
је
био
сав
подеран
и
изгребан
;
још
на
свету
ни
у
каквом
кондиторају
таква
вашара
није
било
.
Опасност
је
да
ће
гости
изостати
,
није
иначе
.
Емилији
се
откаже
и
већ
сутра
дан
не
сме
доћи
.
Плач
и
ридање
.
Опет
се
продаје
и
залаже
.
Господар
од
куће
суров
је
човек
.
Док
је
Емилија
у
кондиторају
била
,
морала
је
много
пута
и
врло
доцне
с
матером
кући
долазити
,
а
особито
кад
је
недеља
или
какав
светац
.
Капија
код
куће
већ
је
затворена
,
газда
кључа
не
да
,
сам
отвара
капију
.
-
Већ
више
пута
им
казао
да
доцне
не
долазе
,
јер
неће
им
капију
отворити
.
Сад
су
већ
и
за
стан
нешто
дужни
.
Газда
им
прети
да
ће
их
избацити
.
Нужда
највећа
.
Падну
на
памет
Катарини
речи
грофа
Алмозина
,
да
се
у
свако
доба
ослонити
може
.
Спомене
то
Емилији
,
она
мало
одбија
,
али
види
се
да
није
у
однијекању
тврда
.
И
њој
су
пале
речи
грофове
на
памет
.
Још
и
сад
са
друге
стране
долазе
писма
и
понуде
.
Ни
Одисеја
Пенелопе
није
имала
толико
наметљивих
просилаца
.
Ходају
једнако
пред
кућом
,
гдекоји
пређе
већ
и
праг
,
и
питају
да
ли
би
се
као
шваље
посла
латиле
,
али
то
је
само
„
фент
“
.
Мати
је
отишла
једно
вече
код
једне
пријатељице
на
разговор
,
управо
да
скупа
Емилију
обрлате
.
Још
им
сасвим
није
испало
за
руком
Мало
су
се
задоцниле
;
дођу
кући
,
затворена
капија
;
стану
лупати
,
газда
отвори
,
почне
их
грдити
што
су
тако
доцкан
дошле
,
и
прешије
им
имена
која
нису
заслужиле
,
баш
Емилија
није
заслужила
.
Мати
,
увређена
,
опоро
му
одговори
,
а
сурови
човек
стане
матер
тући
.
Емилија
да
помогне
,
а
он
и
њу
прочупа
:
обавио
курјук
њен
око
руке
,
заошијао
и
бацио
о
земљу
.
Вриска
и
јаук
,
једва
их
комшије
одбране
.
Сутра
дан
туже
се
у
полицији
против
газде
.
Шта
ће
сироте
у
полицију
против
газде
,
„
хаусхера
“
,
израдити
?
Ништа
.
Газда
од
куће
извињава
се
да
су
мати
и
кћи
флангираче
,
не
може
се
бранити
од
њихових
„
пасажера
“
,
ноћу
долазе
кући
као
блуднице
.
Мати
хоће
да
тужи
даље
,
у
суд
;
имају
потпуно
право
;
не
да
Емилија
од
стида
,
зна
унапред
да
,
тако
остављене
,
свуд
ће
изгубити
,
на
правди
страдати
морају
.
Не
треба
више
Емилију
наговарати
.
Сама
се
матери
исповеди
да
је
готова
ићи
грофу
и
грофици
.
Неће
више
да
се
тако
пати
,
и
да
је
сваки
гази
.
Мати
је
утешена
.
Одмах
оде
тој
пријатељици
,
јави
ствар
;
одмах
се
то
лети
овамо
онамо
до
грофа
Алмозина
.
Дође
и
мати
до
грофа
,
пријатељица
је
тамо
одвела
.
Гроф
је
лепо
прими
,
нагоду
учврсте
као
што
треба
,
добије
знамениту
своту
новаца
„
на
еквипирање
Емилије
“
,
и
за
осам
дана
ићи
ће
Емилија
на
добро
грофа
и
грофице
.
Још
онај
дан
мати
и
Емилија
изиђу
из
стана
и
преместе
се
на
друго
место
Сад
мати
купује
силне
ствари
,
хаљине
за
себе
и
за
Емилију
.
Женске
,
шваље
,
модисте
једнако
се
врзу
,
као
да
дарове
спремају
,
као
да
ће
се
Емилија
удати
.
Прођу
и
осам
дана
;
све
је
спремно
.
Да
се
грофу
на
знање
;
сад
дође
грофов
ћирица
,
па
у
једна
кола
натовари
Емилијине
ствари
,
јави
да
ће
сам
гроф
сутра
ујутру
к
њима
доћи
,
и
одвезе
се
,
са
кочијашем
и
багажијом
Баш
су
грофска
кола
била
.
Још
навече
да
мати
једну
малу
вечеру
,
за
пријатељице
.
Све
честитају
срећу
Емилији
.
Емилија
већ
еквипирата
,
дарови
однесени
,
тако
изгледа
као
каква
млада
коју
ће
сутра
водити
,
а
пријатељице
као
сватови
.
Кад
Емилија
оде
,
могу
оне
саме
отпевати
:
„
Одби
се
бисер
грана
од
јоргована
“
.
Емилија
је
нешто
смутна
,
брижљива
,
збуњена
,
не
може
одмах
да
заспи
:
није
шала
,
још
данас
је
ту
,
а
сутра
—
у
стран
непознат
завичај
,
без
правог
животног
наслона
за
девојку
.
Ујутру
у
осам
сахати
ту
је
гроф
сам
са
фијакером
.
Уђе
у
собу
,
поклони
се
,
јави
да
је
готов
,
и
Емилија
,
сасвим
спремна
,
последњи
се
пут
јако
зарумени
,
пољуби
се
с
матером
,
узме
је
гроф
испод
руке
,
матер
узме
за
руку
и
рече
јој
:
„
Збогом
,
до
виђења
“
,
па
изиђу
,
седну
у
фијакер
и
отпутују
.
Мати
није
ништа
била
невесела
;
тако
је
задовољно
изгледала
,
као
да
је
цел
своју
постигла
.
Неко
време
сакрива
се
од
Стеве
.
Стева
их
тражи
,
но
не
може
да
их
нађе
;
до
две
недеље
оде
и
мати
Емилији
у
походе
.
Стевина
кћи
Катарина
смилује
се
на
оца
,
па
приклони
мужа
да
Стеву
к
себи
узме
,
—
на
пробу
.
Тако
се
та
породица
за
време
утишала
.
XВ
.
Време
пролази
,
прођоше
и
робијашке
године
Васи
Решпекту
.
Пуних
дванаест
година
!
Доста
се
напатио
.
Аница
му
је
непрестано
била
верна
друга
.
Како
се
ослободи
,
а
он
иде
чика
Јоси
,
каже
му
да
је
невино
страдао
.
Овај
га
озбиљно
,
као
каквог
слугу
прими
,
на
његову
споменуту
невиност
ништа
не
примећује
,
извади
сто
форината
и
поклони
му
.
Васа
прими
и
захвали
се
,
и
замоли
га
да
га
препоручи
у
какву
службу
,
па
кад
добије
своје
наслеђе
,
вели
,
узеће
Аницу
,
која
га
верно
служила
,
и
паметно
ће
живети
.
Чика
га
мрко
погледи
,
каже
му
:
за
годину
дана
,
ако
се
добро
узвлада
,
наћи
ће
му
службу
,
па
збогом
,
оде
у
другу
собу
.
Чики
се
није
допадало
што
је
Аницу
споменуо
,
шта
више
још
,
доцније
и
то
му
отпоручи
да
после
једногодишњег
доброг
владања
тек
ће
онда
добити
службу
ако
се
Анице
махне
.
Он
ће
га
оженити
,
а
Васа
и
онако
има
наслеђа
,
па
ће
му
толико
лакше
ићи
.
Васа
се
најпре
одене
,
па
онда
са
Аницом
оде
у
своју
рођену
варош
.
Аница
га
прати
као
сателит
,
и
пратиће
га
док
је
жив
.
Дође
кући
,
чини
му
се
као
да
је
у
каквом
страном
месту
.
Радо
га
слушају
кад
приповеда
о
своме
страдању
,
али
ипак
су
зазирали
од
њега
,
нису
га
хтели
ни
у
кућу
примати
,
него
су
се
с
њим
у
кавани
састајали
где
се
са
Аницом
и
настанио
.
Није
се
на
њему
ништа
познавало
да
је
дванаест
година
био
на
робији
.
Сасвим
раван
и
прав
човек
,
није
имао
угнуте
прси
или
бангаве
ноге
,
што
се
обично
код
ислужених
робијаша
примећује
.
Главу
горе
држи
,
бркови
хусарски
заковрчени
,
глава
му
прави
при
погледу
и
говору
једнако
„
халб
рецхтс
“
и
„
халб
линкс
“
,
-
што
је
онда
још
регула
била
код
војника
,
па
некако
је
дивље
изгледао
.
Деца
су
бежала
од
њега
кад
су
га
видела
.
„
Ето
Васе
Решпекта
што
је
био
на
робији
,
бегајте
!
“
И
он
је
то
из
далека
слушао
,
и
није
га
ништа
узнемиравало
.
Његово
наслеђе
износи
осам
хиљада
форината
,
ни
више
ни
мање
.
Новци
су
у
сиротињској
каси
под
интересом
,
а
рукује
њима
сиротињски
отац
.
Васа
иште
своје
наслеђе
.
Кажу
му
да
су
обвезнице
ту
,
али
мора
се
на
пола
године
отказати
,
мора
чекати
.
Задужује
се
,
мора
узимати
на
зајам
сто
на
сто
.
Прође
и
пола
године
,
а
новце
опет
не
добија
.
Сиротињски
је
отац
у
договору
са
једним
најсилнијим
чланом
у
магистрату
да
ствар
дотле
одуговлаче
док
се
Решпекту
једанпут
не
досади
и
њима
наслеђе
у
по
цене
не
уступи
.
Решпект
једнако
иде
им
на
ноге
,
моли
,
на
послетку
и
прети
.
Ови
га
на
неизвесно
време
одбијају
,
а
сиротињски
отац
у
четири
му
ока
изјави
да
,
ако
хоће
одмах
новце
,
а
он
ће
му
дати
одмах
четири
хиљаде
место
осам
,
а
да
му
уступи
.
На
то
се
Решпект
разјари
,
у
мало
није
га
за
гушу
ухватио
,
и
каже
им
да
му
све
исплатити
морају
.
Једно
пре
подне
у
магистрату
држаху
седницу
.
Решпект
баш
види
сиротињског
оца
када
оде
у
седницу
,
има
онде
посла
Решпект
оде
за
њим
.
Седница
се
започне
.
Решпект
уђе
у
седницу
.
Сви
се
убезекнуше
.
Решпект
је
добро
знао
који
се
сенатор
држи
са
сиротињским
оцем
.
Ужасно
на
њега
погледи
и
громким
гласом
запита
:
хоће
ли
он
већ
једанпут
своје
новце
добити
.
Председник
наложи
му
да
одмах
изиђе
,
јер
ту
он
нема
сад
посла
.
Но
Решпект
неће
напоље
,
већ
стане
сав
магистрат
грдити
;
председник
звони
,
дође
пандур
,
коме
председник
заповеди
да
Решпекта
напоље
изведе
.
Решпект
извуче
нож
из
потаје
,
па
тек
што
га
покаже
,
пандур
не
сме
к
њему
.
Сенатори
сад
од
страха
начине
ларму
,
али
Решпект
поче
их
около
зеленог
стола
ножем
вијати
,
особито
оног
мрског
му
,
и
за
тили
час
сви
побегну
,
и
вичу
на
убицу
.
Дотрче
и
пандури
,
но
не
сме
ни
један
к
њему
,
и
тако
с
ножем
у
руци
дође
у
свој
стан
,
закључа
врата
,
мете
преда
се
пиштољ
и
нож
,
и
чека
хоће
ли
ко
по
њега
доћи
.
И
доиста
дошли
су
,
али
кад
им
покаже
пиштољ
и
нож
,
и
каже
да
ће
сам
на
све
јуришати
,
не
усуди
се
нико
.
Неким
посредовањем
ствар
се
уталожи
,
а
и
сам
сенатор
и
сиротињски
отац
кривим
се
осећају
,
па
воле
да
се
та
ствар
мало
утиша
,
но
ипак
,
да
га
застраше
,
даду
му
казати
да
ће
они
с
њиме
криминално
поступити
.
Но
ипак
сиротињски
отац
нуди
га
нагодом
.
Решпекту
се
већ
све
досадило
,
па
се
једанпут
реши
и
погоди
да
му
сиротињски
отац
исплати
одмах
шест
хиљада
место
осам
,
а
да
му
уступи
.
Тако
и
би
.
Решпект
задовољан
да
се
један
пут
магистрата
курталише
,
а
магистрат
опет
њега
.
Решпект
са
Аницом
оде
у
Пешту
да
тражи
службу
.
Нема
среће
.
Једно
,
није
ништа
изучио
;
али
ипак
,
покрај
кауције
могао
би
какву
службу
добити
.
Али
и
где
му
обрекну
,
пропадне
,
јер
дочују
да
је
био
на
робији
—
то
је
најгора
кондуита
—
па
је
пропао
.
Шта
зна
радити
?
Јако
се
огорчи
на
цео
свет
,
па
и
на
самог
себе
.
За
економију
није
био
.
Кад
га
нико
није
заједао
,
у
мирном
расположењу
,
био
је
у
пићу
умерен
,
али
у
јарости
опасан
.
А
тај
Васа
Решпект
,
кога
се
многи
бојали
,
није
никог
дирао
док
ко
у
њега
не
дирне
.
У
очајању
и
пропио
се
,
и
одао
се
картама
.
У
оно
доба
„
Зрињи
“
,
чувена
ноћна
кавана
,
била
је
у
цвету
.
Није
се
ноћу
затварала
,
није
се
већ
ни
могла
затворити
,
врата
су
тако
забрекла
.
Има
више
карташких
банда
,
козака
,
који
на
леп
намаме
неуке
,
особито
стране
„
масажере
“
,
сеоске
натароше
,
кнезове
и
вашарџије
.
Васа
је
радо
играо
„
рулете
“
и
карте
:
„
фарао
“
,
„
фарбл
“
,
„
колберцвелфе
“
,
али
тек
најрадије
„
фарао
“
.
Знао
је
добро
играти
,
али
је
био
жустар
,
страстан
;
„
козаци
“
читали
су
му
на
лицу
какве
има
карте
.
Тако
Решпект
игра
кад
на
„
рулети
“
кад
на
„
фарао
“
,
а
кад
и
на
„
фарбл
“
.
Било
је
три
козака
,
једна
банда
,
који
се
увукли
у
игру
,
и
један
другом
„
похљепствује
“
,
„
паклирају
“
,
т
.
ј
,
варају
.
Решпект
у
почетку
добија
—
пусте
га
—
па
онда
губи
,
и
то
више
него
што
је
добио
.
Сад
тек
почне
страсно
играти
,
све
ноћу
,
а
дању
спава
,
само
да
може
ноћу
играти
.
Решпект
,
од
како
је
ослобођен
,
и
мени
је
каткад
долазио
.
Иде
горе
доле
по
соби
,
хуче
,
тужи
се
да
је
већ
две
хиљаде
изгубио
.
Опомињем
га
да
се
не
карта
,
да
су
тамо
у
„
Зрињију
“
сами
козаци
.
Само
да
му
је
повратити
новце
,
вели
,
па
би
одмах
престао
:
мора
вратити
своје
новце
.
Решпект
се
једнако
карта
и
једнако
губи
.
И
Аница
је
јако
забринута
.
И
она
иде
ноћу
у
„
Зрињију
“
да
пази
.
Васа
јој
то
не
забрањује
.
Но
ништа
то
не
помаже
.
Аница
иште
од
њега
новаца
каткад
;
то
она
зато
чини
да
остане
и
за
црне
дане
.
Решпект
мало
по
мало
све
проигра
.
Од
Анице
још
иште
последњи
пут
на
срећу
сто
форината
.
Аница
му
да
,
под
уветом
да
то
последње
буде
.
Тако
и
би
.
Решпект
и
то
проигра
.
Сад
нема
ни
новаца
,
ни
службе
,
ни
заната
.
Дође
к
мени
једно
јутро
и
замоли
ме
да
му
не
одречем
данас
да
и
ја
дођем
код
„
Зрињија
“
,
и
да
ћу
нешто
особито
видети
.
Ја
се
отимам
,
али
он
ми
да
реч
да
се
неће
више
код
„
Зрињија
“
картати
ако
му
ту
љубав
учиним
.
На
то
му
и
ја
дам
реч
да
хоћу
:
рад
бих
био
знати
шта
ће
то
бити
.
И
доиста
,
дође
пред
вече
да
ме
одведе
.
Аница
је
остала
код
куће
.
Сутра
дан
је
имала
бити
жупанска
„
рестаурација
“
,
т
.
ј
.
бираће
поџупане
и
цео
магистрат
.
Ту
је
већ
у
вароши
хиљадама
бирача
,
све
сами
племићи
,
„
немеши
“
.
На
све
стране
циганске
банде
свирају
;
„
кортеши
“
врбовани
,
момци
,
вође
,
свуд
напред
,
из
другог
јата
себи
маме
.
Новац
се
баца
,
вино
не
само
да
се
пије
него
се
и
просипа
.
Све
то
партија
плаћа
.
Да
ће
од
тих
„
кортеша
“
бити
и
код
„
Зрињија
“
,
нема
сумње
.
Мислио
сам
да
ме
Васа
води
да
видим
како
кортешују
,
но
њему
,
као
што
ће
се
ниже
видети
,
није
до
тога
стало
.
Дођемо
у
кавану
.
Ту
су
кортеши
,
цигани
и
козаци
.
Ови
све
мере
кога
ће
на
леп
намамити
.
Међ
њима
су
и
она
тројица
што
су
од
Решпекта
новце
добили
и
са
бандама
поделили
.
Решпект
нађе
ми
место
,
па
ми
да
донети
вечеру
,
а
он
иде
овамо
онамо
међ
кортеше
и
карташе
.
Баш
та
три
козака
играју
са
кортешима
.
Напити
кортеши
,
где
ће
изићи
на
крај
са
козацима
!
Нешто
су
изгубили
,
па
се
опет
дигну
да
им
свирају
,
па
да
врбују
.
Решпект
је
приметио
како
су
козаци
варали
.
Приближи
се
тим
кортешима
,
с
њима
се
упозна
и
стане
пити
и
мађарца
играти
,
онако
право
хусарски
.
Сви
га
заволеше
,
па
га
грле
.
Сад
је
време
да
Решпект
свој
план
произведе
.
Сад
ослови
кортеше
,
покаже
им
прстом
те
козаке
који
су
од
њега
за
осам
месеци
толике
новце
подобијали
,
и
то
фалишном
игром
,
те
изгубио
све
наслеђе
своје
.
Докаже
им
како
су
и
њих
варали
.
Узбуђени
кортеши
хоће
с
места
да
козаке
туку
,
али
Решпект
их
утиша
и
замоли
их
да
му
даду
ту
почаст
да
их
он
сам
сву
тројицу
туче
,
да
се
и
за
себе
и
за
њих
освети
Кортеши
на
то
пристану
да
свирка
престане
,
а
сви
да
ћуте
.
Нешто
ће
се
збити
.
Музика
престаде
,
а
Решпект
приђе
к
тим
трима
козацима
,
покаже
прстом
на
њих
,
и
јаким
гласом
исприча
како
су
му
све
имање
на
картама
фалишно
добили
,
и
од
публике
само
то
моли
да
њима
не
помажу
:
њему
помоћи
не
треба
.
Па
сад
зграби
једног
,
па
удри
;
дође
други
у
помоћ
,
овога
једним
ударцем
сруши
;
тако
исто
и
трећега
.
Док
једног
свали
,
други
се
диже
;
опет
овог
згњечи
,
и
тако
их
је
на
гомили
поштено
истукао
,
а
кад
су
устали
,
онда
опет
кортеши
узели
су
право
да
их
у
својој
форми
,
онако
кортешки
,
са
турским
комплиментом
,
избаце
.
Тако
се
Решпект
освети
.
Кортеши
га
на
рукама
носе
и
ту
последњу
ноћ
добро
се
провеселио
.
И
доиста
је
одржао
реч
,
последњи
пут
је
био
код
„
Зрињија
“
,
нити
се
више
он
ту
картао
.
Но
шта
ће
сад
?
Аничине
новце
неће
за
живот
потрошити
,
ма
шта
од
њега
било
:
задату
јој
реч
хоће
одржати
.
Док
не
дође
до
какве
службе
,
за
време
примиће
се
ма
какве
било
.
Гроф
К
.
потребује
једног
катану
.
То
је
Решпект
начуо
.
Грофова
кућа
где
седи
,
у
граду
је
,
у
Будиму
,
на
најлепшем
месту
:
на
„
парадној
“
пијаци
,
близу
главне
страже
,
„
хауптвохта
“
.
Ту
је
и
чикина
кућа
.
Иде
тамо
да
се
понуди
за
катану
.
Грофове
катане
имају
издржавање
,
добру
плату
и
сребрну
униформу
у
паради
,
и
још
лепе
лаке
хаљине
.
Дође
Решпект
грофу
и
пријави
се
.
Гроф
га
гледи
,
мери
.
У
Решпекта
је
држање
катанско
,
танак
и
вицкаст
,
а
није
ни
стар
,
тек
што
је
напунио
тридесет
година
:
нема
замерке
.
Пита
га
како
се
зове
,
на
које
он
одговори
:
„
Име
ми
је
Васа
,
а
презиме
Огњан
“
.
Пита
га
имаде
ли
рода
;
вели
,
има
,
и
ту
му
је
недалеко
један
,
у
већем
звању
,
чика
Јоса
Огњан
.
Фалио
је
што
је
то
казао
.
Гроф
му
каже
да
дође
трећи
дан
.
Гроф
још
онај
дан
састане
се
са
чика
Јосом
били
су
врло
добро
познати
готово
пријатељи
.
Упита
га
гроф
да
ли
има
каквог
сродника
Васу
Огњана
,
рад
би
био
код
њега
ступити
за
катану
.
Чика
Јоса
му
каже
да
има
,
но
не
препоручује
му
да
га
узме
ако
није
рад
,
смешећи
се
рече
грофу
,
да
буде
бијен
од
Васе
.
Гроф
одмах
одустане
.
Решпект
трећи
дан
,
као
што
је
заказано
,
пријави
се
грофу
.
Гроф
му
накратко
рече
да
га
не
може
примити
,
јер
га
сам
стриц
не
препоручује
,
и
да
он
срамоти
стрица
кад
се
нуди
за
катану
.
Решпект
оде
поражен
.
Дан
два
промишља
шта
ће
да
ради
.
Од
службе
нема
ни
разговора
.
Волео
би
да
је
од
циганског
рода
него
што
такве
родове
има
који
су
само
мост
његовој
несрећи
.
Шта
му
друго
остаје
него
опет
да
оде
у
војнике
.
План
је
већ
готов
.
Решпект
иде
опет
у
хусаре
.
Светује
се
са
Аницом
,
и
она
је
на
све
готова
Већ
је
решено
.
Но
пре
него
што
ће
се
снова
врбовати
,
рад
је
чика
Јоси
да
захвали
на
његовој
доброти
.
Чика
Јосина
је
кућа
близу
главне
страже
.
Чика
Јоса
и
његова
госпођа
били
су
мирни
људи
,
код
њих
ноћу
ни
миш
не
сме
се
чути
.
Решпект
ноћу
у
дванаест
сати
иде
у
град
,
и
дође
пред
чикину
кућу
.
У
џепу
је
понео
камења
,
па
онда
се
баца
њиме
у
чикине
прозоре
.
Све
их
је
полупао
.
Алармира
се
стража
,
јуриш
на
Решпекта
,
и
двоје
га
већ
дочепаше
,
но
он
се
брзо
и
чудно
искобеља
,
побегне
одмах
близу
водено-варошке
капије
и
ту
се
формално
низ
бедеме
спусти
или
скочи
доле
.
Доста
је
то
што
је
тако
избегао
,
и
у
мраку
ни
једно
ђуле
није
га
погодило
.
Он
није
хтео
веће
зло
чики
учинити
,
држао
је
да
му
је
и
то
доста
било
,
а
особито
стрини
,
и
да
су
самртни
страх
ти
мирни
људи
претрпели
.
И
доиста
се
није
варао
.
Чика
три
дана
није
могао
у
звање
ићи
,
тако
су
му
живци
узбуђени
,
а
стрина
је
у
почетку
мислила
да
је
земљотрес
,
и
почела
већ
драгоцене
ствари
скупљати
,
да
с
њима
беже
.
Доиста
фатална
ствар
,
и
чики
,
таквог
синовца
,
а
синовцу
таквог
чику
имати
,
а
сваки
у
својим
мислима
има
право
.
Сад
Решпекту
није
до
чекања
,
јер
ће
га
тражити
,
но
мора
одмах
на
пут
.
Погоди
кола
,
Аница
све
спреми
и
упакује
,
па
за
два
дана
су
у
варошици
Ђ
.
Решпект
зна
у
прсте
штабална
места
.
Кад
је
дошао
,
није
му
ништа
необично
било
.
Узме
једну
собицу
за
себе
и
Аницу
.
Ту
је
обрштарска
дивизија
,
па
се
флегматично
пријави
самом
обрштару
.
Обрштар
га
накратко
пита
шта
је
и
како
му
је
име
,
но
Решпект
прећути
своје
право
презиме
и
назове
се
Васа
Решпект
;
обрштер
се
само
насмеши
на
то
презиме
:
такво
што
није
никад
чуо
.
Није
ни
то
казао
да
је
био
хусар
,
но
каже
да
је
касапски
калфа
.
У
оно
време
особито
нису
много
разбирали
о
презимену
:
могао
се
ко
и
Наполеон
назвати
;
особито
ђаци
кад
тајно
оставе
школу
,
или
их
истерају
,
па
нису
ради
да
их
код
куће
знаду
куд
су
се
дели
,
надевали
су
себи
чудна
имена
.
Решпект
дође
у
„
депо
“
,
у
„
еквитацију
“
,
и
за
кратко
је
време
опет
готов
хусар
.
И
боље
„
то
му
је
већ
урођено
.
Кад
су
га
вежбали
,
он
се
правио
као
да
ништа
не
зна
,
али
ипак
чудили
су
се
како
добро
напредује
,
и
питали
су
га
како
то
њему
све
лако
иде
;
каже
да
је
много
гледао
вежбања
.
При
јахању
опет
казао
је
да
је
од
заната
касапин
,
а
касапи
нису
рђави
јахачи
.
Но
било
је
који
му
нису
веровали
,
него
су
држали
да
је
већ
пре
морао
бити
хусар
,
и
какво
зло
учинио
.
Али
све
се
то
не
испитује
.
Доста
је
то
,
Васа
Решпект
је
већ
по
други
пут
хусар
,
и
то
још
какав
,
да
ће
сви
скоро
осетити
у
регименти
каквог
хусара
имају
,
да
се
с
њим
поносити
могу
.
Одмах
у
почетку
није
било
ни
једног
који
би
га
у
његовој
струци
надмашити
могао
.
За
то
су
га
и
задржали
код
обрштарске
дивизије
.
Аница
ступи
у
службу
за
куварицу
код
обрштарке
док
се
ствари
на
боље
не
преокрену
,
да
не
троши
новац
,
премда
има
толико
сачуваних
новаца
да
би
могла
и
годину
дана
без
службе
комотно
живети
.
Није
трајало
ни
по
године
а
Решпект
је
аванзовао
за
каплара
.
У
дужности
својој
био
је
тачан
,
у
вежбању
врло
искусан
,
јахач
прве
класе
.
У
дресирању
је
коња
ваљан
,
његов
је
коњ
увек
добар
,
па
и
сам
капетан
мења
свога
шарже-коња
са
његовим
.
Ако
је
коњ
тврдоуст
,
има
сплецу
,
то
тек
њему
треба
дати
.
Кад
каквом
халовитом
и
бесном
коњу
нико
не
сме
да
приђе
,
он
га
погледом
победи
,
па
га
онда
пљесне
по
плећима
,
коњ
се
стресе
,
а
не
копа
земљу
ногом
нити
уједа
.
Он
је
волео
свог
коња
,
а
овај
њега
;
живели
су
као
два
брата
.
Једанпут
,
при
дугом
патролирању
по
рђавом
путу
трчећи
,
јако
се
умори
коњ
;
сав
у
води
од
зноја
,
а
штација
још
далеко
.
Коњ
сустане
и
стане
.
Решпекту
није
до
чекања
,
гони
га
даље
.
Коњу
је
већ
много
,
маше
главом
,
па
неће
.
Решпект
се
ражљути
,
па
га
сабљом
пљоштимице
удари
по
врату
;
онда
коњ
пође
.
Кад
су
дошли
на
штацију
,
сиђе
и
преда
коња
момку
да
с
њим
по
реду
чини
.
Кад
се
коњ
одмори
,
а
момак
хоће
да
га
нахрани
,
али
коњ
неће
да
окуси
ни
зоби
ни
сена
,
па
ни
воде
.
Момак
се
поплаши
,
тражи
каплара
да
му
јави
,
јер
иначе
може
зло
бити
,
доћи
ће
под
одговор
.
Решпект
дође
,
загледи
коњу
у
очи
,
коњ
незадовољно
маше
главом
.
Зна
већ
шта
му
фали
,
почне
га
гладити
,
загрли
га
и
пољуби
,
па
га
онда
мало
потапка
.
Сад
га
опет
понуди
сеном
:
једе
;
да
му
зоби
:
једе
;
метне
пред
њега
ћупу
воде
:
пије
.
Дакле
,
шта
је
у
ствари
?
Не
фали
коњу
ништа
,
но
био
је
увређен
што
га
бадава
сабљом
пљоштимице
по
врату
ударио
,
наљутио
се
,
и
сад
се
опет
помирио
;
управо
,
помирили
су
се
.
Дођем
и
ја
у
ту
регименту
.
После
кратког
времена
сам
у
штаб-канцеларији
.
Васа
се
томе
јако
радовао
.
Кад
сам
већ
и
ја
у
овај
ред
и
колосек
дошао
,
распитивао
сам
о
Решпекту
;
сви
су
га
хвалили
,
само
су
казали
да
је
ћудљив
и
жесток
.
До
душе
,
с
њим
се
није
шалити
,
но
то
ништа
не
чини
.
Доћи
ће
„
проприетар
“
,
„
инхабер
“
регименте
.
Биће
региментско
вежбање
.
Ту
су
свакојаке
еволуције
у
ескадронским
и
дивизијским
колонама
,
у
јуришу
.
При
„
швенкунгу
“
,
кад
се
притисну
бутине
и
заштине
сусед
с
коњем
,
многи
и
многи
од
муке
шкрипе
зубима
,
гдекоји
и
у
несвест
пада
,
али
Решпект
не
помиче
се
,
седи
као
изрезан
,
исто
као
пеливан
,
и
јури
.
И
доиста
,
онда
је
лепо
било
Решпекта
видети
.
Могао
га
је
човек
за
изложбу
или
за
хусарски
ремек
намалати
.
И
доиста
,
његов
ескадрон
и
цела
регимента
могла
се
њиме
дичити
,
тако
је
био
на
коњу
на
свом
месту
,
нити
би
ко
помислио
да
је
тај
дванаест
година
робије
издржао
.
Време
би
било
да
постане
„
вахтмајстор
“
,
но
требало
би
да
се
покаже
мало
и
у
канцеларији
,
али
Решпект
не
воли
канцеларију
Он
је
био
од
оне
сорте
војника
који
се
од
тинте
гнушавају
,
а
ни
перо
није
волео
,
нити
му
је
пак
лепо
стајало
кад
је
писао
.
Био
је
нестрпљив
,
али
за
битку
као
да
је
рођен
.
Но
ако
је
баш
и
мрзео
канцеларију
,
за
то
дух
његов
није
био
затупљен
,
нити
је
био
без
талента
;
шта
више
радо
је
читао
,
и
то
сасвим
друге
књиге
него
коморати
.
Треба
знати
да
и
нижи
војници
имају
своју
књижевност
и
књижару
.
Прости
војници
и
унтерофицири
носили
су
са
собом
,
и
у
самом
„
сакумпаку
“
,
мале
броширате
књижице
као
Сигфрида
,
Бруневика
,
Кадар
Иштвана
,
саме
митичне
хероје
.
На
прилику
,
један
од
тих
њихових
хероја
описује
се
да
је
био
тако
леп
да
су
му
на
образима
златне
ружице
цватиле
.
Решпект
је
такве
ствари
читао
и
заборавио
,
но
читао
је
он
сасвим
нешто
друго
.
Истина
,
у
школи
и
у
детињству
није
се
добро
учио
,
јер
није
се
хтео
да
учи
!
Но
ко
је
видео
да
га
отац
да
код
касапа
„
на
кост
“
,
где
има
сваки
дан
занимљивије
ствари
пред
очима
,
као
шегрте
,
калфе
,
хец
керова
,
убијање
волова
!
Но
доцније
и
сам
Решпект
је
признао
да
је
јако
фалио
што
се
није
учио
,
али
да
је
отац
томе
крив
.
Рад
је
био
он
то
накнадити
,
али
је
тешко
ишло
,
особито
као
војнику
и
робијашу
.
Последњих
година
робије
радо
је
читао
.
Аница
је
ишла
по
кућама
и
молила
за
њега
књиге
,
свакојаког
садржаја
,
песме
,
романе
и
све
што
је
српски
написано
било
.
Све
је
то
прочитао
,
јер
су
у
оно
доба
једна
или
две
књиге
српске
на
годину
изашле
.
Радо
би
читао
драму
Владимира
и
Косару
,
и
прочитао
је
више
пута
,
јер
и
сам
је
био
сужан
.
Кад
је
све
то
прочитао
,
читао
је
ма
шта
.
Кад
је
нахранио
у
тамници
свог
миша
,
јер
таквог
је
увек
имао
увежбана
,
кад
се
са
пауком
насиграо
,
и
када
му
све
досади
,
а
он
чита
у
зраку
код
одушке
.
Споменуто
је
како
му
је
последњи
тамничар
добар
био
.
Тај
му
је
додавао
књиге
,
и
то
саме
војене
историје
,
описе
битака
и
стручњачке
војничке
књиге
.
Тамничар
тај
у
свом
веку
служио
је
многе
више
официре
и
ђенерале
,
па
приликом
смрти
,
или
како
тако
,
дошао
је
до
тих
књига
,
па
као
стари
солдат
до
смрти
је
то
радо
читао
.
Тако
Решпект
прочитао
је
десет
пута
књигу
„
Дер
клеине
Криег
вон
Сцхоцлс
“
,
па
и
самог
Клаузевица
,
па
онда
кампање
различитих
ратова
.
Знао
је
више
него
што
би
човек
по
његовој
осорљивој
нарави
помислио
,
али
кад
је
увек
намрштен
па
слабо
говорљив
,
комарата
правог
није
имао
,
није
ни
хтео
имати
,
није
ником
веровао
.
Но
кад
је
био
у
бољем
друштву
који
више
што
знаду
,
ту
би
целу
ноћ
провео
,
разговарао
би
се
а
не
би
задремао
,
па
онда
опет
по
месец
дана
,
да
може
,
не
би
говорио
.
Чује
то
и
обрштар
,
а
да
је
иначе
ваљан
хусар
,
о
томе
се
давно
уверио
,
особито
приликом
региментског
вежбања
.
Ађутант
једнако
га
фали
обрштару
,
јер
га
овај
једаред
баш
изекзамипирао
,
и
рекао
је
да
је
Решпект
од
необичног
калибра
солдат
,
само
да
му
је
нарав
таква
која
се
са
већ
усвојеном
друштвеном
конвениенцијом
не
слаже
,
манир
му
је
опор
,
готово
диваљ
,
али
,
вели
ађутант
,
све
се
то
да
из
главе
истерати
.
Обрштар
хоће
да
га
прави
„
вахмајстором
“
,
но
да
га
најпре
узме
у
канцеларију
.
Заповеди
га
једаред
к
себи
,
ту
је
и
ађутант
,
па
га
почну
егзаминирати
.
Решпекту
није
на
ино
,
мора
,
јер
не
воли
да
га
нагоне
на
што
,
ма
да
је
та
ствар
њему
у
другој
прилици
угодна
.
Почне
га
питати
о
војеним
чланцима
:
то
су
за
њега
„
лапалије
“
;
то
нек
пита
старе
од
две
капитулације
капларе
.
Одговара
добро
,
али
од
беде
.
Но
кад
га
запита
како
би
у
назначеном
положају
разбио
„
каре
“
,
како
би
се
у
сукобу
са
уланима
тукао
,
онда
је
већ
обрштар
видео
да
је
Решпект
већ
изван
„
капларске
“
сфере
,
и
признао
је
да
би
Решпект
у
ратно
доба
,
где
само
срце
,
мозак
и
мишца
решава
,
а
не
аристократија
,
далеко
дотерати
морао
.
Кад
му
Решпект
приповеда
како
је
једна
хусарска
регимента
у
битци
код
Турина
на
јуриш
шанац
освојила
,
како
је
текла
велика
коњичка
битка
код
Вахове
,
где
се
са
обе
стране
по
седам
хиљада
коњаника
туку
,
и
која
је
битка
следећој
липиској
,
или
битци
код
Лајпцига
,
много
припомогла
,
обрштар
тек
зарумени
,
спусти
обрве
,
па
му
да
знак
да
престане
,
и
каже
му
да
је
од
данас
командират
у
канцеларију
.
То
се
Решпекту
није
баш
допало
,
али
мора
.
Сад
Решпект
у
канцеларији
пише
.
Мука
за
њега
!
За
неколико
дана
живот
му
омрзао
.
И
јест
чудноват
завод
једна
региментска
канцеларија
!
Столови
,
столице
,
дивит
и
артија
.
На
зиду
обешени
ликови
„
Три
алијарта
“
,
„
Битка
код
Лајпцига
“
,
„
Битка
код
Кулма
“
,
где
се
види
како
су
Козаци
ухватили
ђенерала
Вандама
.
Но
најзнаменитија
је
слика
на
зиду
стари
„
Шкултети
“
.
Шкултети
је
био
негда
чувен
барјактар
хусарски
,
и
служио
је
73
,
словом
седамдесет
и
три
године
,
на
коњу
.
Сабљу
није
носио
као
обично
припасану
,
него
преко
рамена
обешену
,
en
bandouliére
.
У
хусарској
канцеларији
Шкултети
није
смео
фалити
,
а
добар
хусар
и
у
„
сакумпаку
“
га
носио
.
Био
је
идеал
хусарски
,
а
тако
намалан
као
горе
обележен
.
—
Онде
пише
један
,
онде
други
,
„
бефеле
“
,
„
ферпфлегслисте
“
,
и
богзна
шта
.
Наравно
,
све
се
мора
лепо
писати
,
као
моловано
.
Најпре
се
артија
намести
,
па
онда
ленирисање
.
Прво
писмо
мора
увек
лепо
испасти
,
зато
гдекоји
сасвим
га
лагано
израђује
,
и
ако
добро
не
испадне
,
а
он
поцепа
,
узме
други
табак
,
па
наново
.
Па
онда
напише
десет
реди
,
па
стане
;
пуни
лулу
на
тенане
,
запали
,
па
опет
започне
;
опет
десет
реди
пише
,
па
престане
,
изиђе
напоље
:
у
комшилуку
је
биртија
,
па
онда
на
чашу
„
ројчера
“
,
па
опет
се
врати
и
пише
.
Један
табак
на
дан
,
то
је
доста
,
па
онда
,
кад
је
крај
пре
подне
,
онда
опет
на
„
ројчер
“
или
чашу
ракије
—
порција
се
звала
„
вердуна
“
,
—
па
онда
хајд
’
у
„
менажу
“
или
ручак
.
Па
се
то
сваки
дан
тако
тера
;
то
за
Решпекта
баш
није
било
.
Он
сиромах
мучи
се
,
кане
му
кап
мастила
на
хартију
,
па
не
мисли
се
хоће
ли
полизати
као
што
други
чине
,
него
љутито
поцепа
,
па
наново
.
У
толико
је
брзо
вешт
на
коњу
и
у
вежбању
,
о
колико
је
овде
био
сасвим
неспособан
;
комарати
су
му
се
смејали
,
па
што
год
пакетирати
,
да
Бог
сачува
:
поквариће
десет
табака
,
и
опет
неће
удесити
мора
му
други
начинити
.
Већ
сви
су
његову
неспособност
сазнали
,
а
он
онда
још
љући
кад
му
ко
шта
пребаци
,
па
сваки
час
тражи
прилику
да
иде
на
„
ројчер
“
.
Стари
„
вахтмајстор
“
пребацује
му
да
нема
стрпљења
,
или
,
као
што
би
речма
казали
:
„
Ер
hat
kein
Sitizfleisch
“
.
Бадава
,
у
канцеларији
неће
далеко
дотерати
.
Но
дође
један
афер
који
га
од
канцеларије
ослободи
.
Домаршира
један
ловачки
батаљон
.
Тај
маршира
из
Пеште
у
Беч
.
Два
дана
се
маршира
,
а
трећи
дан
је
одмор
,
то
јест
„
рошток
“
.
Дакле
батаљон
ће
у
Ђ
.
роштоковати
.
У
Ђ
.
,
у
том
штабском
месту
,
добро
вино
роди
.
Јагери
,
Чеси
,
„
Пемаци
“
,
навале
о
роштоку
на
вино
.
Баш
је
било
после
борбе
.
Тај
дан
пред
вече
,
на
пијаци
кафана
,
у
овој
пуно
господе
,
официра
и
кадета
пар
.
Решпект
носи
неки
„
бефел
“
и
тражи
оберлајтнанта
,
који
је
баш
у
кафани
био
.
Уђе
у
кафану
,
и
скоро
изиђе
.
Био
је
у
службеном
послу
,
сабља
му
о
бедрици
.
Кад
изиђе
,
а
он
прође
покрај
једног
лаћмана
ког
су
два
јагера
испод
руке
водили
.
Пасирало
му
нешто
човечно
:
напио
се
.
У
оно
време
коњаници
нису
баш
јако
пешаке
решпектовали
,
па
„
унтерофицир
“
или
кадет
радо
је
мимоишао
регулу
да
пешачког
официра
не
салутира
.
Како
ће
Васа
Решпект
напитог
официра
салутирати
!
Погледа
у
официра
,
па
,
што
је
код
њега
реткост
била
,
баш
сад
насмеши
се
.
Официр
,
ма
напит
,
научен
на
салутирање
,
примети
да
га
Решпект
није
салутирао
,
и
повикне
му
„
халт
“
,
да
салутира
.
Решпект
га
погледи
,
и
одговори
да
он
пијаном
официру
никад
не
салутира
.
Истина
,
Решпект
је
фалио
,
јер
је
на
сваки
начин
дужан
био
салутирати
.
Официр
усијан
,
командира
једног
јагера
.
Један
још
држи
лаћмана
,
а
други
иде
да
заповест
изврши
.
Но
Решпект
,
како
види
да
јагер
к
њему
иде
,
а
он
метне
руку
на
балчак
и
викне
да
се
не
усуди
к
њему
.
Јагер
на
то
извуче
бајонет
и
гледи
на
лаћмана
шта
ће
казати
.
Лаћман
једнако
заповеда
аретовање
Јагер
са
бајонетом
пође
на
Решпекта
;
али
Решпект
већ
је
сабљу
извукао
,
метуо
се
у
позитуру
,
једном
парадом
изпарира
насртљивог
јагера
бајонет
,
и
рани
га
.
То
су
официри
из
каване
видели
,
изиђу
сви
пред
кавану
,
па
не
ствар
да
уталоже
,
но
кад
су
видели
да
је
Решпект
онога
ранио
,
чекају
шта
ће
сад
да
буде
.
На
ларму
дотрче
више
њих
јагера
у
помоћ
.
Кад
то
Решпект
види
,
брзо
повуче
се
натраг
близу
зида
једне
куће
да
му
не
могу
за
леђа
доћи
,
али
не
сасвим
,
да
може
сабљом
слободно
махати
.
Сад
дођу
два
три
хусара
Решпекту
у
помоћ
,
али
јагери
све
куљају
са
свију
страна
.
Шта
је
то
?
У
месту
једна
обрштарска
дивизија
,
против
читавог
баталијона
,
а
они
су
сви
слободни
били
,
а
хусари
на
служби
.
Лаћман
,
ма
напит
,
командира
формално
на
„
збор
“
,
виче
:
„
Напред
,
јуриш
!
“
Решпект
се
јуначки
брани
.
Већ
је
тројицу
ранио
;
бајонет
,
краћи
,
не
може
против
сабље
.
Формална
битка
.
Официри
,
кад
су
видели
како
се
Решпект
брани
,
и
да
напредује
,
на
сваки
његов
јуриш
и
ударац
пљескају
му
.
Знали
су
да
с
њим
јагери
неће
лако
на
крај
изићи
.
Решпект
,
кад
види
и
чује
да
му
се
пљеска
,
још
бешње
насрће
.
Њих
толико
јагера
против
толико
хусара
!
Шкандал
!
Звона
наопако
бију
,
чује
се
звека
.
Лаћман
и
Решпект
командирају
:
„
Parade
,
rechts
,
eins
“
,
„
Doppelte
Parade
,
eins
,
zwei
“
.
Све
команде
измешане
,
испресецане
.
Баш
се
боде
,
сече
.
Дође
један
капетан
јагерски
са
компанијом
у
бојном
реду
,
стане
,
па
их
све
у
полукругу
опколи
и
на
предају
позове
.
Битка
престане
.
Решпект
парламентује
,
неће
да
капитулира
јагерима
.
Каже
:
воли
погинути
него
то
учинити
,
јер
„
плацкоманда
“
је
у
рукама
његовог
обрштара
,
а
јагери
су
само
уз
пут
.
Но
хусарској
патроли
предаће
се
,
али
тек
онда
када
се
предаду
сви
јагери
који
су
се
с
њим
тукли
.
И
Решпект
је
ту
пуно
право
имао
.
И
док
је
он
парламентовао
,
донде
је
већ
ту
била
и
хусарска
патрола
,
па
после
договора
са
јагерским
капетаном
предаду
се
сви
хусарској
патроли
,
и
хусари
и
јагери
.
Решпекта
још
оно
вече
дан
преслушају
и
пусте
.
Чуће
после
шта
ће
бити
.
Решпект
је
мислио
богзна
како
ће
страдати
,
и
био
је
већ
на
свашта
приправан
.
Дође
на
„
рапорт
“
,
и
на
његово
удивљење
добије
само
самцито
48
сата
затвора
зато
што
јагерског
официра
није
салутирао
.
Сви
официри
,
и
сам
обрштар
,
држали
су
да
су
били
јагери
криви
,
највише
лаћман
.
Да
је
Решпект
пешак
,
горе
би
прошао
.
Кад
су
очевидци
обрштару
приповедали
како
се
Решпект
бранио
,
насмеши
се
и
рече
им
да
са
таквим
ескадроном
као
што
је
Решпект
могао
би
се
један
батаљонски
каре
раздерати
.
Официрима
је
врло
мило
било
што
су
јагери
добили
лекцију
,
јер
се
пешаци
увек
фалили
да
се
један
пешак
три
коњаника
не
боји
,
а
ево
шта
учини
шака
хусара
без
коња
против
толиких
јагера
.
Скоро
затим
Решпект
изгуби
се
из
канцеларије
,
јер
увидели
су
да
није
зато
способан
,
а
начине
га
за
„
квавахмајстера
“
.
Идуће
године
већ
није
био
јагерски
лаћман
у
шематизму
:
сигурно
је
отпуштен
.
XВИ
.
Решпект
је
волео
што
се
канцеларије
опростио
.
Много
је
комотније
живео
,
јер
остало
чинило
му
се
као
играчка
,
тако
му
је
све
од
руке
ишло
.
Но
Решпект
радо
се
картао
,
то
му
много
шкодило
,
и
приликом
кад
је
при
новцу
,
играо
је
и
на
веће
новце
.
Ужасна
страст
,
а
несрећан
карташ
.
Једаред
прокартао
је
и
новце
,
све
најнужније
ствари
,
и
да
га
Аница
од
зла
не
ослободи
,
би
зло
прошао
.
Она
му
је
анђео
хранитељ
који
га
од
зла
чува
,
и
,
кад
треба
,
она
га
избави
.
Решпект
је
и
на
лутрију
метао
,
но
ту
није
био
у
штети
,
но
шта
више
много
пута
је
добивао
већу-мању
своту
.
Када
је
на
карти
изгубио
,
радо
се
напио
од
једа
,
па
онда
је
тешко
с
њиме
владати
,
нити
ком
попушта
.
Услед
тога
,
због
упорности
и
одговарања
,
био
је
већ
пре
тога
и
кажњен
,
но
ипак
много
су
му
и
кроз
прсте
гледали
.
Сирота
Аница
,
кад
га
види
,
најсрећнија
је
женска
.
Но
она
је
и
могла
бити
са
Решпектом
задовољна
,
јер
он
другу
женску
ни
погледао
не
би
,
а
иначе
и
женске
су
од
њега
бежале
,
тако
је
увек
намрштен
био
.
Али
зато
је
и
Аница
покрај
Решпекта
доиста
и
имала
свуд
решпекта
,
јер
у
недељу
,
кад
иду
у
шетњу
,
а
Решпект
пребаци
сабљу
и
палицу
од
морске
трске
преко
леве
руке
,
сви
за
њима
гледају
.
А
ни
Решпект
није
био
постидан
због
Анице
,
јер
она
је
била
и
лепа
и
добра
,
а
имала
је
и
новаца
,
што
је
ретко
да
какав
вахтмајстор
наиђе
на
такву
која
све
те
три
врлине
у
себи
има
.
Јер
један
има
сасвим
просту
младу
девојку
за
друга
која
нема
ни
паре
,
а
други
опет
има
матору
куварицу
,
истина
у
шеширу
,
и
плаћа
му
све
у
биртији
,
али
бадава
,
могла
би
му
мати
бити
.
А
кад
Решпект
с
њом
у
биртију
дође
,
онда
имаду
и
шта
видети
,
и
многи
прочашћени
.
Једаред
дође
региментни
„
маршбефел
“
,
мора
у
Пешту
у
логор
:
ту
ће
бити
велики
„
концентрирунг
“
и
маневар
.
Дође
време
,
а
регимента
одмаршира
у
Пешту
на
маневар
.
Већ
је
у
логору
са
својом
региментом
,
у
логорском
одељењу
за
коњанике
.
Ту
је
и
шест
коњаничких
регимената
,
а
пешака
сијасет
.
Кад
је
Васа
поглед
бацио
на
Будим
-град
,
срце
му
се
стегло
,
ма
да
је
био
челична
срца
.
Ту
му
је
дванаест
година
најлепше
младости
закопано
.
У
логору
је
све
весело
.
По
гдекоји
добију
дозволу
да
могу
ићи
у
варош
,
да
мало
разгледају
.
Добије
и
Решпект
дозволу
.
Шета
се
по
Пешти
,
дође
до
Дунава
,
гледи
на
бедеме
градске
,
на
водено-варошку
капију
где
се
последњи
пут
с
бедема
доле
пустио
;
тамо
,
преко
од
те
капије
на
педесет
коракљаја
,
тамо
је
столно-
београдска
капија
,
а
онде
опет
жалосне
казамате
азачке
тамнице
,
где
је
Решпект
тамновао
.
Он
неће
у
Будим
-град
,
да
му
стари
спомени
ране
не
озледе
.
Само
је
у
доњој
српској
вароши
посетио
породицу
касапина
где
је
ђаковао
.
И
доиста
,
лепо
га
примише
,
лепше
него
икада
његова
присна
родбина
.
Фрајла
,
касапина
кћи
,
већ
давно
удата
,
и
велику
породицу
има
;
стари
касапин
здрав
,
а
син
му
,
негдашњи
шегрт
,
мајстор
је
,
и
добро
му
се
води
.
Откако
је
први
пут
постао
солдатом
,
па
чак
од
времена
робије
,
па
преко
тога
до
оног
дана
,
није
имао
једног
дана
да
је
могао
рећи
:
е
,
данас
сам
весео
и
задовољан
Сад
први
пут
налазио
се
као
код
куће
.
Но
немало
зачуди
се
,
обрадује
се
,
кад
дође
онамо
негда
жива
фрајла
са
супругом
,
а
то
није
нико
други
већ
главом
онај
газдин
калфа
који
је
кажњен
и
у
катане
отишао
.
Он
је
ислужио
капитулацију
,
па
је
добио
као
вредан
момак
газдину
кћер
за
жену
,
и
практичног
мајстора
није
то
женирало
да
уда
кћер
за
оног
који
је
тако
кажњен
био
.
Радост
неописана
на
све
стране
.
Тако
лепо
проведе
,
и
растану
се
.
При
концу
још
их
моли
Решпект
да
ником
не
казују
да
је
он
ту
као
вахтмајстор
био
,
јер
би
какав
познат
могао
тај
глас
регименти
донети
да
је
био
дванаест
година
на
робији
,
а
то
би
на
целу
регименту
чудан
утисак
учинило
.
И
доиста
,
што
је
реткост
,
тако
су
поштени
били
сви
да
није
нико
о
томе
никоме
што
говорио
.
Решпект
није
ни
чика
Јосу
походио
;
и
нашто
?
да
опет
како
год
страда
!
Боље
му
је
све
што
је
било
заборавити
.
Али
ипак
код
касапа
питао
је
за
Матилду
,
која
му
је
врат
скрхала
,
и
кад
је
запитао
,
тако
се
зацрвенео
,
очи
му
тако
заблисташе
,
тако
му
се
задављена
јарост
на
лицу
показала
,
да
је
сваки
на
њему
читао
да
би
по
ту
Матилду
зло
било
да
зна
Решпект
где
је
она
.
На
срећу
ни
они
сами
не
знаду
где
је
.
Но
како
да
није
био
Решпект
код
касапина
одмах
како
се
од
робије
опростио
?
Стид
му
је
било
због
робовања
показати
им
се
,
а
тешко
му
је
оправдати
се
.
Но
униформа
срамоту
му
покрила
.
Већ
кад
је
сад
био
код
њих
,
све
је
испричао
,
а
нико
није
веровао
да
је
Решпект
тако
што
учинити
могао
да
дође
на
робију
.
Врати
се
у
Пешту
,
па
онда
опет
у
логор
.
Прошао
је
у
Пешти
покрај
куће
где
је
Матилда
седела
.
А
где
је
седела
?
У
тој
кући
где
је
била
пријатељица
Емилијине
матере
,
а
та
пријатељица
,
која
се
световала
са
матером
кад
је
Емилија
имала
ићи
код
грофа
,
није
нико
други
него
главом
Матилда
.
Како
му
драго
,
завршен
је
маневар
,
и
сад
ће
се
од
разних
трупа
поједини
један
против
другог
продуцирати
.
Има
се
борити
пешак
против
коњаника
појединце
.
Изаћи
ће
један
на
бајонету
врло
увежбан
фелдбабод
пешака
.
Обрштар
заповеди
Решпекту
да
се
он
с
њиме
бори
.
Решпекту
то
баш
није
било
по
вољи
,
али
не
сме
отказати
Решпект
је
већ
готов
.
Ђенералитет
и
силни
виши
и
мањи
официри
гледају
.
Обе
делије
узму
у
прописаној
даљини
„
штелунг
“
.
Решпект
,
кад
је
видео
противника
у
свом
„
штелунгу
“
већ
,
и
оком
добро
измерио
,
одмах
је
знао
с
киме
има
посла
.
Стоји
комотно
као
гладиатор
од
заната
и
чека
.
На
прсима
му
златна
колајна
,
и
још
друге
ситне
декорације
.
Досад
је
још
сваког
коњаника
надмашио
,
и
увек
је
награђен
био
.
Но
знао
је
и
овај
с
ким
посла
има
кад
је
видео
ону
гипкост
,
онај
коњанички
створ
Решпекта
:
канда
је
с
коњем
у
једном
комаду
створен
,
као
центаур
.
Да
се
знак
.
Решпект
неће
направо
с
лица
да
јуриши
,
да
га
скоком
не
изигра
и
коња
му
не
заплаши
,
него
ће
баш
да
„
караколира
“
,
то
је
много
лепше
.
Решпект
почне
на
коњу
караколирати
,
најпре
у
већем
кругу
,
па
онда
у
мањем
.
Но
и
пешак
је
вешт
;
Решпект
оставио
га
на
десно
,
да
му
првом
приликом
ударац
зада
,
но
онај
такођер
караколира
вешто
,
пешке
.
Почне
десном
ногом
,
а
левом
краћим
кораком
десној
следи
,
и
тако
окреће
се
у
мањем
кругу
,
све
„
триплује
“
као
танцмајстор
,
баца
натраг
поглед
на
Решпекта
,
који
му
је
средсреде
његовог
круга
;
круг
буде
све
мањи
,
гледи
да
се
стражњем
боку
коња
домакне
и
бод
учини
,
и
сву
туру
ту
вешто
је
израђивао
.
И
већ
ту
је
тренутак
,
већ
држе
:
пао
је
Решпект
,
али
у
истом
тренутку
Решпект
као
муња
једним
темпом
,
скоком
,
тако
збуни
пешака
,
и
тако
удесно
до
ударца
дође
,
и
тако
у
теснац
га
доведе
,
да
изгуби
и
темпо
,
и
скок
,
и
све
,
нити
му
је
нужно
било
Решпекту
бајонет
испарирати
,
јер
ударац
је
већ
ту
.
Пешак
је
побеђен
.
Сви
повикну
:
„
Браво
!
“
,
особито
коњанички
официри
,
а
обрштар
тек
бркове
глади
,
па
се
смеши
,
обрве
уздиже
Бадава
,
мило
му
је
!
И
доиста
лепо
је
било
све
то
гледати
,
лепше
него
ма
какву
комедију
.
Решпект
је
добио
награду
шест
дуката
,
а
од
свог
обрштара
опет
шест
.
Ту
је
сад
радост
и
весеље
.
Решпект
плаћа
вино
свима
унтерофицирима
своје
регименте
,
и
то
од
својих
новаца
,
а
ниједан
дукат
није
променио
.
Позвао
је
и
противника
свог
,
тог
старог
„
баку
“
,
и
тај
је
дошао
.
Ижљубише
се
као
измирени
душмани
,
и
Решпект
му
плаћао
колико
год
хоће
,
и
још
му
дао
у
поклон
сребрн
сахат
,
десет
форината
вредан
,
са
сребрним
ланцем
заједно
,
а
он
ће
себи
други
купити
.
Доиста
,
Решпектова
победа
није
мала
,
јер
у
таквим
продукцијама
досад
готово
увек
пешак
се
прама
коњанику
одржао
.
Сад
је
већ
крај
логору
.
Решпект
још
је
добио
на
по
дана
допуст
да
може
у
варош
ићи
.
Дође
у
Пешту
,
и
накупује
разне
ситнарије
за
се
и
своју
Аницу
,
као
на
пример
лулу
,
дуванкесу
,
сахат
и
ланац
;
за
Аницу
хаљину
,
мараме
и
прстен
.
Врати
се
у
логор
.
Све
се
преправља
за
сутрашњи
марш
.
Сутра
дан
регимента
одмаршира
,
и
дође
у
свој
стари
стан
.
Решпект
је
опет
у
Ђ
.
на
свом
месту
.
Кад
је
из
логора
измарширао
,
његови
земљаци
разгласили
су
да
су
видели
Решпекта
;
један
каже
да
га
видео
у
Будиму
,
други
у
Пешти
,
трећи
опет
да
су
га
видели
у
логору
,
али
га
нису
смели
ословити
.
Неки
су
се
сумњали
,
неки
опет
веровали
су
,
док
им
није
сву
сумњу
из
главе
избио
онај
сенатор
кога
је
Решпект
у
магистрату
ножем
вијао
,
рекавши
да
то
није
могао
бити
Васа
Решпект
робијаш
,
да
тај
није
већ
ни
жив
,
но
већ
давно
морали
су
га
обесити
.
И
онда
су
веровали
да
је
тако
.
Када
је
Решпект
кући
дошао
,
предао
је
Аници
поклон
и
дванаест
дуката
да
чува
.
Исприповедао
јој
све
како
је
у
логору
био
,
како
је
баку
победио
.
А
чула
је
то
Аница
и
од
других
,
свуд
се
то
приповедало
,
да
сиротој
Аници
сузе
очи
од
радости
.
Сад
да
је
отац
жив
,
мисли
се
,
не
би
тако
са
Васом
поступао
.
Но
баш
да
је
и
жив
,
не
верујем
да
би
се
радовао
томе
,
особито
кад
је
већ
Васа
све
имање
,
праву
дедовину
,
прокартао
.
Обрштар
начини
Решпекта
за
правог
вахтмајстора
.
И
да
је
дуже
остао
обрштар
командант
регименте
,
још
лако
може
бити
да
би
Решпект
постао
био
официр
.
И
то
ће
и
бити
узрок
што
Решпекту
„
ритмајстор
“
не
да
да
се
жени
,
да
узме
Аницу
,
јер
је
Аници
још
у
ропству
задао
реч
,
шта
више
заклео
се
,
да
ће
је
узети
,
и
већ
је
време
ту
да
реч
одржи
.
Али
не
даду
му
.
И
официри
су
га
волели
,
и
обично
би
га
звали
„
Mordkerl
“
,
што
истина
није
баш
лепо
име
,
али
многи
му
завиде
.
Тек
у
ратно
доба
показао
би
им
Решпект
свима
да
их
је
као
коњаник
надмашио
.
Но
дође
по
Решпекта
жалостан
глас
да
је
његов
обрштар
за
ђенерала
аванџирао
,
и
мора
у
Италију
.
То
је
за
Решпекта
велики
ударац
.
Ко
ће
њега
одсад
у
невољи
да
заштити
?
Велика
се
промена
учини
.
Обрштар
оде
као
ђенерал
у
Италију
,
са
целом
породицом
.
Пре
него
што
ће
отпутовати
,
дозове
к
себи
Решпекта
,
најпре
га
пофали
да
је
добар
војник
,
но
да
је
жесток
,
да
мало
укроти
своју
нарав
,
јер
може
страдати
,
а
он
,
обрштар
,
као
отац
водиће
бригу
за
њега
и
у
Италији
,
и
ако
чује
да
се
годину
дана
добро
владао
,
за
то
време
гледаће
да
га
у
своју
близину
повуче
.
Тек
што
није
казао
да
ће
га
официром
начинити
.
И
да
му
покаже
да
га
воли
,
опет
му
дванаест
дуката
поклони
.
Дође
нов
обрштар
,
и
Решпект
буде
њему
од
ђенерала
препоручен
.
Сад
се
у
регименти
све
изменило
.
Нов
обрштар
,
један
је
мајор
умро
,
два
ритмајстора
су
аванџирала
;
читава
граја
у
регименти
ко
ће
шта
бити
.
Обрштар
је
као
обично
,
строг
и
добар
,
али
Решпекта
не
познаје
као
пређашњи
,
па
ће
се
више
ослањати
на
мњење
виших
официра
.
Решпектов
ритмајстор
постане
у
другој
регименти
мајор
,
ађутант
опет
у
другој
регименти
ритмајстор
,
све
сами
Решпектови
пријатељи
,
а
на
њихово
место
нови
долазе
.
Решпект
добија
ритмајстора
који
је
од
улана
дошао
.
Прави
Пољак
,
жесток
,
нестрпљив
.
Приповедају
ритмајстору
о
Решпекту
и
добро
и
зло
,
како
који
;
он
себи
зло
боље
забележи
.
Нов
обрштар
тог
ритмајстора
је
јако
у
вољи
имао
,
и
на
његову
реч
много
је
давао
.
Није
ниједан
био
ожењен
,
и
заједно
су
ручавали
.
Пређашњег
обрштара
млађи
расејали
се
.
Аница
,
узела
себи
собу
,
и
чека
да
се
по
њој
што
преокрене
.
Ритмајстор
и
Решпект
имали
су
обоје
неке
оморине
у
себи
,
која
се
ни
једном
ни
другом
није
допала
.
Ритмајстор
је
хтео
да
све
око
њега
и
пред
њим
трепће
;
Решпект
опет
неће
над
собом
тирана
да
трпи
,
ма
он
ко
био
.
Једаред
при
муштрању
ритмајстору
падне
у
очи
Решпектова
кравата
,
поправља
је
,
дрма
,
каже
:
„
Не
стоји
добро
“
,
да
Решпекту
укор
.
Није
ништа
кравати
фалило
,
само
хоће
да
Решпекта
секира
.
Решпекту
крв
подиђе
,
још
мало
па
ће
имати
посла
ритмајстор
,
но
срећом
оде
даље
.
Решпекта
,
дуплованог
хусара
,
тако
изобличи
ритмајстор
.
Но
то
је
још
мало
.
Приликом
једног
великог
вежбања
падну
два
момка
у
ескадрону
с
коња
;
један
је
баш
до
њега
био
;
узме
улар
тог
коња
па
га
даље
вуче
.
У
гужви
други
коњ
му
од
доламе
на
рукаву
зубма
комад
подера
.
Решпект
није
то
приметио
,
а
није
одмах
ни
могао
приметити
,
али
примети
око
ритмајсторово
,
па
заповеди
:
„
Халт
!
“
,
и
Решпект
мора
сићи
с
коња
одмах
да
сашије
рукав
,
и
добије
још
жешћи
укор
што
није
одмах
подеран
рукав
приметио
и
из
„
сакумпака
“
иглу
и
конац
извукао
да
шије
.
Тако
се
са
регрутима
поступа
,
а
не
са
ветераном
,
„
дуплим
хусаром
“
,
као
што
су
га
његови
прости
момци
звали
.
Мисли
се
Решпект
шта
да
ради
:
да
га
тужи
обрштару
,
обрштар
је
његов
,
неће
му
ништа
бити
,
још
може
сам
страдати
.
Засад
ће
још
прећутати
,
чека
трећу
прилику
.
Зове
га
ритмајстор
неког
налога
ради
.
Решпект
зна
опет
да
нешто
неће
добро
бити
,
види
да
га
гони
,
а
ту
један
који
тај
пасти
мора
,
баш
и
сам
приправи
се
да
покаже
да
није
кукавица
.
Накриви
сам
кравату
да
не
стоји
добро
,
изазиваће
тим
ритмајстора
.
Кад
уђе
,
одмах
примети
ритмајстор
како
му
стоји
кравата
;
пада
јако
у
очи
,
види
сам
да
га
Решпект
изазива
.
Ту
је
и
један
каплар
,
па
пише
.
Ритмајстор
дође
у
јарост
,
па
се
приближи
и
запита
га
љутито
како
му
стоји
кравата
.
Решпект
му
одговори
да
му
у
кравату
руком
не
дирне
:
како
тако
стоји
,
он
ће
је
сам
поправити
.
Ритмајстор
не
само
да
му
додирне
,
него
провуче
прст
кроз
кравату
,
и
дрма
га
јако
,
вичући
:
„
свиндур
“
,
„
рацка
швиња
!
“
,
јер
Пољак
кад
псује
и
хоће
да
увреди
,
најрадије
том
четвороножном
животињом
нагрди
.
Решпект
га
груну
у
прса
,
ритмајстор
одфркне
,
али
у
тренутку
прискочи
и
Решпекта
по
образу
жестоко
удари
,
да
га
одмах
крв
облила
.
Решпект
ухвати
одмах
за
гушу
ритмајстора
,
и
прикује
га
руком
зиду
,
да
се
маћи
не
може
.
Каплар
устаде
,
не
зна
шта
да
ради
,
хоће
да
виче
аларм
,
али
га
Решпект
опомене
да
то
не
чини
,
јер
ће
обоје
с
њим
погинути
,
но
да
ће
он
сам
ствар
поштено
уредити
.
Каплар
на
срећу
добро
је
живео
са
Решпектом
,
а
мрзи
ритмајстора
,
и
не
мари
да
извуче
фуру
,
само
да
га
не
удави
.
Решпект
тако
га
стиснуо
да
му
не
да
ни
говорити
,
па
онда
ћуши
га
по
образу
,
али
га
не
окрвави
,
па
му
рече
:
„
Ево
враћам
зајам
“
.
Вели
да
га
пушта
,
јер
га
се
не
боји
:
ако
га
опет
нападне
,
он
ће
сабљу
употребити
;
ако
тужи
,
страдаће
и
он
.
„
Знај
,
капетану
,
да
се
зовем
Васа
Решпект
!
“
И
доиста
пусти
га
,
метне
мараму
да
задржи
крв
и
оде
,
а
остави
ритмајстора
убезекнута
,
окамењена
,
не
може
да
се
разбере
.
Кад
је
к
себи
дошао
,
поче
каплара
укоравати
да
ће
и
он
зло
проћи
зашто
му
није
помогао
,
зашто
није
алармирао
.
Но
каплар
му
одговори
паметно
да
у
регименти
нема
таква
два
који
би
Решпекта
савладали
,
и
да
је
алармирао
,
док
би
у
помоћ
дошли
,
од
Решпекта
не
би
од
њих
ни
један
жив
остао
;
а
сам
ритмајстор
је
започео
и
окрвавио
Решпекта
,
а
овај
га
ћушио
,
а
он
би
морао
то
по
савести
посведочити
,
па
се
не
зна
по
ког
би
горе
било
.
Но
даје
реч
и
заклиње
се
да
неће
ником
о
томе
ни
речце
говорити
,
а
држи
да
ће
и
Решпект
у
свом
интересу
то
исто
чинити
,
па
најбоље
да
се
ствар
тако
забашури
.
Ритмајстор
најпре
прети
,
иде
горе
доле
,
мисли
се
да
ли
да
затвори
Решпекта
,
и
опет
проба
,
покушава
,
тента
каплара
не
би
ли
како
уз
њега
био
,
но
овај
чврсто
се
држи
,
па
ритмајстор
каже
му
да
се
та
ствар
мало
прећути
док
се
не
домисли
шта
ће
чинити
.
И
за
чудо
,
ритмајстор
је
капитулирао
.
Насртљиви
људи
обично
кад
добију
лекцију
,
а
они
се
повуку
и
забашуре
.
Каплар
је
одмах
отишао
Решпекту
да
му
јави
како
ствар
по
њега
рђаво
не
стоји
,
само
нек
ћути
.
Решпект
му
каже
да
се
он
није
ништа
ни
бојао
,
јер
се
он
бранио
,
а
и
за
уво
ритмајсторово
нешто
важи
,
не
сме
га
тужити
,
но
до
душе
неће
ни
он
телалити
.
Па
још
и
то
дода
да
он
предвиђа
своју
судбу
,
да
ће
или
он
са
ритмајстором
,
или
ритмајстор
са
њим
једаред
зло
проћи
Ону
ноћ
каплар
и
Решпект
били
су
заједно
,
и
добро
су
провели
.
Каплар
из
коже
да
изиђе
од
радости
што
је
ритмајстор
тако
прошао
;
а
Решпект
опет
као
лав
кад
изиђе
из
борбе
као
победилац
,
ма
и
крвав
,
поносно
растреса
своју
гриву
,
поносним
погледом
на
каплара
диже
чашу
,
па
се
с
њиме
куца
.
Ритмајстор
ћути
,
али
освета
у
његовом
срцу
тиња
.
Доћи
ће
прилика
.
Сам
ритмајстор
од
сада
не
може
му
ништа
,
јер
ако
га
буде
и
од
сада
дражио
,
биће
горе
.
Но
он
ће
то
преко
других
чинити
.
Обрштар
му
је
на
руци
;
изради
да
се
са
ескадроном
промени
,
да
не
буде
у
његовом
ескадрону
Решпект
.
Он
преда
свој
ескадрон
другом
,
а
од
овога
прими
његов
.
Оба
ритмајстора
присни
су
пријатељи
.
Наговори
овог
да
гони
Решпекта
.
Овај
је
на
то
готов
.
Свуд
се
налазе
шпицлови
и
денунцијанти
,
па
тако
и
овде
.
Један
каплар
из
ескадрона
пређашњег
ритмајстора
,
ког
је
Решпект
кушао
,
знао
је
добро
да
овај
мрзи
Решпекта
,
и
некако
посредно
дозна
да
ритмајстор
не
би
за
зло
примио
кад
би
Решпекту
у
нечему
наудио
Дође
једно
вече
у
биртију
;
онде
Решпект
седи
озбиљно
и
пије
.
Пред
њим
пуна
чаша
.
Каплар
и
не
пита
,
но
узме
Решпектову
чашу
па
непонуђен
испије
.
Био
је
мало
надеран
.
То
је
увреда
:
каплар
вахтмајстору
или
испред
вахтмајстора
да
узме
непонуђен
чашу
и
да
испије
,
па
још
каплар
из
туђег
ескадрона
!
То
је
много
.
Но
Решпект
још
се
умерава
,
само
га
мрким
погледом
пресече
и
рече
му
:
„
Ви
,
каплару
,
имате
рђав
обичај
туђе
вино
пити
“
,
па
узе
испијену
чашу
преда
се
.
Каплар
је
био
јак
и
уздао
се
у
своју
снагу
;
али
шта
је
према
Решпекту
,
кад
је
Решпект
рис
?
Но
каплар
смеши
се
,
хоће
да
му
пркоси
,
па
како
Решпект
напуни
чашу
,
а
каплар
руком
за
чашу
.
Но
Решпект
,
ражљућен
,
дигне
чашу
и
проспе
каплару
у
лице
.
То
каплар
једва
дочека
,
на
ти
на
Решпекта
,
да
га
ухвати
за
гушу
;
но
Решпект
ђипи
,
спопадне
га
и
сруши
,
и
за
тили
час
тако
га
истуче
да
су
га
морали
кући
носити
и
каплар
осам
дана
одлежа
,
тако
га
насакатио
.
Решпект
се
сам
пријавио
.
То
је
ритмајстор
једва
дочекао
.
Решпект
је
био
кажњен
,
и
деградиран
,
и
премештен
је
из
обрштарске
дивизије
у
другу
мајорску
дивизију
,
други
ескадрон
,
на
штацију
М
.
Осим
тога
у
кондуити
и
то
му
је
забележено
да
је
„
Qуарталсеуфер
“
.
То
је
страшно
,
то
је
велики
удар
за
Решпекта
:
кажњен
,
деградиран
,
премештен
,
и
још
„
Qуарталсеуфер
“
.
;
онај
Решпект
ком
су
толики
ђенерали
и
официри
„
браво
“
викали
,
који
је
„
дупли
хусар
“
,
то
је
страшно
!
„
Qуарталсеуфер
“
.
,
та
баш
није
истина
,
то
није
Решпект
.
„
Кварталсајфери
“
звали
се
они
солдати
који
су
по
два
три
месеца
мирни
,
не
иду
у
биртију
не
пију
вино
,
и
новац
куцкају
;
па
кад
накуцкају
,
онда
изишту
„
урлауб
“
на
један
дан
,
и
ноћ
овамо
рачунајући
,
па
иду
од
биртије
до
биртије
,
пију
,
па
на
послетку
у
каквој
биртији
се
потуку
,
неке
избоду
,
покрхају
,
поваљају
све
,
па
дођу
и
они
с
плаветним
оком
кући
.
Ту
после
на
рапорт
изфасују
каштигу
,
па
су
опет
донекле
мирни
и
куцкају
,
док
им
опет
на
памет
не
падне
,
па
пик
на
ново
.
Дакле
Решпект
оде
на
штацију
М
.
као
прост
војник
.
То
га
је
страшно
огорчило
.
На
његово
место
постаде
вахтмајстор
онај
каплар
с
ким
је
добро
живео
,
то
јест
кога
је
трпео
,
и
онај
први
ритмајстор
дозва
га
к
себи
и
рече
му
да
га
он
препоручио
на
Решпектово
место
за
вахтмајстора
,
као
бајаги
кад
не
би
већ
и
онако
на
њему
ред
био
.
А
то
све
зато
да
не
приповеда
како
је
са
Решпектом
прошао
.
Инди
,
ритмајстор
је
цел
своју
докучио
,
осветио
се
.
Решпект
као
прост
војник
чеше
коње
,
све
сам
пуцује
,
тако
као
кад
је
регрут
постао
,
и
под
позорљивим
је
оком
.
Неће
више
никад
постати
у
регименти
вахтмајстор
.
Аница
је
дошла
за
њим
на
штацију
.
Сад
му
нико
не
смета
,
намеран
је
већ
једаред
њу
за
жену
узети
,
ма
га
шта
коштала
.
Само
док
се
мало
опет
привикне
новом
стању
,
док
својим
владањем
ритмајстора
задобије
да
му
иде
на
руку
,
и
док
се
Аница
стани
.
Ритмајстор
је
чуо
за
њега
,
видео
га
је
и
у
логору
како
је
„
баку
“
победио
.
Био
је
племенита
осећања
,
и
у
срцу
јако
је
сажаљевао
Решпекта
;
у
поверљивом
друштву
рекао
би
да
је
прави
хусар
,
али
му
се
није
хтео
такав
спољашно
показивати
,
у
толико
мање
што
је
већ
унапред
рђаво
препоручен
.
Ритмајстор
га
употребљавао
да
му
јаше
коње
,
и
то
му
стање
мало
олакшало
.
Решпект
је
као
солдат
свуд
на
свом
месту
;
нема
замерке
.
Могао
би
му
цео
ескадрон
поверити
,
особито
у
битци
,
и
тај
ескадрон
ког
би
Решпект
предводио
не
би
се
постидео
.
Аница
отвори
биртију
;
новаца
је
имала
.
Добро
иде
,
гостију
доста
,
јер
је
Аница
вредна
,
умешна
и
не
сипа
воду
у
вино
,
а
и
прилична
је
,
да
не
кажем
лепа
,
и
чиста
.
Решпект
је
имао
доста
времена
,
да
је
могао
к
њој
долазити
.
Био
је
један
каплар
који
Решпекта
није
трпео
,
а
бацио
је
око
на
Аницу
.
Он
није
мислио
да
је
Аница
испуњена
верношћу
,
да
је
та
верност
и
љубав
између
ње
и
Решпекта
страдањем
дугим
запечаћена
.
Држао
је
за
обичну
лепу
лупачу
која
за
региментама
блуди
као
многе
друге
,
и
да
и
она
мења
срца
као
он
ескадроне
.
Превариће
се
.
Кад
Решпект
није
онде
,
каплар
је
ту
,
па
каплар
занима
Решпекта
,
само
да
он
уграби
времена
сам
с
њом
бити
.
Његова
насртљивост
несносна
је
Аници
,
и
не
једаред
му
је
рекла
да
је
се
махне
,
јер
ће
зло
проћи
.
Каплар
се
смеје
,
за
то
и
не
хаје
,
не
боји
се
он
Решпекта
.
И
Решпект
је
приметио
куд
каплар
смера
,
и
својим
понашањем
у
биртији
да
му
знака
.
Но
у
колико
Решпект
Аницу
већма
чува
,
у
толико
већма
љубав
у
каплару
запламти
.
Он
,
вели
,
мора
Аницу
преотети
А
и
Решпект
је
челик
биће
гужве
.
Решпект
добије
на
дваест
и
четири
сахата
допуст
,
и
оде
Аници
.
Седи
мирно
,
једе
,
пије
Кад
већ
пред
ноћ
,
али
ето
каплара
,
мало
накресан
,
па
и
он
седне
;
зна
да
има
Решпект
допуст
,
па
му
ништа
не
може
.
Каплар
једнако
пије
,
па
неће
да
иде
,
а
неће
ни
Решпект
,
само
мери
каплара
.
Овај
се
баш
узјогунио
,
па
све
се
са
Аницом
шали
да
Решпекту
пркоси
.
У
Решпекту
све
већ
ври
.
Много
му
не
треба
.
Аница
каже
да
је
време
да
се
иде
кући
,
каплар
неће
;
каже
:
онда
ће
ићи
кад
се
њему
уздопада
.
И
тако
је
трајало
све
до
три
сахата
.
То
је
каплар
и
чекао
.
Труби
„
ревељ
“
.
Сад
каплар
устане
па
приђе
к
Решпекту
,
и
пита
га
докле
траје
тај
његов
допуст
,
да
се
одмах
искаже
.
Решпект
каже
:
до
десет
сахати
,
кад
је
јуче
наступио
у
исто
доба
.
Каплар
каже
да
није
истина
,
већ
само
до
„
ревеља
“
,
и
наложи
му
да
се
кући
мота
.
Решпект
неће
.
Каплар
поче
му
пребацивати
његову
издржану
казну
и
деградацију
,
и
ухвати
га
за
прса
да
вуче
напоље
,
и
виче
:
„
рихтајг
,
марш
!
“
,
па
му
још
опсује
„
рацког
“
бога
.
Сад
је
већ
прекипело
,
не
може
га
више
ни
Аница
уталожити
;
заборавио
се
на
све
,
и
на
своју
памет
,
крв
му
се
на
очи
навукла
.
Одскочи
,
дохвати
мало
даље
лежећи
велики
касапски
нож
,
каплара
једном
руком
шчепа
за
прса
,
а
другом
ножем
пробурази
га
.
Каплар
рикне
и
сруши
се
.
Још
мало
па
је
мртав
.
Аница
вришти
,
јауче
,
косе
чупа
,
падне
на
колена
пред
Решпектом
,
преклиње
га
шта
је
учинио
,
убио
и
себе
и
њу
.
Решпект
мало
стане
,
разгледи
се
;
језа
га
спопадне
кад
види
шта
је
учинио
,
узме
чашу
ракије
,
па
по
земљи
ваљајућу
се
Аницу
дигне
,
мете
на
кревет
.
Она
је
сирота
обнезнањена
,
лежи
као
мртва
од
несвести
.
Решпект
је
добро
у
лице
погледи
,
загрли
,
стисне
и
пољуби
,
па
узме
кључ
,
изиђе
напоље
,
и
закључа
врата
,
да
не
би
патрола
каква
натрапала
.
Решпект
сав
крвав
оде
у
стан
ритмајсторов
и
лупа
му
на
прозор
.
Ритмајстор
ђипи
,
гледи
кроз
прозор
,
пита
ко
је
,
шта
ће
.
Решпект
одговори
да
је
он
убио
каплара
,
но
пријављује
се
и
предаје
сам
као
убица
:
неће
бежати
,
не
треба
му
патрола
,
и
показује
крваве
руке
.
Ритмајстор
најпре
,
убезекнут
,
не
верује
му
;
био
је
Решпект
рђаво
описан
,
па
је
држао
да
је
у
пијанству
што
мање
починио
,
па
му
то
и
пребаци
да
је
пијан
.
Решпект
заклиње
се
да
је
убио
каплара
.
Ритмајстору
није
на
ино
,
спреми
се
и
одмах
наредбу
учини
да
се
Решпект
затвори
.
Још
Решпект
кључ
преда
.
Кад
отворе
врата
Аничина
,
а
оно
каплар
доиста
мртав
лежи
,
а
Аница
савија
се
у
грчевима
.
Ту
је
већ
и
лекар
,
каплару
се
не
може
помоћи
,
изнесу
га
мртва
на
обдукцију
,
а
Аницу
мало
по
мало
поврате
к
себи
,
али
онда
и
њу
затворе
,
због
сумње
није
ли
и
она
при
убиству
саучествовала
.
Ствар
се
констатује
у
истрази
као
што
се
Решпект
исповедио
;
све
се
судара
;
знали
су
многи
да
је
каплар
за
Аницом
ишао
,
код
каплара
се
нашли
његови
новци
и
све
;
дакле
није
„
Раубморд
“
,
лоповско
убиство
,
већ
убиство
из
прве
фурије
,
и
Решпекта
осуде
само
на
дванаест
година
тешке
робије
,
а
Аницу
прогласе
за
невину
.
Ритмајстор
је
Решпекта
јако
жалио
;
баш
га
хтео
за
каплара
да
начини
да
се
то
није
догодило
.
Доцније
,
кад
је
чуо
ђенерал
,
и
тај
га
је
жалио
.
Но
његов
негдашњи
ритмајстор
,
који
је
с
њим
насео
,
тај
га
није
жалио
,
шта
више
тако
се
радовао
да
,
кад
је
то
чуо
,
други
дан
неколико
је
њих
почастио
,
не
казујући
зашто
:
тако
се
његова
ситна
душа
наслађавала
том
јадном
победом
,
у
којој
је
побеђени
већи
него
победилац
.
И
шта
је
Решпекта
до
тога
довело
да
баш
убије
каплара
?
Опсовао
му
„
рацког
“
бога
,
Аницу
је
задиркивао
.
Је
л
’
за
то
што
му
бога
опсовао
,
или
из
љубоморства
,
или
из
оба
узрока
?
До
душе
за
Решпекта
је
могла
бити
и
Аница
сама
томе
узрок
,
јер
је
Аница
била
оквир
у
ком
су
била
намалана
његова
страдања
и
нежна
љубав
.
Ко
у
Аницу
дирне
,
тај
је
напред
могао
знати
да
ће
зло
проћи
,
и
да
је
каплар
боље
познавао
Решпекта
и
Аницу
,
и
сад
би
живео
.
Решпекта
одведу
на
робију
у
М
.
Аница
оде
у
М
.
и
онде
стани
се
.
Регимента
је
изгубила
свог
првог
хусара
.
XВИИ
.
Стева
Огњан
живи
код
своје
кћери
Катарине
и
зета
.
Од
како
је
ту
,
миран
је
човек
.
Фале
га
да
не
пије
,
нити
иде
код
„
Зрињија
“
,
нити
у
мале
каване
,
нити
пева
више
Хермине
лиегт
ин
Зüген
.
Сасвим
је
озбиљан
човек
.
Каква
је
то
промена
на
њему
?
Стева
је
био
у
детињству
размажен
,
а
рано
су
му
родитељи
умрли
.
Имао
је
имања
,
али
под
небом
није
ништа
учио
.
Нити
је
хтео
заната
,
нити
трговине
;
оно
мало
две
три
школе
што
је
учио
,
то
није
ништа
.
Па
тако
је
и
био
за
ништа
.
Али
опет
,
збиља
,
био
је
за
нешто
.
У
првој
младости
био
је
играч
,
„
тенцер
“
,
и
да
се
на
то
сасвим
дао
,
био
би
танцмајстор
.
Дакле
,
у
првој
младости
био
је
танцмајстор
о
свом
трошку
.
Дође
ли
каква
нова
игра
у
моду
,
ту
Стева
мора
научити
,
иде
у
Пешту
само
игре
ради
па
се
врати
и
онда
друге
све
он
учи
.
Бал
без
њега
не
може
бити
.
Такав
човек
мора
се
и
у
хаљинама
на
моду
бацати
;
и
то
кошта
новаца
.
Стева
се
лепо
носио
.
Такви
људи
одмекну
,
траже
лепа
фина
јела
;
и
ту
се
сувише
троши
.
Стева
је
био
гурман
,
све
само
фина
јела
.
Стева
је
изгубио
рачун
између
стомака
и
времена
.
Дође
време
женидбе
,
Стева
не
може
баш
просту
узети
,
него
какву
финију
.
Сваки
пита
шта
је
Стева
Танцмајстор
,
клуподер
,
штуцер
!
Ту
се
размаже
и
веће
имање
.
Дакле
коју
ће
узети
Стева
другу
него
његову
Катарину
,
таку
исту
као
што
је
он
,
танцмајсторку
,
сулфиду
,
помодарку
,
ма
да
нема
ништа
.
Нашла
врећа
закрпу
,
нити
су
две
куће
покварили
;
воле
се
,
волели
се
,
али
су
се
од
љубави
и
појели
Кад
је
ко
у
добру
рођен
,
а
ништа
не
учи
,
а
воли
уживати
,
наслађивати
,
тај
никад
не
броји
године
и
имање
пропадне
.
У
таквој
фантазији
се
Стева
оженио
.
Кад
је
пропао
,
и
жена
га
оставила
без
ичега
,
он
је
мислио
да
жена
мора
сваки
залогај
с
њиме
делити
,
јер
је
с
њиме
и
његове
залогаје
појела
;
а
кад
она
то
није
хтела
,
онда
није
ни
чудо
што
се
Стева
побекрисао
,
пропио
,
и
изгледао
као
луд
.
Сад
је
сасвим
друкчије
.
И
да
је
Катарина
тако
удала
Емилију
као
што
је
желела
,
то
јест
да
је
дошла
до
повише
новаца
,
по
Стеву
би
још
горе
било
,
јер
не
сме
фалити
,
би
га
послала
као
луду
у
Деблинг
,
и
тамо
би
као
такав
скончао
,
јер
онда
би
морао
полудети
,
хоће
ли
неће
ли
.
Сад
је
све
то
престало
,
па
престало
и
Стевино
страдање
.
Стева
од
младости
по
свом
положају
био
је
од
те
феле
људи
којима
треба
тутор
у
животу
,
који
независно
нису
у
стању
живети
.
Али
кад
имаду
добра
тутора
,
онда
су
и
они
добри
као
јагањци
.
Таквом
човеку
мораш
све
у
руке
дати
готово
,
јело
,
пиће
,
хаљину
,
па
их
можеш
употребити
да
више
заслуже
него
што
потроше
.
Дај
му
што
год
да
сам
манипулира
,
пропаде
,
умреће
од
глади
.
Стева
не
само
да
је
добар
,
већ
предобар
,
и
зет
се
фали
с
њиме
,
може
му
све
поверити
,
у
дућану
и
свуда
,
и
више
заслужи
него
што
на
њега
троши
.
Познати
његови
,
кад
се
с
њим
састану
и
кад
му
спомену
што
из
његовог
пређашњег
живота
,
и
не
насмеши
се
,
покаже
се
још
озбиљнији
.
Неће
ни
чашу
вина
од
другог
примити
.
Сваки
се
чуди
,
и
то
већ
тако
траје
две
године
,
већ
је
издржао
пробу
.
Но
сад
се
опет
нова
несрећа
породи
.
Сирота
Марија
полуди
.
Кад
јој
је
била
дванаеста
година
,
већ
Стева
са
својим
имањем
при
крају
био
.
Видела
је
кад
се
отац
са
матером
први
пут
чупао
.
У
Пешти
,
тек
у
пупољку
,
мора
једнако
мотати
свилу
са
Петром
.
Мати
је
никуд
не
пушта
да
време
не
губи
,
јер
мора
се
за
фрајла
Емилију
заслуживати
да
учи
гитар
и
виолину
.
Марија
је
увек
ћутала
и
радила
,
нити
се
у
шта
пачала
.
Гледала
је
та
чудеса
,
те
шкандале
што
су
отац
и
мати
чинили
,
те
русваје
,
рушења
,
чупања
.
Увек
је
била
смутна
.
Лепа
је
била
као
Емилија
,
али
лепоту
њену
просто
ношиво
је
покривало
,
али
на
лицу
си
јој
могао
читати
ону
дивну
,
урођену
,
весталну
невиност
.
Кад
је
мати
до
ижице
већ
дошла
,
и
кад
је
сестра
примила
,
једнако
је
невесела
била
,
а
није
се
никад
ником
потужила
.
А
и
здрава
је
била
као
бор
.
Па
вредна
,
радена
.
Да
јој
је
таква
била
мати
у
младости
,
не
би
Стева
пропао
.
Одједаред
примете
девојци
да
ником
ништа
не
одговара
,
но
само
гризе
нокте
.
Питају
је
шта
јој
фали
,
не
зна
ни
шта
је
питају
,
ћути
.
Доцније
почне
косу
једну
по
једну
себи
чупкати
.
Сви
се
поплаше
,
дозову
доктора
.
Није
му
требало
већ
дуго
штудирати
.
Марија
не
само
да
је
већ
изгризла
нокте
тако
да
јој
крв
иде
,
већ
гризе
и
месо
.
Сасвим
је
за
лудницу
.
Јаве
чика
Јоси
,
доктори
га
увере
да
је
тако
,
и
о
његовом
трошку
одведу
је
у
Беч
,
па
у
Деблинг
да
онде
остане
,
и
остала
је
.
Штета
:
да
је
остала
здрава
,
без
крајцаре
могао
би
покрај
ње
ко
срећан
постати
;
овако
памет
јој
вечити
мрак
покрива
.
Маријина
сестра
Катарина
тражи
Емилију
и
матер
да
им
јави
ту
несрећу
.
Већ
нису
код
грофа
,
зато
је
Катарина
знала
,
али
не
зна
сад
где
су
.
Шиље
,
пише
познатима
на
све
стране
не
би
ли
ко
знао
што
о
њима
.
На
послетку
ослови
их
путем
новина
,
но
ни
трага
ни
гласа
.
Решпектова
регимента
премештена
је
у
Беч
;
ту
сам
и
ја
.
За
кратко
време
обишао
сам
и
обиграо
Шенбрун
,
Луксембург
,
Белведер
и
Шперла
.
Лако
је
ту
време
провести
.
Већ
кад
сам
сав
Беч
у
прсте
знао
,
хајде
да
видим
и
Деблинг
.
Упознам
се
са
младим
медецинарима
,
и
добијем
приступ
у
Деблинг
.
Шта
сам
ту
видео
,
доста
ми
је
за
цео
живот
,
нити
сам
више
од
то
доба
зажелео
видети
Шарантом
и
Бедлам
.
Ту
је
пакао
већ
на
овом
свету
.
Водили
су
ме
од
једног
до
другог
;
ужасне
сам
ствари
,
то
јест
људе
,
видео
.
За
по
сата
тако
ми
се
смучило
да
сам
казао
:
доста
је
.
Да
морам
ту
три
дана
провести
,
морао
бих
полудети
.
А
полудети
,
луд
бити
,
то
је
нешто
најстрашније
на
свету
.
Рад
бих
већ
натраг
.
Медецинар
моли
да
још
видимо
неку
женску
.
Доктор
који
нас
води
најпре
није
накан
показати
је
,
мисли
се
,
једва
се
реши
.
Медецинар
ми
каже
:
сад
ћу
видети
једну
врло
лепу
девојку
.
Одведе
нас
тамо
где
је
одељење
од
бесних
луда
.
Најпре
иде
сам
да
види
је
ли
удесан
тренутак
,
да
није
у
навали
.
Пусти
нас
.
Једна
лепа
девојка
,
косе
као
у
виле
спуштене
,
никад
је
нећу
заборавити
.
Очи
дивље
,
разрогачене
.
Мал
’
се
не
окамених
;
познам
је
,
то
је
Марија
.
И
она
ме
позна
,
и
ужасно
врисне
.
Доктор
нас
брзо
вуче
напоље
и
каже
нам
да
је
близу
навала
,
нас
преда
другоме
,
а
он
оде
да
је
умирује
,
јер
ће
јој
беснило
дођи
,
па
онда
морају
силу
употребити
.
На
срећу
уталожио
је
,
доказао
јој
да
ја
нисам
ја
.
И
мене
је
то
страшно
тронуло
,
дрхтао
сам
,
и
доктор
је
то
приметио
,
па
,
да
ме
мало
разабере
,
каже
да
ће
ми
показати
луде
који
нису
опасни
,
но
више
хумористични
,
комични
.
Има
их
у
повеликим
собама
много
,
као
у
касарни
,
а
има
их
опет
у
ћелијама
.
У
једној
ћелији
видео
сам
једног
трговца
који
је
банкротирао
,
као
што
кажу
,
невино
.
Мали
жут
старац
,
преко
шесет
година
,
на
њему
стари
капут
,
старе
панталоне
и
напршњак
,
оклепан
шешир
,
тако
као
што
се
обично
трговац
носи
кад
банкротира
,
па
доктор
каже
да
му
ко
ма
какве
хаљине
да
,
не
би
примио
,
и
једнако
грди
судије
и
адвокате
.
Каже
да
су
му
они
криви
.
Опет
у
једној
ћелији
једна
стара
фрајла
.
Кад
смо
ушли
,
поклонио
се
доктор
и
ми
,
јер
нам
је
казао
то
да
чинимо
.
Она
тако
око
педесет
година
,
сува
,
мала
,
изглед
интелигентан
,
на
носу
наочари
.
Штрикала
је
седећи
.
Одмах
устаде
,
поклони
се
,
и
пита
с
киме
има
част
.
Доктор
нас
све
редом
представи
.
Пита
је
како
се
налази
.
Она
сад
удари
у
своју
стару
ноту
,
почне
приповедати
како
је
несрећна
.
Живела
је
на
селу
,
имала
је
доста
просилаца
,
а
није
се
хтела
удати
.
Остаде
сама
.
Месни
католички
жупник
заљуби
се
у
њу
,
и
годину
дана
је
од
њега
у
опсадном
стању
држана
;
молио
је
клечећи
да
му
срце
поклони
,
и
она
се
смилује
и
капитулира
.
Но
после
три
године
неверник
узе
другу
за
газдарицу
,
што
је
ову
сиротицу
јако
коснуло
,
и
мало
по
мало
из
дешперата
дође
у
ово
стање
.
Па
онда
напише
одмах
на
једном
листу
грдње
страховите
против
тога
и
његовог
самог
чина
,
и
мени
преда
,
и
хоће
опет
друго
да
пише
,
али
је
већ
тако
у
ватру
дошла
,
тако
је
викала
,
да
је
већ
време
било
уклонити
се
.
Сад
опет
у
велике
собе
.
Само
ћу
још
два
случаја
споменути
.
У
великој
соби
кревет
близу
кревета
;
кажем
,
као
у
касарни
.
Једна
бака
лежи
на
кревету
;
код
ње
на
столици
у
марами
повезано
земичака
,
меса
,
кобасица
.
Шта
то
значи
?
Боји
се
глади
.
Како
јој
одузму
,
плаче
;
како
јој
врате
,
весела
и
задовољна
.
Мало
даље
код
кревета
свог
стоји
шнајдерски
калфа
,
облачи
се
,
и
то
са
читавом
церемонијом
,
као
какав
аристократ
;
уста
напрћена
,
израз
лица
фумигирајући
,
и
као
да
је
цео
свет
његов
.
Шта
њему
фали
?
Доктор
га
пита
:
„
Милостиви
господине
,
шта
вам
раде
беамтери
?
“
Он
онда
почне
говорити
како
ће
их
већином
растерати
и
друге
довести
,
како
је
он
гроф
,
има
пет
спахилука
,
и
три
куће
у
Бечу
,
и
сад
опет
једну
палату
гради
;
како
се
жени
и
узима
једну
богату
кнегињу
.
Ово
је
још
најсрећнија
луда
.
Хајд
’
да
оставимо
Деблинг
.
Та
три
сата
остаће
ми
док
сам
жив
у
памети
.
И
због
чега
сирота
Марија
тако
пострада
?
Нека
пресуђују
доктори
психијатри
.
Доста
то
да
је
она
на
жалост
у
Деблингу
.
Казаше
ми
да
чика
Јоса
за
њу
плаћа
.
XВИИИ
.
У
Пожуну
је
угарски
Сабор
.
Ту
сад
оци
отаџбине
кроје
земљи
хаљину
.
Ту
сад
можеш
видети
богата
света
у
гомили
,
мањих
,
већих
људи
,
митрополита
,
владика
,
грофова
,
посланика
,
лепих
дама
,
Чивута
и
гризета
.
Коме
је
иоле
могуће
,
дође
да
види
онда
Пожун
.
По
себи
пријатна
варош
,
а
још
близу
Беча
.
Добијем
допуст
на
осам
дана
и
одем
у
Пожун
.
Два
дана
слушам
на
Сабору
,
па
онда
тражим
друго
шта
да
видим
.
Дивних
је
ту
било
лепотица
;
сокаци
од
њих
кипте
.
Куд
год
ходим
,
свуд
на
лепше
наилазим
.
Недалеко
од
мене
,
пред
палатом
грофа
Вицаје
,
шећу
се
три
женске
елегантно
обучене
.
На
једној
се
и
одавде
већ
познавало
да
је
старија
,
но
на
оним
двема
да
су
младе
;
по
форми
лепе
,
али
кокете
,
јер
се
једнако
осврћу
.
Дођем
до
њих
,
познам
најпре
матер
,
па
—
Емилију
.
Брзо
се
предомислим
,
нећу
се
дати
одмах
познати
.
Ко
не
би
познао
маркирано
лице
и
личност
и
ход
материн
!
Они
мене
нису
познали
.
Младић
у
том
добу
за
две
три
године
јако
се
промени
;
кад
од
дечка
постане
момак
,
па
још
униформа
,
сасвим
се
преобрази
.
Нисам
тако
одушевљен
био
за
њима
да
им
се
одмах
јавим
.
Прођем
покрај
њих
,
и
оштро
их
погледим
.
И
оне
мене
добро
погледе
;
оне
две
млађе
баш
кокетно
.
Прођем
,
уђем
даље
у
дућан
да
купим
цигара
,
па
их
онда
чекам
,
вребам
.
Пропустим
их
с
друге
стране
нека
иду
,
а
ја
с
бока
котојирам
.
Оне
једнако
стрељају
.
Мати
се
није
променила
,
шта
више
рекао
бих
да
још
боље
него
пре
изгледа
.
На
образима
Емилије
приметио
сам
неку
увелост
.
Иначе
,
фигура
лепа
.
Она
друга
непозната
лепа
,
но
прилично
старија
од
Емилије
,
бар
десет
година
.
Доћи
ће
до
једне
„
ресторације
“
;
ту
стану
,
договарају
се
,
осврћу
се
,
и
кад
су
већ
улазиле
,
на
мене
су
поглед
бациле
.
Лепо
летње
време
,
оду
у
башту
,
и
седну
на
једном
месту
.
И
ја
тражим
места
,
па
баш
за
истим
столом
до
њих
,
у
сујети
или
у
уверењу
да
им
неће
бити
противно
;
то
се
одмах
по
женскима
,
по
зраку
њиховог
ока
,
позна
кад
нису
противне
,
него
вољне
.
Поклоним
се
,
оне
отпоздраве
.
Не
могу
ме
по
гласу
познати
,
јер
је
окрупнио
.
Разговарам
се
с
њима
;
једва
су
дочекале
.
Питам
како
,
откуда
.
Кажу
да
су
и
оне
дошле
да
виде
Сабор
,
„
Дијету
“
.
Све
о
самим
грофовима
,
баронима
и
владикама
говоре
.
Праве
кокете
.
Емилија
је
лепа
још
и
сад
,
особито
за
оног
који
је
пре
тога
никад
није
видео
;
али
велика
разлика
од
пре
и
сада
.
Очи
мало
упале
,
онако
као
да
нису
три
дана
спавале
,
али
ипак
ђаволасте
,
слободне
,
изазивљиве
;
нема
негдашње
скромности
.
Говор
слободан
,
па
кад
гледи
,
у
зеницу
ти
гледи
,
—
као
да
је
удата
.
Она
друга
,
види
се
да
је
лепа
,
али
давно
изгорео
вулкан
.
И
откуд
све
три
саме
без
мужа
,
без
мушке
родбине
?
Није
то
више
она
негдашња
Емилија
.
Питају
ме
откуда
сам
,
хоћу
ли
се
дуже
ту
бавити
.
Но
на
послетку
као
да
ме
је
Емилија
познала
,
или
је
сумњала
о
мени
:
постала
је
мало
резервирата
;
у
толико
се
већма
она
друга
истакла
.
Кажу
ми
све
,
и
где
су
одселе
.
Сутра
дан
опет
их
нађем
,
али
се
с
другима
шетају
,
и
то
с
мушкима
.
Приђем
и
ја
к
њима
,
али
мање
пажљивости
ми
поклањају
.
Цео
поход
њихов
није
ми
се
допао
.
Распитивао
сам
о
њима
.
Ко
их
је
више
пута
виђао
,
слеже
раменима
,
па
се
тек
насмеши
.
Досади
ми
се
,
и
одем
к
њима
у
походе
.
Јавим
се
,
обе
се
убезекну
,
но
брзо
се
поврате
и
почну
ме
о
које
чему
запиткивати
.
Кажем
им
како
опет
прође
сиромах
Васа
Решпект
.
Мати
каже
да
није
штета
:
„
Вешала
је
давно
заслужио
“
.
Приметио
сам
да
се
друга
дама
зарумени
.
Кажем
јој
да
је
Марија
полудела
;
они
не
знаду
за
то
ништа
,
и
први
мах
не
верују
,
но
кад
сам
им
показао
и
предао
цедуљу
,
белешку
из
Деблинга
,
онда
су
веровале
.
Такву
белешку
баш
сам
већ
са
писмом
и
кући
родбини
послао
.
Сад
обе
у
плач
.
Мати
јауче
,
каже
да
је
свему
томе
отац
крив
,
сиромах
Стева
,
а
себе
држи
за
невину
.
Дам
им
адресу
,
и
они
ће
доћи
у
Беч
да
виде
Марију
.
Од
њих
се
опростим
,
али
,
пре
него
што
одем
,
морам
о
њима
нешто
од
других
распитати
,
јер
ми
је
сумњива
ствар
била
.
Та
друга
дама
имала
је
тако
цифрасто
име
да
га
нисам
држао
за
право
.
Ида
Херцдијамант
,
тако
ми
је
представише
.
„
Херц
“
и
„
дијамант
“
уједно
,
—
тога
нема
Наиђем
на
једног
сензала
који
је
све
њих
познавао
.
Херцдијамант
,
то
је
негдашња
Матилда
,
она
Решпектова
Матилда
,
прави
„
херцомнибус
“
;
и
живи
лепо
,
и
Бог
знате
откуд
.
Сад
путује
инцогнито
.
За
Емилију
каже
да
је
била
неко
време
код
грофа
Алмозина
и
грофице
добро
„
пласирата
“
,
али
мати
је
сваки
час
допаркивала
и
једнако
новаца
од
грофа
тражила
,
да
отвара
не
знам
какве
„
гшефтове
“
,
као
дувански
дућан
,
кафану
,
итд
.
И
доиста
добила
је
толико
новаца
од
грофа
да
је
све
то
могла
имати
,
али
је
све
проћердала
,
па
кад
гроф
није
хтео
више
дати
,
онда
она
дигне
оданде
Емилију
,
а
гроф
ништа
се
не
противи
.
И
тако
курталише
се
матере
,
а
и
Емилију
својој
будућој
срећи
преда
,
где
ће
јој
се
боље
водити
.
Тако
је
Емилија
прешла
други
степен
преображаја
у
свом
животу
.
Сад
је
већ
одважнија
и
неодвиснија
,
као
да
је
од
дваест
година
старија
,
а
још
лепа
;
цео
свет
је
њој
отворен
.
Мати
и
сад
каже
:
„
Док
је
млада
,
нек
види
света
;
кад
се
уда
,
већ
је
теже
:
настане
брига
,
породица
“
.
Тешко
је
било
матери
са
Емилијом
први
пут
на
живота
лед
стати
;
сад
ће
се
већ
лакше
по
њему
отоциљати
.
Најпре
ће
из
Пожуна
у
Беч
,
да
виде
Марију
,
па
онда
ће
у
купке
у
Баден
.
Новаца
за
то
имаду
,
види
се
по
њима
.
И
доиста
дођу
у
Беч
,
у
походе
.
Упутим
их
на
доктора
у
Деблинг
,
па
кад
се
добро
исплакаше
све
три
—
и
Херцдијамантка
је
ту
,
—
онда
срећно
отплејаше
у
Баден
на
одмор
.
Емилија
и
онако
је
прешла
већ
свој
Рубикон
,
па
,
као
год
Јулија
Цезара
,
куд
год
бродила
буде
,
њен
брод
ће
њезину
срећу
возити
.
XИX
.
Кад
је
Аница
дошла
у
М
.
,
прва
јој
брига
била
да
Решпекта
походи
.
Тамничар
је
знао
већ
целу
историју
Решпектову
,
и
знао
је
како
је
овај
стајао
са
Аницом
.
Иначе
и
човек
је
по
себи
добар
и
милостив
био
,
а
и
Аница
му
коју
мангуру
гурнула
,
а
тај
кључ
и
тамнице
отвара
.
Добила
је
приступ
.
Како
се
сиромах
Решпект
обрадова
када
је
види
!
Аница
му
пала
око
врата
и
сузе
рони
,
оплакује
судбу
Решпектову
.
Па
шта
то
тако
веже
Аницу
Решпекту
,
кад
хиљадама
би
се
других
у
таквом
случају
мануле
човека
ког
је
понашање
у
животу
изван
реда
,
и
тражиле
би
удадбом
друго
мирније
пристаниште
?
И
зашто
Решпект
због
тога
што
Аници
двори
каплар
,
баш
да
га
убије
?
Аница
зна
да
су
је
као
дете
купили
;
зна
да
је
и
она
имала
родитеље
негде
,
па
не
зна
ни
где
су
,
ни
ко
су
,
јесу
ли
живи
,
и
како
да
их
потражи
,
кад
им
ни
трага
нема
.
Када
су
је
купили
,
дали
су
на
оној
лађи
с
које
су
Аницу
узели
Решпектовој
матери
цедуљу
на
којој
је
било
забележено
име
девојчета
:
„
Ханка
Глучак
,
из
оравске
столице
“
.
У
њеном
детињству
ругали
јој
се
да
су
је
купили
за
саћурицу
мекиња
,
да
се
не
зна
откуд
је
пала
на
земљу
,
па
Софија
,
газдарица
Игње
Решпекта
,
не
једаред
јој
је
то
у
љутини
пребацила
.
То
је
морало
болети
.
Решпект
опет
,
мислила
она
,
изгубио
матер
,
а
отац
тиранин
,
и
он
је
остављен
као
и
она
.
Ту
се
већ
у
детињству
због
наличне
судбе
симпатија
изродила
.
Нема
он
никог
,
нема
она
никог
.
Решпект
,
опет
,
од
свију
на
свету
остављен
,
једина
га
Аница
оставила
није
;
то
му
нико
из
срца
ишчупати
не
може
,
и
ко
Аницу
дирне
,
тај
мора
пропасти
,
тога
Решпект
мора
утаманити
,
ма
он
ко
био
,
па
ма
и
сам
пропао
.
Имао
је
тамничар
више
деце
,
али
једна
кћи
од
осамнаест
година
тако
је
наличила
на
Аницу
,
премда
је
ова
много
старија
била
,
да
нико
не
би
рекао
да
нису
родови
.
Одмах
су
то
приметили
и
тамничар
и
његова
жена
,
и
изродило
се
међу
њима
неко
узајамно
пријатељско
нагнуће
.
Сам
тамничар
мало
по
мало
,
па
је
гледао
као
да
му
је
кћи
.
У
толико
боље
по
Решпекта
,
јер
му
тамничар
покрај
ње
на
руку
ишао
,
у
колико
је
само
могуће
.
Давао
му
испод
руке
књиге
да
чита
,
и
у
ординарним
пословима
штедео
га
,
често
га
правио
за
„
марода
“
.
Свештеник
који
га
је
исповедао
био
је
добар
Србин
,
и
њему
га
тамничар
препоручи
.
Каже
му
да
није
рђав
као
што
му
је
досуђена
казна
велика
:
у
фурији
је
,
поштење
бранећи
,
ниткова
убио
.
И
тамничар
има
женске
чељади
,
мора
тако
говорити
.
Свештеник
му
шиље
књиге
какве
је
год
само
имао
,
и
молитвене
и
„
мирске
“
,
а
Решпект
опет
њему
од
коњског
репа
лепе
ствари
прави
.
Аница
би
рада
биртију
отворити
,
да
готов
новац
не
троши
,
али
боји
се
да
опет
не
дође
до
какве
несреће
,
а
и
Решпект
не
допушта
,
па
се
мане
.
Остане
код
тамничара
,
ту
помаже
,
а
иде
и
по
јаким
кућама
прати
и
пеглати
.
Тамничар
,
што
год
даље
,
све
већма
Аницу
бегенише
,
а
тако
и
цела
породица
.
Аница
,
кад
год
би
му
у
очи
погледала
,
увек
би
се
насмешила
,
а
кћер
љубила
.
Кћи
је
сасвим
откинуто
очино
лице
,
и
то
се
јако
познаје
,
ма
да
је
тамничар
већ
оматорио
.
Како
је
Аница
чула
име
тамничарево
,
одмах
је
мислила
да
је
од
њене
родбине
.
Аница
се
није
звала
друкчије
,
па
ни
писала
,
већ
Аница
Огњанова
,
па
зато
није
марио
ни
покојни
Игња
Решпект
;
па
и
тамничар
држао
је
то
њено
име
истинито
:
да
је
друго
Решпект
,
како
се
Васа
писао
,
а
друго
Огњан
.
На
послетку
,
он
се
о
том
није
много
пекао
.
А
тамничар
се
звао
„
Палко
Глучак
“
.
Аници
пало
њено
име
на
памет
,
па
најпре
сама
себи
не
верује
;
извади
из
недара
цедуљу
,
где
је
као
аманет
носила
,
одвије
па
чита
да
ли
је
тако
.
Баш
тамо
стоји
,
да
се
чисто
ипак
прочитати
може
,
ма
да
је
артија
већ
искршена
,
„
Ханка
Глучак
“
.
Гледи
боље
тамничара
:
бадава
,
има
породичне
црте
;
мучи
се
хоће
ли
с
бојом
једаред
на
среду
,
да
се
испитају
ко
је
откуда
.
Глучак
једаред
приповеда
деци
да
,
кад
је
још
код
регименте
био
,
једне
године
таква
је
велика
глад
била
да
су
људи
од
глади
падали
као
муве
,
да
су
морали
децу
у
Пешту
шиљати
и
продавати
,
јер
иначе
би
сви
поскапали
.
Сад
је
већ
Аници
доста
.
Обузело
је
сродствено
осећање
,
—
крв
није
вода
.
Извади
из
недара
артију
и
преда
тамничару
да
прочита
.
Овај
прими
,
чита
:
„
Ханка
Глучак
из
Ораве
“
,
пита
је
откуд
јој
то
,
јер
је
то
прави
Словак
писао
,
немачко
-готским
писменима
,
и
ко
је
та
„
Ханка
Глучак
“
.
Аница
покаже
руком
на
прса
да
је
она
та
.
Сви
се
убезекну
.
Почне
им
приповедати
како
су
и
њу
са
многом
другом
децом
због
глади
продали
,
управо
поклонили
,
јер
оно
неколико
форината
био
је
само
„
трингелд
“
за
путни
трошак
,
и
да
не
зна
је
ли
ко
од
њених
родитеља
жив
.
Тамничару
кану
сузе
низ
образ
,
устане
,
загрли
је
и
пољуби
.
Не
сумња
се
да
је
то
његовог
рођеног
брата
кћи
.
Сетио
се
и
знао
је
да
је
његов
брат
Јано
Глучак
имао
двоје
дечице
,
једно
мушко
друго
женско
,
и
то
опомиње
се
Ханке
.
Нема
сумње
,
то
је
његовога
брата
кћи
;
сви
се
грле
,
љубе
;
сви
су
уверени
,
позна
јој
се
по
лицу
да
је
род
.
Тамничар
и
то
јој
да
на
знање
да
јој
је
и
брат
умро
,
и
сви
,
да
никог
више
нема
осим
њих
.
Но
сад
је
други
положај
за
све
њих
.
Ако
се
дозна
да
је
она
њему
род
,
биће
промене
:
могу
Решпекта
у
какву
другу
тамницу
у
другом
граду
преместити
.
Зато
свима
наложи
да
се
нико
не
усуди
што
о
томе
говорити
,
а
још
и
то
дода
Аници
да
Решпекту
да
на
знање
како
ће
он
пред
другим
према
њему
увек
оштар
бити
,
и
псоваће
га
каткад
што
је
тако
много
„
марод
“
,
само
да
се
не
сећају
.
Кад
то
чу
Решпект
,
мило
му
је
било
Сад
је
Решпекта
напала
жеља
да
чита
.
Што
није
чинио
у
детињству
,
сад
хоће
да
накнади
из
дуга
времена
.
И
доиста
,
чудноват
је
дух
човечји
и
његова
радња
.
Када
се
на
што
присиљује
,
даје
се
отпор
и
у
самој
науци
,
па
у
тамници
се
тако
што
уради
и
научи
на
што
пре
тога
несрећник
ни
помислио
не
би
.
Решпект
,
који
је
у
детињству
бежао
од
књиге
као
ђаво
од
крста
,
сад
гута
а
не
чита
.
Све
што
добије
прочита
,
и
повише
пута
где
запне
,
не
разуме
,
а
он
иште
такве
књиге
које
опет
то
тумаче
.
Постао
је
,
истина
,
надрикњига
,
али
такав
да
му
се
чудити
мораш
.
И
тамничар
израдио
му
да
је
он
сам
у
једном
казамату
,
јер
је
најволео
сам
бити
;
па
тако
усамљен
,
од
других
предмета
незаузет
,
памћење
му
се
на
његовим
предметима
изоштрило
,
и
што
једаред
два
прочита
,
то
му
се
из
његовог
мозга
више
не
избриса
.
Кад
је
у
регименти
служио
,
старији
камарати
приповедали
су
колико
су
вароши
и
земаља
прошли
,
па
се
млађима
подсмевали
који
нигде
нису
били
,
и
многи
своју
капитулацију
на
једној
штацији
испунили
,
што
код
коњаника
није
реткост
.
Решпект
мало
је
света
видео
:
мало
у
школи
,
па
солдат
на
два
три
места
,
па
двапут
на
робији
.
А
рад
би
знати
како
је
по
свету
.
Кад
добије
какву
географску
књигу
са
мапом
,
он
и
пет
пута
прочита
.
Из
дуга
времена
,
а
и
од
воље
,
проба
мапе
правити
.
Аница
му
доноси
све
што
треба
,
и
мало
по
мало
такве
је
мапе
почео
правити
да
се
и
сам
тамничар
дивио
,
а
из
потаје
додавао
му
преко
Анице
оруђа
нужна
,
баш
и
против
тамничарског
прописа
,
где
би
тамничар
,
да
се
сазна
,
надрљати
могао
.
Од
свештеника
добије
књиге
географске
о
Аустрији
,
о
Турској
,
Старој
Србији
,
и
једну
о
новој
младој
Србији
,
о
Црној
Гори
,
мапе
од
Капараја
и
Мекинтоша
;
свештеник
је
био
познат
,
па
му
по
вољи
све
карте
истраживао
и
шиљао
.
Кад
му
је
у
руке
дошла
српска
карта
,
он
стане
па
се
мисли
.
Пробудио
се
у
њему
први
инстинкт
његова
детињства
.
Пало
му
на
памет
да
је
његова
рођена
варош
насељена
„
из
Србије
“
,
да
је
у
средини
Мађарске
,
и
да
је
ту
закопана
српска
радост
и
жалост
,
јер
/
негда
су
били
славни
,
а
сад
изглодани
.
Паде
му
на
/
памет
:
Ми
же
Сент-андрејци
,
цјелог
свјета
славни
.
Мисли
се
,
Бог
зна
није
ли
несрећан
што
је
Сент-андрејац
.
Јер
не
може
бити
друго
него
Србин
,
а
не
да
му
се
бити
Србином
.
Али
опет
га
узбуди
кад
види
српски
грб
,
кад
види
мапу
,
било
старе
,
било
младе
Србије
.
И
кад
му
падну
на
памет
јуначке
песме
о
Краљевићу
,
Обилићу
и
Страхињ-бану
,
слепице
и
слепци
гуслари
,
дух
му
се
сасвим
преобрази
,
желео
би
онамо
откуд
су
његови
стари
дошли
.
Мапу
Србије
,
Турске
,
Аустрије
и
Италије
ваљда
је
десет
пута
копирао
,
па
је
знао
у
њима
свако
место
и
положај
.
Ако
је
и
неук
,
а
самоук
,
али
његово
памћење
,
фантазија
и
срце
све
је
то
накнадило
.
Каткад
,
замишљен
,
гледи
на
мапу
Турске
.
Онде
је
Метохија
,
откуд
су
његови
дошли
,
па
онда
Приштина
,
Призрен
.
Уздахне
,
па
шкрипне
зубма
;
ту
би
се
волео
са
Мујама
тући
.
Али
знао
је
и
о
другим
земљама
доста
у
земљопису
и
историји
.
Српски
робијашки
свештеник
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—
био
је
честит
човек
,
који
је
свој
положај
љубио
.
Умро
је
доцније
од
јехтике
.
Под
видом
исповести
,
а
каткад
и
због
тога
,
и
онако
световања
ради
,
састајао
се
попа
са
Решпектом
,
и
онда
би
га
преслушао
и
храбрио
да
не
очајава
,
и
таквом
приликом
додао
би
му
какву
књигу
.
У
Решпекту
је
остала
страст
на
лутрију
метати
.
И
ту
је
срећан
био
као
свагда
.
Добије
једаред
шест
стотина
форината
.
Поклони
тамничаревој
кћери
на
удадбу
двеста
форината
.
И
заслужио
је
то
тамничар
.
Замоли
тамничара
да
каже
да
је
болестан
и
да
жели
чешће
са
својим
свештеником
разговарати
се
.
Пошље
се
лекар
да
види
је
ли
истина
да
је
болестан
.
Добар
човек
,
каже
да
јесте
.
А
који
је
робијаш
здрав
?
Зар
душа
није
болесна
?
Дође
свештеник
,
и
то
пред
вече
,
тек
што
није
мрак
.
Тамничар
приправи
вина
,
нико
их
неће
знати
.
Свештеник
,
млад
удовац
,
срдачан
,
дође
Решпекту
,
мисли
доиста
да
је
болестан
.
Решпект
му
каже
да
је
на
лутрији
добио
,
њему
новац
не
треба
,
хоће
да
подели
.
Моли
га
да
прими
у
спомен
од
њега
сто
форината
.
Људи
смо
,
вели
:
ако
је
робијаш
,
није
престао
бити
човек
.
Попу
зато
опет
моли
да
му
жељу
не
квари
,
но
да
прими
за
толике
њему
учињене
услуге
.
Попа
се
најпре
устеже
,
па
онда
прими
.
Сад
му
Решпект
пружи
бокал
вина
да
пије
из
њега
,
па
за
њим
ће
он
пити
.
Исус
је
на
крсту
лопову
опростио
,
нека
прими
и
он
од
њега
у
знак
пријатељства
;
и
попа
,
осигуран
да
неће
нико
доћи
,
јер
је
тамничар
све
то
тако
наредио
,
а
иначе
свештеник
,
као
исповедник
,
може
се
код
њега
и
дуже
забавити
.
И
доиста
Решпект
исповеда
му
се
,
ма
да
и
пије
из
бокала
;
та
после
исповести
и
онако
се
вином
причешћујемо
,
па
била
већа
или
мања
порција
,
само
кад
је
по
души
исказано
.
Решпект
исповеди
да
он
није
украо
оне
драгоцености
због
којих
је
био
први
пут
дванаест
година
на
робији
.
Он
је
волео
Матилду
,
па
је
узео
на
се
сав
њен
грех
.
Но
она
га
изневери
кад
га
заточише
;
писао
јој
да
на
њега
не
заборави
,
а
он
доби
парче
писма
,
од
њене
руке
писана
,
да
она
са
робијашима
нема
посла
.
Па
сад
и
то
исповеда
,
ако
се
икада
ослободи
и
нађе
је
,
да
ће
је
убити
,
ма
никад
раја
не
видео
,
него
управо
у
пакао
одјездио
.
Попа
га
теши
да
то
не
чини
ни
онда
,
јер
с
тим
још
горе
;
али
Решпект
не
одустаје
.
Попа
,
да
га
утиша
,
окрене
други
разговор
.
Он
је
био
српски
шовениста
који
је
држао
да
се
за
десет
година
мора
обновити
Душаново
Царство
,
зато
је
и
шиљао
Решпекту
сваку
нову
српску
књигу
,
да
и
њему
лагано
своју
веру
накапље
,
распрострањавајући
тиме
српски
дух
.
Започне
како
је
Решпект
срећан
на
лутрији
,
па
кад
му
Решпект
каже
колико
је
већ
у
животу
на
лутрији
добио
,
чуди
се
,
пита
га
да
ли
би
престао
метати
да
добије
сто
хиљада
.
Решпект
каже
да
не
би
.
А
милион
?
И
онда
не
би
;
ни
сто
ни
двеста
милиона
да
добије
,
ни
онда
не
би
престао
.
„
Но
то
је
већ
страст
“
,
вели
попа
.
„
Па
шта
би
радио
с
толиким
новцима
?
“
пита
попа
.
„
Би
л
’
држао
сто
коња
,
ваздан
каруца
,
и
како
би
живео
?
“
Решпект
каже
да
ни
онда
не
би
Бог
зна
како
живео
,
али
знао
би
све
те
новце
употребити
.
На
што
?
Сад
ће
му
Решпект
одговорити
.
На
сточићу
жижак
чкиљи
,
зрак
баца
на
бокал
,
попа
седи
на
ниској
столици
,
а
Решпект
на
дасци
,
па
најпре
понуди
попу
,
па
онда
се
сам
напије
,
и
почне
овако
приповедати
:
—
Ја
да
имам
двеста
милиона
форината
,
истерао
бих
Турке
из
Европе
.
Истерао
бих
их
још
много
јефтиније
,
али
само
хоћу
да
одговорим
на
питање
шта
бих
с
толиким
новцима
чинио
.
Прво
,
отишао
бих
у
Црну
Гору
,
па
бих
казао
владици
да
нисам
дошао
за
друго
но
да
правимо
Велику
Србију
,
Душаново
Царство
.
„
Ево
новаца
,
не
тражим
да
будем
владика
,
ни
кнез
,
ни
цар
,
но
само
да
ослободимо
,
па
ма
ја
ништа
не
био
.
“
Начинио
бих
у
Црној
Гори
један
велики
арсенал
,
доста
тополивница
,
и
фабрику
свег
оружја
.
Па
онда
начинио
бих
једну
војску
од
педесет
хиљада
људи
,
и
само
две
хиљаде
коњаника
,
осим
тобџија
.
Врбовао
бих
од
свију
страна
,
ма
откуд
ко
дошао
.
Даље
,
док
би
се
ту
оружје
правило
и
све
организовало
,
наручио
бих
у
Америци
једну
флоту
,
од
самих
„
флибустијера
“
,
па
бих
је
још
добровољцима
,
већ
увежбаним
,
напунио
,
и
ма
где
прам
Црне
Горе
искрцао
се
,
а
шат
би
од
Јадранског
Мора
штогод
помоћи
дошло
.
Осим
тих
организованих
по
свом
војеном
реду
,
скупио
бих
и
организовао
још
и
нередовну
војску
.
Од
ове
један
комад
,
са
припомоћу
нешто
регуларне
,
бацио
бих
на
Арнаутлук
,
а
други
на
Херцеговину
,
продро
бих
у
Босну
и
све
подигао
;
онда
би
се
и
Србија
морала
умешати
,
или
,
ако
не
би
хтела
,
онда
бих
послао
њима
кроз
Босну
преко
Дрине
нешто
војске
као
госте
или
фифоње
,
да
их
у
сватове
јуначке
позову
или
доведу
.
Наравно
,
најпре
бих
преметнуо
до
Дрине
све
низаме
редове
,
башибозуке
,
аге
и
спахије
,
који
би
још
и
сад
били
изметници
,
издајице
свог
рода
,
па
бих
гледао
да
што
пре
,
ма
шта
коштало
,
освојим
Сеницу
и
Нови
Пазар
,
а
Србија
с
половином
да
притекне
у
помоћ
овде
,
а
половином
код
Ниша
да
задржи
Турке
док
ми
овде
посао
свршимо
.
Двадесет
хиљада
задржао
бих
у
резерви
.
—
Али
шта
ће
на
то
Аустрија
казати
?
рећи
ће
попа
.
—
Онда
се
треба
тући
и
против
ма
какве
велесиле
.
Против
аустријског
фланкирања
,
наместио
бих
ту
резерву
косо
до
Уне
,
и
јаким
шанчевима
бих
се
поткрепио
где
треба
,
да
противустанем
и
одржим
се
,
а
шат
не
би
ни
Румуни
ни
Бугари
мировали
,
или
бар
им
мировати
не
бих
дао
.
Негда
шака
Нормана
освојили
су
Апулију
,
Америка
Шпањолска
ослободила
се
у
битци
код
Ајасиско
са
пет
хиљада
против
много
веће
силе
,
па
Швајцари
су
то
исто
показали
код
Семпаха
и
других
места
;
па
и
код
нас
,
кад
се
већ
од
толико
времена
пева
:
„
Три
смо
на
једнога
“
,
пробајмо
са
„
једним
на
тројицу
“
.
Тако
се
граде
и
одржавају
отаџбине
!
Ако
то
није
,
онда
треба
жице
на
гуслама
покидати
,
и
све
песме
у
море
бацити
.
Дође
ли
Русија
,
нека
је
,
неће
она
сама
бити
ту
;
доћи
ће
и
друге
велесиле
,
па
ће
се
помешати
,
па
и
то
је
за
време
.
Па
кад
се
једаред
све
поремети
,
оно
старо
турско
опстати
не
може
.
Даље
нећу
да
говорим
,
премда
бих
могао
још
којешта
додати
.
Ја
знам
да
ће
ко
казати
:
то
су
сањарије
,
фантазије
.
Па
нека
!
Само
сам
хтео
то
рећи
да
бих
знао
и
милионе
трошити
а
да
на
себе
не
потрошим
.
—
Но
то
је
баш
фантазија
,
рече
крстећи
се
попа
,
па
се
диви
,
тек
што
не
каже
:
„
Буди
Бог
с
нама
“
.
Па
се
крсти
,
главом
маше
,
откуд
у
робијашу
такве
мисли
.
До
душе
мисли
су
криминалне
,
али
и
Решпект
је
у
криминалу
.
Попа
би
још
мало
дуже
остао
,
али
га
Решпект
мало
збунио
не
оним
што
би
против
Турске
,
но
због
тога
што
је
и
Аустрију
умешао
.
Како
би
фланкираном
положају
Аустрије
на
пут
стао
,
и
какву
би
он
чекао
помоћ
са
Јадранског
Мора
?
Није
ли
он
на
Бокеље
мислио
?
Страшно
!
Он
је
војени
патер
,
могли
би
му
пребацити
да
је
слушао
велеиздајничке
речи
,
те
би
могао
и
под
одговор
доћи
.
Може
ко
чути
,
прислушкивати
.
Зато
,
као
форме
и
коректности
ради
,
малко
као
пребаци
Решпекту
што
тако
слободно
говори
,
и
да
се
чува
пред
другим
тако
што
говорити
.
То
му
као
савет
да
.
Опрости
се
и
оде
.
Ма
да
му
је
казао
да
је
фантазија
,
кад
је
попа
кући
дошао
,
легне
,
па
сам
у
себи
мисли
.
Вражји
човек
!
Нешто
може
имати
и
право
,
само
не
сме
се
тако
што
ни
говорити
,
јер
Метерних
не
само
за
такав
говор
,
већ
и
за
такве
мисли
затвара
.
А
онда
је
Метерних
владао
,
и
ужасна
бечка
полиција
,
„
црни
кабинет
“
,
а
шпицлова
свуд
доста
.
Тако
Решпект
проводи
време
,
а
доброта
Аничина
и
човечанство
тамничара
стање
му
олакшава
.
XX
.
Настала
је
година
1848
.
Фебруарски
банкети
срушише
у
Паризу
орлеанску
династију
.
Потресе
се
цела
Француска
,
за
њом
Италија
;
дође
ред
на
Аустрију
.
Само
у
Турској
,
у
том
европском
„
Цинзибару
“
,
за
чудо
и
приповест
,
мир
и
тишина
влада
.
Цела
Немачка
сплетена
,
збуњена
.
Русија
као
укочена
гледа
на
Француску
шта
ће
онде
бити
,
и
мисли
се
:
ратос
и
Турске
и
Цариграда
!
Само
је
Блистателна
Порта
своју
Јанусову
капију
затворила
,
канда
је
вечити
мир
настао
.
Нико
се
не
миче
за
тужну
рају
,
нити
Србија
,
нити
посестрима
Банија
,
а
Мује
комотно
тутунишу
:
„
Алах
ил
алах
!
Ђаури
нек
се
међу
собом
кољу
!
“
У
Бечу
истерају
Метерниха
,
у
Пожуну
Кошут
жари
,
у
Загребу
и
Карловцима
саборишу
;
граја
,
жагор
свуд
,
док
не
дође
Револуција
,
или
,
мало
мекше
да
рекнемо
,
покрет
.
Србљи
траже
војводину
.
Већ
се
зато
и
покољу
.
Дођу
у
помоћ
из
Србије
.
Мађари
од
којекуд
своје
регименте
кући
довлаче
,
приправљају
се
за
одбрану
и
нападај
.
Свуд
је
пламен
букнуо
.
У
тој
великој
промени
,
настане
и
код
Решпекта
промена
.
Глучак
тамничар
буде
премештен
у
О
.
за
тамничара
,
на
много
већу
и
бољу
штацију
.
Нов
тамничар
дође
,
а
Глучак
са
породицом
оде
.
Било
је
ту
плача
од
Анице
и
породице
.
И
Решпекта
канда
је
гром
у
прса
ударио
;
зна
да
никада
више
таквог
тамничара
неће
имати
.
Али
шта
ће
?
Мора
се
судбини
покорити
.
Сама
Аница
и
Решпект
остану
.
И
попу
преместе
у
Италију
.
Нов
тамничар
је
строг
;
држи
се
строго
прописа
,
и
већ
Решпект
нема
оно
што
је
имао
.
Како
је
чуо
да
нов
долази
,
предао
је
Глучку
све
излишне
ствари
,
и
сад
је
у
казамату
само
Решпект
,
даске
,
слама
,
ћебе
,
јашкреби
и
пацови
.
Шта
више
добио
је
и
коморате
,
чему
се
Решпект
ни
најмање
не
радује
.
Покрет
је
потресао
и
самога
тамничара
.
Већ
се
којегде
туку
.
У
Галицији
лежи
регимента
„
Виљем
“
-
хусари
.
Узбуни
се
регимента
,
хоће
кући
у
Угарску
.
Обрштар
и
остали
штабни
официри
држе
је
у
запти
,
али
ништа
не
помаже
.
У
тешким
околностима
ритмајстор
Сонтаг
изведе
регименту
из
Галиције
и
доведе
кући
у
Угарску
.
То
је
свуд
страшно
брујало
,
и
глас
је
допро
и
у
Решпектов
казамат
,
јер
недалеко
одовуд
промарширали
су
.
Тај
глас
узбуди
чуство
слободе
у
Решпекту
.
Неће
више
да
буде
роб
,
хоће
да
се
ослободи
.
Неколико
дана
премишља
како
би
то
произвео
.
Коморату
ком
налако
поверити
се
,
зло
,
али
сам
по
себи
и
са
собом
не
може
ништа
.
Решпект
је
имао
скривених
новаца
.
Једном
се
,
коме
том
,
мора
поверити
.
Један
му
се
наклоним
показао
одмах
у
почетку
.
Има
човек
код
куће
породицу
,
за
њом
тужи
како
се
она
рани
,
и
проклиње
живот
свој
.
Решпект
види
да
искрено
говори
,
а
није
имао
никаква
узрока
лисичити
.
Тај
је
имао
у
месту
земљака
,
с
ким
се
каткад
уз
пут
сусрео
и
по
реч
две
прословио
.
Каже
му
Решпект
:
кад
би
му
на
руку
ишао
,
он
би
га
помогао
,
па
и
његову
породицу
,
па
му
већ
пре
тога
неколико
пута
понешто
новаца
дао
.
Коморат
на
то
пристане
.
Решпект
није
имао
никад
присна
,
интимна
комората
,
па
је
могао
лако
накаљати
.
Сад
већ
што
му
драго
:
ако
овако
не
иде
,
он
ће
пре
или
после
ма
како
ослободити
се
.
Решпект
и
његов
колега
испод
руке
купе
прње
од
старих
хаљина
.
То
после
Решпект
склапа
,
крпи
,
да
изиђу
какве
просјачке
хаљине
.
Стече
и
стару
капу
,
и
подеране
ципеле
.
Осим
тога
,
тај
колега
,
по
упутству
Решпектовом
,
добије
из
потаје
преко
поменутог
свог
земљака
,
а
овај
опет
од
Анице
,
мало
боље
хаљине
:
један
капут
,
панталоне
,
напршњак
,
ципеле
и
капу
.
То
је
трајало
месец
дана
док
је
Решпект
све
то
парче
по
парче
добио
.
И
то
је
много
муке
стало
.
То
је
ишло
по
теснацима
,
по
телеграфу
мига
,
испод
гуњца
,
и
свакако
,
све
у
највећој
опасности
,
јер
у
сваком
тренутку
могла
се
ствар
приметити
.
Добио
је
Решпект
и
један
нож
,
и
парчета
од
гвожђа
.
Решпект
,
кад
има
времена
дању
,
крпи
,
склапа
старе
хаљине
,
а
ноћу
тестерише
окове
у
саставку
,
где
је
најтање
,
и
што
се
може
сакрити
.
Један
дан
изићи
ће
сви
робови
на
велики
посао
.
Сад
је
време
ту
за
Решпекта
.
Договори
се
са
коморатом
:
Решпект
ће
се
обући
кад
се
казамати
отворе
најпре
у
просјачке
хаљине
,
а
под
гуњцем
робијашким
,
у
једној
марами
,
завезаној
гужви
,
понети
боље
хаљине
.
Отварају
се
казамати
,
излазе
робови
.
Тамничар
иде
од
врата
до
врата
па
отвара
,
и
зове
их
напоље
,
па
онда
опет
даље
.
Робова
доста
,
а
само
два
солдата
стража
.
Скупе
се
да
их
тамничар
поброји
.
Сад
се
мигоље
као
чикови
.
Решпект
разгледа
на
три
корака
од
њега
један
теснац
кланац
,
али
ту
је
баш
стража
.
Решпект
гледи
на
комората
,
а
коморат
на
њега
:
ту
је
одсудан
тренутак
.
Тамничар
виче
где
како
треба
да
се
ради
,
и
она
стража
од
теснаца
приближи
се
клупчету
.
Један
тренутак
нико
не
пази
.
Решпект
опет
приближава
се
кланцу
.
Сад
коморат
громким
гласом
још
запита
тамничара
одакле
ће
почети
посао
.
Сви
сад
гледају
на
уста
тамничару
.
Решпект
завије
у
кланац
,
у
тренутку
разломи
у
саставку
већ
до
најтање
претестерисане
окове
,
скине
и
баци
са
себе
гуњац
и
робијашке
чакшире
,
под
руком
гужва
хаљина
,
па
јури
даље
,
на
поље
,
преко
јаруга
и
потока
,
баш
онуда
куда
се
обично
слабо
иде
.
Коморат
двапут
затракује
тамничара
питањем
,
да
се
овај
ражљути
и
на
све
заборави
.
Кад
су
се
раштркали
,
баци
око
тамничар
на
све
стране
не
види
Решпекта
.
Повиче
,
скупи
их
опет
:
нема
Решпекта
.
Пита
куд
се
део
:
нико
не
зна
.
Сад
тражи
га
на
све
стране
,
даду
из
топа
пуцати
у
знак
да
је
роб
побегао
.
Нашли
су
у
кланцу
и
окове
и
робијашке
хаљине
.
Потера
иде
на
све
стране
,
али
Решпект
не
иде
обичним
путем
,
него
онуда
где
је
најтеже
,
и
куд
и
сама
потера
допрети
неће
.
Решпект
иде
сасвим
противним
путем
.
Дође
у
једну
шуму
,
ту
се
преобуче
у
боље
хаљине
,
новце
је
имао
пре
тога
на
телу
привезане
,
па
иде
даље
.
Још
није
било
онде
телеграфа
,
па
то
бегство
није
се
могло
на
све
стране
означити
,
и
тако
Решпект
сад
лево
,
сад
десно
,
пут
Пешти
узима
,
пити
га
ко
узнемирава
.
Комотно
дође
у
Пешту
.
Одене
се
,
па
прва
му
је
брига
била
да
дочека
Аницу
.
Аница
је
за
онај
мах
држала
кола
у
приправности
,
па
како
чује
топ
,
одмах
избегне
скупа
са
главним
пртљагом
,
а
ситније
ствари
остави
.
И
добро
је
чинила
што
се
за
времена
уклонила
,
јер
и
њу
тражише
да
је
на
одговор
ставе
.
Кочијаш
био
је
са
својом
породицом
њен
пријатељ
,
и
кад
се
вратио
,
ма
да
се
знало
и
видело
да
је
он
возио
,
тим
опет
нису
ништа
докучили
,
јер
се
њега
роб
не
тиче
:
по
њему
може
бегати
куд
хоће
.
У
првом
селу
,
сасвим
у
противном
правцу
,
оставио
је
,
и
тако
се
и
ту
изгуби
траг
.
Дође
и
Аница
.
Кад
је
опет
види
као
слободан
човек
,
сузе
рони
од
радости
.
Није
шала
толико
у
ропству
провести
,
најпре
дванаест
па
онда
три
године
у
ропству
провести
,
петнаест
година
најлепше
младости
!
И
још
га
то
није
срушило
!
Решпект
је
дао
још
у
тамници
коморату
за
услугу
у
напред
педесет
форината
,
и
толико
је
његовој
породици
послао
.
XXИ
.
Решпект
сад
већ
слободан
човек
,
тражи
себи
стан
где
ће
седети
док
не
окрене
на
лево
или
десно
.
Али
дуго
и
не
може
чекати
,
јер
без
занимања
не
може
бити
:
новац
ће
размазати
што
га
Аница
има
а
и
онако
,
може
ко
на
њега
натрапати
.
Иде
сам
па
тражи
.
У
мађарском
сокаку
куд
пролази
,
има
таблица
на
капијама
где
се
стан
издаје
.
Но
у
овом
сокаку
јако
је
заступљен
demi-monde
,
женске
беспослене
,
а
сироте
.
Хајде
да
види
:
неће
ни
онако
дуго
ту
седети
.
Уђе
у
једну
кућу
где
види
таблу
,
и
пита
ко
издаје
квартир
.
Дочека
га
једна
старија
госпођа
и
уведе
га
у
собу
;
каже
му
да
има
још
једну
собу
за
издавање
,
и
то
за
нежењеног
или
за
удовца
,
па
отвори
врата
.
Онда
на
прозору
гледа
једна
бледа
женска
,
устане
,
поклони
се
и
мери
Решпекта
од
пете
до
главе
.
То
је
Емилија
и
њена
мати
.
Решпекту
паде
у
очи
мати
:
чини
му
се
канда
је
познаје
.
Каже
да
му
се
соба
допада
и
уједно
пита
коме
се
има
пријавити
.
Госпођа
не
таји
своје
име
,
каже
му
да
је
Катарина
Огњанова
,
а
фрајла
њена
кћи
.
Решпект
није
се
преварио
,
у
детињству
још
ужљебио
му
се
лик
Катарине
,
јер
њено
лице
доиста
је
маркирано
било
:
ко
га
једанпут
видео
,
није
га
више
заборавио
.
Решпект
пријави
се
под
трећим
именом
:
није
ни
Решпект
,
ни
Огњан
,
неће
да
се
да
познати
.
Има
за
то
довољна
разлога
.
Катарина
не
таји
своје
име
.
Она
је
опет
пропала
,
па
у
том
паду
држи
да
јој
то
штогод
помоћи
може
ако
прстом
показати
може
на
своју
бољу
родбину
.
Са
своје
кривице
пропалице
увек
тако
раде
.
Решпект
неће
да
јој
се
јави
,
јер
рад
је
дознати
како
су
оне
до
тога
дошле
,
и
дознаће
шта
је
са
целом
породицом
.
Она
га
неће
познати
,
јер
од
детињства
га
није
видела
,
па
какво
је
од
тог
доба
преображење
код
Решпекта
!
Решпект
се
одмах
досети
и
реши
шта
ће
чинити
.
Каже
им
да
ће
он
узети
једну
собу
сам
за
себе
,
и
платиће
што
год
ишту
у
напред
месечно
,
само
да
му
даду
кључ
од
капије
и
особен
улазак
у
његову
собу
,
а
он
ће
бити
миран
кирајџија
.
Слабо
је
и
ноћу
код
куће
,
а
дању
још
мање
.
Погоди
се
,
и
први
месец
исплати
.
Нађе
у
петом
сокаку
још
једну
собу
,
и
ту
се
настани
;
Аници
пак
приповедао
је
на
кога
је
наишао
.
Аници
се
најпре
то
није
допало
,
али
је
Решпект
умирио
.
Када
је
Решпект
у
будимским
казаматима
чамио
,
Аница
у
свом
дешперату
дође
и
код
Катарине
,
онда
кад
је
почела
свилу
мотати
и
кад
јој
се
прилично
водило
,
не
би
ли
се
и
она
смиловала
на
Решпекта
и
штогод
му
послала
,
да
му
у
нечем
олакша
.
Катарина
је
нагрдила
Решпекта
,
казала
је
Аници
да
је
Решпект
за
вешала
рођен
,
и
камо
срећа
да
му
није
рода
познала
,
и
њој
рекне
да
јој
никад
не
долази
.
Шта
ће
њима
којекакви
робијашки
прапорци
и
кноте
о
које
она
не
би
ни
ципелу
обрисала
,
а
не
да
се
с
њом
дружи
!
То
је
Аници
тешко
пало
,
и
остало
јој
у
живом
спомену
.
Тако
се
Решпект
с
нешто
пртљага
онамо
досели
.
Решпект
је
долазио
сваки
трећи
дан
.
Чуде
се
што
га
сваки
дан
нема
,
но
он
им
да
на
знање
да
и
у
Будиму
има
посла
,
и
каткад
онде
остати
мора
.
Решпект
их
по
мало
искушава
.
Све
се
боље
и
боље
упознају
,
и
постану
поверљиви
једно
другом
.
Он
да
каткад
и
ужину
о
свом
трошку
правити
,
на
што
је
Катарина
готова
,
и
одмах
прави
питу
са
сиром
,
од
које
је
она
велика
љубитељка
,
а
и
знаде
је
направити
баш
као
што
ваља
.
Решпект
је
тако
у
средини
између
тридесет
и
четрдесет
година
,
истина
намрштен
,
али
ипак
још
угледан
,
чист
човек
;
а
војничко
га
држање
узвишује
.
Емилија
служи
,
и
кад
питу
метне
на
сто
,
баци
умиљато
поглед
на
Решпекта
,
уста
упија
:
и
онако
су
мала
,
прави
их
још
мања
.
Бог
зна
,
мисли
се
,
каква
срећа
још
може
испасти
са
тим
пасажером
!
Па
каква
је
Емилија
сад
,
а
каква
је
негда
била
!
Бледа
,
упаднута
лица
,
још
је
нешто
очи
диче
.
Није
ружна
,
али
тако
изгледа
као
кад
цвет
мраз
уштине
;
свежина
отишла
је
.
Није
ни
чудо
,
ово
је
већ
њен
трећи
преображај
,
и
све
на
ниже
;
негда
она
лепа
,
дична
Емилија
,
сликарски
узор
,
сад
јој
ни
кокетовање
већ
добро
не
стоји
.
Кад
улицом
пролази
,
слабо
ко
на
њих
и
гледи
,
више
она
на
њих
гледи
,
која
негда
пролазећи
као
у
хајки
наметљивих
удворача
није
смела
око
к
небу
дигнути
.
Решпект
једнако
завађа
да
му
о
њиховој
прошлости
и
о
родбеним
одношајима
приповедају
.
И
оне
му
радо
приповедају
.
Несрећни
људи
радо
приповедају
из
свог
живота
,
само
кад
их
ко
радо
слуша
.
И
тако
сад
мати
,
сад
кћи
,
приповедају
му
,
али
мати
понајвише
.
Језгро
њихове
приповетке
о
прошлости
ово
је
:
Најпре
мати
опише
њену
удадбу
;
како
је
ту
почетак
њене
несреће
;
да
је
могла
за
много
бољег
поћи
него
што
је
њен
муж
;
да
је
исти
био
лењ
,
расипач
,
пијанац
,
тако
да
га
је
морала
једанпут
у
лудницу
дати
,
и
да
је
сад
код
кћери
,
и
од
њене
милости
живи
.
Каже
даље
како
му
сва
родбина
не
ваља
:
један
између
њих
велики
господин
,
обогатио
се
,
и
узео
„
машамоду
“
,
која
није
ни
слушкиња
према
њој
;
како
је
опет
имала
другог
девера
,
неког
Игњу
Решпекта
,
неку
луду
,
који
се
на
послетку
пропио
и
умро
,
и
после
себе
оставио
сина
правог
обешењака
,
који
је
због
велике
крађе
дванаест
година
робовао
,
и
сад
му
нема
ни
трага
ни
гласа
.
Без
сумње
,
мора
да
су
га
већ
гдегод
обесили
,
јер
тако
што
неваљало
није
нико
родио
;
па
онда
девер
,
чика
Јоса
,
није
хтео
помагати
,
и
морала
је
сама
својом
муком
четворо
деце
ранити
.
Даље
,
кад
се
већ
није
имало
куда
,
да
Емилију
код
грофице
Алмозинке
за
demoiselle
,
и
једну
кћер
уда
,
а
друга
је
у
лудници
,
и
ту
мора
својом
муком
издржавати
,
а
син
сиромах
умро
.
Емилији
је
добро
било
у
кући
грофице
,
шта
више
и
она
је
,
мати
,
оданде
велику
помоћ
добивала
.
Али
ту
је
била
опет
та
несрећа
што
је
Емилија
врло
лепа
,
па
грофица
постаде
љубоморљива
,
и
морала
је
Емилија
грофице
кућу
оставити
.
После
тога
нека
фрајла
Матилда
—
која
је
због
Решпектовог
сина
накаљала
да
је
морала
и
своје
име
због
тога
променити
,
и
од
тог
доба
прозвала
се
Ида
Херцдијамант
,
и
која
је
Емилију
грофу
препоручила
узела
је
Емилију
покрај
себе
,
па
покрај
ње
и
мајку
,
и
с
њом
неко
време
путовале
,
и
добро
им
је
било
.
Али
после
тога
уда
се
за
једног
богатог
старог
господина
који
јој
је
све
писао
,
а
оне
сироте
остадоше
саме
без
мушке
главе
.
Па
бар
сирота
Емилија
да
добије
добру
партију
.
Сад
пак
остале
су
саме
,
без
помоћи
.
Чика
Јоса
,
њен
девер
,
умро
је
,
па
им
засад
није
ништа
оставио
,
но
морају
чекати
док
стрина
умре
.
Онда
ће
добити
леп
новац
.
И
ко
би
сад
Емилију
узео
,
не
би
се
кајао
.
Решпект
је
све
то
пажљиво
слушао
,
и
у
себи
забележио
,
па
онда
пита
где
је
та
фрајла
Матилда
удата
,
и
како
да
их
сад
не
помаже
.
На
то
мати
одговори
да
седи
у
варошици
Е
.
,
па
јој
је
писала
више
пута
,
но
одговора
да
није
добила
.
„
Е
бадава
,
вели
,
она
је
срећна
,
па
јој
није
до
туђе
бриге
.
“
На
све
је
заборавила
,
но
док
мало
новаца
добије
,
одмах
ће
онамо
ићи
,
и
нада
се
да
јој
неће
бити
за
бадава
,
јер
и
Матилда
је
њима
у
нечему
обвезана
.
Решпекту
је
то
доста
.
Каже
да
ће
им
дати
за
пут
новаца
да
иду
код
Матилде
,
ако
мисле
да
ће
се
што
онде
помоћи
.
Тај
предлог
прими
се
с
радошћу
.
Пита
их
Решпект
колико
им
треба
.
Они
прорачунају
,
и
он
им
изда
,
са
опоменом
да
одмах
сутра
иду
и
да
сав
стан
затворе
и
кључеве
понесу
,
а
он
ће
до
њиховог
повратка
у
Будиму
бити
.
Тако
и
би
;
оне
се
спреме
и
сутра
дан
оду
.
Решпект
је
све
то
Аници
испричао
,
и
сад
чека
њихов
повратак
.
Четврти
дан
врате
се
,
но
безуспешно
:
мати
бесни
као
фурија
,
Емилија
снуждена
.
Кад
су
дошли
до
Матилде
,
а
Матилда
се
у
лепом
двору
са
старцем
шета
,
а
покрај
ње
још
један
млади
двори
.
На
њој
сама
свила
:
ту
је
богаштина
.
Мати
трчи
Матилди
,
дигне
руке
да
је
загрли
и
пољуби
,
но
милостива
гђа
Матилда
отисне
је
од
себе
и
викне
:
„
Какав
је
то
безобразлук
,
мора
да
је
луда
!
“
Бадава
се
Катарина
јавља
,
показује
на
Емилију
.
Аја
!
Матилда
никог
не
познаје
.
Каже
да
их
никад
није
видела
,
и
да
се
одмах
чисте
.
Емилија
плаче
,
клекне
,
и
руке
дигне
горе
.
Нема
пардона
,
Матилда
их
не
познаје
.
Сад
ђипи
старац
и
млади
,
вичу
на
слуге
да
те
безобразнице
избаце
,
а
оне
несрећнице
дигну
се
и
формално
избегну
.
Тако
поступа
негдашња
„
Ида
Херцдијамант
“
.
Тако
се
жалосно
врате
.
Јадна
та
Катарина
,
још
се
није
опаметила
!
Матилда
је
тако
исто
и
с
њима
као
и
с
Решпектом
поступила
.
Од
добре
куће
произишла
,
но
лепа
,
размажена
,
родитељи
јој
наскоро
умру
,
васпитање
јој
било
истопрчено
господско
понашање
,
кокетовање
.
Није
још
знала
да
је
ко
љуби
,
већ
је
била
заљубљена
;
није
знала
да
ли
је
заљубљена
,
и
већ
јој
се
који
допада
.
Ту
после
Амор
,
Бахус
и
Марс
имали
су
своју
жетву
,
добру
бербу
.
Побегла
је
од
тутора
за
једним
официром
.
Ту
је
већ
и
она
у
сталежу
регименте
,
а
регименте
се
мењају
,
па
и
она
мења
гарнизон
.
Она
је
деградира
;
буде
проста
собарица
;
кокетује
с
Решпектом
;
похара
газду
;
буде
затворена
и
прође
кроз
моралне
шибе
;
унесрећи
Решпекта
;
буде
ослобођена
;
постаде
„
омнибус
“
,
светски
сензал
,
светска
подлога
;
баца
халов
на
невине
.
Продаје
као
рибу
на
вашару
,
а
риба
од
главе
смрди
,
па
и
њена
роба
буде
стрвинска
рана
за
животиње
које
од
тога
живе
.
У
греху
огрезнула
а
незајажена
,
својој
демонској
страсти
нове
жртве
доноси
,
и
у
гасећој
се
стидљивости
похотљиво
јој
око
сласти
налази
.
Емилију
је
с
матером
на
душу
узела
.
Награда
јој
од
грофа
није
изостала
.
И
то
још
није
било
доста
,
већ
је
Емилију
и
даље
вукла
,
и
гурнула
је
у
вртлог
највиших
зала
по
женску
.
Све
њено
стање
стечено
је
сузама
жртава
;
њена
корист
,
њено
уживање
,
другима
пропаст
.
И
та
Матилда
неће
да
позна
Емилију
и
њену
матер
!
Матилда
,
тај
комад
од
негдашње
лепоте
,
усрећила
је
једног
старца
,
који
у
својој
фриволности
да
се
зове
још
да
је
жив
,
да
му
је
већ
све
племенито
осећање
изглодано
,
спао
је
на
ђаконије
праве
Месалине
,
а
свој
род
,
своју
крв
је
изневерио
.
Искључио
је
свог
јединог
сина
из
наследства
;
сирочад
његовог
брата
пиште
,
а
он
је
све
својој
разбибризи
уписао
.
Кад
то
чу
Решпект
,
све
пламти
му
срце
;
обузме
га
страст
за
осветом
;
једва
се
држи
а
да
им
се
не
изда
.
Емилија
и
мати
немају
куд
,
нов
дешперат
их
спопадне
.
Баш
немају
откуд
да
живе
.
За
два
три
дана
забораве
и
на
нанесену
неправду
од
стране
Матилде
;
та
оне
су
већ
таквом
чему
привикнуте
.
Таква
женска
опет
као
Матилда
научена
је
на
такво
поступање
,
и
код
ње
није
шта
ново
такво
што
.
Не
једну
жртву
је
тако
оправила
.
Решпект
пре
времена
плати
и
други
месец
напред
,
само
да
имају
трошка
,
а
Емилија
узме
гитар
,
па
заборави
сву
невољу
,
и
Решпекту
свира
,
пева
.
Кад
пева
,
лице
јој
се
смеши
,
а
срце
тужно
,
и
на
оку
јој
можеш
читати
.
Формално
кокетује
,
а
Решпект
онда
гледи
на
страну
,
па
глади
бркове
.
Зове
Емилија
Решпекта
у
шетњу
,
у
позориште
;
он
неће
.
Чуди
се
Емилија
;
нити
зна
да
је
воли
,
нити
зна
да
је
не
воли
.
Види
Решпект
како
је
код
ње
и
матере
.
Долазе
девојке
и
уче
код
Емилије
гитар
и
играти
;
дођу
и
младићи
,
па
онде
пију
и
певају
.
Емилија
не
зна
још
како
са
Решпектом
стоји
;
мора
га
једаред
из
флегме
извући
.
Моли
га
да
се
с
њом
по
променади
шеће
;
ако
јој
то
учини
,
поклониће
му
и
душу
и
срце
.
Решпект
одбије
,
каже
да
је
више
сажаљује
него
да
би
љубави
тражио
.
Емилија
поражена
,
већ
види
да
је
одсвуд
сасвим
поражена
.
Но
и
Решпекту
већ
није
до
чекања
,
и
његова
судба
мора
се
решити
!
XXИИ
.
Већ
се
рат
започео
.
Србљи
се
у
велико
туку
.
Свуд
на
све
стране
гужва
.
Бан
Јелачић
,
Виндишгрец
,
већ
су
упали
.
Врбује
се
на
све
стране
,
особито
у
Пешти
.
Кошут
својом
речи
успаљује
сву
Мађарску
,
свуд
се
траже
борци
.
Решпект
не
може
оклевати
.
Не
зна
на
коју
ће
страну
.
Он
би
најволео
против
Турака
,
али
у
Турској
је
мир
;
Србија
у
миру
оргије
слави
.
Под
оним
барјаком
где
је
у
две
регименте
служио
неће
да
војује
.
На
против
,
готов
је
против
Метернихових
питомаца
крв
пролити
.
Ко
ће
замерити
то
патнику
,
петнаестогодишњем
робу
?
Имао
ли
право
или
неправо
,
патња
његова
заслужује
да
му
опростимо
.
Једне
ноћи
здраво
промишља
шта
ће
да
ради
.
Дође
код
„
Беле
Лађе
“
у
кафану
;
то
је
српска
кафана
.
Ту
се
шушка
,
један
другом
пришаптава
како
се
тамо
доле
туку
.
На
сваком
лицу
види
се
радост
кад
чује
да
се
Србин
држи
.
Само
један
Србин
из
Србије
на
једном
месту
сам
озбиљно
седи
,
пуши
и
пије
кафу
.
Фес
му
је
на
глави
,
на
њему
антерија
и
шалваре
.
Решпект
није
волео
те
људе
који
шушкају
,
већ
који
су
озбиљни
.
Види
Србијанца
,
приђе
његовом
столу
и
седне
до
њега
.
Овај
га
погледи
и
измери
.
Решпект
поздрави
га
,
и
после
обичног
увода
;
„
Како
сте
и
откуда
сте
?
“
,
одмах
се
познаше
ко
је
какве
боје
.
Србијанац
је
био
Вучићевац
који
се
није
слагао
с
тиме
што
Книћанин
против
Мађара
са
својим
Србима
војује
,
а
не
против
„
Шваба
“
;
али
ипак
био
је
резервират
,
јер
не
зна
шта
Решпект
мисли
,
и
не
да
се
сасвим
за
реч
ухватити
.
Тако
Решпект
,
да
дозна
како
у
Турској
ствари
стоје
,
запита
га
:
—
А
како
је
у
Турској
?
Зар
онде
се
нико
не
миче
да
ослободи
рају
?
—
Онде
је
мир
,
—
у
Турској
је
све
красно
.
—
А
зар
неће
Србија
што
започети
?
Шта
је
тамо
код
вас
?
—
Све
мирно
:
нама
,
фала
Богу
,
ништа
не
фали
;
ми
имамо
устав
.
—
А
кад
ће
се
код
вас
започети
?
Зар
се
ваљда
бојите
Русије
?
Та
Николај
има
са
собом
доста
посла
,
вреба
Француску
,
а
ви
бисте
лепо
могли
почети
.
Видите
,
Аустрија
не
може
вам
шкодити
,
има
са
собом
посла
.
Па
шта
већ
чекате
?
—
Знаш
,
бре
,
ја
не
знам
политике
,
ја
сам
овде
трговац
.
Ја
овде
имам
посла
са
„
Молошем
“
и
„
Гудом
“
,
а
кад
дођем
кући
,
ја
идем
код
капетан
Мише
у
Влашку
,
па
ако
ми
треба
новаца
,
ја
тргујем
,
а
не
знам
за
буне
.
Код
нас
буне
нема
,
него
код
вас
.
Ено
Книћанина
,
па
иди
помози
овде
себи
,
а
за
Турску
се
не
брини
.
—
А
шта
се
чује
тамо
,
ко
предводи
војску
?
—
Книћанин
и
патријарх
.
Книћанин
је
други
,
а
патријарх
први
.
—
Дакле
ко
је
први
командирендер
тамо
?
—
Патријарх
.
—
Азебата
,
ја
сам
хусар
био
,
ја
нећу
да
ми
калуђер
командира
.
И
мог
прадеду
и
све
моје
земљаке
довео
је
калуђер
,
па
ћемо
се
овде
појести
,
него
ако
хоће
патријарх
да
нас
води
у
Турску
да
наше
старе
земље
опет
задобијемо
,
онда
ћу
ићи
за
њим
,
овако
не
.
Зар
још
и
ово
мало
овде
да
утаманимо
?
Него
,
ако
хоћеш
,
преко
да
идемо
.
—
Јок
!
Не
да
Стамбол
,
ни
Решид
паша
!
Решпект
је
сад
начисто
дошао
.
Још
три
дана
,
па
ће
се
врбовати
за
простог
хусара
—
баш
је
сад
једна
нова
регимента
у
формацији
—
но
најпре
мора
своје
ствари
уредити
.
Договори
се
са
Аницом
,
и
она
је
на
све
приправна
.
Новаца
има
да
може
и
две
године
живети
.
И
оних
дванаест
дуката
су
у
ње
што
је
Решпект
у
логору
добио
.
Аница
зна
да
ће
се
врбовати
;
где
буде
регимента
,
ту
ће
и
она
бити
.
Све
је
већ
приправно
.
Један
дан
Решпект
јави
Катарини
да
ће
одлазити
,
и
већ
пакује
,
па
пртљаг
однесу
.
Већ
да
се
опрости
.
И
мати
и
Емилија
жале
.
Кад
дође
тренутак
опроштаја
,
он
их
замоли
да
седну
,
што
оне
и
учине
,
и
сад
стане
овако
говорити
:
—
Кога
овде
пред
собом
видите
,
то
је
Васа
Решпект
.
Јест
,
ја
сам
Васа
Решпект
.
Чуо
сам
све
грдње
,
али
све
вам
праштам
;
него
ви
сте
,
мати
,
криви
свој
несрећи
целе
породице
.
Није
вама
нико
крив
него
сами
ви
;
ви
окаљасте
вашу
душу
.
Место
да
вам
се
осветим
за
грдње
,
дајем
вам
ево
мало
новаца
да
можете
мало
животарити
,
и
радите
и
патите
се
као
што
се
ја
патим
.
А
исповедам
пред
Богом
и
пред
вама
да
сам
невин
,
но
та
Матилда
,
што
је
вама
скрхала
врат
,
скрхала
је
и
мени
.
Ја
идем
сад
у
рат
,
и
ако
се
вратим
,
и
ма
где
вас
видим
овако
беспослене
и
јадне
несрећнице
,
онда
се
држ’те
од
Васе
Решпекта
.
И
ти
,
Емилијо
,
опери
љагу
твоју
,
као
што
ћу
ја
туђу
љагу
са
мене
крвљу
прати
.
А
ако
те
још
једаред
тако
нађем
,
онда
боље
скачи
у
Дунав
.
Збогом
!
Баци
им
на
сто
новац
и
удали
се
,
а
оне
убезекнуте
једна
у
другу
гледе
,
једва
могу
к
себи
да
дођу
.
Решпект
се
пријави
за
хусара
.
Још
онај
дан
је
оправљен
у
свој
депо
.
Аница
му
следи
.
XXИИИ
.
После
четири
недеље
Решпект
је
већ
у
ватри
,
и
после
тога
одмах
каплар
.
Виндишгрец
и
Јелачић
напредују
.
Мађари
се
повлаче
натраг
,
и
траже
где
ће
се
опет
скупити
.
Нема
дана
без
борбе
.
У
опасном
каквом
патролирању
,
ту
је
Решпект
;
ако
у
претходници
,
или
заступници
,
Решпект
не
сме
фалити
.
Свак
се
диви
његовој
храбрости
.
Већ
је
стражмештер
.
Допустише
му
,
где
је
могуће
,
и
Аница
ту
да
може
бити
,
и
заиста
није
им
била
на
штету
,
јер
је
болне
и
рањенике
послуживала
.
Код
Каполне
спасе
мајору
живот
,
посече
једног
уланског
лаћмана
,
и
то
грофа
.
На
то
постане
лаћман
.
Но
Виндишгрец
освоји
Пешту
,
и
Решпект
са
својом
региментом
дође
до
Великог
Варада
.
Ту
се
неко
време
забави
,
док
се
војска
опорави
и
боље
устроји
.
Сад
га
хтедоше
преместити
да
војује
против
Срба
.
Он
се
јави
и
замоли
да
га
оставе
,
да
је
готов
пре
главу
изгубити
него
да
у
друштву
Роже
Шандора
сродну
крв
пролива
.
Код
другог
узели
би
за
непослушност
,
но
он
тако
је
био
већ
признат
делија
да
му
нису
за
зло
примили
,
но
држали
су
да
ће
бити
добар
и
против
другог
.
Но
због
тог
што
није
хтео
да
иде
против
Срба
,
многи
се
мргодили
,
и
у
самој
његовој
регименти
почеше
гдекоји
о
његовој
лојалности
сумњичити
.
Решпект
је
све
то
стрпљиво
сносио
,
знао
је
да
то
извире
из
зависти
,
а
Српство
им
је
само
вент
.
Но
толико
им
је
ипак
казао
да
се
због
тога
неће
засад
упуштати
у
личне
сукобе
,
но
да
неће
то
ни
заборавити
,
и
кад
дође
до
боја
,
пазиће
на
бојном
пољу
на
своје
противнике
шта
ће
они
починити
,
а
они
нек
пазе
на
њега
,
па
да
видимо
ко
ће
се
посрамити
.
Дође
пролеће
и
започне
се
нов
војни
поход
.
У
тој
првој
кампањи
дође
Решпект
у
кор
ђенерала
Дамјанића
;
баш
командант
за
њега
.
Дамјанић
дође
код
Цибакхазе
,
код
Зађве
и
Тисе
,
јуришем
продре
преко
моста
са
црвенокапским
батаљоном
,
који
командује
делија
Фелдвари
,
опет
српске
горе
лист
,
и
преметну
после
Каргерову
бригаду
,
која
ту
пострада
.
Дођу
у
помоћ
банови
хусари
и
драгони
.
Сад
ће
Решпектов
ескадрон
јуришати
на
драгоне
.
Тај
ескадрон
као
бујица
навали
на
драгоне
.
Ескадронско
крило
где
је
Решпект
био
,
упаде
у
гужву
баш
са
оним
одељењем
драгона
где
је
био
драгонски
дивизионски
командант
,
мајор
.
И
у
тој
гужви
,
mêlée
,
позна
Решпект
свога
човека
.
То
је
био
онај
ритмајстор
због
кога
је
био
кажњен
и
премештен
,
и
услед
тога
што
је
тако
страдао
,
онај
исти
с
ким
је
у
канцеларији
онај
афер
имао
.
Тај
негдашњи
ритмајстор
одмах
у
почетку
буне
премештен
је
у
драгоне
,
јер
је
његова
хусарска
регимента
Мађарима
прешла
,
а
он
није
хтео
с
њима
,
те
тако
премештен
авансира
.
Ни
драгонски
шлем
није
га
могао
скрити
пред
Решпектовим
оком
,
па
и
мајор
је
на
први
поглед
спазио
Решпекта
.
Та
како
не
би
познао
гују
Решпекта
,
онај
прототип
хусарски
!
Решпект
,
како
га
смотри
,
одмах
запламти
.
Помисли
:
Боже
помози
па
најпре
јурне
сабљу
у
бок
трубару
који
му
сметао
,
и
у
тренутку
извади
;
овај
падне
,
коњ
му
одскочи
,
а
Решпект
једним
скоком
је
на
левом
боку
мајора
,
а
себи
на
десно
.
У
исти
мах
испарира
мајоров
одбранбени
махај
,
и
одсебним
ударцем
у
маху
посече
му
врат
до
половине
,
на
што
мајор
сруши
се
и
сабља
му
звекне
.
Решпект
дочепа
коња
за
улар
,
а
већ
око
њега
су
драгони
на
буљуке
растучени
,
преметнути
,
па
већ
трубе
retraite
;
коме
уво
,
коме
нос
је
ту
остао
,
и
то
све
за
тили
час
.
Решпект
дода
коња
момку
,
а
он
са
осталима
јури
драгоне
да
сви
не
измакну
,
и
више
пропадне
него
што
се
спасе
.
После
свега
Решпект
није
хтео
да
иде
да
гледа
свог
душмана
,
а
да
му
се
очи
освете
науживају
,
задовољио
се
коњем
као
трофејем
,
а
други
који
су
тражили
и
нашли
су
шићара
у
мајора
.
Решпект
авансује
за
обрлаћмана
,
и
буде
похваљен
.
Сад
се
опет
показа
код
Тапије
Бичке
,
где
је
Дамјанић
Клапку
из
блата
извукао
.
То
јест
,
да
не
поправи
Дамјанић
,
изгубљена
битка
,
а
морала
се
поправити
новим
јунаштвом
.
Па
опет
Решпект
туче
се
као
змај
код
Ижасега
,
где
су
потучени
Виндишгрец
,
Шлик
и
Јелачић
,
и
Пешта
дође
у
руку
Мађара
.
У
исти
мах
Дамјанић
окрене
се
на
Вац
,
баци
се
на
Гецову
бригаду
да
јој
пресече
повратак
.
Погине
Гец
,
бригада
распрштена
и
похватана
,
и
у
том
нападају
опет
ту
је
Решпект
.
Сад
опет
побеже
Виндишгрец
.
Јелачић
Бан
спусти
се
доле
низ
Дунав
.
Један
део
мађарске
војске
остане
да
освоји
Будим
-град
,
а
остала
крене
се
горе
на
бечки
друм
,
и
да
горњу
Угарску
од
Аустријанаца
очисте
.
У
овој
војсци
је
и
Решпект
,
опет
под
Дамјанићем
.
Опседну
Будим
град
.
А
шта
ради
сирота
стрина
,
чика
Јосина
удовица
?
Још
за
живота
чика
Јосина
,
он
и
она
тако
су
удесили
да
,
кад
које
кога
преживи
,
заоставше
све
имање
ужива
,
управо
стрина
да
ужива
,
а
после
њене
смрти
да
све
остане
његовој
родбини
.
Он
умре
,
и
њој
,
то
јест
стрини
,
све
остане
на
ужитак
.
Но
у
његовој
тој
тестаменти
било
је
још
чудноватих
неких
располагања
.
Чика
Јоса
умро
је
,
но
ипак
одржао
је
реч
:
никад
није
више
своје
рођено
место
,
Сент-Андреју
,
походио
,
и
опет
је
оставио
једној
цркви
где
се
родио
хиљаду
форината
.
Начинио
,
даље
,
легат
да
се
после
њене
смрти
положе
више
хиљада
форината
,
па
од
камате
тог
капитала
има
се
удати
каква
ваљана
сиромашна
девојка
за
ваљаног
занатлију
.
Па
онда
оставио
је
чивутској
синагози
неколико
стотина
,
и
Чивути
су
у
своје
време
,
кад
су
новце
добили
,
у
новинама
захвалили
,
и
уздигли
као
неку
реткост
толеранције
.
Па
још
оставио
понешто
и
неким
официрским
фрајлама
,
сиротама
,
којима
од
родитеља
није
ништа
остало
,
и
морале
су
поштено
живети
од
свог
рукодела
.
Тако
чика
Јоса
умро
је
као
што
је
живео
,
као
елегантан
,
милостив
особењак
,
и
ту
елеганцију
и
после
смрти
сада
можеш
видети
у
Будиму
у
српском
гробљу
,
на
његовом
споменику
.
После
његове
смрти
сасвим
се
код
стрине
преиначило
.
Она
није
волела
његов
род
,
као
што
то
обично
код
стрина
бива
,
и
окружена
је
била
туђим
људма
и
женскима
,
понајвише
улизицама
.
Стрина
је
била
већ
јако
преко
седамдесет
година
.
У
првој
младости
,
још
као
неудата
,
могла
је
имати
буран
живот
,
и
морала
га
је
имати
,
а
толико
сигурније
што
је
и
сама
као
„
модистка
“
у
кућу
примила
неизвесног
владања
младића
који
је
у
првој
младости
своје
имање
потрошио
,
и
то
млађег
од
себе
.
Али
у
течају
времена
постала
је
тако
строг
морални
судија
да
у
њеном
кругу
когод
тек
онда
се
за
доброг
држао
ако
је
кроз
њено
решето
добро
прошао
.
А
да
је
много
решетала
,
особито
његову
родбину
,
сумње
нема
.
И
зато
родбина
кроз
њено
решето
није
ни
прошла
најбоље
.
Обично
,
који
су
у
младости
прошли
кроз
буран
разноврстан
живот
,
кад
им
после
посао
врло
добро
иде
,
забораве
своју
прошлост
,
и
строго
критикују
и
осуђују
оне
који
то
исто
раде
што
су
и
они
у
младости
чинили
.
Тако
код
стрине
био
је
у
милости
један
господин
калефактор
,
иначе
прави
господин
,
и
што
је
он
рекао
,
то
је
држала
за
свето
.
Тај
калефактор
такођер
није
трпео
родбину
,
која
је
бајаги
због
Решпекта
и
Стевана
постиђена
,
него
је
скупио
око
стрине
те
улизице
,
који
ће
пред
њом
увек
родбину
решетати
,
и
пазити
да
се
ко
од
ње
не
увуче
.
Споменуто
је
каквих
је
лепих
ствари
било
у
чика
Јосе
.
Скупоцене
сибирске
бунде
и
изврсне
слике
,
све
сами
ремеци
сликарске
уметности
,
и
друге
драгоцености
у
драгом
камењу
,
у
сребру
и
злату
.
Кад
су
Мађари
Будим
опсели
,
стрина
се
није
за
времена
из
града
иселила
,
но
није
ни
могла
.
Јер
таква
женска
која
је
педесет
година
живела
у
највећим
угодностима
,
без
престанка
,
што
’
но
кажу
,
„
као
бубрег
у
лоју
“
,
готово
размажена
,
морала
се
од
страха
разболети
како
је
само
чула
да
ће
Мађари
град
опсести
.
И
доиста
,
на
први
глас
да
су
Мађари
ту
,
добије
стрина
срдобољу
и
леже
у
кревет
.
Стринина
кућа
је
на
педесет
корака
од
стоно
београдске
капије
,
а
једно
двеста
корака
од
палате
„
командирендера
“
.
Ту
ће
јуриш
најжешћи
бити
.
Топови
ричу
,
праве
„
брешу
“
,
и
већ
су
тамо
где
је
споменуто
и
начинили
.
Већ
има
више
бреша
.
Јуриши
се
;
буду
најпре
одбијени
.
Сад
се
започе
наново
јуриш
.
Граничари
и
Талијани
бране
се
јуначки
.
Ту
се
јуначки
држи
шеснаестогодишњи
младић
Джавер-Николић
Сентомашанин
,
па
делија
Стојковић
,
лаћман
од
талијанске
регименте
Чекопијери
.
Ђенерал
Хенди
,
ословљен
на
предају
пре
тога
,
не
предаје
се
.
Сад
са
свих
страна
јуриш
.
Хенци
са
својима
туче
се
очајно
,
особито
граничари
;
но
мноштво
и
одушевљење
мађарске
војске
преодоле
.
Хенци
баш
тамо
до
палате
„
командирендерове
“
код
бедема
при
јуришу
јуначки
паде
,
а
Мађари
са
свију
страна
руљом
рупну
,
и
сав
град
заплаве
.
Ту
је
сад
покољ
.
Кога
ухвате
—
убију
,
прободу
.
Гарнизон
се
од
чести
предаје
,
од
чести
повлачи
се
у
борби
једнако
у
оружничко
здање
и
у
друго
здање
,
у
башти
,
од
стране
источне
прама
Дунаву
и
Пеште
.
Овде
затворени
граничари
не
предају
се
,
но
у
очајној
борби
изгину
.
Победиоци
нису
уважили
дужност
и
узвишену
храброст
граничара
,
оцева
толике
деце
и
браће
толиких
сестара
,
и
нужду
мајки
и
љуба
,
и
у
борби
слобода
је
закаљана
крвљу
невиних
.
Тамо
где
је
Хенци
погинуо
,
на
неколико
корака
,
насред
пијаце
видећеш
леп
споменик
,
а
на
њему
написана
имена
свију
тих
јунака
,
и
кад
онуд
прођете
,
станите
и
прочитајте
сва
та
имена
.
То
је
јуначка
читуља
,
и
ваше
читање
за
њих
је
молитва
.
Сирота
стрина
,
како
је
чула
јуриш
,
баш
од
страха
умре
.
После
освојења
,
кад
се
опет
све
стишало
,
у
кући
код
стрине
све
празно
.
Нема
стрине
,
нема
сибирских
бунда
,
ни
ликова
,
нити
драгоцености
остале
.
По
собама
све
поваљано
,
поломљено
.
Једни
кажу
да
су
хонвиди
разнели
све
те
лепе
ствари
,
други
опет
кажу
да
су
улизице
са
господином
калефактором
посакривали
.
Доста
то
да
их
хала
и
магла
однела
,
и
доцније
,
када
је
дошло
до
деобе
,
коме
је
дошло
какво
драгоцено
парче
или
комад
у
наследство
,
морао
се
задовољити
само
голим
писмом
у
тестаменти
.
Тако
слава
чика
Јосине
куће
трајала
је
само
по
столећа
,
и
прође
са
„
шумом
“
.
У
ово
доба
је
и
сирота
Марија
у
Деблингу
умрла
.
Друга
,
већа
војска
под
Дамјанићем
,
Клапком
и
Нађ
-
Шандором
гони
Аустријанце
.
Виндишгрец
остави
команду
,
а
прими
је
ђенерал
Белцем
.
Но
ни
овај
није
успео
.
Мађарска
војска
бујно
напредује
и
бори
се
са
највећим
одушевљењем
.
Пошљу
из
Италије
ђенерала
Волдемута
,
који
се
у
Италији
одликовао
.
Али
код
Нађ
-Шарлова
пала
му
с
чела
лаворика
.
Ту
је
био
од
те
тројице
потучен
.
Последња
војска
која
се
Мађарима
опрети
могла
.
Ту
је
и
Решпект
.
Већ
је
пре
битке
постао
капетаном
.
Доби
заповест
да
удара
на
аустријско
једно
„
каре
“
.
У
косом
правцу
као
бујица
спусти
се
на
кут
од
„
кареа
“
и
продере
.
Ломе
се
бајонети
,
пешаци
под
коњским
копитама
премећу
се
;
већ
су
распрштени
и
погажени
.
Но
улани
дођу
у
помоћ
,
баце
се
на
Решпектов
ескадрон
,
и
у
први
мах
од
копаља
многи
се
преметну
,
и
Решпект
да
„
retraite
“
трубити
.
У
исти
мах
удари
други
хусарски
ескадрон
Решпекту
у
помоћ
,
и
дегажира
га
.
Док
ови
улане
туку
,
донде
има
Решпект
времена
да
ескадрон
на
ново
формира
,
и
већ
кад
је
готов
,
види
да
је
један
киразирски
ескадрон
наперен
на
овај
хусарски
ескадрон
који
већ
улане
премеће
.
Решпект
баци
тамо
око
као
соко
,
измери
згодну
даљину
у
тренутку
,
заповеди
„
атак
“
,
па
пљесне
са
већом
коњском
хитрином
на
киразире
.
Решпекту
од
брзине
на
калпаку
челенка
се
савија
,
сав
је
прелетао
на
коњу
,
сабља
му
над
главом
коњском
међу
ушима
пружена
,
зна
и
куд
ће
грунути
,
са
својим
коњем
измеђ
две
киразирске
коњске
главе
,
па
,
подупрев
се
на
узенгији
,
дигне
се
,
па
удара
десно
,
лево
.
Велики
киразирски
коњи
,
мањи
хусарски
,
у
жестоком
судару
гдекоји
поклецну
,
но
Решпект
с
неколицином
начини
сокак
;
ту
се
сад
сече
,
боде
;
с
коња
чупа
један
другог
,
и
где
је
Решпект
,
па
кад
удари
киразира
по
крести
,
шлем
му
се
накриви
,
глава
му
се
нија
,
или
испод
пазуха
му
у
тренутку
сабљу
сјурне
и
извади
,
па
опет
трећег
по
образу
мазне
.
Киразири
беже
;
тако
се
све
труби
час
атак
,
час
retraite
.
Аустријанци
су
разбијени
;
што
може
,
повлачи
се
натраг
.
И
Решпект
добије
две
ране
,
на
руци
и
на
челу
,
што
је
најлепша
рана
.
Та
дичи
јунака
.
Ово
је
била
најлепша
победа
у
целом
рату
.
Ту
је
био
врхунац
славе
за
маџарску
војску
.
Да
нису
у
то
доба
посели
Будим
,
изгубили
људе
и
време
,
и
да
је
и
та
војска
ту
била
,
нико
не
би
пут
к
Бечу
препречио
.
Но
то
на
страну
.
Распореди
се
којекуд
војска
.
Решпект
ће
доћи
са
својим
ескадроном
на
штацију
у
месту
Е
,
и
ту
ће
се
и
дуже
забавити
.
Ту
ће
му
се
за
кратко
време
и
ране
излечити
,
које
нису
опасне
.
Добио
је
и
декорацију
за
храброст
.
Како
се
опоравио
,
он
своје
послове
лепо
оправља
,
и
ту
чека
на
даљу
заповест
.
У
месту
Е
.
један
леп
мали
дворац
;
кућа
сваком
отворена
.
Официри
одлазе
тамо
,
па
фале
домаћицу
како
је
гостољубива
,
па
покрај
тога
умиљата
,
па
и
ако
није
баш
сасвим
млада
,
опет
је
у
најбољим
годинама
и
„
љубведостојна
“
.
Она
је
удовица
,
и
ту
су
већ
окукали
.
Решпект
зна
у
каквом
је
месту
,
и
то
зна
да
је
ту
Матилда
.
То
је
оно
место
откуд
су
Емилија
и
њена
мати
испред
Матилде
избегле
,
па
и
то
врло
добро
зна
да
ће
се
она
и
њему
добра
показати
као
год
што
се
показала
и
према
„
царским
“
киразирима
и
уланима
,
јер
њој
је
то
све
једно
,
она
је
у
томе
„
космополиткиња
“
,
и
све
врсте
трупа
пријатељица
је
,
прима
их
.
Решпект
сасвим
се
опорави
,
и
обуче
се
парадно
као
коњанички
капетан
,
на
прсима
декорације
,
да
походи
милостиву
госпођу
Матилду
,
коју
су
већ
сви
официри
походили
по
упуству
Решпекта
,
и
по
којима
дао
се
извинити
што
је
још
досад
због
рана
походити
није
могао
.
Решпект
је
командант
штације
,
па
то
је
већ
давнашњи
обичај
да
командант
и
официри
таквим
кућама
прву
визиту
учине
.
Особито
Матилда
је
била
чувена
са
своје
гостољубивости
још
док
је
и
покојни
господин
живео
,
па
и
сад
,
ма
да
је
удовица
,
јер
јој
је
господин
стари
пре
по
године
умро
.
Поплашио
се
и
он
као
стрина
,
разболи
се
и
умре
.
Сад
је
Матилда
удовица
,
и
у
црнини
је
,
а
таква
црнина
кокетним
удовицама
добро
стоји
.
Решпект
учини
визиту
.
Решпект
изгледа
као
делија
.
Не
позна
га
,
допада
јој
се
.
Мисли
Матилда
:
таман
би
за
њу
ђувегија
био
.
Пријем
од
стране
Матилдине
изредан
.
Она
њега
не
позна
,
али
позна
он
њу
,
и
не
једаред
додирне
балчак
,
па
да
сабљу
извуче
;
срце
му
пламти
,
али
опет
уздржи
се
.
После
кратке
визите
препоручи
се
и
оде
.
Матилди
допада
се
капетан
,
није
га
познала
,
али
ипак
покрај
свег
тога
на
њу
прави
необичан
утисак
:
у
једном
магновењу
јој
је
симпатичан
,
у
другом
не
;
такво
лице
је
у
животу
већ
видела
,
па
у
спомену
многобројних
љубавника
не
зна
је
ли
кадгод
таквог
волела
или
не
.
Није
на
чисто
.
Даће
ручак
,
па
ће
га
онда
боље
уочити
,
да
се
сети
на
кога
наличи
.
Сутра
дан
пошље
билету
њему
,
па
онда
осталим
официрима
,
да
их
позива
за
прексутра
на
пријатељски
ручак
.
Сви
се
обећају
.
Кад
прексутра
,
сви
су
на
ручку
.
Милостива
председава
,
а
до
ње
на
десно
Решпект
.
Сад
се
већ
једе
,
по
обичном
тимару
;
мало
се
разговарају
.
Матилда
једе
густиозно
;
кад
држи
петокракату
виљушку
,
а
мали
прст
увек
надигнут
као
у
пркос
,
руке
наливене
,
па
испод
трепавица
потајно
поглед
баца
на
Решпекта
.
Решпект
опет
на
њу
мрки
поглед
баца
,
што
опет
Матилда
за
кокетерију
држи
,
јер
код
јуначког
изгледа
људи
и
кокетан
поглед
је
намрштен
,
и
то
им
добро
стоји
.
Решпект
премеће
као
од
шале
ножеве
,
кашике
,
па
примети
на
кашици
грб
ужљебљен
и
име
,
прва
два
писмена
;
ту
је
и
аристократска
круна
ужљебљена
.
Дође
време
да
се
чаше
куцају
.
Ту
је
шампањско
,
али
особито
фино
токајско
вино
.
Успале
се
гости
,
али
богме
и
домаћица
.
Од
Матилдиног
калибра
женске
добро
пију
,
особито
фина
вина
,
јер
у
бурном
животу
све
то
научиле
су
.
Куцање
,
наздрављање
и
наздрављање
редом
иде
.
Решпекту
прва
наздрави
домаћица
,
сад
ће
он
опет
домаћици
.
Дигне
чашу
да
се
захвали
,
и
доиста
захвали
се
на
гостопримству
,
и
то
овако
:
—
Милостива
госпођо
!
Испијам
ову
чашицу
у
ваше
здравље
,
а
у
име
нас
свију
.
Да
дуго
поживите
!
Будући
смо
ми
војници
,
и
дуго
овде
остати
нећемо
,
зато
ради
смо
имати
какав
спомен
да
се
на
вас
сећати
можемо
У
рату
је
обичај
и
пљачкати
,
и
сами
Наполеонови
ђенерали
су
гдекоји
,
до
душе
не
пљачкали
,
но
у
спомен
вечити
са
астала
сервисе
однели
.
Ја
узимам
слободу
те
ћу
ову
кашику
за
спомен
задржати
и
однети
,
а
још
данас
пред
вече
доћи
ћу
да
се
још
једаред
извиним
.
Бурно
„
живио
“
заори
.
Официри
су
мислили
да
је
то
нека
залога
будуће
љубави
,
као
нека
капара
за
капетана
;
сви
му
гратулирају
и
по
двапут
се
са
госпођом
куцају
.
Кад
је
Решпект
ту
наздравицу
изрекао
,
ваљда
први
пут
је
у
животу
слагао
,
јер
тако
доиста
није
мислио
,
и
можда
ће
му
,
као
што
је
срећан
,
и
због
тога
,
или
иначе
пресести
.
Но
и
Матилда
,
како
је
видела
да
капетан
кашику
у
џеп
меће
,
збунила
се
и
снуждила
.
Све
наопако
на
питања
одговара
.
Изгубила
је
негдашњу
своју
продржљивост
,
што
су
опет
официри
приметили
,
али
држали
су
да
је
искрена
љубав
капетанова
буни
.
Капетан
да
знак
,
дигну
се
,
захвале
и
оду
.
Капетан
је
велики
комплименат
начинио
,
али
из
очију
јарост
му
сева
,
особито
кад
последњи
поглед
на
њу
баци
.
Кад
су
отишли
,
Матилда
промишља
,
држи
:
неће
добро
бити
.
Та
сребрна
кашика
,
та
је
још
остатак
од
крађе
коју
она
још
код
свог
господара
учини
,
и
због
чега
Решпект
страда
.
И
ко
је
видео
да
један
капетан
прегледа
кашике
,
па
једну
да
однесе
;
зар
није
могао
,
кад
је
хтео
залогу
имати
,
што
друго
однети
—
она
би
му
сама
дала
—
него
кашику
са
тим
грбом
који
није
као
ни
име
њеног
покојника
?
Све
се
већма
сећа
црта
негдашњег
Васе
Огњана
.
Већ
сумња
није
ли
он
.
У
греху
задављеној
души
и
стари
спомени
дођу
лакше
до
представке
него
ли
у
обичном
стању
,
и
то
до
ужасне
,
очајне
представке
.
У
неописаном
ужасу
чека
до
пред
вече
,
ишчекује
хоће
л
’
капетан
собом
донети
гранчицу
мира
,
или
крваву
сабљу
.
Решпект
код
куће
промишља
шта
да
ради
.
Да
је
убије
?
Доћи
ће
који
дан
и
Аница
,
па
још
то
чудо
да
види
.
Друкчије
ће
он
то
уредити
.
Даће
и
себе
задовољити
,
и
Аници
ће
угодно
бити
.
Да
на
знање
официрима
да
би
се
он
рад
пред
вече
са
госпођом
Матилдом
сам
самцито
разговарати
.
То
ће
толико
рећи
да
у
то
доба
нико
онамо
не
иде
.
Они
драговољно
на
то
пристану
,
јер
су
волели
и
поштовали
свог
храброг
капетана
.
Мислили
су
:
ту
ће
бити
скоро
сватова
.
Решпект
опет
у
паради
да
Матилди
визиту
прави
.
Код
Матилде
све
господски
изгледа
.
Лепа
сала
,
красно
гарнирате
собе
.
Матилда
обуче
најфиније
своје
хаљине
,
набаца
на
себе
драгоцености
:
мали
сатић
дијамантима
посут
,
са
венецијанским
ланцем
,
на
руци
скупоцене
бразлетне
,
белензуке
.
Не
зна
иде
ли
к
њој
љубазник
,
строг
исповедник
,
или
најстрашнији
судија
.
Сујетна
женска
хоће
тим
и
у
нужди
да
импонира
.
Ето
и
Решпекта
.
Куцне
и
уђе
.
Матилда
га
лепо
дочека
,
узме
га
испод
руке
,
па
га
води
у
салу
и
понуди
да
седне
.
Он
седне
,
а
Матилда
до
њега
.
Он
се
опет
дигне
.
—
Ја
сам
Васа
Огњан
,
Решпект
!
рекне
громким
гласом
.
Матилду
канда
гром
порази
.
Затрепће
,
па
у
несвест
падне
.
Тако
лежи
на
дивану
као
мртва
.
Решпект
неће
да
је
буди
,
па
баш
ма
умрла
.
Није
убио
,
није
удавио
.
Узме
столицу
,
па
седне
до
ње
,
код
дивана
.
Решпект
је
гледи
,
мери
.
Сва
прошлост
му
се
у
мисли
прометла
.
Ту
пред
њиме
лежи
несрећница
,
кукавица
која
је
њему
толико
зла
нанела
.
Шта
да
с
њом
чини
?
Да
је
убије
?
Да
се
тако
свети
на
таквој
кукавици
Васа
Решпект
,
делија
који
је
на
бојном
пољу
јунацима
у
очи
гледао
,
да
сад
своје
руке
окаља
!
Чекаће
док
се
освести
,
али
неће
за
помоћ
викати
.
Матилда
мало
по
мало
к
себи
долази
.
Онда
Решпект
опет
поче
.
Матилда
га
укоченим
очима
гледи
.
—
Ја
сам
Васа
Огњан
Решпект
.
Мораш
ме
саслушати
.
Ја
сам
због
твојих
греха
страдао
.
На
мени
за
цео
живот
остала
љага
да
сам
злочинац
,
и
који
су
ми
по
крви
најближи
,
прстом
на
ме
показују
:
„
Гле
лопова
,
робијаша
“
.
Ја
сам
сабљом
и
крвљу
ту
љагу
спрао
и
рана
добио
,
али
још
не
смем
пред
светом
са
мојим
правим
именом
на
среду
.
Ти
си
сироту
Емилију
стрмоглавила
,
и
ногом
погазила
.
Доћи
ћу
до
један
сахат
са
два
сведока
;
пред
њима
ћеш
написати
просто
пар
реди
:
да
си
ти
све
оне
ствари
покрала
због
којих
сам
ја
робовао
,
а
покрала
јеси
,
као
што
и
ова
кашика
сведочи
.
А
донде
,
док
сведоци
дођу
,
напиши
то
писмено
,
а
они
ће
потписати
да
си
ти
то
писала
и
потписала
.
Сад
закључавам
с
поља
врата
,
да
не
побегнеш
,
грешнице
!
Ако
узвичеш
,
мртва
ћеш
пасти
,
а
ја
ћу
донде
напољу
бити
.
Решпект
изиђе
и
закључа
споља
врата
,
потражи
слугу
и
пошље
по
два
официра
,
а
осталим
млађим
каже
да
за
главу
не
улазе
код
госпође
.
Тако
Решпект
сам
се
шеће
,
стражари
,
док
сведоци
дођу
.
Матилда
као
полулуда
,
хода
овамо
онамо
,
не
зна
шта
да
започне
.
Да
пише
?
Може
је
Решпект
пријавити
и
затворити
.
Бежала
би
,
али
не
зна
куд
и
како
,
Решпект
не
да
.
Дође
јој
на
памет
да
клекне
пред
Решпекта
да
моли
за
опроштење
,
да
му
понуди
руку
и
њено
благо
.
Али
у
другом
тренутку
сама
себи
не
верује
,
много
је
већма
увређен
Решпект
него
да
то
може
учинити
.
Свакако
зло
;
најбоље
би
било
ипак
бежати
.
Али
све
затворено
!
Но
већ
ту
су
сведоци
,
чује
Матилда
ход
.
Сад
дође
изван
себе
,
не
може
да
преодоли
,
већ
као
у
неком
лудилу
отвори
прозор
да
бежи
.
У
истом
тренутку
кад
се
врата
отворила
,
и
она
скочи
доле
.
Под
прозором
баш
био
је
сасвим
шиљаст
гитер
(
grille
)
,
онде
је
баштица
,
те
у
очајном
скоку
падне
тамо
и
убоде
се
страховито
у
трбух
,
па
је
после
тако
натакнуту
и
мучећу
се
нађу
и
извуку
.
Тако
је
била
позлеђена
да
за
живот
није
било
изгледа
.
Дође
доктор
,
сам
то
увиђа
,
а
она
зове
попа
и
капетана
;
исповеди
се
да
је
велико
зло
учинила
,
и
капетана
за
навек
увредила
,
и
опроштење
од
њега
моли
.
Капетан
јој
прашта
.
Матилда
умре
.
Дође
комисија
,
попише
ствари
,
и
попечати
.
Нашли
су
много
љубавних
,
и
иначе
компромитирајућих
писама
.
Сиромах
стари
њен
покојни
супруг
,
да
је
знао
,
не
би
је
ни
по
сахата
у
кући
трпео
.
И
од
поменуте
крађе
нашло
се
по
гдешто
,
али
то
је
на
том
остало
,
нити
је
ко
пријаву
чинио
.
Но
нашли
су
и
фаличну
тестаменту
,
и
родбина
покојникова
путем
парнице
повратила
је
своју
дедовину
.
Решпект
није
хтео
пред
светом
,
особито
пред
официрима
,
казати
у
чему
је
њега
она
тако
јако
увредила
да
је
после
толико
година
дошло
до
тога
да
је
принуђен
био
закључавати
је
,
а
она
да
у
смрт
скаче
.
Друго
,
опет
не
би
ни
добро
било
да
је
све
то
пред
официрима
испричао
,
јер
ма
како
да
је
своју
невиност
у
тој
крађи
доказао
,
нашао
би
се
ко
,
па
би
ма
из
зависти
ствар
истопрчио
,
разгласио
.
Јер
бадава
,
сваки
човек
има
непријатеља
,
па
би
могли
још
рећи
да
неће
служити
под
командом
негдашњег
робијаша
.
Него
Решпект
ипак
је
задржао
кашику
за
спомен
.
Кад
је
узео
,
није
се
ни
сама
Матилда
противила
.
Ако
му
Бог
помогне
,
временом
ће
он
ту
тајну
открити
,
особито
породици
која
је
покрадена
.
Решпекту
је
задовољство
учињено
.
Бадава
људи
смо
,
и
сваком
слатко
падне
ма
и
мала
порција
освете
.
Особито
,
ко
ће
Решпекту
замерити
после
тако
опране
љаге
?
Цента
му
је
са
срца
отпала
.
После
смрти
Матилдине
први
дан
био
му
је
најзадовољнији
целог
живота
.
И
тај
дан
почастио
је
официре
,
без
да
ови
знаду
рашта
.
Дошла
је
и
Аница
,
и
кад
је
Решпект
о
Матилди
исприповедао
,
и
њој
је
срцу
одлануло
.
И
како
не
би
:
та
није
ли
се
и
она
због
Матилде
доста
напатила
!
Решпекту
у
свом
задовољству
паде
лепа
мисао
на
памет
.
Хоће
да
одужи
дуг
племенитој
Аници
.
Сад
је
време
и
прилика
да
се
с
њом
венча
.
Договори
се
са
Аницом
,
и
ствар
је
закључена
.
Зове
војеног
патера
,
и
изјави
да
ће
се
са
Аницом
да
венча
.
У
рату
нема
много
церемоније
.
Не
треба
патеру
сведоџбе
да
је
Решпект
момак
,
Аница
девојка
.
Патер
поштеној
речи
Решпекта
верује
.
А
тако
и
јест
,
Решпект
није
слагао
.
Патер
је
био
православни
,
јер
било
је
и
у
мађарској
војсци
Србаља
,
ако
и
не
много
,
па
је
било
и
неколико
војених
патера
,
и
где
је
нужда
,
били
су
позвати
.
Јави
официрима
,
и
позове
сутра
и
сватове
.
Нађе
себи
и
кума
и
старог
свата
.
Кум
ће
бити
војни
доктор
,
стари
сват
један
лаћман
,
а
девер
један
стражмештер
.
Нису
били
постидни
са
Аницом
,
јер
је
Аница
добро
изгледала
,
била
је
,
што’но
кажу
,
„
персона
“
,
а
у
толиком
светском
обртају
стекла
и
довољно
рутине
:
нико
не
би
рекао
да
би
она
могла
бити
негдашња
Ханка
.
Венчају
се
,
и
патер
састави
записник
,
и
сви
га
потпишу
.
Венчање
је
било
под
ведрим
небом
,
под
жарким
сунцем
,
и
тај
брак
ипак
тако
је
био
у
свом
реду
да
га
никаква
конзисторија
,
шта
!
никакав
екуменички
сабор
срушио
не
би
.
Патеру
је
награде
дао
дванаест
дуката
,
баш
оне
дукате
што
је
у
логору
добио
.
И
сад
ће
да
се
веселе
.
Часте
се
.
Ту
су
и
Цигани
,
и
свирају
.
А
где
је
хусара
без
Цигана
?
Ту
се
пило
,
певало
и
играло
.
Патер
седи
до
Решпекта
.
Најпре
певају
млађи
свакаке
песме
.
Обрлаћман
,
један
Буњевац
,
почео
је
певати
Верешмартијев
Сзозат
химну
.
Химна
красна
,
све
усхићава
,
и
помажу
му
певати
.
Кад
је
отпевао
,
онда
му
Решпект
рече
:
—
Видим
,
брате
Буњевче
,
ти
си
то
красно
отпевао
,
али
ипак
ти
добро
не
стоји
.
Боље
би
стајало
да
си
дао
другом
,
правом
Мађару
,
да
он
то
отпева
,
па
бих
онда
и
ја
помагао
.
Теби
би
боље
стајало
да
си
отпевао
песму
јуначку
о
„
Сењанин
Иви
“
,
јер
и
ти
си
од
те
горе
лист
.
Моји
претци
дошли
су
пре
у
Мађарску
неголи
твоји
,
па
сам
рођен
усред
Мађарске
,
и
зато
од
наших
старих
обичаја
нећу
никад
одступити
.
Сад
ћу
ти
ја
једну
отпевати
.
Па
на
то
Решпект
запева
о
Страхињ-бану
,
па
кад
дође
до
стиха
:
„
Твоме
коњу
и
твоме
јунаштву
—
Свуд
су
броди
гдегод
дођеш
води
“
,
и
кад
га
отпева
,
суза
му
кане
.
Мађари
,
ма
да
не
разумеју
песму
,
дају
опет
за
право
,
махају
главом
онако
као
кад
ко
шта
коме
одобрава
.
И
доиста
,
у
срце
дирајући
мол-тон
тих
песама
сваког
узбуђује
.
Решпект
пак
са
својим
баритоном
добро
је
то
извео
,
и
још
није
заборавио
што
је
у
детињству
од
слепаца
научио
.
Сад
већ
занима
се
ко
како
хоће
.
Кад
је
видео
патер
да
се
Решпект
никога
не
женира
,
расћепури
се
,
па
и
он
српски
пева
.
Решпект
га
једнако
подбада
,
па
се
ту
помешају
и
црквене
песме
са
„
мирскима
“
.
Сад
се
тек
Решпекту
отвори
воља
.
Сиромах
,
од
времена
детињства
никако
као
слободан
човек
није
певао
,
сад
тек
први
пут
;
ал
’
у
свом
веку
није
никад
ни
био
тако
весео
,
а
неће
ни
бити
.
У
том
свом
весељу
падну
му
на
памет
и
друге
песме
које
су
му
миле
биле
,
а
најмилије
су
му
биле
од
дружбених
,
не
јуначких
песама
:
Ми
же
Сент-
Андрејци
,
цијелог
свјета
славни
(
и
ту
отпева
онако
облигатно
)
,
па
онда
:
Лепо
пева
славујак
на
зеленој
гранчици
.
Права
хусарска
вербунгошка
мелодија
.
Тако
се
све
лепо
сврши
.
Решпект
је
ожењен
,
Аница
удата
.
XXИВ
.
На
штацији
В
.
било
је
много
рањеника
,
и
ту
их
видали
,
лечили
.
Не
један
је
сиромах
рањеник
овде
умро
,
далеко
од
својих
,
и
неоплакан
.
Тако
је
умро
један
млад
војник
,
Србин
.
Ту
се
баш
патер
десио
,
и
лепо
ће
га
сахранити
.
Решпект
и
Аница
су
на
окупу
,
Патер
је
био
добар
певац
.
Лепо
отпева
јектенија
,
а
Решпект
му
помаже
.
Од
детињства
му
је
то
за
навек
удубљено
.
А
кад
започне
патер
оне
дивне
стихире
Дамаскинове
певати
,
Решпект
сузе
лије
,
и
тронуло
је
све
околостојеће
.
Па
кад
је
свему
крај
,
Решпект
и
Аница
кад
су
га
већ
у
раку
спустили
,
узму
грудву
земље
,
баце
унутра
:
„
Вјечнаја
памјат
!
“
,
а
за
њима
сви
остали
бацају
.
Кад
је
Решпект
грудву
бацао
,
тако
му
се
учинило
канда
себи
баца
.
Бог
зна
хоће
ли
њему
ко
бацати
!
Тако
јунак
је
лепо
сахрањен
,
а
Решпект
и
Аница
изгледали
су
као
неки
родитељски
заступници
.
Решпект
је
сваки
дан
рањенике
надгледао
,
а
његова
Аница
неговала
их
као
и
досад
свуд
.
Дође
међу
рањенике
.
Ту
леже
два
младића
рањена
,
један
близу
другог
.
Ране
су
грдне
,
неће
ни
један
преболети
.
Један
је
тако
око
дваест
и
четири
године
,
каплар
,
грдна
дугачка
људина
,
у
образу
леп
,
али
онако
леп
као
што
паори
држе
:
чисто
округло
лице
,
без
икакве
племенитије
црте
;
кад
је
здрав
,
мора
да
му
је
лице
пуно
и
румено
.
Идеал
капларске
лепоте
.
Други
опет
,
један
вахтмајстор
,
нема
још
дваест
година
,
сув
прљав
младић
,
и
,
кад
је
здрав
,
мора
да
је
блед
у
лицу
.
Али
црте
фине
,
очи
интелигентне
,
ма
и
јако
упаднуте
.
Да
су
обоје
здрави
,
рекао
би
да
би
каплар
вахтмајстора
за
фруштук
појео
;
каплар
је
управо
за
гарду
.
Овог
су
киразири
исакатили
са
пет
рана
,
онога
улани
.
Доктор
каже
да
неће
ни
један
остати
.
Решпект
пређе
вахтмајстору
.
Младић
,
ђак
,
из
богате
куће
,
јединац
у
мајке
,
без
оца
,
оставио
је
све
и
дошао
да
се
за
отаџбину
бори
.
Од
по
године
је
тек
војник
.
Пита
га
како
му
је
.
Младић
одговори
:
„
Видим
да
морам
умрети
,
и
није
ми
жао
:
ако
ми
је
крв
проливена
за
спас
отаџбине
,
онда
лако
умирем
.
Али
та
мисао
ме
мори
:
ако
покрај
свег
тога
отаџбина
падне
?
“
Тај
младић
је
те
ране
добио
од
киразира
бранећи
барјактара
да
му
барјак
не
отму
.
Запита
каплара
како
му
је
.
Засузе
му
очи
,
и
каже
:
ништа
му
није
жао
,
само
његове
лепоте
.
Каква
,
два
различна
карактера
у
обрани
отаџбине
!
Од
вахтмајсторове
крви
се
калами
домобранац
.
Решпект
пољуби
чело
тог
младића
;
таку
би
и
он
смрт
себи
желео
.
Опет
походи
оне
који
су
мање
рањени
,
који
ће
остати
.
У
једној
соби
лежи
један
ритмајстор
,
рањен
у
прса
копљем
.
Он
је
гроф
,
јер
било
је
у
мађарској
војсци
и
грофова
.
Гдекоји
гроф
имао
је
два
три
сина
у
аустријској
војсци
.
Једнога
је
од
тих
напустио
да
служи
отаџбину
,
то
јест
код
Мађара
,
другога
је
оставио
у
царској
војсци
.
Ти
ће
после
у
нужди
један
другом
помагати
;
не
само
себи
него
и
породици
,
по
околностима
.
Таквог
једног
грофа
син
је
био
и
тај
рањен
ритмајстор
.
Ту
је
рану
у
прса
гроф
добио
у
последњој
битци
код
Нађ
-Шарлова
.
Кад
је
Решпект
„
каре
“
разбио
,
онда
су
дошли
овом
улани
у
помоћ
.
То
видев
улани
,
повлаче
се
,
а
хусари
опет
„
фронт
“
,
па
јуриш
.
Но
један
одважан
улан
,
из
далека
окрене
се
,
па
натера
коња
баш
на
грофа
.
Ништа
лакше
него
у
већој
диштанцији
,
не
у
маси
но
појединце
,
копље
испарирати
.
За
чудо
,
гроф
је
видео
како
улан
из
далека
баш
на
њега
јуриша
,
и
није
био
кадар
одбити
.
По
свој
прилици
изгубио
присуство
[
духа
]
,
и
улан
га
управо
копљем
у
прса
удари
,
и
једва
га
оданде
,
већ
срушеног
од
киразира
који
беху
опет
навалили
,
извуче
.
Да
је
то
био
Решпект
на
место
грофа
,
он
,
„
један
—
два
“
,
па
би
копље
као
трице
испарирао
,
а
улан
не
би
с
вашара
кожу
кући
однео
.
Тај
ритмајстор
-
гроф
добио
је
декорацију
.
Сад
нека
га
,
опет
је
прса
копљу
изложио
;
али
случи
се
да
гдекоји
и
добије
декорацију
,
а
сам
не
зна
како
.
Тако
био
један
о
коме
се
знало
да
баш
није
храбар
.
Где
је
могао
,
избегавао
је
,
само
да
не
дође
до
битке
.
Не
једаред
се
направио
„
марод
“
.
Но
једаред
преко
своје
воље
дође
у
гужву
,
мêлéе
,
ужасну
се
,
коса
му
се
од
страха
подигла
,
а
трепавице
му
се
подигну
;
чело
и
сва
кожа
му
се
најежи
,
а
он
из
дешперата
удара
око
себе
сабљом
као
слеп
,
као
луд
;
поваља
неколико
.
Виде
га
како
се
бори
;
свима
оживи
дух
.
Секу
,
и
победе
.
Кад
су
га
питали
како
је
текло
,
не
зна
.
Само
каже
:
да
је
био
тако
збуњен
да
је
на
све
заборавио
.
Тукао
се
коже
своје
ради
,
а
добио
декорацију
за
отаџбину
.
А
колико
их
има
који
су
у
првој
ватри
покрај
велика
јунаштва
пали
,
другима
пут
отворили
,
а
људи
заборавише
њихова
имена
.
Доцније
тај
гроф
,
после
скопчане
буне
,
биће
за
„
простог
“
од
царских
ментиран
,
а
до
две
године
ритмајстор
.
Решпекту
је
мило
што
ће
оздравити
кога
је
он
спасао
.
Решпект
добије
заповест
да
дође
у
К
.
Он
оде
и
пријави
се
.
Дамјанић
је
пао
,
и
ногу
сломио
,
лежи
,
а
Решпект
добије
другог
кор-
команданта
,
графа
Лајнингена
.
L
’
ordre
de
bataille
је
нов
.
Долазе
Руси
,
и
треба
их
дочекати
.
Повео
је
и
Аницу
са
собом
.
Дође
у
једну
гостионицу
.
Све
лепо
,
чисто
.
Бирташ
окретан
,
а
бирташица
млада
,
лепа
,
чиста
.
Са
длана
би
јој
вино
сркутао
.
Решпект
одмах
позна
ко
је
.
То
је
Емилија
.
Она
гледи
Решпекта
,
познат
јој
је
,
не
може
да
се
разабере
,
док
јој
сам
Решпект
јави
.
Каква
је
то
промена
са
Емилијом
?
Лепо
се
поздраве
,
и
Аница
се
с
њом
поздрави
и
пољуби
.
Емилија
каже
бирташу
да
је
то
њен
брат
и
снаха
.
Он
се
„
зјело
“
зарадова
,
и
замоли
да
му
буду
најмилији
гости
.
Решпект
пристане
.
Ту
ручају
и
испричају
шта
је
ко
преживео
.
Остави
Емилију
с
њима
,
па
им
сад
она
приповеда
како
је
мати
,
кад
се
буна
започела
,
умрла
,
а
она
није
знала
куда
ће
,
па
се
уда
за
сиромаха
,
и
вредног
момка
,
и
добро
им
се
води
,
—
то
се
већ
види
.
Решпекту
је
то
мило
било
.
Сад
је
то
сасвим
друга
Емилија
.
Није
до
душе
она
прва
Емилија
која
је
у
првим
младим
годинама
свет
залуђивала
,
беспослена
,
неокретна
;
па
није
ни
она
као
у
мађарском
сокаку
кад
је
Решпект
на
њу
наишао
,
задављена
у
сиротињи
,
беспослена
,
из
нужде
кокета
:
сад
је
то
преображена
Емилија
у
послу
,
поштеној
заслузи
и
благостању
.
Сад
се
први
пут
научила
радити
.
Прија
јој
посао
,
и
здравија
је
и
лепша
,
и
задовољнија
.
Па
откуд
опет
тај
преображај
?
Нема
матере
да
јој
једнако
сујету
потпирује
и
да
живи
од
сујете
као
од
капитала
.
Посао
њу
сад
храни
.
Сад
је
и
она
спасена
као
и
њен
отац
,
и
да
мати
није
била
така
сујетна
,
не
би
ни
сирота
Марија
у
Деблингу
тако
јадно
скончала
.
Решпект
опет
њој
своје
житије
приповеда
,
каже
јој
за
Матилду
,
и
сирота
,
покрај
свег
тога
што
јој
Матилда
доста
зла
нанела
,
није
показала
на
лицу
радосну
освету
,
али
само
јој
мило
да
се
Решпект
тако
лепо
опрао
.
Аница
гледа
у
Емилију
,
Емилија
у
Аницу
,
повуку
се
у
другу
собу
,
приповедају
своја
страдања
,
плачу
и
смеше
се
уједно
,
грле
се
и
љубе
:
не
могу
да
се
одвоје
две
страдалнице
.
Сутра
дан
опросте
се
,
и
тако
Решпект
са
Аницом
на
своју
штацију
дође
,
и
донесе
са
собом
нову
заповест
и
упутство
.
После
битке
код
Нађ
-Шарлова
дође
Аустрија
до
велике
опасности
.
Будим
-град
освојен
.
Сад
Мађарима
треба
само
да
скупе
горње
војске
,
па
преко
Пожуна
на
Беч
да
марширају
.
Радецки
у
Италији
потребује
своју
војску
,
а
и
он
је
у
опасности
,
јер
ако
Мађари
освоје
Беч
,
пресећи
ће
се
сва
животна
сила
од
које
он
помоћи
добија
,
и
Мађари
га
опет
могу
преко
Крањске
и
Штајерске
у
самој
Италији
у
бок
ударити
,
све
изворе
му
пресећи
,
и
са
опет
побуњеном
Италијом
их
потући
.
У
једанаестом
часу
нужде
,
Аустрија
позове
Русију
у
помоћ
.
И
Русија
свом
старом
савезнику
одзове
се
.
Русија
силну
војску
против
Мађара
пошље
,
већу
него
што
је
имала
против
Бунапарте
код
Москве
и
Бородина
,
већу
него
код
Липиске
,
већу
него
ону
с
којом
је
Паскевић
Пољску
оборио
.
И
та
велика
војска
преда
се
опет
Паскевићу
,
који
је
вичан
буне
угушити
.
Кад
му
је
цар
Никола
предао
команду
,
у
заповести
коју
је
на
војску
управио
,
ободравао
је
на
победу
против
„
мјатежнија
Венгрији
“
,
закључио
је
речма
„
Вперед
ребјата
,
за
херојем
варшавским
!
“
Аустрија
се
истина
застиди
,
али
Мађарска
застрепи
,
и
бујност
мађарске
војске
разби
се
као
морски
вали
о
стену
.
Није
чудо
,
сад
се
морају
тући
један
против
четворице
:
то
је
сразмера
мађарске
војске
према
руско
-аустриској
.
Али
већ
има
примера
да
се
један
против
четворице
тукао
и
није
се
предао
.
Али
у
грађанском
рату
нема
Термопила
,
пита
је
сваки
хонвид
Решпект
.
Мађарска
војска
баци
се
на
одбранбен
метод
.
Ту
је
већ
шепртљанија
,
ту
је
„
нашествије
иноплемеников
“
и
„
междусобнаја
бран
“
.
Војводе
се
константинополитански
инате
:
један
хоће
горе
да
дочека
,
други
доле
;
један
на
лево
,
други
на
десно
.
Војска
и
војводе
изгубе
сами
поверење
у
себе
,
а
ту
је
онда
„
погибел
твоја
од
тебе
,
Израјиљу
“
.
Руси
навале
сасвим
спремни
,
и
свачим
снабдевени
.
Већ
се
туку
.
Забуна
највећа
.
Онај
командант
узме
оном
коњицу
,
оном
опет
тобџије
.
Сваки
по
свом
плану
ради
:
свако
Туре
себи
дере
.
Већ
се
Решпект
и
са
руским
коњаником
мерио
;
вели
:
„
Решпект
руском
коњу
и
јунаку
!
“
али
и
не
један
баћушка
је
по
Решпектовом
ударцу
осетио
да
и
међу
„
мјатежним
“
има
на
коњу
делија
,
а
не
само
у
киргиским
степама
и
код
петербуршке
гарде
.
Пањутин
је
ту
командирао
,
и
није
био
Решпект
крив
што
су
Мађари
изгубили
код
Переда
и
Жигарда
,
јер
бар
он
једини
је
донео
једног
живог
Козака
из
битке
.
Он
се
лепо
прама
баћушке
понашао
,
почастио
га
лепо
,
и
разговарао
се
с
њим
лепо
,
ма
и
тешко
;
и
Решпект
је
у
разговору
мешао
речи
славенске
из
„
апостола
“
што
је
некада
научио
,
и
тако
натуцајући
разумели
се
.
Но
сад
настане
све
горе
и
горе
,
затворе
их
у
опсег
коморанског
града
,
па
им
не
даду
мицати
се
.
После
две
велике
битке
опет
нема
победе
,
но
само
толико
успеју
да
мало
јаче
од
половине
војске
под
Гергејем
пређе
преко
реке
Вала
и
спушта
се
доле
да
се
са
доњом
војском
гдегод
код
Арада
и
Темишвара
саједини
.
Ту
је
опет
Решпект
.
Дођу
до
Ваца
више
Пеште
,
на
левој
обали
Дунава
,
и
избаце
кнеза
Бебутова
.
Али
не
могу
напред
,
наскоро
је
ту
Паскевић
са
главном
војском
,
трипут
јачом
него
мађарска
.
Гергеј
заварава
као
да
тражи
одсудну
битку
,
а
овамо
нову
као
једну
подужу
фронталну
линију
до
Дунава
против
Паскевића
,
пешадија
,
коњица
и
топџије
,
наслањајући
леђа
на
јаке
планине
,
путовима
и
кланцима
испресецане
,
да
маскира
осталој
војсци
повратак
.
Кад
ова
ретерира
,
у
тај
мах
отвори
Гергеј
канонаду
,
па
онда
опет
коњицом
на
Русе
јурне
.
Коњанички
јуриши
све
се
мењају
.
Решпект
двапут
јуриши
са
својим
ескадроном
на
руске
хусаре
,
но
буде
одбијен
.
Русима
нова
помоћ
стиже
.
Већ
му
је
ескадрон
сав
проређен
,
његов
командант
да
му
нов
ескадрон
ком
је
командант
тешко
рањен
,
па
опет
са
овим
јуриши
.
Трипут
јуриши
,
одбија
,
и
одбијен
буде
.
Он
је
прави
enfant
perdu
.
Али
такви
су
били
спас
оног
дана
.
Од
тих
јуриша
,
од
дима
пушчаног
праха
заклоњени
,
једнако
се
повлаче
натраг
у
планине
.
Већ
је
пртљаг
давно
отишао
с
муницијама
,
фронт
Гергејев
све
је
ужи
,
док
их
после
последњег
коњаничког
јуриша
у
кланцима
и
узаним
путовима
нестане
,
а
Паскевићу
остаде
,
крваво
бојно
поље
,
не
могући
за
њима
у
планину
.
Решпект
је
био
дика
овог
дана
,
но
две
лаке
ране
је
са
собом
однео
,
али
се
опет
може
тући
.
После
неколико
дана
опет
натрапају
на
непријатеља
,
одбију
га
,
одморе
се
,
па
опет
даље
.
Ако
је
где
напред
опасније
,
ту
је
Решпект
са
својим
ескадроном
у
претходници
;
ако
су
Руси
с
леђа
навалили
,
Решпект
је
у
заступници
.
И
само
да
му
коњ
издура
од
силног
марша
и
борбе
!
Ако
и
мења
коње
,
и
то
су
већ
слаби
,
а
мајоровог
коња
већ
је
изгубио
.
Право
мора
се
казати
.
Решпект
је
имао
нешто
страсти
тући
се
,
и
не
једанпут
би
казао
да
са
таквим
коњаницима
као
што
су
Руси
,
пасија
је
тући
се
,
и
не
би
бранио
да
је
сваки
дан
као
код
Ваца
,
само
да
му
коњ
не
мањка
.
И
покрај
свег
тога
Решпект
заробљене
Русе
нити
је
злостављао
,
нити
је
злостављати
допуштао
,
и
што
би
имао
залогаја
,
поделио
би
са
заробљеним
.
Шта
више
,
ни
пређе
тога
са
царским
заробљеницима
није
зло
поступао
,
ма
да
је
како
против
њих
огорчен
био
.
Обезоружан
непријатељ
није
опасан
,
па
мисли
:
не
треба
га
дирати
,
и
који
би
то
чинили
,
одмах
би
против
њих
ђипио
,
и
кукавицама
би
их
називао
,
јер
,
вели
,
обично
они
су
на
обезоружаном
непријатељу
најсвирепији
који
су
у
битци
мекани
.
Прави
јунак
неће
заробљеном
увреде
нанети
,
као
ни
деци
ни
женској
;
и
који
у
походу
у
женску
дирнуо
,
тај
нек
му
не
иде
на
очи
.
И
јест
,
прави
делија
неће
то
нигда
чинити
!
И
Аница
је
свуд
с
њима
,
и
зато
што
је
капетаница
,
није
се
погордила
,
но
једнако
је
око
боних
и
рањених
,
и
благосиљају
је
.
Она
завезује
ране
,
испира
,
помаже
докторима
,
а
и
њих
је
мало
било
,
па
свуд
нестали
.
Треба
ли
што
на
брзу
руку
скувати
,
и
ту
је
одмах
готова
.
Сад
већ
готово
сваки
дан
се
боре
.
Руси
који
су
са
Решпектом
сваки
час
у
сукобу
,
сад
напред
сад
остраг
,
већ
га
познаду
из
далека
,
и
да
им
шака
допадне
,
држали
би
га
као
што
јунак
заслужује
.
Кад
га
измене
,
а
он
од
сна
срушен
,
на
коњу
у
полусну
седи
,
и
чим
је
већ
што
,
он
је
опет
на
месту
.
Баш
један
ескадрон
уплете
се
с
Русима
и
у
битку
.
Руси
их
већ
јако
у
теснац
утерали
,
хоће
да
их
пресеку
,
кад
Решпект
јурне
и
избави
тај
ескадрон
.
Командант
тог
ескадрона
био
је
капетан
који
је
онда
у
Великом
Зараду
Решпекту
пребацио
што
није
хтео
против
Срба
да
војује
.
Сад
му
пружа
руку
као
свом
избавиоцу
,
па
признаје
да
прави
делија
тек
такав
може
бити
као
Решпект
,
и
готов
би
увек
био
под
њим
служити
.
До
душе
,
лепо
је
видети
Решпекта
у
већој
гужви
где
се
гиба
тамо
амо
:
сабље
укрштене
,
а
он
као
муња
одфрне
и
противника
посече
,
или
кад
и
сабљом
око
главе
маше
,
а
сабље
клепећу
,
али
главе
не
додирну
.
То
је
све
тако
трајало
до
Вилагоша
.
Дође
кобни
дан
,
Гергеј
преда
Русима
војску
.
Један
псује
у
фронту
постављеном
,
други
шкрипи
зубима
и
сабљом
прети
на
Гергеја
.
Ништа
не
помаже
,
морају
се
предати
.
Онде
већ
пешаци
предају
пушке
,
мећу
их
у
пирамиде
.
Топови
и
коњи
осташе
пусти
,
а
хусари
силазе
с
коња
и
сабље
о
седла
вешају
.
Онде
се
чује
праска
:
онај
је
себи
у
главу
пиштољем
ђуле
сјурио
,
онај
је
свог
коња
убио
.
И
Решпект
сиђе
с
коња
,
али
не
веша
о
седло
сабљу
,
већ
најпре
грли
коња
,
љуби
га
,
опрашта
се
од
њега
,
сузе
му
иду
,
па
онда
уздане
,
и
сабљу
коњу
у
срце
сјури
;
коњ
ђипи
,
па
сруши
се
,
и
врло
жалосним
узданућем
сконча
.
Крај
је
ратној
драми
.
Сад
долазе
вешања
,
стрељања
,
и
тама
покрива
земљу
,
а
крв
је
орошава
.
Сад
је
Решпект
заробљеник
код
Руса
.
Баћушке
га
лепо
примише
.
Частише
га
разним
ђаконијама
,
особито
чајем
китајским
.
Коњанички
официри
све
што
год
жели
даду
му
.
Што
год
је
имао
код
себе
новца
,
нису
му
ни
паре
одузели
;
шта
више
питали
су
га
треба
ли
што
.
И
у
друге
ствари
нису
дирали
.
Бадава
,
јунак
јунака
по
погледу
позна
и
поштује
га
.
Допусте
да
може
и
Аница
к
њему
доћи
.
Преда
Аници
све
ствари
од
вредности
,
па
јој
каже
да
гледа
што
пре
у
Пешту
да
дође
,
да
се
онде
нађе
за
сваки
случај
,
и
да
је
може
бар
писмом
потражити
,
јер
Решпект
већ
види
да
с
њим
неће
бити
добро
.
Аница
је
имала
добре
сведоџбе
од
заробљених
и
рањених
непријатељских
официра
,
и
то
јој
је
пут
отворило
да
може
слободно
без
замерке
у
Пешту
.
Решпект
није
хтео
сведоџбе
од
непријатеља
,
ма
им
добра
чинио
.
Баћушке
теше
Решпекта
да
ће
све
добро
бити
,
да
ће
цар
све
помиловати
.
Шта
то
њему
помаже
?
Он
је
био
од
оних
који
не
би
капитулирали
,
и
то
је
Русима
у
очи
казао
.
И
кад
би
га
као
од
шале
запитали
шта
би
онда
радио
да
је
он
био
Гергеј
,
одговори
им
да
би
се
преко
Радне
са
војском
у
Сибињ
пребацио
,
а
туд
је
још
отворен
био
пут
,
и
онде
,
и
још
са
других
страна
,
скупио
би
војску
,
па
би
се
бацио
на
Лидерса
,
а
са
бока
Гротенхаим
ђенерал
не
би
му
много
наудио
.
Па
онда
би
се
пребацио
преко
Румуније
у
Србију
,
па
у
Босну
,
и
онде
би
подигао
сав
вилајет
,
па
са
Црном
Гором
поткрепљен
ударио
би
на
Турке
,
на
све
који
би
му
на
пут
стали
.
Руси
,
ма
да
су
све
то
држали
за
страховиту
фантазију
,
ипак
га
за
то
нису
исмејали
,
шта
више
,
тај
његов
душеван
„
подвиг
“
решпектовали
су
.
Јер
,
богме
,
и
вођа
без
фантазије
не
вреди
много
,
ма
како
да
је
учен
,
и
остаће
само
обичан
методиста
који
већа
дела
не
ствара
—
и
у
рату
и
у
плановима
,
и
у
ваљаним
вођама
,
Као
и
свуд
где
се
што
ново
веће
родити
може
.
Но
настаје
све
горе
.
Сви
буду
предани
Аустријанцима
на
милост
и
немилост
.
Решпект
буде
са
једним
транспортом
одведен
у
Праг
,
и
,
као
коњаник
,
буде
утурен
као
прост
у
возаре
.
Леп
изглед
,
после
толиких
бораба
где
би
официр
у
свим
светским
армадама
за
сваки
Решпектов
„
атак
“
добио
нову
декорацију
,
Решпект
постаде
од
капетана
возар
,
солдачки
кочијаш
.
Красан
авансман
!
Но
има
такве
среће
људи
који
се
целог
века
крајњим
силама
боре
,
па
опет
никад
даље
;
код
гдекојих
,
опет
,
срећа
их
као
луда
пригрљује
.
Бадава
,
права
је
то
истина
да
више
околност
прави
човека
,
а
не
човек
околност
.
И
за
Решпекта
увек
рђава
околност
.
Тешке
је
службе
допао
Решпект
:
не
само
што
је
кочијаш
,
већ
и
онако
га
гоне
.
Његове
ране
,
што
би
га
имале
дичити
,
она
лепа
рана
на
челу
,
којом
би
се
дичио
ма
какав
ђенерал
,
сад
постаје
подсмех
и
повод
гоњења
.
Жесток
и
неправедан
претпостављени
,
кад
га
погледи
,
рекне
му
:
„
Кошутов
кер
!
“
То
гдекоје
улизице
чују
,
па
би
и
они
ради
да
му
пркосе
,
но
Решпект
им
зубе
покаже
,
па
умукну
.
Каже
им
да
он
већ
одавно
главу
у
торби
носи
,
да
ће
њих
најпре
пробуразити
,
па
себе
.
Тако
се
малко
утишало
.
Чудновато
је
то
у
људској
нарави
да
,
кад
јачи
какав
падне
,
ситни
мекушци
онда
као
вране
на
њега
нападну
,
па
га
кидају
.
Дође
једаред
већ
и
Аница
,
и
то
преко
Беча
.
Ту
је
опет
наишла
на
Емилију
,
ту
се
населила
и
продају
брашно
.
Емилија
је
брашнарка
,
и
тако
јој
добро
иде
да
,
ако
овако
неколико
година
устраје
,
обогатиће
се
.
Бадава
,
покрај
честита
мужа
научила
се
радити
,
па
сад
иде
.
Сад
каже
да
воли
тако
но
за
каквог
грофа
да
је
пошла
.
Видела
је
она
како
и
грофови
живе
.
Нити
је
све
злато
што
се
светли
,
нити
је
увек
богатство
задовољство
.
Аница
му
све
исприповеда
како
су
је
тамо
у
Пешти
повлачили
којекуд
пред
војени
суд
,
и
срећа
њена
што
је
имала
добре
сведоџбе
од
аустријских
официра
.
Каже
му
и
то
како
онде
сваки
дан
вешају
или
стрељају
.
Ту
се
Аница
стани
.
Новаца
је
имала
прилично
,
али
ће
она
себи
наћи
посла
,
бадава
да
не
седи
и
новац
да
заслужи
.
Овамо
буде
доведен
и
онај
гроф
-
ритмајстор
што
је
у
С
.
рањен
лежао
,
копљем
у
прса
ударен
,
и
кога
је
Решпект
у
болести
посетио
.
И
њега
нису
хтели
у
другу
војску
дати
,
него
у
возаре
,
и
то
бајаги
за
каштигу
што
је
као
гроф
од
Кошута
добио
орден
за
храброст
,
а
овамо
знамо
како
у
забуни
није
умео
ни
пику
од
прсију
да
испарира
.
То
је
само
бајаги
да
се
поправи
,
јер
срамота
је
грофу
бити
бунтовник
;
па
после
прва
три
месеца
покајања
преместиће
га
код
коњаника
,
и
ту
ће
скоро
постати
лаћманом
.
Када
је
гроф
дошао
,
одмах
се
са
Решпектом
опријатељи
,
и
покрај
њега
Решпект
лакше
је
живео
.
Гроф
је
имао
деду
,
материног
оца
,
који
је
био
ђенерал
,
па
ту
је
онда
лако
ишло
.
Па
шта
је
ту
гроф
којекакве
комедије
за
кратко
време
починио
!
Да
је
то
други
,
да
је
Решпект
,
не
једаред
би
батине
извукао
.
Но
каткад
је
правио
шале
које
баш
нису
опасне
.
Наравно
већ
побринули
се
за
њега
да
коње
не
мора
чешати
.
Само
да
га
заплаше
,
првих
осам
дана
је
морао
чешати
.
Кад
је
носио
сено
за
коње
,
а
он
узме
фијакер
,
натрпа
га
сеном
,
па
седне
на
сено
,
и
тако
га
довезе
.
Смејали
се
;
њему
је
то
добро
стајало
.
Други
пут
опет
узме
са
собом
просте
возаре
,
седне
с
њима
у
фијакер
,
па
их
вози
у
театар
,
узме
ложу
и
смести
се
с
њима
у
њу
.
Он
лорњетира
,
а
они
,
сиромаси
,
нашли
се
у
чуду
,
зверају
,
врло
им
је
светло
,
виде
ђенерале
и
друге
официре
,
не
смеју
да
их
погледају
добро
,
не
осећају
се
као
што
треба
,
и
једва
чекају
да
буде
крај
!
Па
после
представе
,
не
да
их
одведе
у
какву
мању
биртију
,
на
пример
„
код
Златног
Топа
“
,
код
„
Канонира
“
,
него
опет
их
кукавне
утрпа
у
фијакер
,
њих
шесторицу
,
па
их
води
у
прву
ресторацију
,
па
у
сали
један
сто
за
њих
заузме
,
части
их
,
шампањизира
с
њима
,
док
у
другом
куту
тамо
далеко
официри
јевтиније
пију
,
а
кукавни
возари
гледају
као
медведи
,
или
боље
,
њих
гледају
као
медведе
.
Мекше
поступају
већ
и
са
Решпектом
покрај
грофа
,
а
иначе
Решпект
врши
своју
дужност
што
ни
један
.
Хоће
да
га
праве
за
каплара
.
Ту
бригу
неће
да
узме
на
себе
;
захвали
им
,
остаје
прост
.
Шта
ће
он
,
мисли
се
,
да
авансује
код
оних
с
којима
се
тукао
и
које
је
тукао
?
Новаца
је
имао
на
ситне
трошкове
довољно
.
У
празном
времену
ишао
је
којекуд
да
види
стародревности
Прага
,
и
читао
је
радо
историју
те
чешке
земље
,
толико
у
повесници
прослављене
.
Решпект
није
више
онај
негдашњи
ђак
,
Решпект
који
није
хтео
да
учи
кад
је
био
у
Будиму
код
касапина
.
Решпекта
су
нужде
и
време
преиначили
,
и
сада
Решпект
богме
чита
и
оно
што
није
никад
мислио
да
ће
читати
.
Особито
хуситски
ратови
су
га
занимали
,
Хус
,
Жишка
,
Прокопије
,
па
онда
Ијскра
,
Подјебрад
,
и
остали
великани
оног
доба
,
али
тек
најбоље
му
се
допао
сам
чешки
народ
,
вредан
,
јуначан
,
у
одбрани
својих
права
до
пожртвовања
јогунаст
.
Решпект
се
упознао
са
чешким
солдатима
.
Тако
покупи
њих
неколико
,
одведе
их
у
биртију
,
плаћа
им
вино
,
па
им
приповеда
о
некадашњој
чешкој
слави
,
спомене
им
Отокара
,
каже
како
је
у
оно
доба
дошло
до
тога
да
се
реши
ко
је
господар
у
царству
,
Чеси
или
Немци
,
и
да
је
о
длаку
фалило
што
нису
Чеси
превагу
одржали
,
и
да
је
Отокар
победио
,
они
би
били
први
,
ма
да
кажу
да
је
Отокар
Немцима
повлађивао
.
Чијом
би
народном
силом
Отокар
победио
,
код
тог
народа
и
сила
би
остала
.
Па
онда
,
како
су
пред
Жишком
и
Хуситима
све
немачке
војске
трептале
.
Па
онда
опет
,
битку
код
Бела
Брда
.
Солдатима
сузе
капљу
,
све
одобравају
,
а
све
се
обзиру
да
ко
не
чује
.
Али
ипак
један
каплар
Чивутин
нањушио
је
шта
то
њима
Решпект
приповеда
,
и
денунцирао
га
.
Сад
тек
почеше
мотрити
на
Решпекта
,
што
је
он
већ
и
приметио
,
и
постаде
му
стање
опет
досадно
.
Зато
се
мора
побринути
да
томе
крај
учини
.
XXВ
.
У
Прагу
је
Решпект
могао
дуже
време
у
гарнизону
остати
а
да
не
наиђе
баш
тако
лако
на
какву
опасност
.
А
сасвим
без
опасности
није
ни
ту
било
.
На
пример
,
да
га
ко
позна
да
је
он
тај
који
је
из
М
.
као
роб
побегао
,
сасвим
би
пропао
.
А
то
није
било
немогуће
.
Већ
одавна
кује
план
како
би
се
од
возара
ослободио
.
А
још
и
за
Аницу
мора
се
побринути
,
јер
њу
нипошто
оставити
не
може
.
Па
на
коју
би
страну
?
У
Пруску
или
Русију
да
побегне
,
опет
ће
га
издати
.
Тешко
је
у
Италију
,
а
преко
границе
у
Турску
опет
тешко
.
Дуго
је
већ
тако
смишљао
,
и
више
пута
је
већ
ту
било
решење
,
али
опет
се
неким
неудесом
запело
.
Једаред
чује
се
глас
да
ће
Аустрија
на
Пруску
ударити
због
Шлезвиг-Холштајна
.
И
доиста
,
дигне
се
војска
под
командом
ђенерала
Легедића
,
и
мал
’
не
дође
у
сукоб
са
Прусима
.
У
тој
војсци
је
и
Решпект
.
Аница
као
сателит
за
њима
иде
.
Но
Аустријанци
и
Пруси
нагоде
се
,
па
се
договоре
да
заједно
иду
на
Шлезвиг-Холштајн
да
онде
мир
утврде
.
Пруска
би
хтела
Шлезвиг-Холштајн
,
али
не
да
Аустрија
,
па
лепо
Данци
добију
натраг
Шлезвиг-Холштајн
,
а
револуцијонску
војску
распусте
.
Тако
и
буде
.
Аустрија
је
из
шлезвиг-холштајнске
војске
попримала
у
своју
војску
многе
официре
који
су
године
1848-49
као
одушевљени
ђаци
за
ослобођење
сродне
браће
од
Данаца
под
заставу
слободе
стали
.
Сад
су
прешли
Аустријанцима
и
служили
су
под
заставом
Баховог
апсолутизма
.
Времена
се
мењају
,
па
тако
и
људи
.
А
такви
кад
заплаве
туђу
земљу
,
туђу
војску
,
најбоље
су
слуге
апсолутизма
,
јер
они
се
не
осећају
ту
као
у
својој
правој
отаџбини
,
за
оруђе
су
што
може
бити
изврсни
.
Домаћи
синови
су
забачени
.
Тако
Решпект
,
у
тој
војној
шетњи
где
се
,
хвала
Богу
,
ни
полић
крви
није
пролило
,
ма
да
је
поход
милионе
стао
,
прошао
је
Фленсбург
,
Рендебург
,
Екернферде
,
Кил
и
Хамбург
.
Аница
је
већ
у
Хамбургу
.
У
Хамбургу
нешто
мало
би
боље
провео
да
му
није
бриге
како
ће
се
већ
једаред
од
возара
ослободити
.
Био
је
и
при
оном
великом
изгледу
кад
су
се
тамо
код
„
Петерпаоли
“
солдати
са
матрозима
потукли
,
кад
се
изродила
страховита
гунгула
,
туча
,
готова
буна
,
и
коју
је
Србин
Дука
,
мајор
од
Нужан-инфантерије
,
утишао
и
зло
отклонио
.
У
ово
време
многи
су
солдати
који
су
у
мађарској
војсци
пре
тога
служили
,
дезертирали
из
Хамбурга
.
Сад
држи
Решпект
да
је
час
ударио
.
Било
је
ту
и
агената
који
су
све
то
потпомагали
.
Уплете
се
и
решпект
са
тим
агентима
у
договор
.
Готов
је
и
он
да
дезертира
,
и
то
у
Америку
.
Тај
каплар
Чивутин
,
који
је
био
потајни
денунцијант
,
био
је
и
он
у
мађарској
буни
хонвидски
официр
.
У
општој
нужди
хонвидски
официри
,
где
су
се
после
у
различитим
региментама
састајали
,
добро
су
живели
,
али
и
у
чистом
житу
нађе
се
кукоља
.
Каплар
је
провидео
Решпекта
кроз
,
знао
је
за
његово
незадовољство
,
и
да
би
и
он
накан
био
бегати
.
Лисичиним
начином
улагује
се
Решпекту
,
саопшти
му
како
би
он
рад
био
бегати
,
и
,
ако
хоће
,
а
он
може
с
њиме
заједно
.
Само
нек
буде
приправан
.
Решпект
му
се
повери
.
И
како
му
се
не
би
поверио
кад
је
и
каплар
у
буни
служио
,
јер
је
држао
да
ко
год
једаред
у
буни
под
оружјем
служи
,
тај
више
не
може
бити
потајни
„
шпица
.
“
Тако
сад
Решпект
с
њиме
скупа
начини
план
како
ће
бегати
,
када
,
на
каквој
лађи
,
и
ко
ће
све
из
потајног
друштва
ићи
.
Све
је
већ
у
реду
,
само
да
се
бега
.
Аница
је
све
спремила
,
упаковала
,
и
једне
ноћи
Решпект
се
преобуче
у
цивилне
хаљине
,
и
већ
је
готов
„
сокумпок
“
,
с
Аницом
заједно
,
и
већ
возе
се
броду
где
их
капетан
бродарски
Шрадер
чека
,
па
за
два
сата
већ
да
на
мору
плове
.
И
билете
већ
пре
тога
су
добили
,
да
не
оклевају
,
и
све
је
већ
готово
,
тренутак
је
ту
,
и
тек
хоће
да
улазе
.
Али
таман
пред
улазак
,
ту
је
аустријска
патрола
,
задржи
Решпекта
и
Аницу
,
и
обоје
натраг
ескортирају
.
Тако
је
то
тај
каплар
лепо
удесио
.
Сад
је
Решпект
пропао
.
И
он
и
Аница
буду
затворени
.
Решпекта
одведу
у
„
штокхауз
“
.
Сад
наступа
велика
истрага
.
Све
имаду
доказе
у
рукама
,
нити
Решпект
таји
,
па
нити
може
тајити
.
На
чисто
призна
да
је
хтео
дезертирати
.
Сад
само
осуду
ишчекује
.
Но
сад
настане
најгоре
.
Кад
су
га
испитивали
,
па
при
визитацији
једној
тамничару
јако
падне
у
очи
Решпект
.
Гледи
га
,
мери
га
,
и
на
послетку
позна
га
.
Тамничар
одмах
пријави
да
је
тај
дезертер
Решпект
,
и
да
је
био
у
М
.
на
робији
због
убиства
,
и
да
је
баш
оданде
побегао
кад
је
он
онде
био
тамничар
,
и
због
тога
он
,
тамничар
,
био
је
мало
кажњен
и
премештен
.
Сад
опет
Решпекта
на
испит
.
Уоче
га
са
тамничаром
:
истина
има
рану
на
челу
што
пре
није
имао
,
али
опет
није
тешко
Решпекта
познати
.
Најпре
се
почне
извлачити
,
али
кад
се
тамничар
узјогуни
да
ће
се
он
на
више
њих
из
Мађарске
позвати
који
ће
га
познати
,
Решпект
нема
куда
,
—
капитулира
.
За
кратко
време
реше
и
досуде
да
Решпект
мора
издржати
још
пре
свега
оно
време
робије
које
још
далеко
није
испунио
када
је
из
М
.
побегао
,
па
онда
добије
још
„
екстра
“
због
дезерције
.
Тако
Решпекта
одведу
у
Ј
.
град
да
испуни
те
године
,
и
да
искија
све
грехе
.
Аницу
су
такође
испитивали
свакако
да
ли
зна
за
какве
завере
,
и
да
изда
још
,
ако
зна
да
је
који
хтео
побећи
.
Аница
није
никог
издала
.
И
ту
су
јој
много
помогле
њене
сведоџбе
.
Но
то
се
мора
признати
да
Аница
није
хтела
донде
исповедити
да
је
Решпект
из
М
.
побегао
док
се
није
о
том
уверила
да
је
Решпект
капитулирао
,
а
то
је
онда
било
већ
кад
се
над
Решпектом
осуда
изрекла
,
и
већ
кад
су
га
одвели
.
Аница
је
пуштена
,
и
вратили
су
јој
новце
и
ствари
њене
,
а
после
тога
није
времена
губила
него
одмах
и
она
другим
путем
оде
у
Ј
.
,
да
му
буде
анђео
хранитељ
.
Решпект
,
што
је
на
брзо
капитулирао
,
ваљда
му
већ
и
самом
сав
живот
омрзао
,
већ
кад
није
знао
је
ли
му
је
горе
кад
је
затворен
,
или
онако
,
а
већ
се
научио
на
тамницу
.
То
је
већ
њему
као
код
куће
,
нити
више
од
ње
стрепи
.
XXВИ
.
У
Ј
.
Решпект
у
тамници
чами
.
Строг
тамничар
,
не
да
му
шта
он
жели
.
Особито
роб
који
је
једанпут
побегао
,
јако
се
пази
,
и
тамничари
крвавим
очима
на
њих
гледају
.
Но
Аница
зна
себи
наћи
кључа
да
се
отвори
тамница
и
да
му
може
при
руци
бити
.
И
овај
тамничар
има
породице
,
има
женске
деце
,
велике
кћери
,
живу
жену
.
Женске
су
у
таквим
стварима
најприступније
.
Тамничар
никад
није
богат
,
и
породица
је
увек
у
нужди
,
баш
ако
би
се
њему
самом
и
добро
водило
.
Аница
даје
поклоне
његовој
жени
и
кћери
.
Ове
се
мало
по
мало
сажале
,
плачу
пред
оцем
да
се
смилује
на
сироту
Аницу
и
да
мекше
са
Решпектом
поступа
.
Само
треба
тамничар
са
Аницом
у
његовој
кући
два-трипут
да
се
разговара
,
па
ће
већ
и
он
попустити
.
И
доиста
,
тако
и
би
:
тамничар
је
попустио
,
са
Решпектом
уљудно
се
влада
.
И
он
је
стари
солдат
,
има
ране
као
и
Решпект
,
а
и
војничка
срећа
није
сваком
једнака
.
Решпект
мало
чита
,
па
опет
штогод
деље
;
као
старијем
робу
каткад
му
се
и
у
„
комисном
“
,
„
ординарном
“
послу
кроз
прсте
гледало
.
Опет
је
његову
стару
ноту
започео
:
меће
на
лутрију
.
И
доиста
,
нечувено
је
ту
срећан
био
:
не
прође
месец
,
па
што
то
добије
.
И
тамничару
је
казао
једну
нумеру
коју
је
снивао
;
то
је
било
48
;
доиста
лепа
нумера
,
опомиње
на
буну
,
и
добије
на
„
соло
“
педесет
форинти
.
Ту
је
већ
тамничар
био
сасвим
умекшан
.
Па
и
Решпект
,
кад
би
добио
,
увек
би
тамничарова
породица
преко
Анице
што
добила
.
Па
онда
,
тамничар
је
радо
пио
,
као
сви
тамничари
.
Па
код
његове
куће
да
донети
вина
,
а
он
онда
седне
,
па
приповеда
где
је
као
солдат
био
,
како
се
тукао
против
„
карбонарија
“
,
како
је
прошао
„
болоњезижен
“
,
„
модињезижен
“
,
и
чак
у
Манфредонији
,
и
каква
се
добра
вина
онде
добије
за
неколико
„
бајаки
“
.
Решпекту
није
стало
до
новаца
;
и
на
што
му
,
на
што
би
потрошио
?
Но
ипак
чува
новац
кад
добије
на
лутрији
,
нешто
да
Аници
,
каткад
и
половину
,
а
друго
за
себе
држи
и
с
њима
спава
.
Он
би
дао
све
Аници
,
али
он
познаје
добро
Аницу
.
Њему
да
олакша
,
издаће
много
,
па
може
бити
да
,
кад
он
умре
,
неће
јој
ништа
остати
.
Зато
мора
да
се
за
њу
брине
.
Засад
Аници
много
не
треба
.
Сад
Решпект
,
да
није
роб
,
сасвим
би
му
се
стање
олакшало
,
јер
је
умро
чика
Јоса
и
стрина
,
а
тако
гласи
тестамента
да
главни
наследници
Решпекту
на
годину
приличну
своту
издавати
морају
,
откуда
би
помало
живети
могао
.
Чика
Јоса
је
зато
такву
наредбу
начинио
,
јер
је
Решпекта
држао
за
расипача
,
па
,
ако
би
му
одједаред
све
издали
,
да
би
потрошио
.
И
ту
се
чика
Јоса
хтео
за
Решпекта
да
побрине
да
сасвим
не
пропадне
.
Тако
Решпекту
дани
пролазе
без
икаква
изгледа
.
Баш
и
да
изиђе
,
шта
би
радио
?
Баш
и
што
би
могао
живети
,
за
рад
никакав
није
у
мирно
,
обично
доба
,
а
њему
за
љубав
,
богме
,
неће
се
буне
правити
.
Нити
је
ратар
,
нити
је
трговац
,
нити
занатлија
,
нити
за
чиновника
.
Страшан
положај
за
човека
који
ипак
већим
духом
дише
,
а
за
њега
радње
нема
!
Да
се
могао
како
год
ослободити
,
па
тамо
,
у
Америци
,
нашао
би
себи
посла
,
али
овако
,
за
сваки
случај
,
у
рођеној
отаџбини
је
у
заточењу
.
Па
онда
га
још
једна
велика
брига
једе
:
шта
ће
бити
од
Анице
?
Зар
она
једнако
да
буде
роба
робиња
?
Какав
је
то
за
њу
живот
?
Он
се
више
пече
за
Аницу
него
она
сама
за
себе
.
Она
се
опет
више
пече
за
њега
него
за
себе
.
Сад
тек
осећа
бољу
Решпект
.
Сад
се
тек
гризе
зашто
се
још
у
детињству
није
њојзи
зарекао
да
се
никад
од
ње
откинути
неће
,
као
што
је
она
већ
у
првом
детињству
своје
срце
с
његовом
судбом
завезала
.
И
он
је
све
то
у
детињству
виђао
,
оно
прво
,
детињско
,
најнежније
пожртвовање
,
кад
га
већ
и
отац
презрео
.
И
да
се
првој
лучи
љубави
одазвао
,
да
се
Аници
приљубио
онда
кад
га
први
пут
Аница
са
Матилдом
у
шетњи
видела
,
да
је
од
себе
отискао
тог
злог
демона
,
да
се
није
сплео
с
Матилдом
—
какви
срећни
и
он
и
Аница
!
Јер
Аница
није
обично
створење
,
јер
је
у
њу
накаламљен
онај
добар
човечански
демон
који
блуди
,
појави
се
у
једном
човеку
,
изгуби
се
,
да
после
опет
у
каквом
нараштају
ускрсне
.
Аница
пак
,
у
толикој
патњи
научена
,
срећна
је
само
кад
Решпекта
види
,
кад
његову
реч
чује
,
јер
,
нека
говори
ко
шта
хоће
,
пред
њом
је
Решпект
од
главе
до
пете
поштен
човек
и
племенит
карактер
.
Тако
и
сиротој
Аници
пролазе
дани
.
Стекао
сам
једног
пријатеља
у
Ј
.
,
који
ми
кад
и
кад
пише
шта
Решпект
ради
,
јер
ми
га
је
жао
,
па
да
је
најгори
човек
,
после
толике
патње
заслужио
је
да
му
се
све
опрости
.
Тај
пријатељ
од
неког
времена
пише
ми
да
је
Решпект
све
слабији
:
ваљда
му
влага
шкоди
,
или
му
је
под
дугим
јармом
иначе
тело
клонуло
;
али
пише
да
му
је
дух
стари
остао
.
И
сад
би
желео
још
једаред
на
коња
сести
,
па
за
какву
поштену
ствар
јуначки
да
падне
,
само
да
не
умре
у
казамату
.
Тај
пријатељ
је
доктор
војни
,
који
га
у
,
нужди
походи
.
И
на
то
се
увек
тужио
да
је
у
детињству
оцу
гледао
по
вољи
што
учинити
:
каткад
сам
је
узео
чизме
очине
,
вели
,
да
очисти
,
а
отац
му
тргне
из
руке
,
па
каже
да
то
није
његов
посао
,
и
ма
шта
да
је
добро
урадио
,
отац
не
би
показао
,
вели
,
задовољство
,
већ
би
матери
рекао
:
„
Дете
је
као
кер
:
одмах
се
обезобрази
како
му
добру
реч
даш
.
Увек
му
треба
намргођено
лице
показати
“
.
И
тако
мати
му
зарана
умре
,
а
отац
жесток
,
напрасит
,
намргођен
.
Изгубио
је
веру
да
он
има
кога
свога
на
свету
ко
њега
љуби
.
А
ко
ту
веру
изгуби
,
тај
је
целог
века
незадовољан
жалосник
.
То
је
,
вели
,
узрок
што
се
у
детињству
није
учио
,
јер
ма
да
је
учио
,
опет
није
добре
речи
добио
.
Дакле
,
топло
отачаско
срце
није
га
никад
грејало
.
А
на
Решпекта
је
добра
реч
добар
уплив
имала
,
и
као
солдат
,
где
је
год
био
у
квартиру
,
покрај
свега
тога
што
је
био
намрштен
,
уважавали
су
га
,
и
кад
би
одилазио
,
жалили
би
га
,
деца
би
за
њим
плакала
.
А
то
је
сведоџба
доброг
срца
,
за
ким
деца
плачу
.
И
то
му
тешко
пало
што
се
чика
Јоса
,
кад
се
код
њега
први
пут
као
хусар
представио
,
према
њему
није
као
отац
показао
:
и
онако
није
имао
деце
.
Да
му
је
рекао
:
„
Синко
,
ја
немам
ближег
до
тебе
,
ти
си
слеме
моје
“
,
онда
би
он
за
њега
у
ватру
скочио
;
али
овако
,
правио
му
хладне
понуде
,
празну
заштиту
,
што
и
туђин
чини
,
или
из
сујете
,
или
из
достојанства
,
па
тако
је
и
чика
Јоса
као
туђин
говорио
.
Његове
господствене
речи
нису
га
огревале
,
јер
он
није
дошао
код
њега
да
проси
:
могао
је
сам
,
што
’
но
кажу
,
и
на
леду
живети
.
Мора
да
се
чика
стидео
што
је
синовац
као
прост
каплар
к
њему
дошао
,
и
канда
је
то
какав
грех
што
није
из
академије
,
но
као
прост
војник
у
војску
стао
,
на
што
је
вољу
имао
.
Сав
живот
Решпектов
већ
је
од
детињства
огорчен
,
па
мора
у
том
огорчењу
и
скончати
.
Шта
му
хасни
сад
чикино
наслеђе
?
Аница
је
све
и
сва
чинила
само
да
му
здравље
поврати
.
Она
се
нада
и
царској
милости
,
јер
у
првој
ствари
био
је
невин
,
а
у
другој
је
у
фурији
убио
.
Већ
се
приправља
да
иде
самом
цару
,
да
поднесе
молбу
ради
помиловања
,
само
да
мало
оздрави
.
Кад
би
напољу
опет
буна
била
,
па
да
може
на
коња
сести
,
оздравио
би
и
скинуо
би
и
сам
окове
,
али
овако
не
.
Решпект
не
оздравља
.
Ево
баш
оно
писмо
што
сам
га
добио
од
пријатеља
,
и
овако
гласи
:
„
Поштовани
пријатељи
!
Ваш
рођак
,
Васа
Огњан
Решпект
,
умро
је
,
и
то
од
туберкулозе
.
Пред
смрт
на
неколико
дана
,
сваки
дан
сам
га
походио
и
бавио
сам
се
код
њега
по
могућству
.
Исповедио
ми
цео
његов
живот
.
Доиста
,
изванредан
живот
,
и
сажаљења
достојан
!
Имао
је
у
депозитуму
три
хиљаде
форината
,
и
то
је
оставио
његовој
супрузи
,
Аници
,
тестаментално
;
но
каже
ми
аудитор
да
тај
тестаменат
неће
ништа
вредети
по
супругу
,
јер
не
може
да
докаже
да
је
венчан
с
њоме
,
и
тако
ће
се
то
нарушити
.
И
тај
новац
родбина
ће
добити
,
јер
на
такву
робију
осуђен
,
изгубио
је
по
закону
право
тестаменат
правити
.
Он
је
за
живота
преко
аудитора
истраживао
,
као
и
супруга
му
,
да
докаже
да
је
венчан
у
С
.
,
али
том
патеру
нема
више
ни
трага
—
умро
је
—
па
нема
нигде
ни
у
записнику
каквог
трага
.
Ваљда
се
у
рату
све
изгубило
.
Доста
то
да
Аница
не
може
то
да
докаже
,
па
се
тако
узима
канда
нису
ни
били
венчани
.
Но
то
би
била
велика
срамота
по
целу
родбину
кад
би
се
ко
тог
наслеђа
примио
,
а
лишио
Аницу
,
која
је
њега
тако
љубила
и
са
беспримерном
оданошћу
и
пожртвовањем
њега
у
свим
невољама
до
последњег
часа
верно
служила
.
Умро
је
као
јунак
у
нашим
рукама
,
десна
рука
у
Аничиној
,
лева
у
мојој
руци
,
а
очи
управљене
на
Аницу
;
и
последња
му
реч
била
:
„
Анице
!
“
Не
могу
вам
описати
у
свему
тај
жалостан
призор
—
Аницу
и
Решпекта
;
никад
тог
изванредног
човека
заборавити
нећу
.
Збогом
!
“
Ето
,
то
је
Васа
Решпект
.
Нећу
га
ни
ја
заборавити
,
и
то
ће
моја
брига
бити
да
од
родбине
нико
ни
паре
не
узме
од
наслеђа
Решпектова
,
но
све
мора
доћи
у
руке
дивне
,
племените
Анице
.
Решпект
је
био
човек
од
калибра
једног
Крастима
,
који
у
битци
код
Фарсале
са
сто
двадесет
својих
ветерана
решио
се
да
битку
против
Помпеја
започне
,
и
,
окренув
се
Јузију
Цезару
,
рекао
:
„
Данас
,
војводо
,
или
ћеш
ми
живом
или
мртвом
захвалити
,
и
—
јуриш
!
И
заплете
Помпејеву
војску
,
да
је
Цезару
прилике
дао
душмана
смождити
,
и
нашли
га
мртва
,
са
сабљом
у
устима
.
Или
од
калибра
једног
Мансдорфа
,
који
у
Тридесетолетном
Рату
,
у
Задру
,
наместити
се
дао
,
самртно
већ
болестан
,
међу
два
топа
,
и
тако
,
држећи
се
руком
за
топове
,
издане
Да
је
отац
био
мало
мекши
,
а
мати
мало
строжа
,
боље
би
било
.
И
опет
вам
кажем
:
то
је
Васа
Решпект
!
Једни
повичу
:
„
Mordkerl
!
“
Јанаћ
Сарајлија
:
„
Бе
аферим
,
то
је
делија
!
“
Спешити
,
цркв
.
-слов
.
,
журити
.
Жени
,
франц
.
génie
,
дух
,
геније
.
Фелдцајгмајстор
,
нем
.
Feldzeugmeister
,
артиљеријски
генерал
;
маршал
.
Командирендер
,
нем
.
kommandierender
(
General
)
,
главнокомандујући
.
Гренцхусар
,
нем
.
Grenzhusar
,
погранични
хусар
.
Обрлаћман
,
Оберлајтнант
нем
.
Oberleutnant
поручник
.
Испарирати
,
нем
.
ausparieren
,
одбити
.
Вахмајтор
,
нем
.
Wachtmeister
,
коњички
подофицир
.
Биртија
,
нем
.
Wirtshaus
,
крчма
.
Moedkerl
,
нем
.
,
ђидо
,
делија
.
Глориолета
,
франц
.
gloriette
,
мала
сеница
у
башти
.
Алегирати
,
латин
.
allegare
,
наводити
,
упућивати
.
У
смислу
:
казивала
му
све
.
Баир
,
арап
.
,
необрађена
земља
,
овде
у
смислу
обала
.
Српска
вероисповедна
школа
.
Први
разред
гимназије
.
„
Руководство
къ
славянстҍй
граматицҍ
"
од
Аврама
Мразовића
,
штампано
први
пут
1794
.
Грунт
,
нем
.
Grund
,
непокретно
имање
.
Битонг
,
словачки
провинц
,
кланица
.
Пофалити
.
нем
fehlen
,
погрешити
.
Кост
,
нем
Кost
,
храна
.
Швалересно
,
Франц
.
chevaleresque
,
витешко
.
Трајдрот
,
нем
.
,
једна
врста
финога
штофа
.
Понкнехт
,
нем
.
Bankknecht
,
касапски
момак
.
Урлауб
,
нем
.
Urlaub
,
одсуство
.
Дешперат
,
Франц
.
désespoir
,
очајање
.
Мизантроп
,
грч
.
,
човекомрзац
.
Фурија
,
лат
.
furia
,
бес
.
Накана
,
побуда
Лат
.
:
Стефан
од
Никола
,
племић
.
године
1804
.
Магистрат
.
лат
.
magistartus
,
општински
суд
и
одбор
.
Сенатор
,
лат
.
senator
,
у
смислу
:
општински
одборник
у
Мађарској
.
Исти
предмет
,
карактеристичан
за
парничарску
ћуд
Сент-Андрејаца
,
разрадио
је
Игњатовић
у
већој
приповетци
Пита
хиљаду
форината
(
1886
)
.
1827
,
када
је
руска
,
француска
и
енглеска
флота
уништила
турску
.
Винтер
,
Фрилиг
,
Сомер
,
Хербст
,
нем
.
Winter
,
Frühling
,
Sommer
,
Herbst
,
Зима
,
Пролеће
,
Лето
,
Јесен
.
Квод
либет
,
од
лат
.
quod
libet
,
слика
састављена
без
реда
из
више
делова
.
Стати
у
војнике
,
постати
војник
.
Хандгелт
нем
.
Handgeld
,
новац
који
се
даје
добровољцима
при
ступању
у
војску
.
Транспортсхаус
,
нем
.
Transportshaus
,
касарна
за
привремено
борављење
војника
у
пролазу
.
Депо
,
франц
.
Dépôt
,
војно
слагалиште
.
Искати
се
,
провинц
.
,
тражити
.
Лат
.
:
Незахвална
отаџбино
,
нећеш
имати
кости
моје
.
Мишамода
,
франц
.
marchande
de
modes
,
модискиња
.
Зјело
,
слов
.
,
врло
.
Мајестетичан
,
од
лат
.
majestas
,
величанствен
.
Обрштар
,
нем
.
Oberst
,
пуковник
.
Фалити
,
нем
.
fehlen
,
погрешити
.
Фајерпикета
,
нем
.
Feuerpiquett
,
вод
војника
унапред
одређен
да
прави
ланац
при
пожарима
.
Сахрана
,
чување
.
Alibi
,
лат
.
,
приисуство
једне
личности
на
другом
месту
а
не
на
оном
на
коме
се
злочин
или
преступ
десио
.
Прескрбити
,
уштедети
.
В
.
Конт
,
песму
од
мађарског
песника
Гарајија
,
у
познатом
преводу
Змаја
Јована
Јовановића
.
Кanonenkreuz
,
нем
.
,
топовски
крст
.
Липиска
Битка
,
битка
код
Лајпцига
,
18
октобра
1813
,
када
су
савезници
победили
Наполеона
И
.
Коморат
,
франц
.
camarade
,
друг
.
Дешаржирати
,
франц
.
décharger
,
опалити
.
Каштига
,
тал
.
sastigo
,
казна
.
Амбо
,
тал
.
ambo
,
два
добитка
на
лутрији
.
Терно
,
тал
.
terno
,
три
добитка
на
лутрији
.
Резистенција
,
лат
.
rezistentia
,
отпор
.
Brachium
,
лат
.
,
рука
.
Тренчинска
столица
,
тренчинска
жупанија
,
област
у
Угарској
.
Трактација
,
лат
.
,
tractatio
,
гошћење
,
чашћење
.
Мунта
,
лицитација
.
Конштак
,
болест
у
костима
.
Нобилитет
,
лат
.
nobilitas
,
отменост
,
господство
.
Асас
,
арап
.
,
верска
секта
,
у
Палестини
у
XИИИ
веку
,
овде
у
смислу
разбојник
,
зликовац
.
Хегеде
,
виолина
.
Редутски
бал
,
тал
.
ridotto
,
бал
с
маскама
.
Јуристански
бал
,
бал
ђака
правника
.
Фумигирати
,
исмејавати
,
презирати
.
Лот
,
герм
.
,
некадашња
мера
за
тежину
,
у
последње
време
за
10
грама
.
Тандлморк
,
нем
.
Tandelmarkt
старударски
пијац
.
Одвисност
,
зависност
.
Нем
.
:
Хермина
је
на
умору
.
Мухтарош
,
„
муфташ
”
.
Дувна
,
калуђерица
.
В
.
роман
Јакова
Игњатовића
Милан
Наранџић
.
Фела
,
мађ
.
,
врста
.
Побочна
господична
,
госпођица
дружбеница
.
Pur
sang
,
франц
.
,
чистокрвац
.
Цимер
,
фирма
.
Zur
schönen
Braut
,
нем
.
,
Код
лепе
невесте
.
Кондиторај
,
нем
.
Кonditorei
,
посластичарница
.
Нагодба
,
погодба
.
Митолошко
божанство
које
служи
богове
на
Олимпу
.
Еденски
,
јевр
.
,
рајски
.
Аблезовати
нем
.
ablösen
,
смењивати
се
.
Haute
creme
,
франц
,
највиши
слој
.
Мени
,
франц
.
menu
,
јеловник
.
Curaçao
,
франц
.
,
кирасо
(
врста
ликера
)
.
Хаускнехт
,
нем
.
Hausknecht
,
слуга
.
Однијекање
,
одрицање
,
одбијање
.
Фент
,
франц
.
feinte
,
претварање
.
Флангирача
,
од
франц
.
flâner
,
скиталица
.
Пасажер
,
франц
.
passager
,
овде
у
смислу
посетилац
,
гост
.
Еквипирање
,
франц
.
équipment
,
опремање
.
Багажија
,
франц
.
bagage
,
пртљаг
.
Сателит
,
лат
.
satelles
,
франц
.
satellite
,
пратилац
.
Halb-rechts
,
нем
.
,
полу-десно
.
Halb-links
,
нем
.
,
полу-лево
.
Сиротињски
отац
,
општински
чиновник
који
врши
дужност
старатељског
судије
у
месту
.
Увет
,
услов
,
погодба
.
Фалишан
,
лат
.
falsus
,
лажан
.
Алармирати
,
франц
.
alarmer
,
узбунити
.
Еквитација
,
лат
.
equitatio
,
овде
зграда
за
јахање
.
Шарже-коњ
,
коњ
за
јуриш
(
?
)
.
Сплецу
,
изгледа
да
је
омашка
при
писању
или
штампарска
грешка
.
Проприетар
,
франц
.
prorietaire
;
Инхабер
,
нем
.
Inhaber
,
сопственик
.
Швенкунг
,
нем
.
Schwenkung
,
промена
фронта
.
Тинта
,
нем
.
Tinte
,
мастило
.
Унтерофицир
,
нем
.
Unteroffizier
,
подофицир
.
Сакумпак
,
нем
.
Sack
und
Rask
,
војнички
ранац
.
Владимир
и
Косара
,
драмско
дело
српског
писца
Лазара
Лазаревића
(
1805—1846
)
.
Изегзаминирати
,
лат
.
examinare
,
испитивати
.
Лапалија
,
нем
.
Lappalie
,
ситница
,
будалаштина
.
Каплар
од
две
капитулације
,
каплар
на
трећем
року
.
Битка
код
Вахау
,
битка
близу
Лајпцига
,
16
октобра
1813
,
један
од
главних
момената
велике
„
Битке
Народа
“
.
Алијарт
,
нем
.
Allierte
,
савезник
.
Битка
код
Кулма
,
у
Чешкој
,
20
августа
1813
,
где
су
војске
удружених
европских
владара
победиле
Наполеона
,
и
где
се
француски
генерал
Вандам
предао
.
Бефел
,
нем
.
Befehl
,
заповест
.
Ферпфлегслисте
,
нем
.
Verpflegsliste
,
требовање
хране
.
Нем
.
:
Нема
стрпљења
да
седи
.
Афер
,
франц
.
affaire
,
догађај
.
Рошток
,
нем
.
Rasttag
:
при
великим
маневрима
војска
је
два
дана
ишла
а
трећи
се
одмарала
,
и
тај
трећи
дан
одмора
српски
граничари
звали
су
„
рошток
"
.
Јагер
,
нем
.
Jäger
,
ловац
.
Лаћман
,
франц
.
lieutenant
,
потпоручник
.
Пасирати
,
нем
.
passieran
,
десити
се
.
Регула
,
лат
.
regula
,
правило
.
Халт
,
нем
.
halt
,
стој
.
Командирати
,
франц
.
commander
,
заповедити
,
позвати
.
Аретовање
,
франц
.
arrêt
,
хапшење
.
Позитура
,
лат
,
positura
,
став
.
Парада
,
франц
.
parade
,
одбијање
,
,
парирање
“
.
Нем
.
:
Одби
,
десно
,
један
.
Нем
.
:
Двоструко
одби
,
један
,
два
.
Плацкоманда
,
нем
.
Platzkommando
,
команда
места
.
Квавахмајстер
,
нем
.
Кweichtmeister
,
наредник
.
Маршбефел
,
нем
.
Marschbefehl
,
заповест
за
марш
.
Концентрирунг
,
нем
.
Кoncentrierung
,
концентрација
трупа
.
Капитулација
,
лат
.
capitulatio
,
овде
у
смислу
:
рок
војне
службе
.
Женирати
,
Франц
.
gêner
,
сметати
.
Фелдбабод
,
мађ
.
наредник
.
Штелунг
,
нем
.
Stelung
,
став
.
Караколирати
,
франц
.
saraso1er
,
терати
коња
полу-лево
и
полу-десно
,
Трипловати
,
франц
.
tripler
,
утростручити
.
Тура
,
франц
.
tour
,
обрт
.
Бака
,
мађ
.
,
редов
војник
.
Ритмајстор
,
нем
.
Rittmeister
,
коњички
капетан
.
Аванџирати
,
франц
.
avancer
,
напредовати
.
Капитулирати
,
лат
,
capitulare
,
предати
се
,
овде
у
смислу
попустити
.
Изфасовати
,
нем
.
fassen
,
добити
,
навући
.
Инди
,
цркв
.
-слов
.
,
дакле
.
Пуцовати
,
нем
.
putzen
,
чистити
,
опремати
.
Ревељ
,
франц
.
réveil
,
устајање
.
Право
,
марш
.
Обдукција
,
лат
.
obductio
,
секција
.
Танцмајстор
,
нем
.
Tantzmeister
,
учитељ
играња
.
Штуцер
,
нем
.
Stutzer
,
кицош
.
Силфида
,
франц
.
sylphide
,
галско
божанство
;
вели
се
за
витку
и
грацаозну
жену
.
Манипулирати
,
од
лат
.
manipulis
,
руковати
.
Весталка
,
свештеница
Весте
у
старом
Риму
,
симбол
девичанства
.
Деблинг
,
лудница
у
Бечу
,
Шаринтон
,
мало
место
код
Париза
где
су
луднице
.
Бедлам
,
лудница
у
Лондону
.
Беамтер
,
нем
.
Beamter
,
чиновник
.
Гризета
,
Франц
.
grisette
,
лако
женскиње
.
Котојирати
,
франц
.
côtoyer
,
ићи
поред
.
Ресторација
,
нем
.
Restauration
,
гостионица
.
Резервират
,
франц
.
réservé
повучен
.
Херцомнибус
,
нем
.
Herzomnibus
.
„
омнибус
срца
”
.
Пласират
,
франц
.
rlacé
,
смештен
,
намештен
.
Гшефт
,
нем
.
Geschäft
,
трговина
.
Отплејати
,
брзо
отићи
.
Дворити
,
удварати
се
.
Марод
,
војнички
израз
у
аустријској
војсци
:
јављен
за
лекарску
помоћ
.
Трингелд
,
нем
.
Trinkgeld
,
напојница
.
Флибустијер
,
франц
.
filbustier
,
пустолов
.
Фифоња
,
сватовски
чауш
.
Фланкирање
,
франц
.
flankuement
,
ударање
с
бока
.
Патер
,
свештеник
.
Занзибар
,
острво
у
Индијском
Океану
.
Јашкреб
,
јакреп
.
Деми-монде
,
франц
.
,
„
полусвет
“
,
проблематично
женскиње
.
Кнота
,
нем
.
Кnote
,
чвор
,
фигуративно
:
простак
.
Демоиселле
,
франц
.
,
госпођица
,
дружбеница
.
Писати
,
у
смислу
:
завештати
.
Истопрчен
,
смешан
,
усиљен
.
Капетан
Миша
Анастасијевић
,
који
је
водио
трговину
са
сољу
у
Влашкој
.
Азебата
,
мађарска
вулгарна
псовка
.
Роже
Шандор
,
чувени
мађарски
разбојник
.
Вент
,
лат
.
ventus
,
ћуд
,
навика
.
Mêlée
,
франц
.
,
гужва
,
окршај
у
боју
.
Retraite
,
франц
.
,
повлачење
.
Калефактор
,
лат
.
,
ложач
.
Бреша
,
франц
.
bréche
,
пролом
.
Хонвид
,
хонвед
,
мађарски
домобранац
.
Дегажирати
,
франц
.
dégarer
ослободити
.
Киразир
,
франц
.
cuirassier
,
коњаник
са
шлемом
и
оклопом
.
Атак
,
франц
.
attaque
,
напад
.
Густиозно
,
од
лат
.
gustus
,
са
укусом
.
Гратулирати
,
нем
.
gratulieren
,
честитати
.
Гарнират
,
франц
.
garni
,
намештен
.
Grille
,
франц
.
,
гвоздена
ограда
.
Стражмештер
,
наредник
.
Рутина
,
франц
.
routine
,
навика
,
извежбаност
.
Екуменички
,
грч
,
васељенски
.
Позната
песма
мађарског
песника
Михаила
Верешмартија
.
Српски
превод
,
под
насловом
„
Поклич
“
,
у
збирци
Благоја
Бранчаћа
„
Из
мађарског
перивоја
“
(
Нови
Сад
,
1907
)
.
Мирски
,
цркв
.
-слов
.
,
световни
.
Вербунг
,
нем
.
Werbung
,
врбовање
,
регрутовање
војника
.
Паор
,
нем
.
Bauer
,
сељак
.
Фруштук
,
нем
.
Frühstück
,
доручак
.
Улан
франц
.
uhlan
(
од
татарског
:
оглан
,
коњаник
,
копљаник
у
аустријској
,
руској
и
немачкој
војсци
.
Диштанција
,
лат
.
distantio
,
растојање
.
Ментиран
,
франц
.
mentionné
,
забележен
,
одликован
.
Ordre
de
bataille
,
франц
.
,
распоред
битке
.
Рус
:
Мятежныя
Венгрія
,
бунтовна
Угарска
.
Рус
.
:
Вперёдъ
,
ребята
,
напред
,
момци
,
јунаци
.
Рус
.
:
Нашествіе
иноплеменниковъ
,
најезда
туђинаца
.
Рус
.
:
Междусобная
брань
,
међусобни
бој
.
Константинополитански
,
цариградски
,
као
Грци
међу
собом
при
одбрани
Цариграда
1453
,
када
су
га
Турци
,
под
Мухамедом
ИИ
,
узели
.
Маскирати
,
франц
.
masquer
,
овде
у
смислу
:
заклонити
.
Ретерирати
,
франц
.
retirer
,
одступити
.
Канонада
,
франц
.
canonnade
,
топовска
паљба
.
Enfant
perdu
,
франц
.
у
војсци
војник
који
иде
пред
главном
трупом
,
који
има
да
врши
опасне
задатке
,
и
који
је
у
напред
одређен
да
пропадне
.
Изменити
,
у
смислу
:
заменити
.
Армада
,
шпан
.
armado
,
велика
флота
,
овде
у
општијем
смислу
велике
војске
.
Авансман
,
франц
.
avancement
,
унапређење
.
Пика
,
франц
.
pique
,
убод
.
Лорњетирати
,
франц
.
lorgner
,
гледати
догледом
.
Канонир
,
франц
.
canonnier
,
артиљерац
.
Ескортирати
,
франц
.
escorter
,
пратити
,
спроводити
.
Штокхауз
,
нем
.
Stockhaus
,
затвор
.
Екстра
,
лат
.
extra
,
засебно
.
Комисан
,
обичан
.
Ординаран
,
франц
.
ordinaire
обичан
.
Карбонарија
,
тал
carbonari
,
тајна
патриотска
друштва
у
Италији
у
првој
половини
XИX
века
.
Болоњски
крај
.
Моденски
крај
.
Бајако
,
тал
.
baiocco
,
ситан
талијански
новац
.
Депизитијум
,
лат
.
depositium
,
остава
.
