ПРЕДГОВОР
У
овом
делу
језик
није
онај
исти
којим
сачинитељ
пише
,
него
онакав
истоветни
,
каковим
је
јунак
истог
дела
говорио
.
Зато
молим
,
да
се
одговорност
у
том
призренију
на
Милана
Наранџића
баци
.
У
Новом
Саду
,
у
октобру
1859
.
Сачинитељ
ПРВИ
ДЕО
ТРИДЕСЕТ
ГОДИНА
ИЗ
ЖИВОТА
МИЛАНА
НАРАНДжИЋА
И
Милан
Наранџић
често
је
своје
пријатеље
на
ручак
и
вечеру
звао
и
с
њима
је
при
добром
јелу
и
вину
веселе
часе
проводио
.
Питаћеш
ко
је
тај
Милан
Наранџић
?
То
је
један
човек
од
сиромашног
оца
и
матере
,
па
је
опет
себи
стекао
жену
са
великим
имањем
,
и
то
чрез
разне
странпутице
живота
.
Сад
му
је
мало
више
преко
триест
година
,
стаса
је
повишег
,
леђа
мало
унапред
гибнута
,
ноге
мало
кривије
;
образ
му
је
чист
и
дугуљаст
,
очи
зелене
,
глава
у
вр’у
нешто
замишљена
,
поглед
му
је
оштар
и
лукав
.
Носи
се
одвећ
чисто
,
био
је
на
своју
лепоту
сујетан
,
а
женски
је
пол
радо
имао
.
Није
му
оскудевало
ии
памети
ни
оштроумија
.
Кућа
му
је
пуна
.
Госпођа
,
премда
мало
старија
,
около
четрест
и
више
година
,
но
прилична
,
и
гостољубива
.
Сада
баш
није
била
код
куће
;
отишла
је
некуд
на
пут
.
Овом
приликом
његови
присни
другови
и
пријатељи
замолили
су
га
да
им
преповеди
његов
интересантан
живот
,
шта
је
преко
главе
преметнуо
док
је
дошао
до
садашњег
стања
;
а
Милан
доиста
,
за
удовољити
и
’
,
више
вечера
преповедао
им
је
при
чаши
вина
ил
’
чаја
.
Сви
су
га
слушали
са
највећим
удовољством
;
и
што
је
год
више
говорио
,
све
им
је
љубопитство
више
расло
.
Дакле
,
Милан
Наранџић
ово
преповеда
:
»
Ја
сам
се
родио
у
варошици
Н
.
год
.
182
.
,
и
то
у
:
цичој
зими
,
зато
и
јесам
тако
здрав
.
Мати
ми
је
била
родом
из
дољне
пургерске
класе
,
добра
,
но
мало
џандрљива
жена
;
отац
ми
је
био
поштен
кројачки
,
ил
’
баш
чисто
да
рекнем
,
шнајдерски
мајстор
.
Нек
ми
се
опрости
што
пре
матер
опомињем
,
јер
мати
ме
је
управо
овом
свету
поклонила
,
и
често
ми
је
у
детињству
крадом
,
да
отац
не
види
,
јести
давала
;
отац
,
пак
,
често
ми
је
апетит
са
дизгом
ил
’
рифом
покварио
.
После
рођења
прва
ми
је
била
та
срећа
,
што
су
ми
лепо
име
надали
.
Крстио
ме
је
Јова
берберин
,
и
као
човек
од
добра
вкуса
,
надао
ми
је
лепо
име
—
»
Милан
«
.
Многи
ће
мислити
,
да
то
у
животу
ништ
’
не
чини
ил
’
он
лепо
ил
’
ружно
име
имао
.
Није
тако
.
Познавао
сам
женски
’
које
су
мрзиле
на
имена
:
Јосиф
,
Јаков
,
Мојсија
,
Аврам
,
но
допадала
су
им
се
имена
:
Јулијус
,
Емил
итд
.
Моје
је
име
јошт
и
по
томе
срећно
било
,
што
сам
га
могао
двоструко
употребљавати
:
у
простијем
друштву
Милан
,
у
ноблијем
—
Емил
.
На
прве
године
мога
живота
не
могу
се
добро
опоменути
,
но
мати
моја
ми
је
говорила
,
да
сам
врло
леп
био
,
и
сви
су
њој
завидели
што
тако
дете
има
.
Отац
ми
је
био
љут
,
намрштен
човек
;
радио
је
цео
дан
као
црв
,
кад
са
једним
калфом
,
кад
и
без
калфе
;
мати
ми
се
тек
око
ручка
,
фруштука
и
са
децама
бавила
.
Кад
нас
је
троје
ситне
деце
у
недељу
обукла
,
изгледали
смо
као
из
вертепа
.
Кажу
да
сам
имао
криве
ноге
као
левче
,
ал
’
сам
онда
јошт
сукњу
носио
,
па
се
није
видило
.
Имао
сам
једну
велику
сестру
од
двадесет
,
ил
’
ваљда
и
више
,
година
.
Мати
је
радо
крадом
пецварила
,
а
особито
је
кафу
радо
пила
,
па
и
нама
је
давала
.
У
оно
доба
није
се
баш
у
свакој
кући
кафа
пила
,
а
код
занаџије
реткост
је
била
,
па
обично
мајстори
љутили
су
се
на
жене
,
када
су
кафу
пиле
.
И
отац
мој
у
највећу
је
јарост
дошао
,
када
је
матер
код
кафе
уфатио
.
Било
је
онда
сваког
белаја
.
Све
је
говорио
,
да
ће
му
кафа
кућу
упропастити
.
До
шесте
године
учио
ме
отац
код
куће
азбуки
,
и
мало
молити
се
,
па
онда
ме
послао
у
школу
.
Ту
се
сад
за
мене
нов
свет
родио
.
Већ
сам
онда
плундре
почео
носити
.
Ту
се
већ
започела
познанства
са
млогим
децама
.
Ту
ми
прохуја
једна
година
као
један
сан
.
Из
школе
па
кући
,
па
учи
лекцију
,
па
на
егзамен
пред
оца
.
Особито
знао
ми
је
отац
аритметику
врло
добро
и
почео
ме
у
њој
обучавати
.
Друга
деца
,
кад
није
било
школе
,
ишла
су
којекуд
,
а
ја
,
како
из
школе
,
а
оно
свуци
чизме
па
учи
.
Није
ми
дао
отац
да
дерем
чизме
,
а
,
као
мајстор
човек
,
није
могао
допустити
да
босоног
идем
.
Е
тако
сам
проводио
прве
године
мога
школовања
.
Отац
ми
је
начинио
торбу
за
књиге
,
која
се
звала
тека
,
па
на
дизги
обешена
висела
ми
је
као
патронташ
;
чизме
сам
имао
јаке
,
са
дуплованим
ђоном
,
који
је
био
са
јаким
ексерма
исцифран
;
плундре
грубе
,
јаке
,
хозентрогери
од
дизге
,
а
на
глави
капа
од
седам
ћошкова
,
од
манџестера
,
онаква
иста
у
каквој
Лутера
молују
.
Тако
сам
онда
изгледао
.
У
овом
школском
животу
није
се
ништ
’
тако
важно
догађало
.
Учио
сам
се
добро
,
рачунати
сам
знао
од
свију
моји
’
другова
најбољма
.
Но
једно
ме
је
највећма
мучило
.
Био
сам
увек
гладан
.
Код
куће
,
истина
,
имао
сам
дост
’
јести
;
лебац
је
,
истина
,
био
црн
,
ал
’
добар
;
но
све
је
то
мени
мало
било
.
Мати
ми
је
често
додавала
крадом
чанчић
резанаца
са
сиром
;
наравно
,
морао
сам
брзо
јести
да
ме
отац
не
уфати
;
не
једанпут
гушећи
се
са
резанци
нашао
ме
отац
,
и
песницом
по
врату
помагао
им
клизати
се
.
Но
до
једног
сата
опет
сам
био
гладан
.
Моји
другови
знали
су
зато
и
звали
ме
прождрљивим
.
Ако
ујутру
у
школи
,
пре
нег
’
што
ће
учитељ
доћи
,
моји
другови
,
који
свој
фруштук
не
могу
да
изеду
,
а
они
са
мном
у
погодбу
,
па
ми
даду
по
шест
,
по
десет
палица
,
па
тек
легнем
за
по
кифле
драговољно
.
Код
куће
,
’
осим
матере
,
на
руци
ми
је
била
мода
сестра
,
сека
Јула
.
Она
је
била
на
гласу
девојка
.
Поред
пенџера
пролазили
су
многи
гавалери
.
Ја
сам
морао
много
пута
на
страни
бити
,
да
њој
јавим
ко
иде
из
другог
ил
’
трећег
сокака
,
па
кад
јој
добар
глас
донесем
,
грошић
не
фали
.
Каткад
ме
је
,
опет
,
терала
да
код
куће
не
лармам
,
па
опет
грошић
.
Каткад
,
опет
,
морао
сам
стајати
на
врати
кујнски
,
да
нико
унутра
не
уђе
;
штавише
,
и
мојим
друговима
запретио
сам
онда
улазак
.
Моја
сека
имала
је
неки
бели
пра
’
у
једној
кутици
,
па
кад
се
са
неком
водом
умивала
и
праом
трла
,
а
ја
сам
децу
јурио
из
кујне
:
»
Напоље
,
децо
,
мојој
секи
није
се
још
образ
осушио
!
«
—
Деца
изиђу
,
а
ја
за
ову
услугу
од
моје
секе
опет
грошић
.
Сви
су
фалили
моју
секу
да
је
лепа
;
мати
да
изађе
из
коже
од
радости
,
кад
чује
да
јој
је
кћи
нобл
.
Ал
’
све
то
оцу
није
се
допадало
.
Не
једанпут
сека
Јула
бегала
је
испред
очиног
рифа
,
и
то
понајвише
због
тога
што
хоће
шешир
да
носи
и
даје
се
од
гавалера
фрајлом
титулирати
.
У
то
доба
тек
велике
госпође
и
фрајле
носиле
су
шешире
,
и
шешир
био
је
у
тако
великом
почитању
,
да
су
се
даме
давале
у
шеширу
портретирати
.
Колико
је
пути
било
кавге
у
нашој
кући
због
шешира
!
Отац
не
да
,
мати
брани
кћер
.
»
Мани
се
ти
тога
,
она
све
слути
на
господство
,
ваља
да
јој
је
суђено
;
та
колико
су
већ
њи
’
којекакви
’
срећнима
постале
,
па
зашто
не
би
и
наша
Јулка
,
којој
пара
у
вароши
нема
?
«
Овако
је
моја
мати
мислела
,
ал
’
друкчије
отац
.
Он
како
види
шешир
,
одма
’
с
њим
у
ватру
,
а
мати
и
Јулка
не
дај
,
те
је
одма
’
русвај
готов
.
Ја
сам
онда
највећма
страдао
,
па
гледао
сам
одма
’
како
ћу
се
тавана
дочепати
,
па
онда
нити
ручка
нити
вечере
,
јер
се
све
разишло
куд
које
:
отац
у
меану
,
мати
на
ужину
код
тете
Јеле
,
а
сека
к
другарици
једној
,
која
је
седела
баш
до
куће
виценотароша
Марковића
,
а
ја
остаде
без
јела
,
па
гладуј
.
Тако
смо
ми
у
нашој
кући
живили
.
У
школи
имао
сам
већ
много
искрени
’
другова
.
Особито
Бранко
Орлић
,
Светозар
Цифрић
и
Љубомир
Рудић
.
Да
почнем
од
последњег
.
Он
је
био
син
једног
свештеника
;
оштре
памети
деран
,
и
добар
друг
.
Цифрић
је
био
мог
кума
Јове
берберина
син
,
чист
деран
,
но
мало
и
кавгаџија
.
Бранко
је
био
син
не
знам
чији
;
нисам
му
познавао
ни
оца
ни
матере
.
Знам
да
је
од
добре
куће
,
јер
премда
је
у
туђим
рукама
био
,
опет
није
у
ничему
оскудевао
.
Сваки
дан
ми
је
донео
у
школу
на
фруштук
једну
кифлу
,
без
да
је
изискивао
да
ми
удари
шест
;
штавише
бранио
ме
против
нападача
када
се
случило
,
да
сам
најпре
изео
земичку
,
а
нисам
хтео
лећи
;
он
је
сваког
слабијег
против
јачег
бранио
,
па
и
мене
ма
против
петорице
бранио
је
.
Осим
ове
тројице
,
који
су
ми
били
најбољи
другови
,
имао
сам
још
њи
’
неколико
,
с
којима
сам
се
у
течају
живота
састајао
и
проводио
.
Но
морам
исповедити
,
да
ми
је
Бранко
најбољи
био
,
премда
сам
га
не
једанпут
увредио
.
Он
се
добро
учио
,
и
ја
добро
.
Једанпут
у
класификацији
он
је
био
други
,
пре
свагда
први
,
а
ја
први
.
Тетак
ми
је
био
учитељ
,
па
је
пазио
на
мене
.
Бранко
од
једа
и
жалости
није
хтео
кући
ићи
,
због
тога
што
је
деградират
,
па
су
га
сви
ђаци
као
пандури
морали
силом
кући
довести
.
Од
овог
доба
сви
су
га
за
неког
немирног
дерана
држали
који
ил
’
ће
пропасти
ил
’
ће
продерати
.
Сваки
је
казао
:
»
Ово
је
чудно
дете
,
богзна
шта
ће
јошт
од
њега
бити
,
—
добро
ил
’
зло
.
«
Када
је
био
четвртак
,
ил
’
вторник
,
ил
’
недеља
,
онда
ми
,
мали
ђаци
,
скупили
смо
се
,
па
једни
ил
’
у
шуму
на
млеко
код
једне
добре
сељанке
,
или
да
се
с
ким
—
тим
бијемо
.
Ја
сам
увек
са
другима
на
млеко
ишао
,
само
не
са
Бранком
,
Светозаром
и
Љубомиром
,
јер
ови
су
свуд
кавге
заметали
,
и
то
на
уштрб
Бранка
,
јер
је
он
увек
последњи
на
мегдану
остао
,
па
не
једанпут
је
био
жртва
своји
’
побратима
.
Ја
се
нисам
смео
тући
,
јер
када
сам
донео
кући
искршен
капут
,
ил
’
олињане
кордованске
чизме
,
ту
је
риф
имао
посла
.
Тако
сам
ја
проводио
моје
време
,
и
дошло
је
већ
време
,
да
се
судба
реши
:
ил
’
на
занат
,
ил
’
у
школу
.
Већ
сам
био
једанаест
година
стар
,
и
свршио
сам
прву
латинску
школу
.
Моја
мати
желела
је
да
учим
даље
,
па
да
свршим
филозофију
.
Мислела
је
биће
од
мене
поп
,
па
никад
боље
.
Она
је
сама
била
сиромашног
попа
кћи
,
но
опет
задовољна
са
својим
детињством
,
што
је
човеку
идеал
,
и
само
је
на
то
ишла
да
ја
попом
постанем
.
И
доиста
,
по
наваждењу
моје
матере
,
решио
сам
се
попом
постати
.
Но
како
ћу
даље
у
школу
?
Мој
отац
све
у
кавги
са
матером
и
секом
Јулом
.
Сирома
’
,
цео
дан
ради
,
па
нит
’
се
шије
нит
’
пара
,
једва
може
живити
,
без
да
се
задужи
и
пропадне
.
Које
кавга
због
шешира
,
које
због
кафе
,
приузрокова
да
мој
отац
,
дан
на
дан
све
љући
,
па
све
слабији
,
поче
малаксати
;
дође
једна
грозница
,
и
после
четрнаест
дана
и
умре
.
Премда
је
дизга
и
риф
његова
наука
била
,
и
на
мени
је
не
једанпут
мера
од
њи
’
узета
,
опет
жао
ми
је
било
за
мојим
оцем
,
јер
поред
све
битке
млого
добра
сам
се
од
њега
научио
.
На
самртној
постељи
лежи
,
па
мене
дозива
:
»
Нек
дође
мој
Милан
!
«
»
Сине
мој
,
Милане
!
«
—
рече
ми
отац
—
»
видиш
,
ја
сам
сирома
’
човек
;
живио
сам
тешком
мојом
муком
и
вас
сам
’
ранио
.
Од
оне
твоје
сестре
Јуле
,
праве
полутанке
,
неће
ништ
’
бити
;
она
се
дала
на
шешире
,
а
ја
,
сирома
’
,
са
вами
осталима
живио
сам
танко
,
само
да
могу
поштено
живити
.
Матер
почитуј
,
ал
’
кад
будеш
старији
,
сљедуј
моме
савету
,
јер
је
мати
сасвим
за
Јулом
заузета
,
па
за
тебе
и
другу
моју
младу
децу
неће
се
млого
старати
,
јер
је
и
она
са
кафом
мозак
попила
.
Слушај
ме
што
ћу
ти
рећи
:
Куд
год
пођеш
,
иди
равним
путем
.
Предузми
себи
раван
пут
.
Немој
после
ни
на
десно
ни
на
лево
;
кад
с
пута
сврнеш
,
губићеш
времена
,
уморићеш
се
,
задоцнићеш
се
,
па
ћеш
изгубити
твој
циљ
.
Нећу
да
ти
кажем
:
буди
ово
или
оно
,
но
што
си
предузмеш
,
к
томе
напред
терај
јер
како
натрашке
ил
’
на
страну
пођеш
,
доћи
ће
вече
живота
,
па
покајаћеш
се
.
«
Јошт
је
хтео
,
сирома
’
,
даље
говорити
,
но
мука
га
спопаде
и
умре
.
Ја
сам
јошт
био
дете
,
па
ми
се
те
речи
опет
срца
коснуле
;
упамтио
сам
их
,
плакао
сам
,
био
сам
на
укопу
;
после
укопа
одведу
ме
код
Јове
берберина
,
мога
кума
,
дали
ми
велику
порцију
кафе
,
па
сам
опет
све
за
магновење
заборавио
.
Моја
мати
и
сестра
Јула
плакале
су
при
укопу
јако
.
Сестра
Јула
обнезнанила
се
,
тако
да
је
виценотарош
са
матером
морао
држати
док
је
себи
дошла
.
Два
три
дана
,
па
прође
сва
жалост
,
а
моја
сека
Јула
,
у
црним
хаљинама
и
црном
шеширу
,
на
њему
црна
фиранта
или
вал
;
свуд
се
показује
,
сваки
је
сажаљује
,
а
мене
сиромака
нико
.
Шта
ћу
сад
?
Моја
сека
Јула
тера
ме
да
идем
на
занат
;
каже
да
се
немам
откуд
школовати
.
Већ
сам
био
једанаест
година
,
и
јошт
три
месеца
,
па
морам
ил
’
даље
у
школу
,
ил
’
у
шегртлук
.
Шта
ћу
сад
?
Мати
је
имала
вољу
да
се
и
даље
учим
,
но
није
било
средства
томе
,
ал
’
сека
Јула
једнако
наваљује
да
се
из
куће
чистим
,
и
ја
и
сви
осим
матере
,
само
да
је
она
комотнија
.
Ја
сам
се
бојао
шегртлука
као
ђаво
крста
;
осећао
сам
у
себи
,
да
сам
за
што
веће
рођен
.
Смилује
се
на
мене
,
на
препоруку
једног
свештеника
,
неки
господин
К
.
у
вароши
П
.
те
ме
узме
к
себи
.
Ту
је
било
школа
свакојаки
’
.
Мој
принципал
био
је
имућан
удовац
,
имао
је
кућу
и
новаца
доста
,
но
при
свем
том
није
био
подашан
.
После
жене
није
остало
деце
;
зато
је
издржавао
јошт
троје
деце
од
овоје
сестре
,
и
то
једну
девојчицу
—
именом
Лауру
—
около
10
година
стару
,
а
мушка
деца
се
звала
један
Татомир
,
а
други
Велимир
Мркајлов
,
стари
између
12
—
14
година
.
Ишли
су
оба
у
школу
.
Имали
смо
једну
куварку
и
једну
млађу
слушкињу
:
прва
се
звала
Рези
,
а
друга
Лизи
.
Можете
си
сад
лако
претставити
,
какова
је
ово
била
менажерија
у
једној
кући
,
гди
праве
госпође
нема
.
Господар
ретко
је
био
по
дана
код
куће
,
но
како
осам
сати
ујутру
,
а
он
од
куће
;
тако
исто
одма
’
после
ручка
.
Изван
школе
морао
сам
и
ја
код
куће
послуживати
,
намешћати
астал
на
подне
и
вечери
,
ићи
у
дућан
за
пиринач
и
друге
ситнице
,
па
кад
сам
добро
послуживао
,
било
је
онда
дост
’
вечере
.
Господар
није
код
куће
вечеравао
.
Но
и
било
је
за
вечером
ината
;
вечера
је
слаба
била
.
Кад
сам
господарове
хаљине
и
чизме
уредно
чистио
,
добио
сам
увече
већу
порцију
нег
’
остали
.
Но
све
је
то
мени
мало
било
;
стара
моја
болест
,
глад
,
и
сад
ме
једнако
мучила
.
Тужили
су
се
,
да
сам
изем
толико
леба
као
сви
други
.
Од
моји
’
другова
било
је
њи
’
неколико
који
су
у
истој
вароши
са
мном
у
школу
ишли
,
међу
овима
и
Бранко
,
и
Љубомир
,
и
Светозар
.
У
ђачком
животу
најгоре
су
биле
мале
школе
,
прва
,
друга
,
трећа
,
четврта
латинска
.
Оне
су
биле
прави
пургаторијум
за
мале
ђаке
.
Ове
године
могу
се
узети
за
ђачки
шегртлук
.
У
оно
доба
у
тим
школама
тукли
су
ђаке
,
кад
лекцију
нису
знали
.
Имао
сам
професора
врло
љутог
.
Био
је
сув
,
болешљив
,
па
за
багателу
у
јарост
дође
.
Код
куће
мало
сам
имао
часа
учити
се
,
јер
сам
послуживати
морао
,
па
ујутру
ил
’
после
подне
,
кад
идем
у
школу
,
а
мени
срце
куца
како
ћу
пред
шедатора
изићи
.
Знате
ли
каква
је
то
страшна
звер
један
шедатор
?
Он
је
у
школи
солгабиров
.
Од
они
’
који
се
најбоље
уче
избирају
се
;
осим
тога
,
морају
бити
строги
.
Сваки
шедатор
имао
је
под
својом
командом
пет-шест
лошији
’
ђака
,
који
су
морали
у
школи
,
пре
нег
’
што
професор
дође
,
сву
лекцију
на
изуст
казати
,
па
ако
знаду
,
оно
се
забележи
на
једном
великом
за
то
приправљеном
папиру
,
да
је
знао
;
ако
ли
не
зна
,
било
је
знака
и
за
то
.
Незнања
знак
био
је
Н
.
Кад
ко
није
био
у
школи
,
онда
опет
знак
:
О
.
Професор
,
кад
уђе
у
школу
,
после
обичне
молитве
,
баци
поглед
на
шеде
,
пак
тешко
оном
који
има
Н
.
,
па
га
изазове
на
егзамен
.
Тако
једанпут
за
неке
дводневне
празнике
задата
нам
је
била
нека
велика
и
тешка
лекција
;
кад
дођемо
у
школу
,
а
оно
у
шедама
сијасет
Н
.
Ту
је
и
моје
било
.
Шта
ћемо
сад
?
Зачне
професор
од
првога
који
има
Н
.
—
не
зна
ништа
;
хајд
’
лези
.
Други
,
трећи
—
тако
исто
.
Дође
ред
на
Светозара
Цифрића
;
не
зна
ништа
,
лези
!
Сад
опет
Љубомир
Рудић
;
не
зна
,
лези
!
Сад
опет
ред
на
Бранка
Орлића
.
Забуни
се
,
не
зна
ништа
,
лези
,
—
но
овај
неће
да
легне
.
Као
год
међу
људма
,
тако
исто
н
међу
децама
налазе
се
различите
ћуди
и
карактери
.
Доброг
срца
деца
жале
свог
страдајућег
друга
;
друга
,
опет
,
радују
се
.
Који
из
освете
,
који
из
зависти
,
који
да
се
умиле
професору
,
сами
свог
друга
обарају
.
Професор
заповеди
ђацима
да
га
оборе
.
Бранко
са
стиснутим
вилицама
и
готовом
песницом
дочека
нападаче
,
но
,
побеђен
,
морао
је
дупловану
порцију
издржати
.
Већ
сам
видио
да
ће
и
на
мене
ред
доћи
.
Срце
ми
једнако
куцало
,
и
доиста
изове
професор
мене
.
Ја
сирома
’
с
највећом
резигнацијом
и
понизношћу
,
са
спушћеном
главом
изиђем
напоље
,
па
,
без
да
чекам
да
ме
егзаминира
,
налазио
сам
за
пробитачније
к
оном
месту
упутити
се
,
на
којем
се
егзекуција
држи
,
па
,
прекрстивши
се
,
да
ми
сви
свеци
буду
у
помоћи
,
легнем
.
Професор
,
видећи
моју
понизност
,
каже
да
устанем
,
и
опрости
ми
,
и
тако
ја
сретно
испливам
без
беде
.
Млоги
су
од
ђака
на
мене
због
тога
негодовали
,
држали
су
да
немам
куража
,
но
то
ме
није
ништ
’
пекло
.
Цифрића
и
Бранка
та
је
ствар
јако
коснула
;
Цифрић
није
више
хтео
у
школу
доћи
,
но
одма
’
се
ангажира
за
берберског
шегрта
;
Бранко
није
могао
тако
лако
оставити
школу
,
јер
му
код
куће
’
нису
дали
,
но
зарекао
се
да
ће
отсад
још
мање
учити
.
Но
морам
вам
и
о
Бранку
преповедати
,
и
то
од
почетка
до
краја
,
јер
је
његов
живот
везан
био
са
мојим
.
Били
смо
земљаци
и
другови
,
па
тако
мој
живот
је
поред
његовог
,
а
његов
поред
мога
интересант
.
Бранко
,
као
што
сам
већ
споменуо
,
био
је
од
добре
куће
,
тојест
имао
је
нешто
имања
.
Остао
је
врло
рано
без
оца
и
матере
,
није
их
ни
познавао
.
Имао
је
браће
и
сестре
,
но
он
је
био
најмлађи
.
Сестре
се
поудаваше
,
браћа
се
оженише
,
а
он
дође
под
туторство
једног
ближег
сродника
,
коме
га
је
отац
на
самрти
поверио
.
Овај
сродник
био
је
у
већем
неком
званију
и
у
великој
чести
,
и
то
баш
у
тој
вароши
,
гди
сам
се
и
ја
учио
.
Овај
Бранков
тутор
,
видећи
отвореног
изгледа
дерана
,
надежду
је
добио
,
да
ће
човека
од
њега
искресати
.
Но
Бранко
и
његов
тутор
били
су
као
оцило
и
кремен
.
У
нечем
могао
је
тутор
успети
,
у
нечем
пак
никако
.
И
тутор
је
био
неки
особити
човек
.
Строг
је
био
преко
мере
,
но
честит
.
Луксус
никакав
трпио
није
;
премда
је
у
знатном
званију
био
,
носио
се
ипак
просто
;
рукавице
и
фрак
није
никад
носио
.
Од
његови
’
њему
потчињени
’
писара
онај
који
је
фризирату
косу
и
штруфне
на
чакшире
носио
—
није
се
могао
код
њега
скрасити
.
Што
се
живота
домаћег
тиче
,
живио
је
шпартански
.
Није
никад
зими
у
топлој
себи
спавао
,
па
и
мој
Бранко
морао
је
,
док
је
гођ
код
њега
био
,
поред
смрзнутог
пенџера
зими
спавати
.
Сад
се
тек
нашао
мој
Бранко
у
шкрипу
.
Премда
је
имао
свој
годишњи
доходак
,
опет
морао
је
намешћати
астал
,
као
и
ја
одовуд
.
Како
се
смркнуло
,
на
њега
нема
одма
’
,
тешко
њему
.
Морао
је
ићи
у
гимнастику
и
фехтшул
,
па
једнако
премећати
се
и
бости
;
код
куће
,
опет
,
често
је
морао
у
подруму
винске
фртаљчиће
дизати
.
Сваки
се
чудио
таковом
поступању
,
будући
тутор
је
био
могућан
,
а
и
Бранко
имао
је
толико
,
да
се
могао
комотније
издржавати
.
У
највећој
зими
морао
је
без
рукавица
ићи
,
а
на
леђа
танка
јака
од
јапунџета
туторовог
,
на
глави
летња
капа
.
Кревет
му
је
био
тврд
:
једна
сламњача
,
под
главом
кожни
јастук
и
једно
ћебе
.
Фруштука
и
ужине
нема
,
само
ручак
и
вечеру
.
Никад
крајцаре
није
добио
;
све
што
му
је
преко
нуждно
било
,
у
руку
му
се
дало
.
Када
су
питали
тутора
зашт
’
тако
строго
с
њиме
поступа
,
одговорио
је
исти
:
»
Хоћу
и
душом
и
телом
да
буде
човек
прави
;
имање
и
новац
не
чини
човека
срећним
,
штавише
и
нестану
,
па
шта
ће
онда
онај
који
се
на
друго
што
поуздати
не
може
?
Кад
му
је
душа
проста
и
чиста
,
а
тело
на
сваку
околност
склонито
,
онда
ће
све
буре
светске
лако
прекужити
,
па
пре
ил
’
после
наћи
ће
за
се
право
пристаниште
.
Ко
је
мекушан
,
боље
да
га
нема
,
јер
мекан
човек
сваком
је
злу
,
и
телесном
и
душевном
,
подложнији
него
други
«
.
Ово
је
било
,
дакле
,
његово
начело
.
А
,
Бранку
често
је
давао
овај
савет
:
»
На
ништа
не
буди
лаком
,
не
буди
ласкатељ
,
улизица
,
немој
отимати
,
боље
ти
дај
,
милост
немој
од
никог
искати
ни
примати
,
јер
онда
ниси
достојан
бити
човеком
.
Немој
бити
клеветник
,
чини
што
више
можеш
добра
,
па
кад
си
већ
такав
,
а
ти
не
дај
се
од
никог
газити
.
«
Ето
такав
је
био
живот
мога
друга
Бранка
,
нити
му
је
који
од
другова
стање
његово
завидио
.
Сви
ми
познати
његови
бегали
смо
,
како
смо
гди
на
сокаку
Бранковог
тутора
опазили
.
То
му
се
једно
могло
завидети
,
што
је
код
тутора
сијасет
књига
имао
,
па
је
могао
читати
шта
гођ
хоће
.
Сад
оставимо
Бранка
мало
на
страну
.
Да
видимо
како
сам
ја
живио
.
Код
куће
послушан
сам
био
.
Најрадије
сам
слушао
куварку
.
Она
је
била
права
госпођа
;
носила
се
лепо
као
ма
која
госпођа
;
било
је
ту
и
шешира
и
вала
.
Она
се
само
звала
виршофтерком
,
а
ја
сам
ју
звао
милостивом
госпођом
,
па
онда
јести
доста
.
Лизику
сам
звао
фрајла
Лизи
,
па
кад
ми
је
год
дугме
фалило
ил
’
сам
подеран
био
,
све
је
она
то
испрешивала
.
Татомир
,
Велимир
и
Лаура
били
су
сродници
,
па
им
је
млого
лакше
ишло
.
Но
међу
собом
су
се
често
кошкали
,
па
сам
онда
дошао
у
најгоре
положење
,
јер
нисам
знао
коме
ћу
страну
држати
,
а
сваки
ме
је
хтео
придобити
.
Ако
је
који
од
њи
’
из
шпајза
што
развукао
,
а
г-ђа
Реза
одма
’
мене
на
егзамен
,
ко
је
узео
,
јер
ако
не
издам
ко
је
,
онда
зло
,
држи
мене
за
злодјеја
,
па
онда
гладуј
.
А
опет
нисам
рад
ни
моју
братију
издавати
,
јер
сам
участвовао
у
свачему
са
њима
.
Ја
сам
међу
њима
био
неутралан
,
премда
сам
од
сваког
хасне
имао
.
Био
сам
на
услуги
сваком
,
па
ме
оставили
на
миру
,
но
међу
собом
били
су
несложни
,
па
сваки
час
један
против
другог
какву
денунцијацију
г-ђи
Рези
предаје
.
Кад
су
се
на
мени
кола
имала
сломити
,
онда
је
Татомир
све
на
себе
узео
,
и
ја
од
белаја
опрошћен
.
Што
се
кујне
и
стомака
тиче
,
ту
сам
био
већ
фала
богу
задовољан
,
но
немам
хаљина
;
почеле
се
већ
дерати
,
а
мати
и
сека
ништ
’
не
шиљу
.
Сад
је
требало
да
си
мало
капитала
стечем
,
но
како
?
Од
принципала
никад
ништ
’
;
доста
што
ми
и
то
чини
.
Кад
и
кад
добијао
сам
по
коју
крајцару
,
тако
кад
сам
за
њом
на
пијацу
ишао
,
да
јој
што
преватим
.
Најбоље
ме
је
плаћала
,
кад
сам
јој
купус
гацао
;
онда
десетак
,
и
то
сребрн
,
не
фали
.
Но
шта
је
све
то
помагало
,
кад
сам
био
лаком
,
па
како
преко
пијаце
пређем
,
па
видим
што
за
јело
,
одма
’
све
потрошим
.
Мислио
сам
се
дуго
:
како
ћу
ја
што
заштедети
моћи
?
Напослетку
ово
смислим
.
Купио
сам
од
црепа
малу
шпоркасу
,
која
на
глави
има
разрезану
као
уста
рупицу
.
У
ову
касу
дакле
треба
да
бацим
сваку
крајцару
која
ми
до
руке
дође
,
па
кад
буде
пуна
,
разбићу
је
и
извадити
суму
од
два
форинта
.
Но
ко
ће
држати
ту
касу
?
Ја
?
Пробао
сам
,
па
ми
није
дао
враг
мира
,
но
како
који
грошић
унутри
,
а
ја
с
ножем
у
рупу
,
па
грошић
уз
њега
спусти
се
у
шаку
.
Кад
после
покаја
’
се
,
па
дам
Лизи
да
чува
касу
,
и
тако
ја
опет
опоравим
се
.
Како
коју
крајцару
,
а
ја
унутра
,
но
,
додуше
,
слабо
се
пунило
.
Мислим
се
како
би
до
мало
више
пара
дош’о
.
Татомир
је
имао
млого
свилени
’
буба
или
црви
,
пак
сваки
пут
ми
дао
по
једног
црва
када
сам
год
дудова
лишћа
донео
и
’
ранио
их
.
При
чишћењу
млоги
се
цркнути
сваки
дан
налазили
,
а
ја
поред
цркнути
’
метнем
на
страну
по
којег
живог
на
мој
рачун
,
па
их
назначим
пред
Татомиром
у
листи
усопших
.
У
оно
доба
куповали
су
ђаци
једног
свиленог
црва
за
крајцару
шајна
,
који
је
велики
био
,
већ
да
се
умота
,
и
за
две
.
Ја
сам
мустровао
моје
црве
,
па
продавао
,
по
крајцару
по
две
;
понеки
господски
син
дао
је
за
шареног
и
грошић
.
Ето
новаца
.
Но
и
требало
ми
,
јер
су
ми
ђонови
,
поред
свију
педесет
ексера
,
већ
издерани
били
.
Од
свакидашњег
прихода
половину
метао
сам
у
касу
,
половину
пак
задржао
,
да
могу
и
с
другим
чим
шпекулирати
.
Шта
сам
,
дакле
,
радио
?
Са
неколико
крајцара
ишао
сам
међу
шпилере
,
међу
децу
,
која
се
за
новце
пецкају
.
Добијем
данас
грошић
,
два
,
сутра
грошић
,
два
,
ето
берићета
!
Половину
у
касу
,
половину
опет
за
пецкање
.
Тако
,
дакле
,
које
црви
свилени
,
које
пецкање
било
ми
је
на
такву
хасну
,
да
сам
се
са
чизмама
снабдео
и
,
што
’
но
кажу
,
закрпио
.
Сад
сам
већ
био
на
ногама
:
имао
сам
пет
форинти
шајна
!
Колико
је
труда
коштало
,
док
сам
ја
до
њи
’
дошао
!
Сад
ми
је
већ
лакше
и
до
сто
доћи
.
Кад
сам
већ
пет
форинти
имао
,
мислим
се
шта
ћу
сад
с
њима
.
Долазе
опет
сваки
дан
нове
крајцаре
и
грошићи
;
шта
ћу
сад
,
опет
,
с
овима
?
Било
је
ђака
,
моји
’
саученика
,
и
то
од
добри
’
кућа
,
који
су
своје
ситне
ствари
продавали
ил
’
залагали
.
Знали
су
да
већ
имам
коју
крајцару
,
па
одма
’
к
мени
.
Један
ми
доноси
дугмета
,
други
пруслук
,
трећи
панталоне
старе
,
четврти
перорезник
,
и
то
хоћу
ли
у
залогу
или
у
продају
.
Тако
сам
ја
живио
,
одевао
се
.
Тако
свршим
ја
прву
,
другу
итд
.
до
седме
латинске
школе
.
Моја
мати
је
међутим
умрла
,
а
сека
Јула
отишла
некуд
за
виршофтерку
,
остала
деца
расејала
се
којекуд
.
Ја
сам
се
тако
са
мојим
трудом
издржавао
,
ал
’
у
науци
нисам
могао
велики
успех
правити
.
Професори
моји
сами
су
увидели
,
да
ни
откуд
ништ
’
немам
,
па
су
ми
млого
којешта
за
то
време
кроз
прсте
прогледали
.
Доста
то
,
да
сам
ја
већ
шест
латински
’
школа
свршио
,
и
сваки
који
је
моју
сиротињу
познавао
,
чудио
се
моме
дару
,
како
сам
могао
тако
лепо
са
мојим
силама
препливати
.
Није
ни
шала
била
,
кажем
,
шест
латински
’
школа
свршио
сам
сопственим
силама
.
Сваки
је
казао
:
»
Овај
ће
далеко
дотерати
!
«
Од
моји
’
другова
млоги
су
судби
подлегли
.
Млоги
су
од
њих
отишли
у
пургаторијум
у
шегртлук
.
Љубомир
Рудић
једва
је
пету
школу
свршио
,
па
је
отишао
у
препарандију
,
у
Сомбор
.
Бранко
,
сирома
’
,
он
је
међу
свима
највише
издржати
морао
.
Строг
тутор
никуд
му
није
дао
ићи
,
цео
дан
,
горе
нег
’
какав
надничар
ради
,
мучи
се
,
иди
у
школу
.
Доиста
,
сви
су
га
сажаљевали
,
ал
’
он
је
већ
огуглао
,
па
судби
својој
предавши
се
,
дао
се
на
читање
.
Ту
је
текар
добио
неку
туђинску
нарав
.
Ако
сам
га
датом
приликом
куд
у
каково
наше
друштво
увести
хтео
,
одма
се
откинуо
,
па
кући
.
Шта
ћу
са
дивљаком
да
радим
?
Дивљак
он
,
дивљак
његов
тутор
.
У
школи
био
је
Бранко
у
неким
наукама
изредан
,
а
у
неким
,
опет
,
ни
запети
.
Но
професори
имали
су
призренија
прама
његови
’
остали
’
својства
,
па
га
нису
ни
најмање
силовали
на
оно
на
што
вољу
имао
није
.
Премда
је
код
куће
не
само
силом
,
него
и
од
своје
воље
млого
учио
,
и
то
све
неке
изванредне
ствари
,
ал
’
у
школи
сви
су
говорили
,
да
јошт
бољи
ђак
би
могао
бити
.
Једне
године
,
када
смо
у
пету
латинску
школу
пошли
,
не
знам
због
чега
,
Бранко
задоцнио
се
о
четири
недеље
.
Кад
се
уписао
,
ал
’
професор
трећи
дан
каже
му
,
да
се
за
после
подне
преправи
за
све
оно
из
ауктора
,
што
је
за
то
време
пренебрегнуо
.
Бранко
не
зна
како
ће
испливати
;
не
руча
,
мучи
се
,
премеће
листове
,
па
шта
јуначка
срећа
донесе
.
Требало
је
да
научи
цео
један
лист
из
Цицероновог
слова
pro
Archia
poëta
.
Кад
у
школу
,
ал
’
професор
одма
’
Бранка
за
перчин
.
Бранко
почне
то
слово
и
сретно
доврши
премда
не
од
речи
до
речи
,
но
смисао
цео
је
истумачио
.
Професор
је
мислио
,
да
ће
Бранко
као
папагај
,
као
млоги
други
ђаци
,
неколико
реда
одерати
,
па
добро
.
Ал
’
кад
то
види
,
рече
Бранку
:
»
Синко
!
ако
то
код
тебе
тако
устраје
,
бићеш
ваљан
човек
«
.
Кад
то
чује
Бранко
,
зарадова
се
,
јер
је
мислио
пре
подна
,
да
ће
избрисан
бити
,
па
како
је
сад
добро
испало
!
Па
кад
је
видио
,
да
баш
не
мора
за
школу
учити
колико
може
,
а
он
тек
онолико
колико
је
доста
.
Сад
оставимо
на
страну
ти
’
шест
школа
;
да
видимо
шта
ће
отсад
бити
,
и
онако
те
ђачког
шегртлука
године
биле
су
за
нас
само
мученије
.
ИИ
Сад
је
већ
за
мене
и
моје
другове
нов
свет
настао
.
Седма
школа
,
није
то
шала
била
у
оно
доба
!
У
школи
зову
ђака
професори
»
доминацио
вестра
«
;
кад
говори
лекцију
,
седи
на
столици
;
ако
не
зна
,
ништ
’
не
буде
псован
;
у
кафану
,
свуд
куд
му
се
год
допада
може
слободно
ићи
.
То
је
живот
!
Сад
ми
је
већ
отворен
пут
да
постанем
господином
.
Могу
ићи
у
богословију
и
постати
свештеником
,
могу
постати
натарошем
,
ишпаном
итд
.
Какве
надежде
,
какве
фантазије
нису
ми
се
по
глави
врзле
!
У
седмој
школи
,
у
Пешти
,
та
то
је
живот
!
Преко
двеста
ђака
различите
коже
и
длаке
,
од
свију
страна
.
Па
тај
слободан
живот
!
Млади
,
стари
ђаци
,
све
то
измешано
.
Ту
је
било
свршени
’
препаранда
,
отпуштени
’
солдата
,
свршени
’
богослова
,
та
богзна
какви
’
ту
није
било
!
Карловачки
ђаци
добро
су
се
учили
,
и
били
су
понајвише
свршени
богослови
,
и
обично
изгледали
маторији
од
остали
’
.
Већ
издалека
су
се
могли
познати
по
дугачким
капутима
.
С
моје
стране
већ
сам
могао
на
крај
излазити
са
мојим
животом
.
Мој
досадашњи
принципал
давао
ми
је
кост
и
квартир
,
а
осим
тога
учио
сам
малу
децу
,
или
у
ђачком
језику
речено
,
држао
сам
кондиције
.
Истина
,
нисам
морао
више
астал
намешћати
,
но
морао
сам
мом
принципалу
у
његовим
пословима
,
које
је
он
кшефтом
називао
,
на
руку
ићи
.
Тај
његов
кшефт
састојао
се
у
том
,
да
је
новце
узајмљивао
на
велики
интерес
;
обично
су
га
звали
»
вухерером
«
.
Да
,
на
пример
,
пет
стотина
форинти
на
три
месеца
,
а
интереса
од
тога
је
за
то
време
шесет
ф
.
,
па
куд
ће
боље
!
Ја
сам
му
у
његовим
кшефтовима
био
као
курир
,
и
није
ми
на
штету
било
.
У
празно
време
у
грчкој
,
чивутској
,
и
богзна
каквим
каванама
,
упознао
сам
се
са
различите
сорте
људма
:
са
вухерерима
,
сензалима
,
па
сам
се
од
њи
’
доста
научио
,
тако
да
за
кратко
време
не
би
ме
ни
ђаво
преварио
.
Знао
сам
већ
како
се
препарира
,
ако
ко
хоће
банкротом
да
постане
;
како
се
женидбе
и
удадбе
чрез
сензарију
и
профит
праве
.
И
ове
то
већ
у
мојој
седамнаестој
години
!
Новац
је
падао
,
па
сам
се
већ
почео
носити
као
каков
гавалер
.
Зими
капут
од
тифла
,
па
онда
кришпин
,
лети
квекер
,
беле
чакшире
,
лагирате
ципеле
,
па
шпацирај
се
тамо
амо
.
То
је
био
живот
!
У
оно
доба
у
П
...
био
је
хаупквартир
српски
’
ђака
у
Крајцгасе
,
баш
гди
је
Пантеон
.
Неколико
коракљаји
оданде
на
ћошку
симиџиница
.
Мала
ниска
кућица
на
ћошку
,
увече
јако
осветљена
.
Ту
ти
је
било
пуно
ђака
,
трговачки
’
калфа
;
ту
се
частило
,
пило
,
певало
.
Колико
је
ђачки
’
генерација
та
мала
кућа
видела
,
колико
и
’
је
преживила
!
Колико
има
знатни
’
људи
,
који
су
овде
као
ђаци
бермет
пили
,
ћајије
јели
!
Ту
сам
се
и
ја
ћајијама
не
једанпут
осветио
.
Но
када
сам
се
већ
држао
за
ноблијег
,
пренебрегао
сам
ову
кућу
,
која
је
толико
славни
’
ђака
угостила
,
па
ми
је
за
ту
неверност
и
данас
жао
.
У
школи
,
истина
,
нисам
био
од
најбољи
’
ђака
,
ал
’
опет
сам
знао
толико
,
да
се
могу
до
идуће
класе
довући
.
Имао
сам
млого
ситни
’
кшефтова
,
па
сам
у
њима
време
изгубио
.
А
и
онако
нашто
би
ми
биле
оне
метафизике
,
кад
нисам
рад
хале
водити
.
Ја
тек
хоћу
да
постанем
господин
и
до
лаког
живота
да
дођем
.
Мој
Бранко
једнако
своје
тера
;
у
школу
мора
уредно
ићи
,
а
изван
школе
учи
опет
друго
што
.
Ми
остали
идемо
већ
и
по
балови
,
и
други
мести
гди
се
веселити
можемо
,
као
у
пиваре
итд
.
,
ал
’
Бранко
не
зна
о
том
ништа
.
Тако
је
био
у
свима
тим
стварма
невин
као
мало
дете
,
а
већ
младић
од
17
година
!
Ми
му
густирамо
наш
начин
живота
;
он
се
чини
невешт
.
Особито
бегао
је
од
женски
’
.
Није
му
дозвољено
било
у
никакву
кућу
ићи
гди
су
женске
.
Кад
је
на
сокаку
идући
какву
женску
видио
,
која
је
своју
главу
кроз
пенџер
промолила
,
а
он
одма
’
на
страну
.
Идући
у
цркву
,
ако
се
мало
задоцнио
,
већ
није
смео
дубље
унутра
,
но
код
први
’
врата
се
завукао
.
Што
се
наука
тиче
,
у
метафизики
ни
запети
,
но
увек
би
га
човек
код
куће
видио
поред
Плутарха
,
Ксенофонта
,
Јулија
Цезара
,
Вегецијуса
,
Клаузевица
;
Плутарха
је
готово
на
изуст
знао
.
Некада
,
замишљен
,
рекао
би
:
»
Шта
ће
од
нас
бити
?
Још
која
година
па
смо
прешли
двадесет
,
а
Наполеон
је
већ
од
24
славан
ђенерал
био
!
«
»
Та
иди
,
молим
те
,
шта
ђеду
нами
Наполеони
!
Дај
ти
мени
да
ја
дођем
само
до
бакара
и
малог
господства
,
па
на
част
ти
друго
!
«
»
Ја
,
опет
,
не
браним
ни
најмање
за
новац
;
ја
хоћу
тако
да
живим
,
да
се
и
после
моје
смрти
зна
да
сам
живио
.
«
Бадава
је
било
и
речи
просипати
,
јер
му
се
није
могло
избити
све
то
из
главе
.
Тако
смо
ми
досад
живели
.
Но
скоро
ће
једна
велика
промена
настати
.
Код
куће
код
мог
принципала
сасвим
је
друкчије
изгледало
,
него
када
сам
у
кућу
први
пут
ушао
.
Лауре
већ
код
куће
није
било
.
Дали
је
пре
две
године
у
воспитаније
у
неки
институт
.
Лиза
се
удала
за
једног
фелдвебла
.
И
онако
Реза
није
ју
могла
трпети
.
Татомир
и
Велимир
већ
су
људи
;
један
је
јуриста
,
други
у
осмој
школи
.
Мој
принципал
тера
своје
кшефтове
,
а
ја
поред
њега
живим
као
фиршт
.
Реза
је
била
глава
целе
куће
,
а
ја
као
вицегазда
.
Каква
разлика
између
сада
и
пре
шест
година
!
Онда
са
сепетком
за
госпођом
милостивом
,
Резом
,
а
сада
комотно
на
канапету
пружен
,
чекам
да
ми
се
донесе
црна
кафа
после
ручка
,
па
тек
пред
вече
са
Резом
испод
руке
у
шетњу
.
Говело
ми
се
са
свију
страна
.
Јела
,
која
радо
једем
,
кувају
се
често
.
Вечера
,
премда
принципала
код
куће
нема
,
боља
је
нег
’
ручак
.
Ако
ме
што
заболе
,
одма
’
дај
умшлоге
,
теја
,
богзна
шта
јошт
.
Госпођу
Резу
тек
сам
просто
Резом
звао
.
Пекла
се
јако
о
мени
,
а
то
све
зато
,
што
сам
и
ја
њој
био
у
свачему
наклоњен
,
једном
речи
,
што
смо
се
врло
добро
слагали
.
Но
није
дуго
ова
срећа
трајала
.
Велимир
почео
ме
пред
принципалом
денунцирати
,
да
се
ја
са
Резом
шетам
,
да
ми
она
у
свему
гове
,
да
се
јако
на
вечеру
троши
.
У
почетку
принципал
није
веровао
,
после
чинио
се
као
да
кроз
прсте
гледи
,
по
на
послетку
хака
нам
дође
један
бал
.
Реза
са
мном
оде
инкогнито
на
бал
.
То
примети
Велимир
,
па
принципала
внимателним
учини
.
Уђе
у
Резину
собу
,
с
неким
другим
кључем
је
отвори
,
а
Резе
нема
,
а
моје
пресвучене
хаљине
онде
.
Не
треба
више
.
Кад
ујутру
инкогнито
кући
дођемо
,
а
оно
врата
изнутра
затворена
.
Шта
ћемо
сад
?
Верна
Резина
слушкиња
;
дотрчи
,
па
јави
како
се
то
догодило
.
Кад
ал
’
наједанпут
отварају
се
врата
,
—
ето
мога
принципала
пред
нама
,
са
разрогаченим
очима
.
А
ми
у
балном
оделу
стојимо
пред
њим
,
канда
какову
оперу
претстављамо
.
Ја
у
фраку
,
црним
панталонама
,
сав
прашан
,
кришпин
о
полу
рамена
виси
.
Реза
у
роза
хаљинама
са
мало
поремећеним
венцом
на
глави
,
тек
што
отвори
уста
да
проговори
,
ал
’
је
предвари
принципал
:
»
Ви
,
Резо
,
идите
ми
јошт
данас
из
куће
;
сит
сам
вас
већ
.
Што
јошт
имате
примити
,
одма
’
ћете
добити
.
«
Па
онда
окрене
се
к
мени
:
»
А
и
Ви
такођер
чистите
јошт
данас
«
.
Са
тим
окрете
се
,
па
у
своју
собу
;
нити
ту
времена
каквој
ескузацији
.
Велимир
је
већ
наредбу
од
свог
ујака
добио
шта
да
чини
.
И
тако
,
видећи
да
се
нема
куда
,
оставим
кућу
тај
исти
дан
;
а
тако
исто
и
Реза
.
Жао
ми
је
било
оставити
Татомира
,
јер
сам
с
њим
добро
живио
.
Реза
се
није
у
вароши
станила
,
но
сутрадан
оде
у
своју
отаџбину
у
варош
М
.
да
посјети
своје
сродне
;
новаца
је
прилично
имала
.
Сирота
Реза
!
Како
је
невино
страдала
!
Невино
велим
,
јер
поред
свег
тога
што
ми
се
обећала
да
ће
се
скоро
вратити
,
није
се
више
вратила
,
но
одма’се
удала
за
неког
ишпана
;
а
да
није
била
,
тојест
,
да
је
мене
волела
,
а
она
би
ми
остала
верна
,
па
би
се
натраг
вратила
.
Ја
сам
имао
нешто
мало
новаца
,
и
хаљина
,
па
сам
мислио
,
поред
тога
и
поред
кондиције
опет
неће
ми
ништ
’
фалити
.
Но
мој
принципал
отишао
је
свуд
гди
сам
кондиције
имао
,
па
ме
тако
оцрнио
,
да
су
ми
сутрадан
сви
отказали
.
Шта
ћу
сад
?
За
једно
магновење
,
за
месец
два
дана
могу
се
одржати
,
ал
’
како
ћу
после
?
Дођем
у
квартир
к
једном
од
моји
’
другова
,
и
то
у
Крајцгасе
.
То
је
био
Пера
Здравковић
.
Њему
је
новац
био
сасвим
ишчезао
,
па
тако
исто
и
другима
који
су
к
њему
долазили
.
Почео
сам
да
кшефтујем
с
њима
:
коме
сам
узајмљивао
без
залоге
,
коме
поред
залоге
;
од
гдекојег
и
куповао
сам
хаљине
.
Код
нас
је
сад
соба
изгледала
као
какав
тандлмарк
;
ђака
пуно
,
хаљина
пуно
.
Какви
’
фела
ђака
ту
није
било
!
Има
ли
лепшег
живота
нег
’
ђаком
бити
?
!
Како
се
радо
опомињу
и
старци
ђачког
живота
!
То
је
особити
неки
живот
,
особита
појезија
живота
!
Но
нису
ни
сви
ђаци
једнаки
;
и
ту
има
свакојаки
’
,
као
и
у
другим
класама
.
Било
је
ђака
који
су
од
куће
слабо
или
никако
снабдевени
били
.
Наравно
,
овима
се
најгоре
водило
.
Слабо
одевени
,
кост
танак
,
ако
какове
кондиције
имају
,
јошт
бож-помози
.
Ови
су
изгледали
понизни
,
сваком
услужни
,
па
тек
друге
ил
’
треће
године
видило
се
какве
су
длаке
.
Било
је
ђака
који
су
прилично
снабдевени
,
од
никог
не
зависе
,
и
понајвише
гледали
су
после
свршени
’
наука
у
какву
службу
доћи
,
као
варошки
виценотар
,
вицефишкал
.
Ретко
који
од
ови
’
да
је
у
богословију
ишао
.
У
друштву
ретко
су
били
ексцежџије
.
Било
је
ђака
који
су
од
сиромашне
куће
,
ал
’
одког
тог
велике
су
стипендије
вукли
,
лекцију
своју
увек
су
знали
,
лено
су
се
носили
,
долазили
су
у
ђачка
друштва
,
ал
’
само
зато
да
виде
шта
ови
раде
.
Од
ове
класе
било
је
поједини
’
који
су
се
на
сокаку
устручавали
од
они
’
који
су
раскалашнији
били
и
мало
небрижљиво
се
носили
.
Од
ови
’
млоги
су
већ
докучили
знатне
позиције
у
животу
,
но
они
сами
су
остали
незнатни
.
С
овима
није
се
нико
радо
дружио
.
Било
је
ђака
од
богати
’
кућа
;
ти
су
се
са
сиромашним
ђацима
добро
слагали
,
с
њима
су
живили
и
проводили
,
браћу
своју
су
потпомагали
,
били
су
ексцесивни
,
но
у
доцнијем
животу
солидни
,
понајвише
добро
су
се
оженили
и
економију
јаку
водили
.
Носили
су
се
каткад
изредно
,
грофски
,
каткад
,
опет
,
као
они
под
првом
нумером
.
Било
је
ђака
који
су
увек
лекцију
добро
знали
,
високоучено
лице
показивали
,
никад
ништа
нису
уживали
,
но
само
су
критизирали
:
овај
ил
’
онај
је
овакав
ил
’
онакав
.
Ти
јаше
на
облацима
без
седла
и
мамуза
;
ретко
који
пропадне
међу
њима
,
ал
’
као
обични
људи
скончају
се
.
Било
је
,
још
,
ђака
који
су
у
млогоме
изванредни
били
.
Мало
знали
што
се
у
школи
учи
,
а
изван
тога
више
нег
’
сами
професори
.
Они
никад
нису
учили
оно
што
им
се
налаже
,
но
напротив
шта
им
се
запрећује
.
Једни
од
њиови
’
другова
држе
и
’
за
фантасте
,
други
,
опет
,
обожавају
и
’
.
Од
ови
’
један
се
убија
ил
’
га
убију
,
други
полуди
,
трећи
постане
великим
човеком
.
Ове
су
главне
сорте
ђака
.
Има
и
друге
потсорте
;
има
који
из
једне
класе
,
у
другу
прелази
;
има
издајице
,
који
свом
другу
врат
ломе
;
има
велики
’
карактера
.
Овако
различите
сорте
ђаци
мешали
су
се
са
мном
.
Узајмим
коме
новаца
,
ту
је
одма
’
част
:
пива
,
вина
,
шта
ко
хоће
.
Ја
мој
интерес
напред
сам
извукао
,
ал
’
како
ћу
са
капиталом
,
од
кога
залоге
немам
?
Донекле
је
добро
ишло
.
Сваки
коме
узајмим
води
ме
на
вечеру
,
—
по
нас
неколико
,
да
нам
је
весела
мајка
!
Једне
сорте
ђаци
заједно
су
држали
;
ако
је
један
од
њи
’
новаца
имао
,
благо
сваком
.
Тако
је
то
после
редом
ишло
.
Нашло
се
међу
њима
који
су
саможиви
били
,
себе
и
своју
крајцару
сакривали
,
а
браћу
своју
издавали
;
те
су
звали
филистерима
или
ћифтама
.
Тако
сам
мало
помало
животарио
,
и
могу
казати
задовољно
,
најзадовољније
досада
у
животу
.
Жао
ми
је
било
само
Бранка
,
што
неће
ил
’
не
сме
у
наше
друштво
да
ступи
.
Но
предузео
сам
си
ма
како
га
задобити
за
наше
друштво
.
Али
како
?
Са
јелом
и
пићем
нема
ништа
.
Само
да
ми
га
је
једанпут
домамити
к
мени
насамо
.
Одем
једаред
к
њему
са
Татомиром
;
код
њега
,
сам
је
он
код
куће
.
Ту
га
одма
’
заокупим
,
да
дође
к
мени
да
види
моју
трговину
,
да
види
како
ја
живим
.
Наведемо
га
да
дође
.
Кад
он
види
моју
болту
,
зачуди
се
;
мислио
је
да
је
у
каквом
чивутском
дућану
.
»
Видиш
«
,
речем
му
ја
,
»
ово
сам
ја
стекао
,
а
ти
поред
твог
Наполеона
и
Плутарха
ниси
кадар
ни
један
дан
поред
твог
труда
живити
«
.
»
Па
добро
,
шта
да
радим
,
да
и
ја
независно
живити
могу
?
«
запита
Бранко
.
»
Е
,
држ
;
кондиције
,
тргуј
као
и
ми
«
,
рече
један
већ
приличио
бркат
друг
.
»
Дајте
ми
,
дакле
,
кондиције
и
ја
хоћу
да
будем
независан
«
,
повиче
Бранко
.
»
Ако
хоћеш
,
сутра
ћеш
добити
једну
,
за
кост
и
квартир
,
код
једног
ковача
«
,
одговори
пређашњи
.
»
Ето
ти
руке
—
рече
Бранко
—-
од
сутра
сам
независан
«
.
Сви
се
на
то
зарадују
,
па
одма
’
с
њим
у
пивару
једну
гди
је
музика
свирала
.
Он
је
отсад
већ
наш
регрут
.
Он
је
весело
с
нама
ишао
,
премда
је
све
шта
ће
се
с
њим
стати
њему
ново
.
Сви
познати
скупише
се
као
на
чудо
каково
,
и
сваки
се
новом
регруту
радовао
.
Сад
је
ступио
у
наш
круг
,
морамо
га
инсталирати
.
Како
је
сад
било
нашем
Бранку
међу
толиким
људма
?
Цигани
ватрено
свирају
,
чаше
се
куцају
.
Бранко
једну-две
попио
,
па
му
се
очи
засветлише
;
гледа
амо
тамо
,
види
женска
лица
,
музика
га
очарава
,
не
зна
ни
сам
шта
се
с
њим
стало
.
Тако
све
траје
до
поноћи
.
Бранку
мало
позли
,
изведу
га
напоље
,
па
опет
га
уведу
,
па
је
све
добро
.
Ништа
,
он
је
већ
отсад
наш
.
Није
научен
био
на
ту
буну
.
Оданде
смо
га
водили
»
Код
два
пиштоља
«
.
Ту
опет
весели
се
,
па
оданде
сви
скупа
у
мој
квартир
.
Ту
опет
до
зоре
,
па
онда
који
кући
,
који
пак
код
мене
.
Бранко
и
јошт
двојица
код
мене
остану
.
Када
смо
се
пробудили
,
било
је
скоро
подне
.
Бранко
замишљен
на
кревету
седи
;
питам
га
шта
је
забринут
,
ваљда
се
већ
покајао
,
ил
’
се
боји
свог
тутора
.
»
Не
бојим
га
се
,
нит
’
сам
се
покајао
,
но
водите
ме
тамо
гди
је
та
кондиција
,
јер
ја
већ
кући
више
не
могу
«
.
Знао
сам
му
нарав
,
па
га
нисам
хтео
више
затракивати
,
него
кажем
Просићу
,
који
му
је
кондицију
обрекао
,
да
га
води
онамо
.
Овај
га
одведе
,
и
Бранко
остане
онде
.
Хаљина
,
осим
на
себи
,
није
имао
.
Шта
ћемо
сад
?
Од
тутора
искати
?
Тај
ако
дозна
,
тешко
мени
.
Бранко
пише
тутору
,
да
се
ништ
’
не
брине
за
њега
,
он
је
на
добром
месту
,
хоће
да
је
независан
,
хоће
сам
да
се
издржава
,
и
благодари
му
на
досадашњој
неги
.
Тутор
га
поче
свуд
тражити
.
Шиљао
је
своје
људе
,
да
га
вребају
;
од
другова
сваки
се
чини
невешт
,
а
полицаја
у
оно
доба
није
било
да
га
могу
тражити
.
Но
нашао
се
један
издајица
,
и
то
од
они
’
ђака
који
су
се
за
високоучене
држали
,
и
изјави
да
га
овим
и
оним
сокаком
сваки
дан
около
једанаест
сата
пре
подне
виде
.
Тутор
пошаље
вребача
,
овај
напипа
гди
седи
и
јави
му
.
Сутрадан
ујутру
рано
тутор
онамо
,
и
нађе
га
.
Псује
га
—
не
вреди
ништ
’
,
моли
га
—
ни
толико
.
Он
хоће
да
је
независан
;
ако
му
се
буде
зло
водити
,
обратиће
се
опет
на
њега
.
Шта
ће
с
њим
?
—
пошље
му
хаљине
и
остави
га
на
миру
.
Не
прође
две-три
недеље
дана
,
а
Бранков
тутор
се
нагло
разболе
и
умре
.
Био
сам
са
Бранком
на
укопу
.
Први
и
последњи
пут
видио
сам
овде
Бранка
плакати
.
Добије
новог
тутора
,
који
се
само
за
свој
џеп
бринуо
,
па
нит
је
докучио
правац
,
по
којем
Бранко
корача
;
почео
га
гонити
,
називао
га
лудом
и
фантастом
,
да
од
њега
неће
ништ
’
бити
,
и
претио
му
да
ће
му
сваку
помоћ
одвући
,
ако
му
се
у
свачему
Бранко
не
подвргне
.
Он
хоће
да
га
беамтером
начини
;
Бранко
не
да
се
ни
осолити
.
Сад
остане
сам
себи
остављен
.
Но
он
поред
мене
,
са
мном
заједно
,
излазио
је
добро
на
крај
.
Живили
смо
задовољно
.
Кад
ал
’
на
једанпут
изгуби
Бранко
кондицију
.
Посвади
се
са
својим
принципалом
.
Није
се
могао
онде
слагати
,
јер
на
таквом
месту
мора
бити
ђак
врло
понизан
,
често
мора
ласкати
,
а
често
и
неугодност
какову
поднети
.
То
већ
није
било
по
програму
Бранковом
ког
је
од
свог
тутора
наследио
,
пак
првом
приликом
незгоде
оставио
је
место
своје
задобивене
независности
,
да
опет
ново
тражи
.
Он
дође
к
мени
.
Што
смо
имали
то
смо
заједно
са
Здравковићем
делили
.
Ђаци
који
су
нам
дужни
били
,
од
части
почеше
се
сакривати
.
Шта
ћемо
сад
?
Ту
нема
ексекуције
ни
персоналареста
.
Но
имали
смо
доста
ствари
,
па
сад
смо
почели
ми
залагати
и
продавати
.
Данас
чакшире
,
сутра
капут
,
па
ни
бригеша
.
Цео
посао
нам
је
био
најпре
у
школу
,
из
школе
кући
,
па
онда
хандлуј
.
После
подне
опет
у
школу
,
из
школе
кући
,
па
у
пивару
.
Пасија
је
била
видети
ту
трговину
.
Та
три
сокака
,
Крајцгасе
,
Сербенгасе
и
Бастајгасе
,
ту
су
хандлови
све
врили
,
јер
је
ту
највише
ђака
било
.
Особито
у
време
вашара
и
вакације
најбоље
су
кшефтове
правили
.
Како
је
који
хандлов
у
авлију
ушао
и
повикао
:
»
Хандле
!
«
—
одма
’
сам
га
по
гласу
познао
који
је
.
Били
су
њи
’
преко
двадесет
који
су
од
мене
куповали
.
Ђаци
су
мени
доносили
њи’ове
ствари
,
јер
сам
и
’
ја
скупље
продати
умео
.
Како
сам
видио
какве
чакшире
,
знао
сам
напред
шта
ће
хандлов
за
њи
’
дати
.
Но
опет
крајцаре
нисам
фалио
.
Ал
’
ме
хандлови
и
решпектирали
;
куд
год
сам
пролазио
,
свуд
су
ми
капу
скидали
;
ил
’
ако
су
ме
из
далека
видели
,
а
они
окрену
к
мени
главу
па
вичу
:
»
Хандле
«
.
Већ
ме
то
и
женирало
јако
.
Кад
и
кад
мислио
сам
се
:
шта
ће
са
мном
бити
,
ако
нестане
еспапа
,
а
дужници
ми
не
плате
дугове
?
Кондиције
нисам
имао
,
а
већ
не
би
и
’
рад
ни
имати
;
већ
сам
се
одучио
.
Па
већ
долази
крај
године
,
школа
ће
бити
завршена
,
па
што
бог
да
.
И
доиста
,
достигнемо
и
крај
школске
године
,
и
ја
и
Бранко
,
и
остали
.
Бранко
већ
се
научио
на
наш
живот
;
ишао
је
у
пивару
као
год
и
ми
,
и
,
шта
више
—
заљубио
се
.
Гди
смо
ми
седили
,
у
истој
кући
седио
је
један
господин
,
около
триест
година
стар
,
леп
пун
изражаја
образ
,
држање
господско
.
Госпођа
му
је
била
идеал
лепоте
.
Такав
образ
тек
Рафаел
могао
би
смислити
.
Стас
благородан
,
образ
дугуљаст
,
млечан
,
очи
као
небо
плаветне
,
на
уснама
јој
се
лепота
распучила
,
као
у
пркос
образу
да
покаже
беле
зубе
,
за
којима
се
сакрива
красноречив
језик
,
да
излије
сву
милост
срца
.
Једва
је
имала
дваест
година
.
Имали
су
једно
красно
мушко
дете
од
две
године
Даље
су
имали
једну
слушкињу
врло
малу
ал
’
здепасту
девојку
од
дваест
година
.
Он
је
давао
лекције
у
француском
и
енглеском
језику
,
био
је
шпрахмајстер
.
Код
куће
је
ретко
био
,
само
на
подне
;
ноћу
после
дванаест
долазио
је
кући
.
Госпођа
по
цео
дан
седила
би
код
пенџера
једног
,
поред
женског
посла
,
и
гледала
је
шта
ми
ђаци
радимо
.
Особито
видио
се
јој
интересантан
тај
вашар
код
мене
.
Ђаци
који
су
к
мени
долазили
и
стихове
знали
правити
,
опевали
су
је
у
стихови
.
Ако
је
кроз
пенџер
каквог
ђака
замолила
да
јој
пошље
из
наше
собе
дете
,
сваки
је
радо
трчао
,
по
вољи
јој
учинити
,
само
да
може
од
ње
један
признателан
,
милостив
поглед
добити
.
Бранко
је
,
само
кад
школе
није
било
,
по
читав
дан
седио
на
столици
,
прекопута
госпођином
пенџеру
,
књигу
у
руци
,
па
мало
у
књигу
,
мало
на
пенџер
.
Мало
дете
,
Алфонз
се
звало
,
сваки
час
је
к
њему
отрчавало
и
с
њим
се
играло
.
Бранко
је
ово
дете
врло
радо
имао
.
Мати
је
то
приметила
.
Једанпут
дете
не
да
Бранку
мира
,
но
вуче
га
за
руку
к
њима
у
собу
.
Бранко
неће
,
дете
плаче
;
тад
мати
сама
понуди
га
да
уђе
.
Бранко
је
остао
онде
више
од
једног
сата
и
разговарао
се
.
Када
је
натраг
дошао
,
очи
му
се
светлиле
,
стидљив
румен
му
образ
обузео
,
није
ништ
’
хтео
да
говори
,
па
онда
постао
је
врло
замишљен
.
Он
се
заљубио
.
Ето
дивљака
у
окови
.
Опет
и
отсада
седио
је
на
столици
својој
и
пиљио
тамо
,
но
дозвољено
му
је
било
онамо
и
у
собу
ићи
,
што
је
он
често
и
чинио
.
Сваки
је
завидио
Бранковој
срећи
,
па
и
ја
сам
.
Ја
сам
већ
од
почетка
истој
дами
већ
велике
комплименте
правио
,
и
млого
пута
се
насмејала
на
какав
мој
смешан
акт
.
Ал
’
сви
моји
комплименти
нису
имали
успеха
,
а
то
без
сумње
због
тога
,
што
је
знала
да
сам
ја
глава
тандлмарка
,
јер
иначе
,
будите
уверени
,
ником
не
би
милост
своју
пре
поклонила
нег
’
мени
,
јер
био
сам
од
свију
моји
’
најлепши
,
—
леп
,
чист
као
капља
.
Сад
је
Бранко
гледао
у
даму
као
у
богињу
.
Кад
се
сусретне
са
њеним
мужем
,
зарумени
се
и
не
сме
у
очи
да
му
погледи
.
Када
је
исти
изишао
с
њом
да
се
шета
,
што
је
врло
ретко
бивало
,
онда
се
Бранко
врло
смутио
,
па
је
дуго
за
њима
изглеђивао
,
па
јошт
теже
му
је
било
,
када
је
видио
да
на
сокаку
једног
пролазећег
нема
који
се
не
би
окренуо
за
дивотном
дамом
.
Но
када
се
вратила
,
опет
је
ове
добро
било
.
Тако
је
трајало
неко
време
.
Кад
наједанпут
разболе
се
нагло
мали
Алфонз
и
умре
.
Болест
је
само
неколико
дана
трајала
.
Бранко
је
за
време
те
болести
по
цео
дан
поред
малога
седио
и
матер
тешио
;
но
мати
је
показала
више
тврдоће
и
резигнације
нег
’
сам
Бранко
.
Сутрадан
,
да
се
дете
укопава
.
Отидем
и
ја
јошт
први
дан
с
Бранком
онамо
,
да
видим
последњи
пут
малог
Алфонза
.
Мати
сама
са
слушкињом
поред
њега
седи
.
Дете
канда
је
од
белог
воска
начињено
,
а
јошт
мали
румен
на
образу
.
Кад
видиш
матер
и
дете
,
па
да
није
мртвачког
сандука
,
,
рекао
би
да
Венуо
лебди
над
спавајућим
Купидоном
.
Ту
почнемо
ју
сажаљевати
,
ал
’
она
без
икакве
душевне
слабости
,
уфати
Бранка
за
руку
,
у
очи
му
стаде
гледати
,
па
прослови
:
»
Ви
сте
младић
јошт
,
но
поверићу
Вам
моју
тајну
,
која
ми
на
срцу
као
цента
лежи
.
Ваше
добро
срце
,
непокварена
нарав
оправдава
то
поверење
;
из
чистога
срца
у
чисто
срце
уливам
моју
бољу
.
Ја
сам
од
једне
славне
породице
.
Мој
је
отац
био
гроф
Б
.
,
а
моје
је
име
Ида
.
Овај
несретник
,
ког
Ви
за
мога
мужа
држите
,
није
мој
муж
.
Воспитана
у
двору
мог
оца
,
била
сам
предмет
уважења
у
нашем
окружију
.
Исти
несретник
дође
са
неколико
господе
код
нас
у
госте
.
Била
сам
онда
шеснаест
година
.
Гост
је
тај
био
гроф
Ц
.
из
Пољске
,
био
је
онде
у
нешто
помешан
и
прогнан
.
Мом
оцу
његова
породица
била
је
позната
,
па
га
понуди
да
подуже
код
нас
остане
.
Човек
је
спољашности
добре
,
речи
углађене
,
наскоро
задобије
наклоност
моји
’
родитеља
.
Они
нису
знали
за
његово
прогнаније
,
и
за
јошт
неку
околност
.
Запроси
ме
.
Најпре
су
се
затезали
(
родитељи
)
,
после
се
реше
.
Ја
нисам
противу
стала
.
Венчамо
се
.
Живели
смо
у
очиној
кући
једну
годину
.
Кад
наједанпут
,
почне
се
он
са
мојим
оцем
кошкати
.
Муж
ми
наједанпут
заповеди
да
будем
приправна
на
пут
.
Још
онај
дан
смо
отпутовали
и
дођемо
у
П
.
Но
чује
то
мој
отац
и
пише
ми
,
да
сам
несретна
женска
;
мој
муж
да
има
живу
закониту
жену
.
После
неколико
дана
жена
његова
дође
у
Пешту
и
поче
с
њим
процес
.
Ја
хоћу
да
га
оставим
,
он
преклиње
ме
да
останем
детета
ради
.
Обречем
му
доникле
,
док
се
са
мојим
оцем
не
уговорим
.
Пре
осам
дана
пишу
ми
да
ми
је
отац
умро
,
и
да
дођем
кући
.
Ето
,
сад
умре
и
дете
,
и
тако
раскинута
је
сва
свеза
.
Сад
идем
мојој
матери
.
Вами
за
спомен
ево
један
прстен
и
мој
минијатурпортре
.
Носите
ме
у
спомену
,
као
што
ја
Вас
у
срцу
.
Кад
Вас
буре
светске
напопадну
,
погледајте
на
овај
лик
и
нећете
клонути
,
јер
и
ја
под
ударцем
моје
судбе
клонула
нисам
.
Ја
сам
видила
Вашу
оданост
прама
мени
,
и
велико
участије
,
и
знам
да
би
ми
и
Ваше
пожртвовање
поклонили
.
Но
Ви
сте
млад
човек
,
и
за
веће
што
позван
,
него
да
будете
страсти
једне
женске
цил
,
нити
сам
рада
пут
Ваше
веће
будућности
пресећи
.
Но
ако
Вас
кадгод
каква
судба
потера
,
што
се
поред
Вашег
отвореног
срца
лако
догодити
може
,
ето
Вам
адрес
,
дођите
к
мени
,
ја
ћу
Вас
у
свако
доба
отвореним
срцем
примити
.
«
После
ови
речи
стане
,
а
Бранко
тронут
пређе
и
пољуби
јој
руку
,
зафали
накратко
,
ал
’
топло
,
па
ју
замоли
да
и
она
од
њега
каков
спомен
прими
,
бар
једну
књигу
;
она
умиљато
прими
његов
предлог
.
Отрчавши
у
своју
собу
,
брзо
донесе
неколико
књига
на
избор
,
од
који
’
је
она
само
једну
,
и
то
француску
,
узела
,
ако
се
опомињем
дело
неко
од
Мадаме
де
Севигнé
.
На
то
дођу
неки
непознати
и
ми
отступимо
.
Бранко
је
однео
дете
на
фијакеру
,
на
крили
га
држећи
,
у
гробље
,
и
метнуо
му
је
венац
на
крст
,
и
са
тешким
срцем
растао
се
од
гроба
.
Сутрадан
дама
пакује
,
ја
и
Бранко
помажемо
јој
.
Прекосутра
доћи
ће
кола
у
пол
с
сати
да
даму
возе
.
Сви
ђаци
знали
су
за
то
,
па
се
скупили
.
Она
изиђе
на
сокак
да
седне
на
кола
,
Бранко
пред
њу
,
пољуби
ју
у
руку
,
она
њега
трипут
у
чело
.
Седне
на
кола
,
јошт
стискује
Бранку
руку
,
ми
сви
у
глиди
скидамо
капе
,
вичемо
:
»
Срећан
пут
!
«
—
Бранку
шешир
паде
с
главе
,
кола
се
крећу
,
полазе
,
она
руком
поздравља
,
док
је
наједанпут
нестане
.
Цела
кућа
нам
остаде
смутна
,
све
комшинице
,
жене
и
девојке
,
плакале
су
за
дивотном
грофицом
.
Кад
већ
ње
нестаде
,
онда
тек
Бранко
постаде
смутан
.
Није
га
могао
ни
прстен
ни
портре
умирити
.
Прстен
је
био
од
велике
вредности
:
пет
прилични
’
дијамантски
’
камена
сачињавали
су
га
.
Сирома
’
Бранко
!
Видио
сам
да
не
зна
у
свету
живити
.
Да
сам
ја
био
на
његовом
месту
,
не
би
’
у
тандлмарку
проводио
.
Да
јој
је
само
једну
реч
рекао
—
она
је
то
ишчекивала
—
па
би
могао
Бранко
с
њом
на
кола
,
па
би
у
каквом
каштељу
могао
комотњејше
живити
;
а
овако
,
колико
ће
текар
јада
да
претрпи
!
Сви
су
ђаци
жалили
лепу
госпоју
.
Истина
,
није
се
ни
један
усудио
к
њеном
пенџеру
прећи
,
од
њеног
погледа
сваки
насртљив
морао
би
тронути
,
ал
’
задовољство
је
било
такову
моделу
и
видети
.
Ђак
,
ако
је
како
невољан
био
,
код
мене
је
утеху
нашао
,
јер
кад
ју
(
је
)
видио
,
заборавно
је
на
све
.
Сад
остаде
кућа
празна
;
ми
наше
даље
терамо
.
Бранко
невесео
.
Тек
после
два-три
дана
почео
је
осећати
праву
бољу
.
Наиђе
иа
њега
прави
дешперат
.
Не
може
да
једе
;
да
видимо
,
може
ли
да
пије
?
Водимо
га
свуд
,
но
он
тек
за
музиком
из
почетка
стоји
,
а
после
морао
је
,
хоће
ли
неће
ли
,
с
нами
држати
.
Напала
га
нека
меланколија
,
а
наш
џеп
—
колера
.
Јошт
је
било
ствари
за
залагање
и
продавање
,
а
и
крај
године
је
већ
ту
.
Ђаци
полажу
егзамене
;
нико
не
долази
да
плати
дуг
,
па
онда
богзна
како
ћемо
.
Но
опет
мало
помало
долазили
су
.
Новца
је
опет
дост
’
било
.
И
Здравковић
је
нешто
новаца
добио
,
а
и
Бранко
,
не
од
тутора
,
но
од
другог
неког
,
који
је
знао
да
Бранко
има
свог
имања
,
па
као
бајаги
тутор
мораће
све
то
исплатити
.
Крајем
године
састају
се
ђаци
разне
сорте
,
опраштају
се
,
један
другом
плаћа
што
је
дужан
,
па
онда
последње
вече
—
гдигод
у
трактер
,
па
оданде
у
кафану
и
тако
даље
.
По
сорти
својој
тражио
је
сваки
ђак
своје
сорте
другове
,
па
једни
иду
на
једну
страну
,
други
на
другу
.
Као
што
сам
споменуо
,
једни
се
звали
филистери
или
ћифте
.
Ови
,
кад
су
се
скупили
,
избегавали
су
своју
веселију
братију
,
тражили
су
да
проведу
заједно
у
каквом
трактеру
,
гди
је
све
солидно
,
гди
су
беамтери
,
на
гласу
фишкали
,
и
уопште
какова
лица
којима
би
се
са
својим
солидитетом
препоручити
могли
.
Ту
је
после
бивало
разговора
какав
је
овај
и
онај
,
а
међу
собом
су
се
возвишавали
.
Седили
су
каткад
до
два
сата
по
поноћи
,
па
њи
’
десеторо
ретко
су
попили
свега
дваест
халбсајтла
.
—
Ови
ретко
дуг
живот
воде
.
Страдају
од
шкрофла
,
подагре
и
јектике
.
Но
било
је
друго
,
опет
,
друштво
,
који
су
се
звали
»
Бранденбургери
«
.
Под
овим
именом
били
су
познати
сви
они
који
су
радо
свуд
ишли
.
Један
је
за
другог
свуд
одговарао
,
од
пића
се
није
ни
најмање
затезао
,
било
то
вино
ил
’
пиво
,
доцне
је
легао
,
свог
друга
,
ако
је
дужан
био
шнајдеру
ил
’
шустеру
,
није
издавао
,
као
поменути
филистери
;
два
месеца
носио
се
лепо
,
три
месеца
у
оклепаном
шеширу
;
није
се
од
никог
устручавао
,
није
бранио
шта
ћифте
о
њему
говоре
;
у
свако
друштво
,
од
своји
’
пријатеља
позват
,
ишао
је
,
—
филистере
није
могао
трпити
.
Понајвише
били
су
здрави
,
млоги
су
од
њи
’
постали
велињим
људма
,
млоги
су
од
водене
болести
,
шлога
и
лунгенциндунга
умирали
,
—
кад
су
умрли
,
ћифте
су
и
’
оговарали
.
Бранденбургери
,
кад
нису
имали
новаца
,
ишли
су
на
јефтина
места
,
и
онде
су
проводили
,
на
пример
у
гостионици
»
Код
капижона
«
.
Кад
су
,
пак
,
дост
’
новаца
имали
,
онда
»
Код
Лицинијуса
«
,
у
Хопфгартен
итд
.
Ми
,
Бранденбургери
,
скупимо
се
у
Хопфенгартену
.
Ја
управо
нисам
био
ништ
’
,
тојест
,
нисам
био
ни
Бранденбургер
ни
филистер
,
него
обадва
наједанпут
,
само
издајица
нисам
био
.
Бранко
сад
из
дешперата
морао
је
постати
Бранденбургером
.
У
глави
му
је
само
Ида
.
Сад
се
тек
фантазија
разгорела
!
Како
је
Ида
отишла
,
почео
је
јако
уздисати
,
и
од
тог
доба
неће
да
престане
.
Он
отсад
сваки
час
уздане
,
па
ако
га
ко
пита
зашто
уздише
,
онда
тек
на
по
сата
уздане
.
Кад
је
насамо
,
често
гледи
на
портре
Идино
.
Само
код
музике
задовољство
налази
.
Последњи
дан
скупе
се
ђаци
,
и
то
сами
Бранденбургери
,
у
Хопфенгартену
.
Ту
је
и
Бранко
.
Једе
се
,
пије
се
шта
ко
хоће
;
сваки
има
дост
’
новаца
,
Цигани
једнако
свирају
.
Ја
нисам
имао
баш
највећу
вољу
,
јер
њи
’
неколико
фалило
је
,
који
су
имали
доћи
и
дуг
платити
.
Но
братија
на
главу
да
дигне
бирцауз
,
ил
’
боље
рећи
трактер
.
Ми
смо
један
велики
астал
заузели
,
па
када
се
гости
мало
разређивати
почели
,
дођоше
и
Цигани
к
нами
.
Кад
се
ђаци
каквом
већом
приликом
при
чаши
вина
састану
,
онда
ретко
кад
да
каква
комендија
не
испадне
.
Тако
је
и
сад
морало
бити
.
Близу
нас
за
једним
асталом
седели
су
неколико
њи
’
,
међу
њима
један
берберин
,
који
је
дошао
курз
да
слуша
,
и
један
богат
ковач
из
варошице
К
.
,
који
је
у
истој
варошици
формундер
био
.
Ово
је
у
једној
вароши
најглавније
пургерско
званије
и
било
.
Понајвише
се
јаки
,
грлати
и
богати
људи
бирали
.
У
истој
варошици
седела
је
удата
сестра
Бранкова
,
и
Бранко
је
пре
две
године
вакацију
онде
провео
,
па
су
га
познавали
.
Формундер
рече
берберину
:
»
Онај
младић
ми
је
познат
,
мал
’
да
није
брат
госпође
Н
«
.
»
И
ја
мислим
то
исто
;
идем
да
га
питам
«
,
и
са
тим
пређе
берберин
Бранку
.
»
Молим
Вас
,
нисте
ли
Ви
брат
госпође
Н
.
?
«
»
Јесам
«
.
»
Познајете
ли
ме
?
«
»
Познајем
.
Ви
сте
онде
берберин
,
Ви
се
зовете
Дежи
«
.
»
Јест
,
баш
мило
ми
је
;
ено
и
господара
формундера
;
желио
би
Вас
видити
;
чуди
се
како
сте
већ
цео
човек
«
.
»
Познајем
га
,
видео
сам
га
коње
поткивати
«
.
Формундер
,
видећи
како
се
већ
дубље
разговарају
,
сам
пређе
Бранку
и
поздрави
га
,
па
одма
’
и
он
поред
Бранка
седне
.
Био
је
здрав
,
јак
човек
около
педес’т
година
,
у
шпенцлу
са
великим
сребрним
гомбама
,
па
прилично
накресан
.
Бранко
прими
га
љубазно
,
но
сад
формундер
,
бесан
,
неће
даље
да
иде
,
но
хоће
са
ђацима
.
Он
пије
,
куца
се
са
ђацима
,
а
не
зна
да
из
његове
вароши
има
јошт
двојица
,
који
све
то
гледају
.
Мало
помало
мора
са
сваким
ђаком
да
се
куца
,
да
пије
док
се
није
сасвим
отрескао
.
Берберин
повукао
се
натраг
,
па
тек
гледи
шта
ће
да
буде
.
Формундер
је
заспао
код
астала
и
већ
хрче
увелико
.
Ђаци
га
сад
лепо
дигну
и
положе
на
земљу
,
на
леђа
,
па
тако
пруженом
руке
преклопе
као
мртвацу
.
Сад
даду
около
њега
,
над
главом
,
испод
ногу
и
код
бока
шест
свећа
запалити
,
па
онда
запојаше
сви
у
хору
Хинеско
Јектеније
,
а
Цигани
су
морали
акомпањирати
.
Бадава
је
Бранко
против
тога
протестирао
,
ништ
’
не
помаже
.
Но
и
формундер
ни
да
брком
макне
на
ту
ларму
.
Његови
земљаци
гледају
,
па
се
смеју
,
па
,
ће
све
то
код
куће
приповедати
.
Тако
он
лежи
читав
сат
,
ђаци
своје
терају
.
Кад
наједанпут
почне
се
будити
,
па
дизати
;
ђаци
помогну
му
,
ал
’
га
наједанпут
више
њи
’
шчепају
,
па
га
дигну
на
астал
,
а
не
даду
му
доле
.
Он
тре
очи
,
’
оће
ногом
доле
,
ал
’
ни
разговора
,
но
Цигани
свирају
,
а
њему
уклопе
бутелију
ликера
,
под
кондицијом
да
испије
бутелију
.
Најпре
неће
,
после
мора
,
и
то
тако
славан
човек
—
формунд
једне
привилегирате
вароши
.
Једанпут
,
двапут
,
па
јошт
једанпут
,
па
празна
бутелија
.
Онда
га
скину
,
па
удри
с
њим
у
францес
.
Не
зна
како
ће
;
уфате
га
двојица
испод
руке
,
па
вуци
анаван
,
гурај
га
,
па
ето
шасекоте
,
па
после
с
њим
чардаш
,
па
мазур
,
па
тако
даље
,
чак
до
зоре
.
А
кад
зора
—
сви
се
изгрле
,
па
се
пакуј
кући
,
па
тек
ћемо
се
опет
почетком
нове
школске
године
састати
.
Сутрадан
нема
нас
више
,
само
ја
,
Бранко
и
Здравковић
.
Живили
смо
као
и
досад
,
и
чекали
смо
нов
курз
,
да
се
у
јуристе
упишемо
.
Бранко
једнако
меланколизира
,
но
ја
и
Здравковић
тешимо
га
.
Ида
не
може
да
му
из
главе
изиђе
.
Све
је
мање
и
мање
говорио
,
све
је
ишао
по
башчама
,
усамљен
,
почео
већ
стихове
писати
.
Мислио
сам
да
ће
полудети
.
Онда
ново
нешто
смислим
.
Наумим
да
се
дамо
на
курмахераје
,
а
ја
ћу
почети
;
Бранко
,
у
почетку
,
за
то
не
би
се
могао
задобити
,
али
мислио
сам
довешћу
га
код
какве
лепе
фрајле
,
па
мора
Иду
заборавити
.
Почнем
га
молити
да
се
шета
са
мном
.
Од
примљене
вересије
и
продати
’
неки
’
ствари
имао
сам
толико
новаца
,
да
до
почетка
школе
могу
гавалерски
живети
.
Бранку
је
узајмљивао
неки
сензал
,
на
велики
интерес
,
под
кондицијом
да
ће
од
куће
наплаћен
бити
.
Носили
смо
се
лепо
,
више
нег
’
што
треба
да
заробимо
какво
срце
.
Здравковић
није
бранио
за
гавалерство
:
он
је
опет
све
жеднио
;
понајвише
одмарао
се
код
сата
у
пивари
и
,
што
је
реткост
,
дошао
је
код
фрау
Еве
до
кредита
,
да
је
могао
каткад
и
на
вересију
пити
.
Шетамо
се
једанпут
поред
једне
куће
,
од
које
је
пекар
био
госа
.
На
пенџеру
видимо
лепу
фрајлу
.
Она
баца
на
нас
,
хоћу
да
кажем
на
мене
,
умиљат
поглед
;
тако
једанпут
,
двапут
,
после
и
трипут
.
До
који
дан
видимо
да
виси
таблица
на
капији
:
издаје
се
месечна
соба
.
Падне
ми
на
памет
,
да
одма
’
оставимо
стари
квартир
и
овај
да
узмемо
.
Наговорим
Бранка
,
кажем
му
да
и
онако
жалостан
је
за
њега
стари
квартир
,
гди
је
Ида
седила
,
да
идемо
у
нов
.
Он
не
брани
.
Здравковић
остане
јошт
у
старом
,
док
термин
не
дође
.
Ми
,
дакле
,
одма
’
узмемо
тај
квартир
и
уселимо
се
.
Господарова
кћи
била
је
млада
,
па
бела
,
румена
,
пуна
,
као
све
пекарске
кћери
.
Звала
се
фрајла-Фани
.
Мати
једна
мала
,
дебела
жена
и
одвећ
љубазна
.
Отац
је
био
есенција
од
свију
пургера
,
увек
добре
воље
,
па
гостољубив
.
Имао
је
јошт
два
сина
,
но
били
су
изван
,
на
занату
.
Фрајла
Фани
ударала
је
у
клавир
.
Седили
смо
на
једној
кујни
,
ал
’
и
наша
соба
имала
је
на
сокак
изглед
.
Мало
помало
,
па
смо
се
сви
одомаћили
.
Госпођа
и
фрајла
радовали
су
се
што
имаду
јуристе
у
квартиру
,
па
ће
моћи
добити
билете
на
јуристански
бал
.
Госа
често
нас
звао
на
вечеру
.
Било
је
дост
’
са
сиром
резанаца
,
а
ми
смо
,
опет
,
за
његову
љубов
не
једанпут
морали
ићи
»
Код
пужа
«
на
халбсајтел
.
Кад
једанпут
погледимо
преко
пута
,
а
ми
имамо
шта
и
видити
.
Мог
некадашњег
принципала
фамилија
седи
преко
пута
.
Видим
Татомира
и
Велимира
,
и
једну
врло
лепу
фрајлу
у
црном
.
То
ће
бити
Лаура
;
дошла
је
из
воспитања
.
Запитам
ја
јошт
онај
дан
слушкињу
,
а
она
ми
каже
да
су
се
овамо
пре
четрнаест
дана
доселили
,
да
су
господара
болесног
овамо
донели
и
прекјуче
укопали
су
га
.
Сад
му
је
ту
сестра
,
госпођа
и
наследница
са
својим
дедама
,
а
имање
је
велико
.
Свако
дете
добиће
триест
хиљада
сребра
.
Е
,
сад
дупловане
среће
:
с
једне
стране
фрајла
,
с
друге
стране
фрајла
!
Нађем
се
са
Татомиром
.
Он
ме
зове
к
њима
,
па
и
Велимир
нема
сад
ништа
против
мене
,
јер
онда
зато
је
био
противан
,
јер
вели
да
сам
се
са
Резом
»
слизао
«
.
А
ја
њему
на
то
кажем
да
поштеди
»
и
мене
и
госпођу
Резу
,
која
је
сад
ишпаница
,
и
могла
би
своју
чест
тражити
,
и
заклињем
се
ја
мојим
поштењем
,
да
се
против
мене
и
Резе
никад
ништа
доказати
неће
,
нити
се
може
.
Са
тим
буде
крај
процесу
,
и
ја
дођем
к
њима
.
Лаура
ме
познала
.
Почела
се
на
мене
смејати
.
Питам
ју
на
што
се
смеје
.
Они
ми
каже
:
»
Знате
кад
сте
изели
велики
чанак
резанаца
и
јошт
поред
тога
две
роспрадле
,
у
опкладу
са
Татомиром
?
«
То
ми
се
баш
није
допадало
од
једне
фрајле
из
института
,
но
мислио
сам
опет
:
ово
је
само
фамилијаритет
стари
,
па
јошт
боље
.
»
Видите
,
фрајлице
,
сад
Вам
опет
сасвим
мало
једем
;
нарав
ми
се
преокренула
;
сад
да
ми
је
мало
фазана
,
дивљачине
какве
,
па
компота
«
.
На
то
дође
мати
.
Пољубим
ју
у
руку
.
Почну
јој
све
о
мени
приповедати
,
и
буде
ми
дозвољен
долазак
у
кућу
.
Сад
:
»
Збогом
!
«
,
па
сутрадан
доведем
и
Бранка
,
и
фрајла
Лаура
свирала
му
је
утешителне
песме
на
клавиру
.
Лаура
је
била
врло
лепа
девојка
;
да
нисам
видио
Иду
,
рекао
би
’
да
је
најлепша
од
свију
досада
што
сам
видео
.
У
половину
је
на
Иду
изгледала
.
Очи
су
исте
Идине
биле
.
Запитам
Бранка
;
:
је
ли
тако
?
И
сам
је
исто
рекао
.
Одемо
кући
.
Пита
нас
фрајла
Фани
гди
смо
били
,
па
се
смеши
.
Видела
нас
кад
смо
оданде
изишли
.
Кажемо
јој
да
је
то
наше
старо
познанство
.
Сад
сам
се
ја
сам
собом
борити
почео
:
за
коју
ћу
се
од
ове
две
изјаснити
,
или
ћу
се
обадвема
понудити
?
И
Фаника
је
била
богата
.
Већ
канда
су
ми
у
џепу
обадве
.
Ако
код
куће
,
гледам
преко
пута
Лауру
;
ако
код
Лауре
,
бацам
око
на
Фанику
.
Гледали
смо
да
спојимо
две
куће
,
да
се
упознаду
;
но
није
било
могуће
,
Лаура
је
аристократична
.
Почели
смо
и
у
театар
ићи
;
поделили
смо
си
роле
:
једанпут
идем
ја
са
Лаурином
фамилијом
,
другипут
Бранко
;
тако
исто
и
са
Фаникином
.
Ја
сам
имао
тешку
ролу
,
јер
нисам
се
нигде
замерити
хтео
.
Хтео
сам
да
свака
задржи
надежду
,
да
ће
ме
задобити
.
Но
овако
дуго
није
могло
опстати
;
требало
је
да
Бранко
започне
,
да
се
реши
на
једну
ил
’
на
другу
страну
.
Пита
Лаура
,
пита
Фани
,
зашто
је
он
увек
тако
смутан
,
док
им
нисам
казао
узрок
,
а
кад
га
оне
почну
задиркивати
,
а
он
њима
показује
Идино
портре
,
прстен
,
па
говори
,
да
му
никад
са
срца
сићи
не
може
.
То
је
опет
мени
на
пут
стајало
,
јер
баш
то
сажалење
прама
Бранка
изродило
је
и
неку
симпатију
прама
њега
.
Наумим
сад
ствар
преломити
.
Премда
поред
неуспешног
труда
могао
сам
и
то
докучити
—
временом
да
се
обадве
на
једанпут
у
мене
заљубе
,
и
да
и
’
видим
за
собом
на
ланцу
љубави
;
но
мрзело
ме
чекати
,
зато
узео
сам
и
’
појединце
.
Почнем
најпре
од
Лауре
;
она
почела
се
смејати
и
све
ми
спомиње
неке
старе
ствари
,
напослетку
и
госпођу
Резу
.
Сад
већ
ражљућен
,
манем
се
Лауре
и
почнем
око
Фанике
.
И
она
поче
све
о
Бранку
сневати
.
Већ
готово
сам
се
и
на
Бранка
почео
једити
,
зашто
бар
мени
прави
конфузију
.
Мени
је
било
свеједно
,
једна
или
друга
.
Сад
измислим
други
план
.
Почнем
Бранку
живо
претстављати
,
да
је
Лаура
,
кад
ју
човек
дуже
гледи
,
иста
Ида
,
и
душом
и
телом
.
Дан
по
дан
,
и
њему
се
све
већма
почела
Лаура
допадати
,
премда
је
увек
и
пред
њом
казивао
да
му
је
Ида
незаборављена
.
Сад
сам
га
већ
,
што
кажу
,
деложирао
.
Фани
,
видећи
да
се
Бранко
више
Лауре
држи
,
из
симпатије
уђе
у
антипатију
,
и
поче
Бранка
мрзити
.
А
то
је
баш
у
мој
рачун
ишло
.
Сад
ја
заокупим
Фанику
,
ал
’
она
почела
се
устезати
;
онда
ја
,
опет
,
лепо
око
матере
;
претставио
сам
јој
како
ћу
ја
постати
оваквим
и
онаквим
господином
,
и
до
неколико
година
.
Она
ми
је
постала
врло
наклоњена
.
Господару
сам
писао
све
што
му
је
нуждно
у
кшефту
:
квите
,
конте
итд
.
,
једном
речи
,
био
сам
му
бухалтер
.
Хер-Шмалц
—
тако
се
звао
мој
пекар
—
не
једанпут
при
чаши
вина
,
као
из
шале
,
нудио
ме
да
постанем
пекар
;
он
ће
ме
скоро
за
калфу
начинити
,
па
онда
добра
женидба
,
па
ето
среће
.
Но
ја
сам
се
нашао
увређен
.
Ја
,
већ
јуриста
,
па
да
ми
један
бургер
тако
што
и
из
шале
рекне
!
Но
све
сам
ја
то
за
Фанику
претрпио
.
Тако
мало
помало
пролазило
ми
је
време
,
па
кад
ми
се
већ
досадило
дуго
оклевање
са
Фаником
,
од
које
нисам
могао
набрзо
обећање
добити
,
напишем
једно
писмо
пуно
чувства
и
фантазије
,
и
предам
шегрту
да
даде
Фаники
.
Оно
је
било
као
неки
ултиматум
љубави
.
Шегрт
тури
га
у
кошуљу
код
прсију
.
Дође
господар
у
веркштат
,
шегрт
није
јошт
однео
кифле
у
пивару
,
госа
уфати
га
за
косе
,
поче
га
дрмати
,
испаде
му
писмо
.
Види
адрес
на
Фанику
,
отвори
га
,
а
кад
прочита
,
а
он
оде
Фаники
,
почне
је
егзаминирати
,
па
да
мати
не
дође
,
не
знам
шта
би
с
њом
било
.
Ја
о
том
ништ
’
не
знам
;
био
сам
онда
баш
у
шетњи
.
Кад
се
вратим
,
имам
шта
чути
.
Мој
Хер-Шмалц
ражљућен
каже
ми
да
се
не
би
од
мене
томе
надао
;
да
он
то
у
својој
кући
не
трпи
;
откаже
ми
квартир
са
том
примедбом
,
да
ђаке
више
никад
у
кући
држати
неће
.
После
четрнаест
дана
морали
смо
се
у
други
квартир
вући
.
Фани
за
сво
време
није
се
смела
са
мном
разговарати
.
Уселимо
се
ми
у
други
квартир
;
и
Здравковић
к
нами
дође
.
Међутим
,
почну
се
ђаци
скупљати
.
Нов
курз
је
настао
.
И
ми
се
упишемо
.
Настану
опет
весели
дани
.
Дан
на
дан
једи
,
пи
.
Тако
све
две
недеље
је
трајало
,
па
онда
опет
нестане
новаца
;
опет
залажи
и
продаји
.
Бранку
куратор
његов
неће
да
да
новаца
;
хоће
да
Бранка
начини
беамтером
.
Бранко
је
већ
свршио
осам
школа
,
па
је
могао
одма
’
у
практику
.
Но
Бранко
не
да
се
ни
осолити
.
Сад
куратор
мислио
је
да
ће
га
с
тим
принудити
,
ако
му
не
да
новаца
.
Бранко
није
јошт
никакова
правца
имао
.
Он
се
у
јуристе
записао
,
а
мрзео
је
на
фишкале
да
једног
очима
не
види
.
Како
је
ко
о
процесу
говорио
,
одма
’
је
Бранко
оданде
бегао
.
Он
се
досад
једнако
са
неким
изванредним
штудијама
забављао
.
Но
куратор
изгубио
је
свој
рачун
,
кад
је
мислио
да
ће
Бранка
с
тим
на
свој
план
принудити
,
ако
му
помоћ
одрече
.
Бранко
није
се
могао
преломити
.
Сад
сам
се
и
сам
мало
бринути
почео
,
шта
ћемо
и
како
ћемо
.
Јошт
мало
,
па
ће
све
ишчезнути
.
Бранко
је
имао
своје
људе
који
су
му
доникле
узајмљивали
,
но
напослетку
и
то
је
престало
,
кад
су
видли
да
куратор
неће
да
зна
за
њега
.
Здравковић
већ
пет
месеци
ништ
’
не
добија
,
па
Бранко
троши
на
њега
као
на
себе
.
Бранко
је
имао
ту
слабу
страну
,
да
је
сваком
веровао
;
могао
је
од
њега
човек
лако
новац
измамити
;
ако
ко
нема
капута
целог
,
а
он
има
два
,
одма
’
подај
један
.
Тако
мало
помало
дошли
смо
готово
до
ижице
.
Изгледа
слабог
;
с
кондицијама
нисам
рад
мучити
се
.
Мислим
,
мислим
,
док
не
смислим
на
једно
.
Почнем
мом
Бранку
Иду
наново
претстављати
и
речем
му
,
да
сам
ја
као
он
,
а
ја
би
’
ишао
потражити
је
,
па
ни
пет
ни
девет
,
узети
ју
за
жену
.
Бранко
буде
немиран
,
стара
рана
позледила
му
се
.
Тако
ја
њему
дан
на
дан
набијај
уши
,
док
се
напослетку
не
реши
да
ју
потражимо
.
Бар
ако
друго
ништ
’
не
буде
,
а
оно
даће
нам
барем
трошка
.
Њене
последње
речи
сам
Бранку
често
опомињао
,
па
и
Бранко
није
се
сумњао
о
добром
успеху
.
Дакле
,
овај
план
скрешемо
.
Да
ја
и
он
,
гдигод
можемо
,
узајмимо
што
више
новаца
,
па
да
се
,
осим
тога
,
добро
,
што
се
може
најбољма
,
оденемо
,
па
онда
пут
у
шаке
.
Узајмим
ја
од
моји
’
познати
’
нешто
новаца
,
неке
хаљине
попродајем
,
па
онда
код
шнајдера
и
шустера
све
на
вересију
колико
хоћемо
.
Тако
исто
и
Бранко
учини
.
Но
тешко
нами
,
ако
ово
усиљавање
без
успеха
остане
.
Шта
ћемо
са
Здравковићем
,
и
шта
ће
он
сам
без
ичега
овде
радити
?
Нек
дође
с
нами
.
Из
школе
лако
је
било
десетак
дана
изостати
,
без
да
се
зна
у
школи
,
особито
кад
је
човек
јуриста
.
Дакле
,
ми
већ
на
путу
.
Владали
смо
се
по
Идином
адресу
као
морнар
по
компасу
.
Доста
је
далеко
њено
место
.
Дођемо
четврти
дан
у
село
Н
.
;
видимо
велики
каштељ
,
питамо
ко
је
ту
спаија
;
одговоре
:
грофица
Б
.
Ту
је
,
дакле
,
Ида
.
Ми
даље
ни
не
питамо
,
но
упутимо
се
управо
к
каштељу
.
Били
смо
ја
и
Бранко
добро
екипирани
;
Здравковић
је
имао
на
себи
хусарску
либерију
,
био
нам
је
пединтер
,
јер
смо
хтели
да
се
покажемо
,
као
што
се
свечи
за
такву
кућу
.
То
је
мој
план
био
,
премда
је
Бранко
на
то
мрзио
.
Пошљемо
Здравковића
да
нас
објави
,
да
каже
:
»
Могу
ли
два
млада
господина
подворење
своје
учинити
«
?
—
Врати
се
Здравковић
.
—
»
Могу
«
.
Е
сад
хајдмо
,
као
у
какве
сватове
.
Кроз
једну
велику
авлију
уђемо
у
једно
старо
,
али
лепо
зданије
.
Из
далека
видимо
једну
стару
,
господског
изгледа
госпођу
.
Кад
пред
њу
,
дочека
нас
лепо
,
пољубимо
је
у
руку
,
па
ја
започнем
ко
смо
и
шта
смо
.
Прими
нас
лепо
,
а
ја
продужим
:
да
смо
милостиву
госпођу
Иду
позна
вали
,
седили
смо
с
њом
у
једној
кући
,
и
да
нам
је
дала
слободу
посетити
ју
.
Одговори
нам
,
да
јој
је
драго
пријатеље
њене
кћери
у
својој
кући
видети
,
но
истом
изјави
нам
,
да
је
она
пре
три
недеље
умрла
.
Које
од
путног
штрапаца
,
које
пак
од
жалости
због
њене
несрећне
судбе
,
разболе
се
,
паде
у
тифус
,
и
нестаде
је
.
Бранко
као
окамењен
гледи
,
слуша
.
Госпођа
гледи
на
Бранка
.
Бранко
пређе
ближе
госпођи
,
извади
Идин
портре
и
покаже
јој
:
»
Овај
портре
мени
је
спомен
од
Ваше
кћери
.
Дала
ми
га
је
при
растанку
.
Држим
га
као
моје
спасеније
.
Ово
је
опет
прстен
од
ње
поклоњен
.
Она
је
прва
женска
била
пред
којом
сам
бољу
срца
мога
излио
.
Спомен
њен
пратиће
ме
до
гроба
«
.
Па
сад
Бранко
разведе
такову
предику
,
какву
јошт
ја
никад
чуо
нисам
.
Као
год
да
је
на
гуслама
опевао
славу
Идину
.
И
ја
и
грофица
плакали
смо
,
само
Бранко
није
сузу
пустио
,
но
стајао
је
међу
нами
као
жут
клас
у
роси
.
Када
се
изговорио
,
грофица
га
загрли
и
пољуби
,
оросивши
сузама
његово
лице
.
Грофица
сад
постаде
сасвим
искрена
и
почне
приповедати
како
је
њена
Ида
Бранка
спомињала
,
како
је
о
њему
приповедала
.
Задржи
нас
који
дан
у
госте
.
Бранко
заборавио
и
на
наше
финансијално
положење
;
све
је
тек
о
Иди
с
грофицом
говорио
.
Ја
сам
видио
да
би
му
грофица
и
душу
дала
,
јер
је
њена
Ида
једнако
о
Бранку
сањала
,
ал
’
Бранко
није
знао
прилику
употребити
.
Грофица
је
силно
богата
;
пет
хиљада
да
нам
да
,
то
би
било
као
на
пут
;
а
Бранку
би
дала
без
сумње
,
јер
га
је
као
Иду
гледала
.
Ја
напоменем
Бранку
да
заиште
,
фалити
неће
.
Он
,
ражљућен
,
рече
да
то
чинити
неће
,
да
он
није
дошао
овамо
да
проси
,
да
му
је
доста
невоље
што
Иде
нема
,
па
ма
шта
било
од
њега
,
он
је
готов
сносити
.
Кажем
му
на
то
да
ћу
ја
искати
;
он
одговори
,
како
то
учиним
,
пробуразиће
ме
.
Што
он
једанпут
каже
,
није
му
требало
двапут
противусловити
,
јер
је
он
готов
.
Тако
он
неће
,
ја
не
смем
;
вратићемо
се
наопако
.
Здравковић
,
као
наш
хусар
,
са
слугама
грофичиним
је
ручао
,
вечерао
и
спавао
.
Био
је
задовољан
,
није
му
ништ
’
фалило
,
и
добро
је
своју
ролу
играо
.
Бранко
је
са
мном
отишао
у
гробницу
,
гди
је
Ида
лежала
.
Мати
нас
је
пратила
.
Бранко
је
нагнуо
главу
на
стојећи
споменик
,
и
од
цвећа
и
венаца
,
који
су
споменик
окружавали
,
узео
је
парче
по
парче
,
и
к
срцу
притиснувши
,
задржао
је
себи
као
спомен
.
Са
великом
жалошћу
се
одавде
удалимо
.
Ми
хоћемо
да
идемо
,
она
нас
не
пушта
,
док
једва
десети
дан
откинемо
се
.
Она
да
четири
коња
упрегнути
,
да
Здравковићу
десет
дуката
на
трингелд
,
па
,
изљубивши
Бранка
као
сина
,
отпусти
нас
,
с
том
молбом
да
ју
чешће
походимо
.
Цел
нисмо
докучили
.
Бар
ја
нисам
.
Здравковић
је
најбоље
прошао
.
Дођосмо
у
Пешту
.
Здравковић
са
дукатима
у
џепу
пландује
којекуд
.
Бранко
да
полуди
за
Идом
,
ја
дешперирам
.
Кредитори
нас
већ
чекају
.
Нисмо
донели
новаца
.
Почели
су
нас
жестоко
вијати
.
Што
смо
год
излишног
имали
,
продали
смо
.
Но
то
ништ
’
не
помаже
.
Они
једнако
нас
гоне
.
Иду
декану
на
врат
;
декан
нас
зове
и
јави
нам
,
да
су
млоге
тужбе
противу
нас
,
зна
и
то
да
две
недеље
нисмо
ишли
у
школу
,
па
ако
ствар
не
уредимо
,
добићемо
consilium
abeundi
,
то
толико
значи
:
бићемо
протерани
.
Сад
смо
пали
у
декредит
.
Ђаци
од
филистерске
багре
почели
су
нам
се
потсмејавати
.
Тако
у
једном
друштву
почеше
филистери
Бранка
пецкати
;
Бранку
није
требало
млого
,
но
груне
међу
филистере
,
а
ови
пете
под
квекер
па
беж
’
.
Но
једног
је
једним
ударцем
тако
набоксирао
,
да
је
почео
крв
пљувати
.
Туже
га
декану
,
држи
се
академичан
концес
.
Једва
га
ослободе
,
издржавши
ариште
осам
дана
.
Кредитори
једнако
наваљују
.
За
сваког
човека
је
хрђава
ствар
кад
има
кредиторе
,
ал
’
за
ђаке
најгоре
.
Ту
никад
мира
нема
.
Помислите
само
нас
троје
у
једној
соби
.
Треба
која
крајцара
за
ручак
:
продај
данас
панталоне
,
сутра
кошуљу
,
чаршав
,
прексутра
саре
.
Дође
у
суботу
вешерка
,
који
тај
је
од
нас
код
куће
.
Здравковић
јој
каже
до
дође
ујутру
;
нема
Наранџића
сад
код
куће
.
Вешерка
у
седам
сати
лупа
на
врати
;
мртва
тишина
,
нико
се
од
нас
не
миче
;
над
кључаницом
обешен
је
пешкир
,
да
се
не
провиди
.
На
пенџеру
бела
провидљива
фиранга
,
ал
’
се
у
креветма
тако
постирамо
,
да
се
нико
не
види
.
Доникле
лупа
,
па
оде
.
До
по
сата
,
ето
шустера
.
Тај
јаче
лупа
,
хоће
да
провали
врата
.
Нико
се
не
јавља
.
Лармајући
оде
,
после
већ
када
је
с
кредом
на
врата
написао
,
да
ће
сутра
ићи
декану
.
Мислимо
се
,
само
к
нами
нек
не
дође
.
Ето
опет
шнајдера
.
Тај
тихо
лупа
,
гледи
кров
кључаницу
,
опет
лупне
,
па
учини
се
канда
је
отишао
,
ал
’
ето
ти
га
код
пенџера
.
Тако
једанпут
,
да
видим
да
ли
је
отишао
,
устанем
,
обучем
шлафрок
,
метем
шешир
на
главу
,
па
ајд
’
к
пенџеру
.
Кад
онамо
оћу
да
завирнем
,
а
ето
шнајдера
пред
пенџером
.
Јошт
нисам
додирнуо
фирангу
,
па
станем
,
па
укочим
се
као
штатуа
.
Фиранга
је
бела
провидљива
,
шнајдер
ме
види
,
па
каже
:
»
Та
зашт
’
не
отворите
,
господине
Милане
?
«
Ја
не
мичем
се
.
Шнајдер
:
»
Та
,
богами
,
Ви
сте
,
видим
Вас
,
отворите
«
.
Код
мене
ни
око
не
миче
се
.
Тако
он
моли
ме
,
преклиње
ме
.
Аја
,
ја
ни
не
дишем
.
Шнајдер
оде
.
Прексутра
дочепа
ме
у
»
Белој
лађи
«
,
у
кафани
,
пребацује
ми
да
ме
видио
код
пенџера
,
па
га
ни
унутра
пустио
нисам
.
Ја
му
кажем
,
да
то
нисам
ја
био
,
него
мој
клајдершток
,
са
шеширом
,
и
уверио
сам
га
.
И
дан-данашњи
држи
,
да
сам
био
клајдершток
.
Кад
нисам
имао
у
недељу
чисте
кошуље
,
а
ја
зимни
пруслук
од
црне
чоје
,
па
до
горе
закопчам
,
па
тек
од
јаке
шпицеве
дам
да
вире
више
мараме
.
Тако
сваки
дан
ујутру
до
десет
сати
,
живили
смо
у
правом
белагерунгу
.
Обукли
смо
се
за
пет
минута
,
а
за
два
били
смо
већ
на
сокаку
.
Увек
смо
пазили
на
сокаку
да
на
кога
опасног
не
натрапамо
.
Кад
сам
ишао
по
Најмаркплацу
,
или
око
лутеранске
цркве
,
и
овде
и
онде
било
је
шатра
,
па
како
опазим
,
поред
шатре
шетајућег
се
кредитора
,
а
ја
тихо
помало
.
Он
у
једној
линији
шатре
иде
,
а
ја
у
другој
у
противном
правцу
,
али
паралел
,
осврћући
се
да
ме
кроз
какову
празнину
не
опази
.
Е
,
тако
смо
се
мучити
морали
.
Нестало
нам
већ
и
провијанта
и
мундира
.
Нити
је
Бранко
нити
Здравковић
могао
што
заслужити
.
Ту
сам
ја
издирати
морао
.
ИИИ
У
кафани
,
у
»
Белој
лађи
«
заслуживао
сам
по
коју
форинту
.
Ко
не
познаје
»
Белу
лађу
«
?
Вредно
је
да
јој
спомен
потомству
остане
.
Зидање
»
Беле
лађе
«
,
ако
је
истина
,
пада
у
време
после
созданија
света
на
две
хиљаде
година
,
онда
када
се
Фараон
у
Црном
Мору
утопио
!
.
»
Бела
лађа
«
негда
била
је
тако
на
гласу
,
да
у
целој
земљи
ма
каков
великаш
који
је
у
Пешту
долазио
стидио
би
се
да
у
»
Белој
лађи
«
није
био
.
Пуна
је
она
,
била
господе
и
богаташа
.
Но
када
су
нове
и
веће
јошт
гостионице
произникле
,
поче
се
слава
њена
умањавати
.
Но
и
после
у
млогима
остала
је
славна
.
Из
Долње
Земље
трговац
о
вашару
куда
ће
нег
’
у
»
Белу
лађу
«
.
Ту
се
може
састати
с
ким
жели
:
ту
ће
наћи
сензала
,
наћи
калфе
,
ако
му
треба
,
упутићеду
га
на
каквог
фишкала
,
ако
има
с
ким
какав
процес
.
Гдикоји
се
већ
тако
били
научили
на
»
Белу
лађу
«
,
да
му
плате
,
на
друго
место
не
би
ишао
.
Најпре
му
овамо
долазио
деда
,
па
онда
отац
,
па
сад
унук
.
Шта
више
,
волео
је
у
истој
соби
бити
гди
му
је
деда
био
.
Доћи
у
Пешту
,
а
не
сврнути
у
»
Белу
лађу
«
,
значи
толико
канда
није
ни
био
у
Пешти
.
О
вашарском
добу
фацирајући
’
калфа
сијасет
.
У
мојој
највећој
нужди
заслуживао
сам
овде
покоју
крајцару
,
и
зато
остајем
истој
кафани
увек
благодаран
.
Седнем
у
један
ћошак
,
па
чекам
хоће
ли
бити
каквог
изгледа
.
Дођу
трговци
,
требају
калфе
,
меру
једног
,
другог
,
трећег
,
читају
атестате
;
једног
приме
,
другог
одбију
,
погађају
се
.
Хоћу
и
ја
једног
мог
сродника
да
препоручим
.
Један
солидан
господар
баш
гледи
на
њега
,
мери
га
.
Ја
пређем
са
истим
мојим
к
њему
и
запитам
га
,
да
ли
би
му
био
од
потребе
.
Иште
атестате
;
овај
извади
из
џепа
,
но
у
исти
ма
’
испадне
му
једна
карта
—
маков
кец
;
овај
ти
брзо
стане
једном
ногом
на
кеца
,
господар
јошт
то
није
приметио
,
но
узме
атестате
,
па
чита
.
Нуди
га
да
седне
до
њега
,
мој
Јован
не
сме
с
места
да
се
крене
;
опет
га
јачим
тоном
нуди
.
Шта
ће
,
мора
ногу
дигнути
.
Кад
оно
—
господар
примети
,
устане
,
врати
му
атестате
.
»
Ти
,
синко
,
ниси
за
мене
«
,
и
оде
.
Сад
тражи
опет
другог
господара
.
Ако
је
требало
коме
што
написати
,
па
ма
иштанцију
,
ту
сам
ја
био
,
па
цванцик-два
не
фали
.
Није
било
дана
да
нисам
што
заслужио
.
Али
све
је
то
било
мало
на
нас
тројицу
.
Како
тако
,
опет
бисмо
се
крпарили
,
да
нас
опет
кредитори
нису
заокупили
.
Не
једанпут
сам
мислио
:
благо
оном
ко
падне
у
конкурз
,
па
му
не
долазе
у
кућу
кредитори
на
врат
.
Кажем
ја
њима
да
нас
мане
,
да
смо
банкротирали
,
али
они
веле
:
»
Ђак
не
може
банкротирати
«
.
Дан
на
дан
ујутру
као
литија
гости
.
Кажем
Бранку
да
се
барем
он
отсели
каквом
пријатељу
;
он
ме
послуша
.
Но
и
овде
не
даду
му
мира
.
Већ
се
није
могло
издржати
.
Једно
после
подне
ја
и
Здравковић
комотизирамо
,
или
боље
рећи
дешперирамо
,
на
кревету
.
Уђе
Бранко
.
Очи
му
се
светле
,
горе-доле
дешператно
корача
.
Питам
га
шта
му
је
.
Онда
стане
,
погледи
нас
обадвојицу
,
пружи
нам
руку
.
»
Збогом
,
браћо
,
мене
нећете
више
видити
,
ја
одлазим
!
«
Па
с
тим
’
оће
да
иде
.
»
Бре
,
чекај
,
Бранко
,
и
ја
,
и
ми
идемо
с
тобом
ма
куд
«
.
»
Ви
нећете
куд
ја
;
ја
идем
у
солдате
.
«
»
Па
идем
и
ја
.
«
»
А
ти
хајде
!
«
»
Чекај
док
се
најпре
уредимо
.
«
Сад
се
реши
и
Здравковић
.
Доведемо
хандлове
,
па
продамо
све
што
смо
имали
,
само
нам
оно
остане
што
је
на
нами
.
Бранко
је
добио
на
пут
пет
форинти
од
једног
свог
пријатеља
,
коме
је
своју
намеру
открио
,
па
је
и
он
тако
исто
све
излишно
продао
,
па
сад
’
ајдмо
.
»
Сад
хајдмо
«
,
речем
ја
.
Бранко
:
»
А
куд
ти
мислиш
сад
да
идемо
?
«
»
У
»
Вербскоманду
«
овде
.
«
»
Ја
нипошто
,
то
су
баке
,
ја
у
баке
не
идем
.
«
»
Него
куда
?
«
»
У
хусаре
.
«
»
Ма
овде
нема
хусара
.
«
»
Идем
онамо
гди
има
.
«
»
А
гди
је
то
?
«
»
Морамо
десет
дана
путовати
.
«
»
Па
тако
далеко
?
«
»
Зато
ништа
,
трошка
довољно
имамо
,
па
ћемо
пешке
маширати
.
«
»
Е
,
добро
,
хоћемо
ли
одма
’
?
«
»
Не
,
сутра
рано
.
Данас
ћемо
се
нас
троје
јошт
гдигод
у
заклону
поред
чаше
вина
провеселити
.
«
»
Е
,
добро
!
«
Досад
сам
ја
Бранков
командант
био
,
сад
ће
он
мој
да
буде
.
И
доиста
,
он
се
драговољно
те
команде
примио
,
а
ја
сам
му
,
опет
,
драговољно
уступио
,
јер
морам
исповедити
,
већ
сам
изгубио
био
концепт
.
Сад
некуд
одемо
на
крај
вароши
,
гди
нас
нико
неће
наћи
,
у
једну
гостионицу
,
па
смо
се
добро
последњи
пут
у
Пешти
провеселили
.
После
поноћи
,
да
нам
бирташ
;
једну
собу
.
Полегамо
и
заспимо
.
Ово
је
за
мене
тешка
ноћ
била
.
Сневао
сам
:
био
сам
међу
самим
солдатима
,
и
ја
сам
већ
солдат
,
па
одвале
ми
двадесет
и
пет
.
Од
стра
’
пробудим
се
.
Бранко
је
већ
будан
био
,
баш
ме
хтео
да
буди
.
Обучемо
се
,
платимо
што
смо
дужни
,
па
на
пут
.
Нисмо
ником
ни
»
Збогом
!
«
казали
.
Били
смо
лаки
за
пут
.
Цео
терет
што
је
на
нами
и
која
форинта
у
џепу
.
Бранко
је
био
мало
тежи
,
јер
је
он
имао
упаковану
мапу
и
у
џепу
портре
и
прстен
Идин
,
који
никад
у
никаквој
нужди
заложити
ни
продати
није
хотео
.
Сад
збогом
,
Пешто
!
Изиђемо
из
вароши
.
Свукли
смо
сву
бригу
са
нас
и
оставили
смо
је
у
Пешти
.
Бранко
командира
.
Он
је
знао
кроз
какво
село
ћемо
проћи
.
Ђеографију
је
знао
у
прсте
.
Дођемо
у
прво
село
.
’
Ајд
у
бирцауз
да
се
одморимо
,
па
да
опет
даље
идемо
.
Бранко
нас
пита
хоћемо
ли
га
слушати
?
»
Хоћемо
.
«
»
А
ви
ваше
новце
мени
дајте
;
ја
сам
сад
ваш
командант
и
одговарам
за
вас
;
ја
треба
у
мојим
шакама
све
да
имам
,
да
знам
увек
како
с
рачуном
стојимо
.
Ви
нећете
ништ
’
искати
,
јести
,
пити
без
мене
,
но
ја
ћу
заповедати
,
а
ви
морате
задовољни
бити
.
«
»
Ми
смо
задовољни
«
.
»
Е
,
сад
хајдмо
даље
.
«
Устанемо
,
па
опет
путујемо
.
Дођемо
у
друго
село
.
Ту
се
опет
мало
одморимо
,
па
опет
даље
.
Време
је
красно
пролећно
.
Бранко
се
ту
показао
да
је
он
за
неку
већу
ствар
рођен
.
Неустрашим
,
пријатан
,
шаљив
,
што
никад
.
Сам
сам
се
чудио
:
откуд
то
у
Бранка
?
Мете
се
у
позитуру
као
какав
командант
:
гди
је
требало
пут
прекратити
,
преко
гудура
,
јаруга
,
брегова
,
ту
је
он
предњачио
и
мене
не
једанпут
својом
руком
помогао
,
па
како
се
радовао
,
кад
је
све
добро
за
руком
испало
.
Мислио
је
да
је
мали
Ксенофон
,
којега
Циропедију
је
напамет
знао
.
Ако
је
видио
какове
путнике
,
одма
’
и
’
је
ословио
:
откуд
су
,
како
се
може
овуда
ил
’
онуд
пролазити
.
Ако
је
видио
дротаре
гди
седе
па
једу
на
путу
,
ту
седне
и
он
,
па
и
ми
морамо
,
па
извадимо
и
ми
из
џепа
земичку
и
сланину
,
па
кусај
.
Разговарао
се
с
њима
љубезно
,
шалио
се
,
па
смо
поред
тога
сви
заборавили
на
умор
.
Канда
је
други
човек
Бранко
.
Ја
сам
га
држао
за
крутог
,
непрактичног
човека
,
кога
мора
други
руководити
,
а
оно
сад
видим
да
је
он
тек
онда
човек
кад
сам
руководити
може
.
Поглед
и
све
му
је
сад
друкчије
.
Дођемо
пред
вече
у
једну
малу
варошицу
.
Одемо
у
један
бирцауз
,
да
што
зајемо
,
па
ако
је
могуће
јефтино
ил
’
бадава
проспавамо
се
.
Тек
што
се
мало
одморисмо
,
почели
смо
вечерати
,
ал
’
ето
вербунгоша
,
са
бандом
.
Ту
сад
весеља
и
оваког
русваја
.
Пун
бирцауз
паора
,
момака
,
девојака
и
жена
.
Регрути
скачу
,
вичу
,
матере
и
сестре-плачу
.
Сад
вербунгоши
на
нас
су
око
бацили
.
Одма
’
су
помислили
да
смо
ђаци
.
Сад
стану
пред
нами
играти
,
сад
опет
,
нуде
нас
вином
,
грле
нас
,
само
да
дамо
руку
.
Један
несташан
стао
је
пред
Бранка
,
па
се
кревељи
,
бекељи
,
преврће
очи
,
шпици
бркове
,
свакојако
густира
,
само
да
га
примами
.
Бранко
се
само
насмеје
.
Питам
ја
Бранка
:
»
Могли
бисмо
сад
овде
стати
,
па
не
морамо
толико
пешачити
.
«
»
Нипошто
:
прво
нису
хусари
,
премда
су
само
тако
за
опсену
обучени
.
Познајем
и
’
добро
јошт
од
Пеште
,
знам
од
које
су
регементе
.
Ти
како
кући
дођу
,
одма
’
баканче
навуку
.
А
и
иначе
,
рад
сам
да
се
самом
обристеру
претставимо
;
нипошто
се
не
ваља
с
њима
дубље
упуштати
.
«
Тако
ми
мало
помало
довучемо
се
до
ћошка
,
гди
је
седио
један
доброг
изгледа
чика
,
пун
,
крупан
,
около
педесет
година
стар
.
Ту
се
одма
’
упознамо
.
Запита
нас
шта
смо
.
Кажемо
да
смо
ђаци
и
да
путујемо
.
Пита
нас
куда
.
Бранко
,
као
командант
,
одговара
којим
путем
.
Он
каже
да
он
на
том
истом
путу
седи
и
,
ако
се
у
кола
можемо
стрпати
,
повешће
нас
ујутру
до
свог
места
,
гди
је
он
кмет
.
Ми
понуду
примимо
.
Сад
с
њиме
чашу
по
чашу
,
па
разговарај
се
,
па
нас
одвећ
заволе
;
сад
већ
морамо
с
њиме
,
хоћемо
ли
нећемо
ли
.
Вербунгоши
,
видећи
да
смо
се
на
,
страну
завукли
,
па
нећемо
ни
да
се
више
разговарамо
,
—
мануше
се
нас
.
Дође
време
спавања
.
Кмет
понуди
нас
у
своју
собу
,
те
онде
како-тако
ноћ
преспавамо
.
Сутрадан
понамешћали
смо
се
у
коли
,
па
хајд
’
даље
.
Дођемо
у
село
К
.
,
у
кућу
нашег
кмета
.
Видимо
кућа
је
велика
,
економија
велика
.
Каже
нам
да
има
три
сесије
земље
.
Чељад
му
на
пољу
ради
;
а
код
куће
једна
синовица
,
млада
,
красна
женска
од
дваест
година
и
већ
удовица
;
није
живила
с
мужем
пуну
годину
.
Одма
’
чика
заповеди
да
се
фруштук
преправи
,
вино
донесе
.
Синовица
све
то
уређује
,
а
поред
тога
на
велику
фуруну
пази
,
пече
лебац
,
леп
као
колач
,
па
сад
опет
за
нас
с
нова
пламењаче
ће
да
пече
.
Док
се
фруштук
преправљао
,
изнео
је
чика
један
велики
пакет
писама
и
један
протикул
,
па
премеће
,
па
даје
Бранку
да
му
чита
облигације
:
које
колико
интереса
има
плаћати
му
.
Штавише
,
Бранко
му
је
нешто
и
пискарао
и
тек
што
је
довршио
,
а
фруштук
на
асталу
.
Био
је
гуљаш
са
трганчићима
,
и
то
подоста
.
Вино
ваљано
.
Чика
је
дозвао
и
кума
овога
,
сеоског
касеперцептора
,
те
онда
навали
на
гуљаш
.
Перцептор
нас
све
мери
.
Ручка
не
би
већ
ни
требало
,
ал
’
дође
слуга
кући
,
те
му
се
заповеди
да
закоље
једно
јагње
.
Сад
ћемо
тек
да
се
частимо
.
Ја
добро
једем
,
ником
не
уступам
,
а
Здравковић
пије
и
за
кмета
и
за
перцептора
,
премда
су
се
ови
обоји
већ
добро
угрејали
.
Бранко
за’фали
кмету
и
хоће
да
идемо
.
Кмет
га
не
пушћа
и
каже
,
да
ће
нас
на
своји
’
коли
’
на
једну
штацију
возити
.
Бранко
је
задовољан
.
Измоли
се
да
може
напоље
изићи
,
да
му
види
целу
кућу
.
Кмет
га
пушћа
драговољно
.
Ми
останемо
с
њима
,
те
удри
све
дубље
и
дубље
.
Бранко
изиђе
напоље
,
прегледи
сву
кућу
,
па
се
сврне
синовици
,
која
је
због
нас
текар
у
послу
.
После
нам
је
Бранко
преповедао
како
је
с
њоме
провео
.
Понудио
се
да
јој
што
помогне
;
она
се
смеје
,
па
јој
је
мило
.
Бранко
је
то
зато
чинио
,
да
не
би
сутрусна
постала
,
да
не
каже
:
какве
су
ово
гоље
,
па
су
дошли
само
да
се
наждеру
,
а
ја
да
и
’
служим
.
Па
и
иначе
није
било
згорег
с
таком
младом
пошалити
се
.
Бранко
јој
држи
месо
,
она
сече
,
додаје
јој
со
,
паприку
.
’
Ајд
’
по
вино
;
она
не
може
да
отвори
славину
.
Бранко
лако
одврне
,
и
тако
за
један
сат
тако
су
били
фамилијарни
,
да
је
ко
непознат
дошао
,
мислио
би
да
јој
је
брат
ил
’
муж
.
Све
је
то
Бранко
нас
ради
чинио
и
бринуо
се
као
добар
командант
за
своју
трупу
.
Он
је
хтео
да
ја
не
останем
гладан
,
а
Здравковић
жедан
,
па
да
се
натраг
не
вратимо
.
Синовица
се
угледала
у
Бранка
,
пита
га
шта
је
;
каже
јој
да
је
ђак
.
Куд
иде
?
Каже
јој
иде
у
хусаре
са
своји
’
другови
’
.
Она
се
зачуди
,
Бранко
се
смеши
.
Пита
га
због
чега
;
каже
јој
да
од
своје
воље
.
Тад
га
поче
сажалевати
и
одговарати
.
Бранко
је
добар
био
,
па
јој
за’фали
за
њену
нежност
,
ал
’
није
иначе
.
Поче
се
шалити
,
да
забуни
разговор
.
Помаже
јој
ватру
поправљати
.
Она
му
каже
да
је
као
јединица
свога
чике
,
који
има
лепо
имање
.
И
сад
имаду
дванаест
волова
и
пет
стотина
оваца
.
Преповеда
како
је
отац
преко
воље
њене
удао
,
како
никакове
наклоности
није
прама
њеног
имала
.
Био
је
болешљив
,
имао
је
ране
на
врату
и
наскоро
је
умро
.
Сад
јој
чика
каже
да
бира
себи
кога
хоће
,
каквог
доброг
човека
,
па
да
му
све
преда
.
Дода
јошт
и
то
,
да
кад
би
је
Бранко
узео
,
све
би
његово
било
.
Могао
би
скорим
и
натарошом
у
селу
постати
,
јер
је
садашњи
већ
стар
и
болешљив
.
Бранку
је
све
то
мило
било
,
ал
’
ништ
’
не
обриче
,
но
само
јој
лепо
преповеда
,
а
синовица
све
већма
у
својој
страсти
плива
.
Води
га
у
шпајз
,
у
једну
велику
собу
;
ту
шунка
и
другог
провианта
сијасет
.
Ми
смо
донде
у
нашој
соби
добро
проводили
.
Повиче
перцептор
да
дође
и
Бранко
.
Сад
се
почну
већ
наздравице
пити
,
а
ручак
јошт
није
на
асталу
.
Ето
и
ручка
.
Марија
—
тако
се
звала
синовица
—
носи
ручак
.
Опет
се
потфатимо
.
Кмет
и
перцептор
једнако
наваљују
на
Здравковића
да
пије
;
он
пије
,
па
држи
се
,
а
домаћин
и
перцептор
залепили
се
за
столицу
,
па
не
могу
да
устану
.
Сви
су
наквашени
,
само
ја
и
Бранко
не
.
Ал
’
мој
стомак
тек
што
не
пукне
.
Тако
се
цео
дан
проводило
.
Настане
вече
.
Бранко
као
командант
морао
је
на
свашта
пазити
.
Опет
се
извуче
напоље
.
Моли
Марију
да
буду
сутра
кола
преправна
,
јер
он
мора
даље
ићи
.
Марија
је
жалосна
,
одговара
га
,
да
не
иде
,
да
остане
ту
,
он
ће
постати
ту
натарошом
.
Пита
је
:
зашто
она
жели
да
он
ту
остане
.
Одговори
му
,
да
је
Бранко
тако
доброг
срца
,
лепо
говори
,
па
она
не
зна
сама
шта
лежи
јошт
у
њему
,
ал
’
на
њеном
срцу
је
као
цента
,
откако
је
Бранко
њој
прословио
.
Она
би
најсрећнија
била
,
да
,
он
њеним
мужем
буде
,
и
кад
Бранко
оде
,
она
ће
плакати
и
неће
се
никад
више
удавати
.
Тако
је
Марији
жалосно1
било
,
а
Бранко
никакве
јој
надежде
не
даје
.
Опет
зову
Бранка
у
собу
.
Ту
је
већ
цео
вашар
.
Кмет
и
перцептор
не
могу
да
се
распознаду
.
Здравковић
сам
већ
језиком
заплеће
.
Сад
опет
пи
па
пи
,
док
и
сама
свећа
не
да
знак
,
да
је
већ
време
легању
.
Већ
је
било
после
поноћи
.
Марија
види
свог
чику
да
му
се
већ
глава
нија
,
каже
нам
да
идемо
кроз
кујњу
у
другу
собу
,
гди
је
већ
све
за
нас
готово
.
Ми
тројица
изађемо
а
Марија
начини
кревет
за
чику
и
перцептора
одма
’
онде
,
који
нису
ни
чекали
да
и
’
ко
свуче
,
но
већ
у
половини
у
објатијама
Морфеја
почивају
.
Сад
и
ми
у
нашу
собу
да
починемо
.
Бранко
је
изишао
да
види
хоће
ли
бити
сутра
све
за
пут
преправно
.
Марија
је
још
око
ватре
била
,
пекла
је
колаче
.
Брако
се
дуго
јошт
разговарао
с
њоме
,
и
ја
сам
са
Здравковићем
млого
пре
заспао
,
нег
’
што
је
Бранко
дошао
.
Сутра
кад
устанемо
,
а
већ
фруштук
опет
готов
.
Чика
нас
задржава
,
ми
нећемо
,
то
јест
Бранко
неће
,
јер
ја
и
Здравковић
радо
бисмо
остали
.
Бранко
једнако
наваљује
,
кмет
зове
га
на
страну
,
па
му
каже
,
да
је
чуо
од
Марије
да
ће
у
солдате
,
но
да
то
не
чини
,
но
да
остане
код
њега
,
ако
хоће
,
даће
му
синовицу
,
па
јошт
,
ако
даље
што
тражи
,
натароштво
не
фали
.
Бранко
неће
за
ништа
да
зна
,
већ
моли
да
нас
пусти
.
Кола
су
готова
,
ал
’
истрчи
Марија
са
једном
пуном
торбом
напоље
и
метне
је
у
кола
.
Сад
се
опростимо
.
Кмет
и
перцептор
изљубе
нас
,
Марија
се
рукује
најпре
са
Бранком
,
па
са
мном
,
па
Здравковићем
,
па
опет
са
Бранком
и
са
росним
очима
гледала
је
кад
ћеду
се
кола
кренути
.
Кола
се
крећу
,
још
се
једанпут
рукујемо
,
кад
наједанпут
из
авлије
изиђемо
.
Марија
једнако
за
нами
гледи
,
док
је
из
вида
не
изгубимо
.
Кметов
момак
возио
нас
.
Није
дуго
трајало
,
дошли
смо
до
прве
штације
.
Ту
сиђемо
са
нашом
багажијом
—
једном
торбом
,
и
опростимо
се
од
кочијаша
.
Сад
опет
станемо
.
Куда
ћемо
са
тешком
торбом
,
а
јошт
ни
не
знамо
шта
је
унутри
.
Уђемо
у
једну
чарду
,
седнемо
и
визитирамо
торбу
.
Кад
онде
—
две
куване
шунке
,
два
велика
колача
,
једна
велика
чутура
вина
,
један
сребрн
новац
—
талир
—
и
једна
цедуља
,
на
којој
је
написано
:
»
Опомени
ме
се
«
.
Марија
је
ишла
у
школу
,
па
је
знала
што
и
написати
.
Сад
се
решимо
остати
овде
до
после
подне
,
па
онда
опет
на
пут
.
Мало
заседнемо
,
разговоримо
се
,
чекамо
подне
.
Споменем
ја
Бранку
,
зашт
’
нисмо
остали
,
зашто
није
се
дубље
упустио
у
познанство
,
и
кажем
му
да
би
’
ја
готов
био
остати
онде
,
па
ма
не
постао
натарошем
,
само
да
ми
је
да
сам
мој
газда
.
И
сигурно
,
да
није
било
Бранка
,
ја
би
’
већ
ту
срећан
постао
.
Питам
га
:
»
Ја
би
’
узео
за
жену
исту
Марију
«
.
»
Богзна
би
л
’
би
те
хтела
.
«
»
Немој
ме
тако
вређати
.
Дакле
,
ја
не
би
’
могао
њу
за
жену
добити
?
«
И
,
доиста
,
то
ме
разљутило
,
јер
ја
нисам
тај
човек
био
да
мене
женске
гледале
нису
;
и
да
ми
Бранко
није
био
најбољи
друг
,
одма
’
би
’
га
оставио
,
само
да
нису
били
код
њега
новци
.
Уталожим
се
ја
,
па
тако
после
разног
разговора
дође
и
подне
.
Сад
добро
поручамо
;
нестаде
једне
шунке
,
чутуре
вина
и
једног
колача
.
Сад
како
ћемо
с
багажијом
?
Чутуру
продамо
,
торбу
ће
носити
сад
један
сад
други
.
Кренемо
се
.
Дођемо
опет
до
штације
.
Опет
вечерај
,
спавај
.
Сутра
опет
даље
.
Једва
остаде
парче
шунке
и
нешто
колача
,
и
то
ја
понесем
.
Тако
смо
ишли
од
места
до
места
,
док
нисмо
стигли
већ
једанпут
у
то
место
,
гди
нас
судба
наша
очекује
.
ИВ
Дошли
смо
у
једну
малу
,
но
пријатну
варошицу
.
У
сваком
сокаку
видимо
покојег
хусара
.
Питам
шта
ћемо
сад
.
Бранко
каже
,
данас
нећемо
ићи
прејавити
се
,
но
сутра
ил
’
прексутра
,
јербо
смо
уморни
.
Новаца
смо
имали
јошт
за
недељу
дана
доста
.
Уђемо
у
гостионицу
,
узмемо
собу
,
одморимо
се
,
опрашимо
се
,
па
онда
у
шетњу
.
Људи
доброг
изгледа
,
женске
красне
;
ваљда
нам
се
ту
неће
хрђаво
водити
.
Уђемо
у
један
мали
бирцауз
.
Бранко
нам
је
казао
,
или
заповедао
,
да
њему
оставимо
,
ако
до
разговора
каквог
с
хусарима
дође
.
Сваки
је
име
своје
променуо
,
да
нам
наши
познати
у
траг
не
уђу
.
То
је
у
оно
доба
пасирало
.
Кад
у
бирцаузу
,
—
седе
три
стара
хусара
.
Сва
три
имаду
на
прсима
жут
плех
—
звали
су
га
какук
.
Ови
су
пред
млађима
у
великој
чести
били
.
Ми
седнемо
за
астал
до
њи
’
.
Заведе
се
разговор
.
Питају
нас
откуда
смо
,
шта
смо
.
Бранко
на
све
одговара
,
само
још
неће
с
фарбом
на
поље
.
Допаднемо
се
хусарима
,
и
почну
нас
нуткати
да
идемо
у
хусаре
.
Бранко
се
почне
с
њима
као
шалити
,
да
донети
вина
,
па
пијемо
с
њима
заједно
.
Замолим
Бранка
да
и
ја
што
прословим
.
Запитам
једног
,
најстаријег
:
»
То
је
зло
код
катана
,
да
прост
има
млого
господара
«
.
»
Шта
млого
господара
?
О
,
толико
боље
,
бар
нема
с
паорма
посла
,
но
са
самим
господарма
.
Треба
да
знате
да
је
сваки
хусар
,
па
ма
прост
,
већи
господар
од
вас
.
«
»
Како
то
?
«
»
Како
то
?
Већи
је
господар
и
од
вицишпана
,
јер
вицишпан
служи
само
вармеђу
,
а
хусар
цара
.
Јесте
ли
ме
разумели
?
«
Даље
се
већ
нисам
смео
упушћати
,
јер
сам
видио
да
је
овај
нешто
бесан
,
па
боље
с
миром
седети
.
Бранку
се
то
допадало
.
Мени
тек
сад
тешко
пало
што
сам
ту
.
Волео
би
’
у
»
Белој
лађи
«
бити
,
али
не
могу
Бранка
оставити
.
Јошт
смо
се
тако
разговарали
;
фалили
се
да
је
хусар
први
божији
солдат
,
да
баканчош
не
би
био
,
ма
да
га
за
обрштера
начине
.
Они
су
морали
одлазити
и
обреку
се
Бранку
,
да
ћеду
сутра
опет
овамо
доћи
,
ма
крадом
.
И
ми
опет
шетамо
се
.
Бранко
све
мотри
,
сваком
хусару
у
очи
гледи
.
У
малој
варошици
како
се
каков
стран
тек
двапут
покаже
,
а
оно
одма
’
се
распиткује
:
Ко
је
,
шта
је
?
—
Тако
исто
за
нас
.
Сутрадан
готово
сви
хусари
су
нас
бар
по
виђењу
познавали
.
Девојке
отварале
су
пенџере
и
за
нама
гледале
.
Кад
ми
опет
у
исту
ме’ану
,
гди
смо
маторе
хусаре
јуче
нашли
.
Не
прође
млого
,
кад
ето
иду
од
јучерашњи
’
двојица
;
трећи
је
,
као
што
сам
после
чуо
,
био
на
стражи
.
Сад
нас
ови
опет
заокупе
.
Бранко
пита
какав
је
обрштер
.
Један
одговори
да
сунце
таквог
јошт
није
видло
,
да
кад
је
био
у
Талијанској
,
а
то
је
пре
двадесет
и
пет
година
било
,
даме
,
прве
грофице
за
њим
на
сокаку
се
тукле
;
па
је
богат
,
па
добар
као
прави
отац
.
Сад
се
већ
Бранко
реши
;
знао
је
да
је
оде
штаб
са
својом
дивизијом
,
па
запита
једног
је
ли
сад
код
куће
обрштер
.
Овај
одговори
да
су
га
сад
баш
видели
на
коњу
кући
јездити
.
Бранко
сад
изјави
,
да
се
ми
сви
тројица
желимо
у
хусаре
уписати
.
Ови
одма
’
ђипе
од
радости
,
даду
донети
две
холбе
вина
,
па
удри
с
нами
.
Кад
попијемо
,
а
они
радостно
воде
нас
дежурном
каплару
.
Није
чудо
што
се
радују
;
добићеду
и
они
од
тога
коју
пару
.
Каплар
одма
’
с
нами
на
репорт
.
Иштемо
самом
обрштеру
претставити
се
.
Дозволи
нам
се
.
Но
Здравковић
покајао
се
,
на
неће
нипошто
с
нами
.
Пала
му
,
вели
,
мати
на
памет
,
па
нипошто
.
Е
,
добро
,
идемо
нас
двоје
.
Дођемо
пред
обрштера
.
Станемо
у
ред
пред
њим
.
Он
нас
погледи
,
па
запита
:
»
Јесте
ви
ђаци
?
«
»
Јесмо
.
«
»
У
коју
школу
сте
ишли
?
«
»
У
девету
.
«
»
Колико
вам
је
година
?
«
»
Деветнаеста
«
.
Ту
нас
почео
после
испитивати
шта
нас
на
то
навело
,
да
ли
праву
вољу
осећамо
,
а
Бранко
му
рече
да
из
чисте
,
бистре
наклоности
.
И
то
му
је
мило
било
.
Премда
би
’
ја
одговорио
да
чисто
,
бистро
из
љубави
прама
Бранка
,
и
што
ми
кредитори
мира
нису
дали
,
стајем
.
Сад
нас
отпусти
,
па
одма
’
на
визитацију
.
Кад
на
визитацији
,
а
Бранко
је
добар
,
а
ја
унтауглих
.
Каже
доктор
да
су
ми
тесне
прси
и
ноге
,
не
знам
,
пачије
.
Сад
ми
је
тек
жао
било
,
што
сам
пре
жалио
,
што
ћу
бити
хусар
.
Сад
би
’
желио
,
ал
’
бадава
.
Бранко
неће
да
вуче
реч
натраг
,
па
остаде
.
Мене
је
страшно
једило
што
сам
одбијен
,
јер
су
сви
мислили
,
а
особито
ја
,
да
ћу
остати
,
јер
сам
доста
подугачак
.
Шта
ћу
ја
сад
радити
?
Да
идем
натраг
са
Здравковићем
?
—
Нипошто
.
Кад
обрштер
чује
да
сам
одбијен
,
знајући
да
ђак
који
остави
школу
нема
вољу
учити
се
,
понуди
ме
да
будем
код
њега
—
поред
добре
плате
—
камердинер
.
Клипан
сам
био
повелики
.
Ја
се
одма
’
решим
.
Обрштар
баш
је
свога
камердинера
отпустио
,
а
ја
ступим
одма
’
на
његово
место
.
Ја
,
дакле
,
постадо
’
камердинером
,
премда
млоги
ме
звали
локајем
и
то
због
тога
што
сам
локајску
либерију
носио
.
У
паради
носио
сам
чарапе
беле
на
дугменцета
,
а
осим
службе
,
кад
сам
куд
пролазио
,
могао
сам
квекер
и
што
ми
је
драго
носити
.
Бранко
да
хаљине
своје
и
нешто
од
хандгелта
Здравковићу
на
пут
,
па
Здравковић
,
опростивши
се
од
нас
,
упути
се
натраг
.
Бранко
оде
у
депо
,
да
научи
службу
.
По
целој
вароши
знало
се
,
да
су
дошла
три
ђака
да
се
врбују
,
да
је
један
остао
међу
њима
,
један
се
вратио
,
трећи
постао
камердинером
.
Мени
се
добро
водило
.
Кућа
је
била
пуна
.
Мој
господар
имао
госпођу
и
децу
.
Ту
су
се
скупљала
лепа
друштва
;
било
је
соареа
и
играња
доста
.
Тако
дан
на
дан
,
пролазило
ми
је
време
.
Начинио
сам
већ
и
доста
познанства
.
После
два
месеца
,
а
ето
опет
мога
Бранка
у
штапсканцеларији
.
Ту
ради
,
пише
.
У
празно
време
понајвише
учио
је
милитарне
науке
.
Ноћу
не
једанпут
нашао
сам
га
учећи
се
.
Јошт
два
месеца
,
па
постаде
капларом
.
Он
је
наумио
ил
’
жив
ил
’
мртав
аванџирати
.
Његови
колеге
,
стари
каплари
,
само
пророчествовали
му
да
ће
дотерати
само
до
вахтмајстера
,
а
не
даље
.
То
га
је
врло
смућавало
.
Он
је
био
лепо
примљен
у
пургерским
кућама
,
јер
ове
младе
унтерофицире
радије
су
примале
него
више
,
јер
поред
мањи
било
је
надежде
,
да
се
која
ћерка
удати
може
.
Ил
’
се
искупи
ил
’
ислужи
,
па
ил
’
добије
какву
другу
службу
ил
’
што
код
куће
има
,
па
добро
.
Но
леп
је
тај
солдачки
живот
.
Најбоље
је
бити
ђаком
и
солдатом
,
наравно
кад
је
човек
млад
.
Лепа
хаљина
,
сабља
звекеће
,
девојке
на
пенџеру
вире
,
првенство
код
ови
’
над
цивилима
.
То
је
живот
,
па
ма
да
је
прост
!
Ако
се
и
трефи
катшто
,
на
пример
,
да
нестане
каквом
паору
парче
гвожђа
,
ил
’
се
пренебрегне
цапнштрајх
,
ил
’
се
у
другом
чему
погреши
:
требају
коњу
поткове
...
па
шта
ће
рећи
мале
каштиге
,
мала
фасовања
,
ил
’
хајд
на
коњску
стражу
,
па
после
опет
весело
.
Ми
смо
имали
једну
мало
постарију
куварицу
.
Имала
је
подоста
заслужени
’
новаца
.
Осим
тога
,
она
је
куповала
што
је
за
свакидашњу
потребу
.
Она
се
разгоре
страшћу
прама
мене
.
Почне
о
удадби
сневати
.
Ја
сам
био
у
млого
већем
рангу
од
ње
.
Ја
о
женидби
ни
да
знам
.
Моли
ме
да
се
с
њом
у
недељу
шетам
.
Нећу
.
Погађамо
се
.
Она
се
обвеже
да
,
кад
куд
с
њом
пођем
,
све
трошкове
она
плати
и
,
осим
тога
,
што
може
на
моју
страну
да
зашпорује
.
Тако
сам
ја
с
њом
у
пријатељском
одношењу
живио
:
у
недељу
у
шетњу
.
Она
виклер
на
себе
,
а
ја
квекер
и
рукавице
.
Што
год
желим
,
све
плаћа
;
покоји
цванцик
и
екстра
дође
.
Него
каткад
добила
је
лекцију
од
мене
.
Тако
већ
три
недеље
,
а
ја
ни
крајцаре
од
ње
не
добијам
.
Разљутим
се
и
почнем
је
онако
хусарски
псовати
.
Она
извади
,
па
ми
броји
петнаест
грошића
шајна
.
»
Шта
,
зар
тек
петнаест
грошића
?
Зар
ти
мислиш
да
ћу
те
за
тричави
’
петнаест
грошића
три
недеље
овамо
онамо
вући
?
Ако
тако
устраје
,
—
крај
нашем
пријатељству
«
.
Она
се
поче
извињавати
,
да
ове
недеље
од
пијаце
није
могла
више
зашпоровати
,
а
госпођа
од
шпајза
кључеве
сад
код
себе
држи
,
но
да
ће
се
у
будуће
поправити
,
Тако
ја
,
које
од
моје
Бабике
,
које
од
плаће
и
други
’
акциденција
,
дођем
опет
до
малог
капитала
.
Бранко
једнако
напредује
.
Сви
га
официри
фале
;
говоре
,
да
је
ратно
доба
,
да
,
би
далеко
дотерао
.
Сви
кажу
да
је
први
унтерофицир
.
Но
стари
његови
колеге
опет
себе
за
боље
држе
,
јер
је
Бранко
млад
,
па
јошт
нигде
није
био
,
а
стари
унтерофицири
држе
да
који
није
био
у
Италији
,
тај
није
солдат
.
Наједанпут
дође
маршбефел
.
Премешћа
се
регимента
.
Сад
купи
,
пакуј
,
па
поред
богажије
на
марш
.
Дођемо
опет
са
штабом
у
једну
малу
варошицу
Г
.
Ту
се
понамешћамо
као
год
и
у
првој
.
Тај
исти
живот
се
и
ту
води
.
Само
једна
околност
боља
је
настала
.
Само
смо
били
на
једну
штацију
удаљени
од
нашег
доброг
кмета
и
Марије
.
Бранку
баш
није
достајало
времена
,
ал
’
опет
,
већ
кад
је
тако
близу
кмета
,
’
ајд
’
да
га
посети
.
Добије
дозволење
,
па
позове
и
мене
.
Ја
у
либерији
пођем
.
Била
је
недеља
.
Кад
онамо
стигнемо
,
ал
’
нема
код
куће
ни
газде
,
ни
Марије
,
но
отишли
су
некуд
да
кумују
,
у
истом
месту
.
Чује
се
из
далека
свирка
;
ми
онамо
.
Бранко
је
фино
изгледао
.
Фини
екстра
шпенцер
.
Све
лепо
на
њему
стоји
.
Витак
је
,
све
се
превија
.
И
моја
либерија
је
била
господска
.
Кад
онамо
,
прођемо
се
мало
поред
куће
где
је
весеље
.
Мамузе
звече
,
сви
изађу
да
нас
виде
.
Опази
нас
и
Марија
.
Трчи
унутра
и
виче
чику
:
»
Ево
наш
ђак
,
што
је
отишао
у
хусаре
!
«
Сад
изиђе
и
кмет
из
перцептор
,
који
је
стари
сват
био
,
па
к
нами
,
на
вуци
нас
унутра
.
Особито
кад
су
видли
да
је
Бранко
каплар
,
па
тако
млад
,
сви
се
скупе
око
нас
:
људи
,
жене
,
деца
.
Девојке
све
ђаволасте
погледе
бацају
,
па
смешење
своје
цвећем
и
рузмарином
сакривају
.
Преповеда
им
кмет
,
сада
кум
,
како
нас
је
возио
,
како
смо
код
њега
проводили
,
како
му
је
Бранко
све
облигације
и
интересе
израчунао
,
и
фали
га
да
му
је
глава
календар
.
Кад
ето
ручка
.
Хоћеду
Бранка
у
чело
;
он
нипошто
,
но
седне
поред
Марије
.
Та
почаст
чики
је
мила
била
,
а
Марији
јошт
већма
.
Красно
обучена
,
бели
румени
образи
—
изгледала
је
као
пољска
ружица
.
Заборавио
сам
споменути
да
је
ово
мађарско
весеље
било
.
Једе
се
,
пије
се
,
наздравља
се
,
Цигани
свирају
,
све
је
весело
.
Но
девојке
једва
чекају
да
се
устане
,
па
да
могу
играти
.
Кад
одједном
устане
се
.
Сад
сви
напоље
,
па
играј
.
Девојке
,
онако
праве
Мађарице
,
жустри
’
очију
,
све
се
осврћу
,
гледе
на
Бранка
,
да
ли
ће
играти
и
с
којом
ће
.
Бранко
гледи
,
мисли
се
,
прстима
канда
коврчи
бркове
,
премда
и
’
нема
,
ал
’
само
из
хусарске
кокетерије
,
почне
мало
цакћати
мамузама
,
па
наједанпут
шчепа
младу
невесту
,
па
играј
.
По
његовим
мамузама
свирају
такт
цигани
.
Сад
остави
младу
невесту
,
па
опет
с
Маријом
.
Марија
да
из
коже
изађе
,
тако
игра
;
друге
јој
завиде
.
Но
сад
заокупи
друге
редом
.
Девојке
се
све
око
њега
врзу
,
хаљине
им
све
шуште
око
мамуза
,
и
раде
би
да
им
се
исцепају
,
да
могу
казати
:
овај
несташан
хусар
им
сукњу
распарао
.
Кад
то
види
кум
,
онда
ти
и
он
у
игру
,
а
за
њим
перцептор
,
па
тако
сви
.
И
ја
сам
се
окуражио
,
па
почео
сам
играти
,
но
видео
сам
да
баш
не
играју
тако
радо
са
мном
као
са
Бранком
.
С
почетка
нисам
знао
шта
је
томе
узрок
,
ал
’
после
сетио
сам
се
.
Ја
обукао
белу
,
дугачку
либерију
,
са
белим
дугметима
и
натакао
окалајисани
шешир
.
Мисло
сам
да
ћу
с
тим
већи
решпект
добити
,
ал
’
сам
се
љуто
преварио
.
Заокупе
ме
више
њи
’
.
Пита
ме
један
каква
је
та
моја
хаљина
.
Кажем
му
да
је
енглеска
.
Онда
други
повиче
:
»
Ха
,
овај
је
Енглез
!
Ја
сам
чуо
како
је
један
Енглез
од
Пеште
до
Беча
по
Дунаву
ходио
,
па
није
му
била
вода
ни
до
чланака
«
,
па
замоли
и
мене
да
им
правим
какве
кунстове
.
Држао
ме
за
комендијаша
.
Ја
љутито
кажем
му
да
сам
обрштеров
камердинер
.
Онда
трећи
прослови
:
»
Ха
,
сад
знам
шта
је
!
То
је
господски
кочијаш
«
.
Код
њи
’
,
истина
,
није
ни
то
био
баш
мали
ранг
господски
кочијашом
бити
,
ал
’
мене
је
то
врло
једило
.
Тако
се
све
игра
до
ноћи
.
Па
онда
опет
вечера
.
Када
је
кум
чуо
да
смо
ја
и
Бранко
на
једну
штацију
одавде
у
квартиру
,
зарадује
се
,
а
особито
Марија
,
јер
су
она
и
кум
често
у
нашу
варош
долазити
морали
.
Сад
,
опет
,
они
Бранку
почну
преповедати
,
како
је
у
повратку
свом
Здравковић
код
њи
’
био
,
—
частили
га
,
за
пут
му
дали
што
треба
.
Но
Марија
је
Бранку
јошт
што
у
уши
шушнула
:
како
јој
се
Здравковић
понудио
за
мужа
,
ал
’
га
она
није
хтела
,
јер
,
вели
,
откако
је
Бранко
отишао
,
као
нека
цента
јој
на
срцу
лежала
;
није
знала
шта
јој
је
,
све
је
нешто
смешно
сневала
,
па
и
сад
не
зна
шта
јој
је
,
канда
јој
нешто
фали
.
Једном
речи
,
она
је
Бранку
своје
срце
отворила
.
Тако
се
цела
ноћ
провела
;
нисмо
ништ
’
спавали
,
па
ујутру
опет
кући
.
Кмет
и
Марија
обрекли
су
се
скорим
у
нашу
варош
доћи
и
походити
нас
.
Ми
опет
нашу
службу
отправљамо
.
Дан
на
дан
куцкам
покоју
крајцару
.
Чујем
да
ћеду
нам
гости
неки
из
далека
доћи
.
Ето
и
’
ту
пред
подне
.
Ја
имао
изван
куће
нешто
посла
,
тек
сам
видио
кад
су
кола
ушла
.
Дођем
на
ручак
да
послужујем
.
Кад
имам
шта
и
видити
:
Идина
мати
у
челу
седи
!
Морам
је
послуживати
.
Ја
измичем
уколико
могу
.
Она
једнако
гледи
ме
,
мери
ме
.
Изиђем
мало
напоље
.
Она
пита
откуда
су
ме
дебили
.
Преповедају
јој
како
су
дошла
два
ђака
да
се
врбују
,
па
један
је
већ
каплар
;
овог
нису
примили
и
стао
је
у
службу
.
Уђем
ја
унутра
.
Није
више
око
на
мене
бацала
.
Иста
госпођа
била
је
сестра
мог
господара
.
Јако
ме
мрзило
што
се
тако
стало
,
но
јошт
већма
то
што
слуга
који
је
с
њом
дошао
,
мене
је
као
каквог
великог
господина
служити
морао
,
а
сад
морам
да
с
њим
заједно
једем
.
После
подне
гошћа
да
к
себи
дозвати
Бранка
.
Бранко
претстави
се
.
Врло
га
је
љубезно
примила
.
Испитала
га
зашто
је
овамо
дошао
.
Све
јој
је
по
реду
исповедио
.
Каже
му
зашто
јој
није
одма
’
код
ње
јошт
то
казао
,
па
би
му
она
помогла
била
.
Бранко
ћути
.
Пита
га
има
ли
вољу
овде
остати
,
јер
,
ако
не
,
а
она
ће
га
искупити
и
на
ново
упутити
.
Он
одговори
да
већ
овде
жели
остати
и
срећу
покушати
.
Запита
га
је
ли
јошт
прстен
и
портре
у
животу
.
Бранко
и
једно
и
друго
покаже
.
Грофица
на
то
пофали
га
,
учини
му
поклон
од
пет
стотина
форинти
и
обрече
му
да
ће
га
за
даље
препоручити
,
само
да
се
добро
влада
.
Она
се
ту
пуну
недељу
дана
бавила
,
па
кад
је
год
на
мене
гледнула
,
морала
се
мало
насмејати
,
тако
сам
јој
се
учинио
смешан
у
либерији
.
Морао
сам
јој
и
ја
текар
све
по
реду
преповедати
,
и
цела
кућа
се
морала
том
смејати
.
Пре
нег
’
што
ће
отићи
,
поклонила
ми
је
сто
форинти
.
Нестане
и
ње
.
Кад
опет
дођоше
нови
гости
,
тојест
не
мом
господару
,
но
мени
и
Бранку
.
Кмет
и
Марија
.
Марија
се
у
свилене
хаљине
обукла
.
Донели
су
нам
свашта
што
је
за
јело
и
пиће
.
Ја
и
Бранко
шетамо
се
с
њима
.
Свуд
смо
и
’
водили
,
гди
шта
видити
могу
.
Видила
нас
и
моја
Бабика
.
Мал
ми
очи
није
ископала
;
једнако
виче
,
псује
.
Каже
да
ил
’
Марија
у
мене
ил
’
ја
у
Марију
заљубљен
бити
морам
.
Кмет
и
Марија
одоше
.
Ја
и
Баби
смо
се
помирили
наново
.
Све
је
ишло
својим
старим
колом
.
Наједанпут
Бранко
постаде
вахтмајстором
.
То
је
тешко
пало
на
срце
стари
’
његови
’
камарата
,
каплара
.
Па
га
сад
текар
почеше
пецкати
да
неће
никад
официром
постати
.
Бранко
је
сад
често
,
кад
год
је
могао
,
кмету
одлазио
,
а
Марија
је
сваке
недеље
долазила
,
па
је
што
то
Бранку
доносила
.
Бранку
је
био
дат
изглед
скорим
официром
постати
.
Једнако
је
кмету
одлазио
.
Марија
и
чика
примали
су
га
усрдно
.
Марија
је
била
у
Бранка
већ
давно
заљубљена
;
сад
се
,
опет
,
Бранко
у
Марију
заљубио
.
Ја
сам
му
млого
пути
претстављао
да
се
мане
Марије
,
јер
није
она
за
њега
.
Шта
ће
њему
паорка
?
—
Бранко
се
на
мене
због
тога
разљутио
.
Нисам
се
увек
ни
могао
,
кад
сам
хтео
,
са
Бранком
састајати
.
Његови
камарати
пребацивали
су
му
што
се
са
либеријашом
дружи
,
па
му
казали
,
да
ћеду
га
презрети
,
ако
се
буде
са
мном
и
отсад
дружио
!
.
То
је
Бранку
врло
тешко
пало
,
јер
би
он
за
свога
друга
и
душу
положио
.
Пролазе
лако
дани
,
месеци
.
Бранко
нада
се
официром
постати
.
Време
опет
пролази
:
једна
,
две
,
три
прилике
,
ал’-
опет
не
иде
напред
.
Имао
је
Бранко
неку
особиту
слабост
,
и
то
сујеверије
.
Он
је
млого
на
сан
и
картаре
давао
.
По
његовом
разлагању
сна
,
увек
ми
је
говорио
да
је
он
мученик
овог
света
.
Говорио
је
да
,
по
његовом
сневању
,
млого
и
млого
претрпити
мора
,
док
продере
до
своје
цели
.
Кад
и
кад
мени
је
напред
,
на
два
три
дана
по
сну
,
претсказивао
да
ће
му
ово
ил
’
оно
,
добро
ил
’
зло
,
стати
се
,
па
зачудо
—
погодио
је
.
Кад
је
сневао
псе
,
да
га
уједају
,
или
ватру
или
блато
,
био
је
увек
смутан
и
није
се
у
његовој
смутњи
преварио
.
Кад
је
сневао
да
му
се
отац
покојни
појавио
и
гледао
га
,
онда
би
Бранко
у
ватру
ишао
,
уверен
да
му
се
неће
ништа
стати
.
Картаре
,
ма
из
којег
вилајета
дошле
,
све
су
му
једно
предвозвештавале
:
да
ће
преко
страшни
’
борба
прећи
.
И
то
,
канда
су
у
боб
врачале
,
свака
једно
те
једно
пророковала
му
да
ће
,
напослетку
,
кад
већ
једва
душа
у
њему
остане
,
све
своје
надежде
испуњене
видети
.
Ја
сам
се
сам
томе
чудио
,
но
,
опет
,
хтео
сам
му
то
сујеверије
из
главе
избити
;
ал
’
он
,
смешећи
се
,
па
као
са
неким
уверењем
и
задовољством
,
рекао
би
:
»
Тако
је
!
Све
оне
право
имају
«
.
Опет
једна
прилика
премаши
га
.
Он
смутан
,
ал
’
ником
се
не
тужи
.
Чује
,
чита
како
се
у
Африки
и
на
Кавказу
туку
;
желио
би
онамо
.
Види
да
нема
томе
изгледа
,
па
мисли
се
шта
ће
сад
.
Док
је
Бранко
тако
смућен
живио
,
и
мене
је
нека
туга
напала
.
Мислио
сам
се
:
»
Докле
ћеш
ти
туђ
слуга
бити
?
Зар
си
се
због
тога
толико
од
рођења
мучио
да
тако
живиш
?
«
Почео
сам
смишљати
планове
,
како
би
’
се
од
овог
ига
ослободио
.
Новаца
сам
већ
толико
имао
,
да
сам
се
могао
уредити
и
старим
мојим
правцем
корачати
.
Ја
би
’
ишао
,
ал
’
жао
ми
је
Бранка
оставити
.
Тако
ја
дешперирао
,
па
дође
јошт
нова
незгода
за
мене
,
да
ми
живот
огорчи
.
Дође
у
варош
моја
Резика
,
да
овде
седи
.
Она
је
не
надалеко
са
својим
мужом
,
који
је
ишпан
био
,
седела
;
сад
,
пак
,
умро
јој
муж
,
па
се
овамо
пресели
.
Видела
ме
и
она
у
либерији
.
Мал
није
пукла
од
смеја
.
Инвитира
ме
да
ју
посетим
.
То
сам
учинио
.
Ја
то
учиним
данас
,
сутра
,
прекосутра
,
па
тако
даље
.
Она
је
прилично
стекла
,
па
сад
опет
чека
на
какову
партију
.
Чује
да
сам
ја
са
Бабиком
познат
.
Ја
јој
обећам
да
ћу
Бабики
отказати
.
Но
сад
у
Бабику
демон
уђе
.
Почну
се
сад
њи
’
две
гложити
.
Шта
ћу
сад
?
Међутим
,
случи
се
једна
несрећа
.
Бранко
,
једном
неприликом
,
паде
у
трку
коњу
преко
главе
и
опасно
се
повреди
.
Почео
је
мањкати
.
Свима
је
жао
било
.
Остане
му
један
фелер
за
спомен
,
па
сад
хоће
да
остави
службу
.
Он
не
мора
ју
оставити
,
ал
’
може
ако
хоће
.
Кажу
му
да
због
тога
не
мора
иступити
,
ал
’
он
неће
да
зна
за
то
.
Видио
је
да
не
може
брзо
напред
,
реши
се
оставити
службу
и
даље
што
покушати
.
Господар
мој
одговарао
га
да
то
не
чини
,
ал
’
Бранко
своје
тера
.
Отиде
на
репорт
,
па
региментском
лекару
,
да
се
визитира
,
па
наскоро
буде
суперарбитрират
или
,
као
што
хусари
кажу
,
исуперират
.
Ја
сам
то
једва
дочекао
.
Но
како
ћу
се
од
моји
’
аспида
ослободити
.
Напослетку
рекнем
Бабики
,
да
идем
кући
да
извадим
крштено
писмо
,
па
да
се
вратим
и
њу
узмем
;
но
и
то
додам
,
да
ја
не
могу
кући
ићи
као
локај
,
јер
сам
од
доброг
рода
,
но
да
најпре
морам
службу
отказати
.
Она
се
на
то
склони
.
То
исто
кажем
и
Рези
;
и
она
се
на
то
склони
.
Свака
ми
је
дала
за
пут
по
сто
форинти
,
с
молбом
што
пре
да
дођем
,
па
да
какав
кшефт
започнемо
.
Бранко
је
већ
готов
био
за
пут
.
Сад
и
ја
зафалим
мом
господару
и
госпођи
,
који
,
знајући
да
Бранка
волем
,
нису
нас
хтели
кидати
.
Госпођа
се
само
смејала
Бабики
,
кад
је
чула
да
ме
она
чека
да
натраг
дођем
.
Оставим
старе
хаљине
Бабики
,
као
бајаги
и
онако
ћу
се
вратити
.
Сад
да
се
од
наши
пријатеља
опростимо
.
Његови
прости
хусари
плакали
су
.
Камарати
грлили
су
га
и
љубили
и
све
му
пророковали
да
ће
он
нешто
више
кад-тад
постати
,
па
да
на
њи
’
не
заборави
.
Све
стоји
преправио
.
Од
Резике
опростио
сам
се
већ
синоћ
крадом
,
а
са
Бабиком
ујутру
,
па
онда
на
кола
.
Прате
нас
млоги
пријатељи
.
Станемо
код
једног
бирцауза
,
да
попијемо
са
друговима
последњу
чашу
.
Ми
испијамо
,
а
Рези
с
једне
,
а
Бабика
с
друге
огране
сокака
,
случајно
идући
,
састадоше
се
,
па
Бабика
одма
’
у
инат
.
Ми
сви
гледамо
шта
ће
да
буде
.
Резика
је
солидна
,
не
дира
ју
,
ал
’
Бабика
одма
’
у
псовку
,
па
у
очи
Рези
,
па
се
изроди
битка
.
Хусари
иду
да
и
’
разваде
,
ал
’
ти
ја
и
Бранко
одма
’
на
кола
па
свима
:
»
Збогом
!
«
Први
квартир
ил
’
конак
био
нам
је
код
нашег
пријатеља
кмета
и
Марије
.
Кад
су
нас
опет
у
цивилу
видели
,
зачудили
су
се
.
Преповедамо
им
нашу
судбу
.
И
жале
нас
и
радују
се
што
се
тако
догодило
.
Сад
мисле
Бранко
ће
ту
остати
.
Задржали
смо
се
ту
осам
дана
.
Не
пушћају
нас
.
Марија
плаче
;
само
Бранко
да
не
иде
,
има
ту
свашта
доста
,
па
га
неће
глава
болети
.
Бранко
одговара
да
засад
ни
мислити
не
може
о
том
,
јер
је
он
јошт
млад
и
незрео
,
па
јошт
није
ништ
’
у
свету
пробао
;
не
зна
ни
сам
шта
је
,
па
мора
даље
свет
пробати
.
Напослетку
да
ју
утеши
утолико
да
се
може
лаким
срцем
отиснути
,
каже
јој
да
чека
на
њега
јошт
по
године
,
па
ил
’
ће
се
вратити
ил
’
писати
јој
.
Ја
Бранку
говорим
да
бар
мене
овде
остави
и
препоручи
.
Није
шала
тако
лепа
женска
,
лепо
имање
,
толико
слуги
и
марве
,
та
да
живим
као
бубрег
у
лоју
!
Бранко
ме
одбије
.
Тако
једва
смо
се
откинули
одавде
.
Какав
је
то
плач
,
каква
искреност
у
Марије
!
Кад
смо
се
опростили
и
изљубили
,
а
Марија
коњску
гриву
љуби
,
који
нас
возе
.
Заиста
смо
онда
срећни
људи
били
!
Сад
хајдмо
даље
.
Мало
помало
,
стигнемо
у
Пешту
,
наше
старе
радости
и
жалости
место
.
В
Ето
нас
опет
у
Пешти
!
Прва
нам
је
брига
била
наше
кредиторе
посетити
.
О
како
су
се
ти
радовали
,
кад
су
нас
видли
!
Мислели
су
пре
тога
:
»
Ти
лумпови
!
Од
њи
’
никад
ништа
нећемо
добити
.
«
Па
,
ето
,
сад
исплаћено
.
Сад
извучемо
школске
тестимоније
.
Сад
опет
мисли
се
:
шта
ћемо
?
Најпре
се
добро
кипирамо
,
погодимо
собу
,
па
сад
држ
’
конференцију
.
Јошт
нам
је
приличио
новаца
остало
.
Ја
начиним
један
особити
план
.
Мислео
сам
си
,
сад
већ
можеш
шта
хоћеш
постати
.
Да
идем
у
богословију
?
Да
дугачак
капут
носим
?
Доста
сам
дугачку
либерију
носио
,
па
сад
опет
као
ђак
?
Нипошто
.
Да
будем
натарош
?
—
Нипошто
.
Нећу
да
ми
солгабиров
заповеда
.
Да
узмем
Резу
ил
’
Бабику
?
—
Да
ме
бог
сачува
.
Дакле
,
шта
ћемо
?
Хоћу
да
будем
јурат
.
То
је
живот
!
Но
да
то
постигнем
,
морам
права
изучити
,
ил
’
јавно
ил
’
приватно
.
Могу
и
овако
и
онако
.
Измислим
план
и
саопштим
Бранку
:
да
учимо
заједно
права
,
па
да
приватно
положимо
,
гдегод
у
даљој
вароши
,
па
кад
се
вратимо
,
да
постанемо
јуратма
.
Он
на
то
престане
.
Е
,
сад
купуј
штудије
,
те
учи
.
Учио
сам
са
Бранком
доникле
,
а
после
му
кажем
:
»
Знаш
шта
,
Бранко
?
Научи
ти
добро
,
па
онда
хајдмо
на
пут
,
па
ти
положи
у
једној
вароши
за
мене
,
а
у
другој
за
тебе
«
.
Бранко
се
насмеши
,
па
каже
:
»
Е
,
добро
!
«
Ја
сад
комотно
проводим
,
а
Бранко
никуд
не
иде
,
но
дању
ноћу
учи
.
После
два
месеца
каже
ми
Бранко
:
»
Ја
сам
готов
.
Ајдемо
!
«
Кренемо
се
.
У
једној
вароши
положи
Бранко
за
себе
све
егзамене
,
у
другој
за
мене
.
Ја
сам
се
донде
у
кафани
билијара
играо
.
У
тестимонији
није
било
личног
описанија
,
па
је
лако
ишло
.
Тако
положисмо
ја
и
Бранко
све
што
треба
.
Вратимо
се
у
Пешту
.
Почела
је
нова
школска
година
.
Бранку
не
да
враг
мира
:
није
му
доста
што
ће
скорим
јуратом
постати
,
—
упише
се
опет
за
инџинирство
.
Дође
и
Здравковић
да
се
упише
у
јурате
,
па
млоги
други
стари
бранденбургери
.
Тако
опет
пролазе
дани
и
месеци
.
Но
и
новци
наши
тако
исто
пролазе
;
јошт
мало
,
па
ћемо
на
старе
пите
.
Бранко
тера
процес
са
својим
куратором
;
но
овај
је
силан
,
мора
свуд
да
губи
.
Тражи
да
га
збаци
и
новог
избере
,
а
вармеђа
држи
страну
првом
.
Ишту
рачун
шта
је
радио
,
гди
је
био
за
то
време
,
па
га
називљу
битангом
.
Кад
нам
је
са
свим
нестао
новац
,
ја
сам
се
којекако
јошт
и
даље
држао
.
Играо
сам
добро
билијара
,
па
сам
сваки
дан
на
алагеру
што
добијао
.
Бранко
стане
код
једног
фишкала
за
канцелисту
,
и
то
само
за
ручак
.
Овај
,
фишкал
био
је
љут
човек
.
Имао
је
дванаест
које
јурата
које
практиканта
,
а
ти
су
сви
заједно
ручали
.
Вечере
није
било
.
Ручак
је
био
танак
,
јербо
се
заверио
фишкал
,
да
сваке
године
дваест
хиљада
форинти
заслужити
мора
,
па
је
штедљив
био
.
А
и
иначе
није
му
нужде
било
за
младе
људе
,
јер
млоги
су
за
срећу
држали
да
могу
код
њега
бадава
радити
,
да
се
што
науче
.
Но
шта
је
то
Бранку
помагало
,
кад
треба
да
живи
и
да
има
јошт
шта
поред
самог
ручка
?
Па
ради
до
ноћи
,
пак
онда
тек
,
да
може
изићи
на
поље
,
мора
хаузмајстеру
два
грошића
платити
.
Но
поред
ове
невоље
трудио
се
Бранко
и
ту
,
и
принципал
његов
,
премда
љут
човек
,
био
је
с
њим
задовољан
.
Само
се
једанпут
на
њега
јако
разљутио
.
Ја
сам
баш
био
онде
.
Чекам
га
да
сврши
свој
посао
,
па
да
идемо
.
Ал
’
принципал
у
канцеларију
,
па
пита
Бранка
љутито
:
»
Је
л
’
већ
преписана
реплика
,
која
се
мора
овог
часа
експедирати
?
«
Бранко
баш
онда
довршио
,
па
у
хитости
место
прашионице
узме
дивит
,
па
по
реплики
.
Мал
није
шлог
ударио
принципала
.
Реплика
је
била
од
десет
табака
.
Но
и
то
прође
.
Бранко
је
више
из
нужде
нег
из
воље
овде
био
,
па
зато
и
изостао
је
по
један-два
сата
сваки
дан
,
да
може
јошт
у
школу
ићи
и
јошт
што
друго
научити
.
Не
једанпут
ми
се
тужио
:
»
Видиш
,
брате
,
не
могу
ја
овде
дуго
остати
,
баш
и
да
ми
се
најбоље
води
.
Не
могу
ја
то
мојим
очима
гледати
,
кад
какова
фамилија
једном
парницом
изгуби
све
своје
имање
.
«
_
»
Е
,
брате
,
ти
у
том
немаш
право
;
ником
се
силом
не
отима
,
него
по
закону
се
сваки
наплаћује
.
Било
таковима
не
правити
дугове
.
«
»
То
је
све
истина
,
то
је
све
по
правди
,
ал
’
ја
нећу
да
будем
извршително
орудије
.
Сад
ми
имамо
у
нашој
канцеларији
двојицу
,
који
су
помоћници
и
извршитељи
такови
’
ствари
.
Сад
познајеш
оног
нашег
помоћника
са
зашпицени
бркови
.
Тај
иде
увек
на
егзекуције
,
па
и
ја
с
њиме
,
да
што
помогнем
.
Да
видиш
,
већ
како
нас
виде
,
стрепе
од
нас
;
одма
’
повичу
:
»
Ево
иду
!
«
Деца
,
жена
плачу
.
Ми
ништ
’
.
Дође
лицитација
;
све
продамо
.
Мој
вицепринципал
то
не
осећа
.
Сутра
фамилија
нема
парче
леба
у
кући
,
а
ми
с
дијурном
враћамо
се
.
Кад
такову
дијурну
за
вечеру
једем
,
не
могу
залогај
да
гутам
.
«
»
Све
је
то
добро
,
Бранко
;
да
тога
нема
,
дужник
не
би
никад
плаћао
.
«
»
А
како
ти
се
ово
допада
?
Долазе
људи
,
па
ишту
савета
,
како
ћеду
добар
конкурз
начинити
,
да
им
и
новаца
остане
и
не
буду
затворени
.
Ту
после
чујеш
свашта
:
како
не
треба
на
сваки
еспап
акцепт
дати
,
но
да
је
бешталунг
увек
већи
и
већи
итд
.
Једном
речи
,
ја
не
могу
овде
остати
«
»
То
је
сасвим
друго
што
ти
није
по
нарави
;
но
опет
ти
кажем
да
,
што
год
о
том
говориш
,
немаш
право
.
Овај
свет
је
већ
тако
створен
.
Свака
класа
има
свој
благородан
задатак
,
своје
добре
и
слабије
стране
.
Но
ти
,
кад
ти
се
то
не
допада
,
шта
ћеш
,
дакле
?
«
»
Дај
ми
ма
шта
друго
,
само
да
не
видим
страдање
људско
;
рад
би
’
да
никог
не
видим
у
беди
.
«
»
То
никад
нећеш
дочекати
.
Но
чекај
што
паметније
да
ти
кажем
.
Ако
нећеш
,
не
мораш
ту
остати
;
сад
је
већ
и
онако
време
ту
да
постанемо
јуратима
.
«
»
Па
онда
?
«
»
Не
видиш
ли
да
смо
се
истрошили
,
па
да
се
помогнемо
,
паметно
што
измислити
морамо
«
.
»
Па
како
?
«
»
Слушај
!
Како
се
закунемо
за
јурате
,
одма
’
ћеду
нас
Чивути
напасти
да
заложимо
тестимоније
,
на
којима
је
назначено
да
смо
јурати
.
На
такву
тестимонију
онеме
који
никаквог
имања
нема
даду
двадесет
пет
форинти
сребра
,
а
за
то
приме
тестимонију
и
,
осим
тога
,
једну
облигацију
без
датума
,
са
нашим
потписом
,
да
смо
дужни
за
три
године
суму
од
четрдесет
фор
.
ср
.
платити
.
Који
,
пак
,
од
куће
има
што
добити
,
кад
постане
мојореном
,
тај
добија
више
,
и
преко
хиљаде
.
«
»
Ал
’
су
претерани
интереси
!
«
»
То
је
истина
,
на
сто
триста
на
три
године
;
ал
’
можеш
и
умрети
за
три
године
,
па
шта
ти
хасни
све
што
имаш
?
«
»
И
то
је
истина
.
Е
,
дакле
,
ради
како
знаш
.
«
После
неколико
дана
постанемо
јуратима
.
Ја
добијем
од
Чивута
двадесет
пет
,
Бранко
двеста
форинти
.
Бранко
откаже
свом
принципалу
.
Сад
знате
да
смо
ми
наједанпут
велики
људи
постали
.
Знате
ли
ви
шта
је
то
јурат
?
Јурат
је
млад
човек
који
сврши
права
,
па
се
упише
као
у
неки
цеј
,
гди
треба
после
да
практицира
своје
науке
,
и
то
код
свију
судова
.
Често
и
слобода
му
је
била
велика
;
мањи
судови
нису
му
заповедали
.
За
годину-две
дана
положи
неки
строг
егзамен
,
па
добије
диплому
и
постане
одједаред
фишкалом
;
но
примљени
су
бивали
и
у
већа
званија
и
,
доиста
,
не
један
је
великим
човеком
постао
.
Ово
што
се
тиче
права
и
дужности
.
Но
шта
је
био
јурат
у
дружевном
животу
?
Слободњак
коме
нико
не
заповеда
,
гавалер
по
рангу
,
чинио
ово
ил
’
оно
,
све
му
добро
стоји
;
дружи
се
са
нижим
класама
,
без
да
му
великаши
замере
;
у
ма
како
великом
друштву
пристао
је
;
данас
је
у
најнижој
кући
на
игри
,
сутра
,
опет
,
код
каквог
грофа
.
Данас
баца
око
на
Лизу
,
која
иде
с
котарицом
на
пијацу
,
сутра
смеши
се
на
грофицу
,
и
нико
се
не
нађе
увређен
.
Ко
једног
увреди
,
увредио
је
све
,
па
тешко
њему
;
кредитори
не
смеду
и
’
гонити
док
не
положе
цензуру
;
понајвише
су
бранденбургери
;
ћифте
су
и
’
мрзели
,
а
они
ћифту
да
не
виде
.
Јурат
се
из
далека
познати
могао
,
по
слободном
ходу
и
погледу
.
Често
је
ишао
под
сабљом
,
у
атили
.
Код
женски
сваког
реда
био
је
врло
добро
примљен
.
У
чести
је
био
један
другоме
раван
,
без
разлике
каквог
је
ко
рода
и
племена
.
Сад
сам
био
у
мом
правом
елементу
,
ранга
доста
,
само
брини
се
за
новце
.
Но
Бранка
ни
тај
велики
ранг
није
задовољио
.
Он
све
чита
неке
књижурине
,
па
кад
га
питам
на
што
му
то
,
а
он
се
насмеје
па
рече
:
»
Видим
ја
,
мој
Милане
,
да
се
ми
у
мислима
све
већма
не
слажемо
.
Ти
хоћеш
све
неки
курмахер
да
будеш
,
па
ништ
’
не
читаш
.
«
»
Е
,
мој
Бранко
,
ти
си
већ
доста
читао
и
читаш
,
па
из
моје
главе
изиђе
увек
спасителна
мисао
,
у
невољи
шта
да
чинимо
.
Није
добро
млого
учити
и
млого
знати
.
Који
млого
уме
[
ју
]
,
увек
су
незадовољни
,
све
ново
и
велико
траже
,
па
су
понајвише
несретни
.
Такови
људи
имаду
и
више
непријатеља
нег
’
други
;
тима
сваки
трећи
на
путу
стоји
.
Видиш
,
ја
нећу
млого
да
знам
,
а
и
на
што
,
кад
немам
велику
главу
,
па
само
:
једним
путем
корачам
,
па
морам
моју
цел
постигнути
.
«
»
А
каква
је
та
цел
?
«
»
Ја
идем
само
на
то
да
се
добро
оженим
,
па
онда
све
друго
на
част
.
Колико
и
’
има
који
су
тако
сретнима
постали
,
а
колко
њи
’
,
опет
,
који
,
поред
свег
труда
и
борења
у
животу
,
заглаве
.
Кажем
ти
,
ја
само
идем
на
женидбу
,
па
чини
и
ти
то
исто
.
Слушај
ме
,
па
се
нећеш
кајати
.
«
»
Па
кога
да
узмем
?
«
»
Не
питај
кога
,
само
нек
има
доста
,
па
ма
кога
?
«
,
»
Ја
мислим
Марију
.
«
»
Но
то
опет
није
твом
рангу
сходно
;
наћи
ћеш
доста
други
’
.
«
»
Каквом
рангу
,
па
шта
фали
Марији
?
«
»
Та
тек
паоркиња
је
;
пре
би
’
је
и
ја
узео
,
ал
’
сад
не
,
јер
ће
бити
доста
други
’
.
«
»
Дакле
,
ми
људи
нисмо
једнаки
.
Хаљина
,
дакле
,
чини
човека
,
а
не
срце
.
Моје
је
поњатије
о
томе
друго
.
Марија
је
плакала
,
кад
сам
ишао
да
се
врбујем
;
не
пита
ме
шта
имам
,
већ
из
чисте
наклоности
ме
задржава
одма
’
у
пуној
кући
да
останем
.
Није
л
’
то
благородно
?
«
»
Па
како
се
сад
то
слаже
,
пре
ти
је
био
идеал
Ида
,
а
сада
Марија
?
Сравњивај
сада
.
«
»
Марија
је
на
истом
степену
прама
мене
као
Ида
.
Марија
одма
’
чистој
својој
наклоности
следује
,
Ида
такођер
,
без
да
се
ранг
и
неко
грађанско
удалење
у
призреније
узело
.
И
овде
у
чистоти
права
природа
човеческа
показује
се
.
Марија
је
и
остала
при
првој
живота
точки
непокварена
.
Ида
,
по
рођењу
своме
високо
положена
,
све
те
природности
препреке
кида
.
Овакове
женске
,
биле
од
гора
биле
од
дола
,
остаћеду
ти
верне
и
неће
те
у
невољи
оставити
.
И
већ
кад
је
тако
,
желећи
и
ја
већ
једанпут
миран
живот
,
и
сад
ти
изјављујем
,
да
ћу
Марију
узети
за
жену
.
«
»
Е
,
кад
ти
је
воља
,
нек
буде
.
«
И
,
доиста
,
Бранко
одма
’
пише
кмету
,
ал
’
нажалост
,
кмет
му
отпише
да
је
термин
давно
прошао
,
када
се
обећао
!
Марији
писати
,
и
по
томе
,
мислећи
да
је
Бранко
само
шалу
са
Маријом
проводио
,
требујући
човека
у
кући
и
фамилију
,
принудио
је
Марију
против
њене
воље
да
се
за
другога
уда
,
и
сада
је
незадовољна
,
несрећна
.
Бранко
тек
сада
поче
жалити
што
се
није
одма
’
решио
.
Ја
,
с
моје
стране
,
сасвим
сам
другу
максиму
имао
.
Ја
нисам
хтео
ништ
’
да
учим
,
ни
да
читам
што
ми
није
одма
’
на
хасну
.
Женидба
,
то
ми
је
спасеније
,
па
само
оно
тражим
што
женидби
доброј
води
.
Часа
имао
сам
доста
.
Као
јурат
нисам
хтео
мој
ранг
деградирати
.
Сад
ћу
да
постанем
човек
од
моде
,
од
салона
.
Узмем
читати
славнога
Книгеа
о
конверсацији
,
па
бечки
галантом
.
У
мом
животу
,
особито
кад
сам
либерију
носио
,
доста
сам
видио
како
са
светом
поступати
треба
.
Само
јошт
мало
новаца
,
па
ће
све
добро
бити
.
Ја
и
Бранко
идемо
једаред
на
вечеру
у
најноблију
гостионицу
код
К
.
Париско-циганска
банда
свира
.
Седнемо
за
један
удаљен
астал
.
Било
је
зимно
доба
.
Сутра
је
један
нобл-бал
,
на
који
сваки
не
може
доћи
.
Зна
се
колико
персона
примају
се
.
Билета
нема
.
Ми
седимо
,
вечерамо
,
кад
наједаред
дођу
две
даме
и
један
господин
.
Овај
је
био
човек
около
триест
година
,
лепо
обучен
.
Једна
дама
около
дваест
година
;
друга
около
четрест
,
види
се
да
је
кадгод
врло
лепа
била
,
пуна
,
благородног
изражаја
образа
,
но
мало
више
кокета
нег
’
прва
,
јер
јој
очи
свуда
стрељаше
.
По
ношиву
рекао
би
’
да
је
богата
.
Седну
за
наш
астал
.
Бранко
,
замишљен
,
слуша
Цигане
.
Бранко
је
добро
изгледао
.
Бркови
тек
мисле
хоће
л
’
проклијати
.
Премда
није
био
тако
леп
и
пријатан
као
ја
,
ал
’
зато
су
га
даме
скоро
,
ил
’
да
рекнем
бољма
гледале
нег
’
мене
;
и
да
је
знао
како
треба
са
светом
живити
,
и
овом
приликом
мог’о
би
постати
срећан
.
Даме
кокетирају
,
а
Бранко
,
намрштен
,
ћути
.
Ја
метем
на
једно
око
стакло
,
а
другим
умиљато
изврћем
.
Дамама
се
даде
на
смеј
.
Виду
да
сам
јурат
,
нећеду
замерити
;
ако
се
замерим
,
ништ
’
не
губим
.
Она
старија
била
је
млого
слободнија
.
Почну
међу
собом
даме
говорити
.
Бранко
и
’
разуме
,
но
чини
се
невешт
.
Ја
све
мислим
да
о
мени
говоре
.
Кад
једанпут
запита
старија
дама
Бранка
је
ли
он
јурат
.
Он
каже
да
јесте
,
и
ја
и
он
.
Пита
би
л
’
би
се
могле
добити
билете
за
сутрашњи
дан
;
она
би
требовала
три
.
Бранко
каже
да
је
тешко
и
за
десет
форинти
једну
добити
.
На
то
дама
:
она
ће
дати
сто
за
сваку
,
ако
се
добије
,
само
ако
се
може
.
Ја
гурнем
Бранка
.
Бранко
каже
да
можда
се
могу
за
скупе
новце
добити
.
На
то
дама
:
»
Ако
ми
можете
до
сутра
набавити
,
ја
сам
готова
ма
колико
платила
«
.
Бранко
се
обећа
да
ће
донети
.
Дама
му
каже
гди
седи
,
сокак
и
нумеру
,
и
дода
,
баш
ако
и
не
нађе
,
да
јој
јави
.
Видим
ја
да
иста
дама
на
Бранка
очи
баца
;
она
друга
би
на
мене
,
ал
’
не
сме
од
мужа
.
Донесу
се
скупа
вина
;
часте
нас
.
Дође
време
да
се
иде
кући
.
Даме
одлазе
.
Она
једна
опет
спомене
да
ће
чекати
Бранка
сутра
около
једанаест
сати
,
па
оду
.
Сад
се
ја
и
Бранко
почнемо
саветовати
.
Пита
Бранко
шта
да
ради
.
Кажем
му
нек
се
лепо
уреди
ујутру
,
а
ја
ћу
донде
гледати
за
билетама
.
Одемо
спавати
.
Сутрадан
,
ја
раније
одем
,
а
Бранко
доцније
устане
и
обуче
се
као
што
треба
.
Ја
вратим
се
,
ал
’
нема
ни
једне
билете
;
све
су
разнесене
.
Сад
ословим
Бранка
да
иде
.
Он
неће
,
кад
нема
билета
.
»
Ал
’
,
човече
«
,
рекнем
му
,
»
резон
је
да
идеш
,
кад
си
обрекао
.
«
Он
опет
неће
.
Напослетку
реши
се
,
ал
’
тако
да
и
ја
с
њим
идем
.
Ја
се
обрадовао
томе
,
јер
ако
њему
не
изиђе
за
руком
,
изићи
ће
мени
.
Около
једанаест
сати
,
а
ми
онамо
.
Кад
тамо
,
а
ја
видим
једнога
пред
врати
у
либерији
,
у
таквој
истој
као
што
сам
ја
носио
.
Питамо
је
ли
овде
седи
оваква
и
оваква
дама
,
под
овом
нумером
.
Адреса
од
имена
није
нам
дала
.
Он
каже
таква
иста
је
његова
госпођа
.
Пријави
нас
.
Она
седи
у
једној
красној
соби
,
на
једном
дивану
у
зеленој
од
кадифе
сербијанки
.
Кад
уђемо
,
лепо
нас
прими
и
запита
јесмо
ли
донели
билете
.
Каже
Бранко
да
нема
,
и
тек
дошли
смо
то
да
јавимо
.
Она
на
то
изјави
да
јој
је
мило
што
смо
дошли
бар
да
јавимо
и
што
смо
реч
одржали
,
ил
’
што
је
Бранко
реч
одржао
.
Почне
,
после
,
Бранка
запиткивати
откуда
је
,
чији
је
син
.
Он
јој
све
преповеда
.
Она
се
чуди
.
Запита
га
би
л
’
он
ишао
с
њом
да
траже
други
квартир
,
јер
овај
се
јој
не
допада
.
Ја
на
то
устанем
,
поклоним
се
и
одем
.
Бранко
оде
с
њом
квартир
тражити
.
Нађу
један
велики
и
погоде
се
.
Госпођа
каже
хаусмајстеру
,
да
ће
одма
’
педесет
форинти
за
капару
послати
.
Врате
се
кући
.
Дама
да
Бранку
педесет
форинти
да
однесе
.
Бранко
плати
и
донесе
квиту
.
»
Сад
видим
«
,
рекне
она
,
као
из
шале
,
»
да
сте
добар
младић
,
јер
сте
могли
то
и
задржати
,
па
не
доћи
.
«
»
Зар
сте
ви
,
милостива
,
мене
за
таквог
држали
?
«
рече
увређен
Бранко
.
Но
госпођа
га
је
ублажила
и
текар
јој
се
допао
Бранко
.
Моли
га
да
јој
дође
сваки
дан
.
Сутрадан
задржи
га
на
ручку
.
Она
млађа
госпођа
,
са
мужем
,
била
јој
је
позната
,
но
отсад
није
хтела
више
да
зна
за
њу
.
Бранко
сваки
дан
је
ишао
тамо
.
Био
је
већ
онде
као
код
куће
.
Она
је
била
зјело
богата
.
Казала
му
је
,
ако
ће
је
слушати
,
неће
му
ништ
’
фалити
;
живиће
као
гроф
.
И
,
доиста
,
Бранко
покаже
наједаред
хиљаду
форинти
.
И
мени
је
дао
лепу
суму
од
тога
,
па
је
погодио
леп
квартир
за
себе
.
Сваки
дан
је
ишао
онамо
иа
ручак
и
вечеру
.
Накуповао
је
сијасет
књига
.
Кажем
му
да
не
лудује
за
тим
,
ал
’
ништ
’
не
помаже
.
Добије
опет
новаца
,
па
опет
,
па
је
сад
Бранко
као
неки
банкијер
:
новаца
као
плеве
!
С
њом
се
шета
,
воза
се
на
красни
каруца
.
Времена
има
доста
,
цео
дан
је
његов
.
Сад
га
навалише
братија
:
онај
нема
хаљина
,
онај
ђак
нема
књига
.
Бранко
сваком
даје
.
Кажем
му
да
не
верује
сваком
;
свет
је
лукав
.
Она
није
му
ништ
’
забрањивала
,
све
му
је
чинила
;
сваки
је
држао
да
га
је
узела
место
сина
.
Но
он
је
одвећ
доброг
срца
,
па
не
може
да
гледи
кад
коме
што
фали
.
Ма
каквог
сиромака
,
просјака
на
сокаку
нађе
,
сваком
дели
.
Ја
му
кажем
да
има
млого
и
неваљали
’
људи
,
којима
он
добра
чина
.
Он
вели
,
док
се
противно
не
докаже
,
он
сваког
човека
за
доброг
држи
.
Ја
,
опет
,
напротив
,
узео
сам
си
ту
максиму
,
да
сваког
држим
за
неваљалог
,
док
се
не
потврди
да
је
ваљан
.
Ја
држим
даље
:
ко
тебе
лебом
,
ти
њега
колачем
;
ко
тебе
палицом
,
ти
њега
буџом
.
Бранко
ми
се
смеје
.
Он
кад
не
удели
каквом
просјаку
,
покаје
се
у
другом
сокаку
,
па
се
враћа
да
му
што
да
.
Он
вели
да
ни
њему
не
пада
добро
што
има
,
кад
види
толико
њи
’
без
леба
.
Сад
сам
ја
поред
Бранка
потпуни
галером
постао
.
Сад
треба
да
гледим
да
се
оженим
.
Био
сам
рафинират
од
сваке
струке
.
Име
ми
је
Милан
,
но
преиначим
га
на
Емил
.
И
то
нешто
значи
.
Носио
сам
се
као
какав
барон
.
У
оно
доба
била
је
мода
лети
све
од
једне
фарбе
хаљине
носити
.
Ја
сам
имао
више
такови
’
фела
.
На
дан
сам
се
двапут
преоблачио
.
Особито
жута
фарба
онда
је
била
модерн
.
Тако
сам
често
ишао
:
у
жути
панталона
,
жутом
капутићу
,
жут
пруслук
,
жуте
топанке
,
жут
шешир
,
жуте
рукавице
,
—
онако
као
прави
денди
;
ко
ме
није
познавао
,
држао
ме
за
барона
.
Ишао
сам
сваки
дан
у
Кајзербад
и
театер
.
Млоги
су
ме
већ
по
самој
фигури
познавали
.
Међу
женскима
био
сам
одвећ
учтив
.
Ако
су
од
већег
реда
,
нисам
пушио
и
грдио
сам
оне
који
пуше
.
На
свако
њи’ово
питање
нисам
рекао
»
љубим
руку
«
,
јер
то
сваки
ћифта
говори
.
Пред
матерама
обожавао
сам
кћери
,
а
матерама
,
ако
је
дошло
до
речи
,
увек
сам
казао
,
да
су
десет
година
млађе
,
нег
’
што
јесу
.
У
јелу
и
пићу
држао
сам
границу
;
имао
сам
кад
на
другом
месту
најести
и
напити
се
.
Са
јединицама
поступао
сам
као
са
јајетом
,
да
се
не
разбију
.
Са
старијим
дамама
шнуфао
сам
,
и
свака
је
казала
:
»
Овај
је
шармант
!
«
У
игри
сам
био
укочен
као
енглески
џентлмен
.
Пазио
сам
којој
дами
треба
воде
,
па
носи
.
Ал
’
и
то
је
морала
дама
бити
,
којој
сам
ја
воду
носио
.
У
мањим
друштвама
,
гди
није
баш
тако
нобл
ишло
,
фалио
сам
најпре
кћер
,
па
матер
,
како
добро
изгледају
:
како
је
мати
млада
,
канда
је
кћери
сестра
,
како
су
радене
.
Ако
сам
почашћен
,
а
ја
фалим
како
јошт
нисам
тако
доброг
јела
јео
,
како
је
јуфка
од
пите
фина
као
тилангле
.
Са
људма
,
ако
су
већег
реда
,
ћутим
више
нег
’
обично
;
запаљујем
им
цигару
,
уступам
место
да
седну
.
Ако
су
мањи
,
говорим
о
економији
,
о
скупоћи
,
о
оскудици
у
новцу
и
често
гледим
на
сат
колико
је
сати
.
Е
,
сад
овакав
човек
да
не
прокопше
!
У
ствари
женидбе
био
сам
особитог
вкуса
,
сасвим
противан
Бранку
.
Бранко
је
ово
држао
:
не
треба
да
узме
стар
младу
,
нит
млада
за
старог
да
полази
;
једно
,
вели
,
због
тога
што
није
пропорција
,
и
ретко
је
задовољан
живот
;
друго
,
фамилија
често
остаје
без
родитеља
и
дође
у
туђе
руке
.
Гди
се
једна
ил
’
друга
страна
мрзи
,
не
допуштати
да
се
узму
,
јер
је
опет
ретко
добар
живот
.
Више
на
оданост
и
наклоност
нег
’
на
новац
гледати
,
јер
ако
се
случајем
новац
измигољи
,
крај
пријатељству
.
Уколико
је
могуће
,
и
на
рацу
гледати
,
јер
добра
раца
има
добар
плод
,
па
фамилија
у
насљедије
добија
,
ако
не
друго
,
а
оно
у
животу
добру
препоруку
са
формом
.
За
шкрофулозне
,
ектичаве
и
богзна
какве
подаграше
не
полазити
и
не
женити
се
,
јер
им
син
и
унук
неће
зафалити
што
су
на
овом
свету
.
Ја
сам
држао
:
треба
се
само
богато
оженити
,
па
ма
каква
била
;
тојест
,
ја
кажем
само
за
мене
,
а
не
за
другога
.
Ако
је
млада
,
лепа
и
богата
,
утолико
боље
.
Ако
је
стара
,
треба
јој
по
вољи
чинити
,
па
гледати
да
се
добро
тестамент
начини
.
Ако
ли
је
болесна
,
треба
јој
дати
медицина
колико
хоће
.
Ако
је
мрзак
живот
,
а
богата
је
,
не
треба
од
куће
ићи
,
нит
’
се
дати
истерати
;
но
треба
се
чувати
.
Ако
је
високоучена
и
високовоспитована
,
нек
донесе
млого
новаца
,
тојест
,
кажем
за
мене
.
Напослетку
:
не
дати
да
се
први
дан
женидбе
алатура
интабулира
.
У
овом
случају
најбоље
је
кад
муж
нема
шта
да
се
на
њега
интабулира
.
Јер
,
ако
се
интабулира
,
муж
ће
морати
жени
сваког
њеног
имендана
лепо
гратулирати
,
да
му
се
у
чему
год
воља
испуни
,
и
онда
жена
носи
капут
,
а
муж
визитлу
.
Е
,
сад
колико
људи
,
толико
ћуди
;
једном
се
допада
овако
,
Бранку
онако
.
А
што
се
наклоности
тиче
,
што
Бранко
опомиње
:
наклоност
је
као
и
гвожђе
,
које
се
временом
такође
изглође
.
Састанем
се
са
Бранком
,
па
му
кажем
да
сам
видио
Лауру
.
Она
је
већ
две
године
у
Бечу
седила
са
матером
,
па
сад
се
опет
вратише
.
Велимир
је
умро
.
Бог
да
му
душу
прости
!
Татомир
ће
сад
фишкалом
да
постане
.
Наговорим
Бранка
да
идемо
онамо
на
визиту
.
Кад
одем’о
,
Лаура
се
убезекнула
видећи
такне
гавалере
,
особито
мене
.
Сад
сам
имао
и
ранг
као
јурат
,
—
не
би
се
ни
грофица
каква
женирала
.
Она
нас
,
као
год
и
мати
,
лепо
прими
.
Питала
нас
Лаура
гди
смо
од
тога
доба
били
,
откако
се
нисмо
видили
.
Нешто
смо
јој
преповедали
,
а
нешто
смо
прећутали
.
Лаура
је
почела
Бранку
пребацивати
,
како
се
од
ње
није
ни
опростио
,
како
јој
је
жао
било
,
није
могла
три
ноћи
спавати
,
и
тако
даље
,
и
изјави
да
се
од
њи’ове
куће
не
отуђујемо
.
Ми
смо
опет
овамо
често
долазили
.
Бранко
сваки
дан
.
Лаура
добро
је
Бранка
гледала
.
На
једном
месту
кумује
фрајла
Лаура
,
па
смо
и
ми
позвати
у
сватове
.
Било
је
млого
страни
’
и
непознати
’
,
и
мушки
’
и
женски
’
.
Увече
мали
бал
.
Ми
се
понајвише
око
Лауре
налазимо
.
Један
нашег
доба
младић
,
доброг
изгледа
,
откуд
отуд
ове
око
Лауре
савија
се
и
све
би
тек
с
њом
рад
играти
.
Питамо
ко
је
,
не
зна
му
нико
име
,
кога
смо
год
питали
;
а
ко
ће
,
опет
,
све
запиткивати
,
да
га
начинимо
са
тим
јошт
интересант
.
Лаури
ни
брига
,
ал
’
је
учтива
прама
њега
.
После
весеља
други
дан
исти
младић
све
около
Лауриног
пенџера
се
шета
,
клања
се
,
и
то
тако
траје
дан
на
дан
.
Један
дан
Лаура
покаже
нам
,
смешећи
се
,
једно
писмо
.
Каже
неко
га
је
кроз
пенџер
у
собу
бацио
.
Да
нам
да
га
читамо
.
Ми
га
читамо
:
„
Благородна
и
високопочитајњејша
фрајлице
!
При
првом
погледу
срце
ми
на
Вами
остало
.
Кад
се
опоменем
оног
вечера
,
оног
францеза
,
они
’
Ваши
’
роза
хаљина
,
па
фризуре
,
та
ах
...
ах
...
не
могу
Вам
исказати
колико
ово
несрећно
срце
за
уздисајем
лети
,
као
муња
по
светлости
облака
.
Срећно
оно
магновење
које
вас
родило
и
блага
она
земља
куд
Ви
Вашим
малим
ципелицама
станете
.
Ја
се
борим
дању
ноћу
,
јер
знам
да
никад
то
што
мислим
достигнути
нећу
.
Но
,
при
свем
том
,
смилујте
се
на
страдалника
,
који
у
заточенију
своји
’
мисли
на
соколовим
крилима
лебди
над
Вами
.
О
,
како
ми
је
тешко
!
Перо
ми
из
руке
испада
.
Само
вас
то
,
анђелу
земски
,
јошт
молим
,
клечећи
као
пред
богињом
,
да
ме
барем
обнадеждите
,
тојест
ја
знам
да
Ви
никад
нећете
моја
хтети
бити
,
ал
’
само
ме
обнадеждите
,
ма
и
неће
никад
бити
,
да
ми
бар
обречете
бар
на
десет
година
,
а
ја
ћу
и
донде
радосно
за
Вами
у
надежди
венути
у
срца
бољи
покорњејши
Светозар
Цифрић
медицинер
.
”
Мал
нисмо
пукли
од
смеја
.
Та
то
јо
наш
земљак
Светозар
!
Нисмо
се
видли
од
детињства
,
па
га
нисмо
ни
познали
.
Но
морамо
га
потражити
,
ма
је
гди
.
Знамо
већ
колико
је
сати
.
Кажемо
Лаури
да
ћемо
се
с
њим
састати
;
ако
му
има
одговора
послати
,
може
по
нами
.
Она
се
тек
насмеје
.
Но
ми
пре
нег
’
што
ћемо
га
потражити
,
напишемо
му
ово
писмо
,
као
бајаги
одговор
на
његово
:
”
Љубезни
господине
!
Ваше
галант
писмо
примила
сам
.
Слободу
Вашу
извињава
Ваша
претерана
страст
...
Сажаљујем
што
се
тако
јако
борите
,
и
будући
да
сами
увидите
да
ће
од
тога
тешко
што
бити
,
ал
’
Ви
се
само
с
пустом
надеждом
задовољавате
,
за
то
нека
Вам
буде
од
мене
изискивана
надежда
за
после
десет
година
,
ал
’
под
тим
условијем
,
да
и
Ви
какав
гавалерски
акт
мени
за
љубав
учините
и
да
Вашу
резигнацију
покажете
,
а
то
је
:
да
за
то
време
нит
ми
што
пишете
,
нити
пак
поред
мог
пенџера
пролазите
.
Лаура
Н
.
”
Но
пре
нег
’
што
ћемо
ово
писмо
на
пошту
дати
,
морамо
га
потражити
,
јер
нема
му
адреса
.
Хајд
’
да
га
потражимо
.
Знао
сам
да
ће
у
каковој
нобл
официни
бити
,
зато
такве
смо
тражили
,
па
ако
га
видимо
,
а
ми
унутра
да
си
косу
поткрешемо
.
Идемо
у
један
,
у
други
сокак
,
опазимо
нашег
Светозара
,
баш
се
однекуд
у
официну
враћа
.
Ми
за
њиме
уђемо
,
седнемо
и
кажемо
да
нам
косу
мало
потсеку
,
и
то
кажемо
им
страним
језиком
.
Један
најстарији
,
то
је
био
господар
,
повиче
:
»
Паризер
!
«
Погледи
на
Светозара
,
па
на
мене
,
да
ме
узме
под
операцију
.
Други
опет
узме
Бранка
.
Господар
се
удали
,
а
наши
оператери
почеше
о
нами
на
језику
који
су
мислели
да
не
разумемо
,
разне
вицове
правити
и
нагађати
’
оћемо
ли
се
галант
показати
.
Ми
се
господски
покажемо
,
па
одемо
.
Одма
’
смо
писмо
на
пошту
бацили
.
Светозар
је
јошт
онај
дан
писмо
добио
.
Кад
сутра
,
а
ми
опет
у
официну
,
да
си
нешто
мало
на
коси
поправимо
.
Светозар
је
ту
.
Тек
што
смо
готови
,
станем
пред
Светозара
и
то
у
таковој
позитури
,
у
каковој
говори
обично
какав
велики
господин
каквом
прама
себе
малом
човеку
.
Светозар
одговара
са
страхопочитанијем
на
свако
питање
.
Позовемо
га
да
дође
после
подне
у
кафану
»
Код
краљице
«
,
око
пет
сати
.
Ми
у
ово
време
овде
чекамо
,
а
ето
Светозара
.
Ту
он
почео
је
цифрати
,
ал
’
ја
одма
’
уфатим
га
за
руку
и
питам
га
да
ли
ме
познаје
;
он
каже
да
не
.
Е
,
сад
му
се
јавимо
ко
смо
.
Он
није
знао
,
сирома
’
,
шта
ће
од
радости
.
Питамо
га
где
је
досад
био
;
каже
понајвише
у
Бечу
,
а
једну
годину
био
је
у
Паризу
,
зато
га
и
зову
»
Паризером
«
,
па
сад
је
дошао
овамо
да
курз
хируркски
слуша
.
Позовем
га
да
после
заједно
вечерамо
.
Увече
се
опет
састанемо
.
Један
другом
своје
житије
казује
.
Ја
нешто
сам
и
за
себе
задржао
;
нисам
хтео
баш
ове
исказати
.
Светозар
је
био
угледан
млад
човек
,
чисменка
,
прстење
на
прсту
,
па
ланац
и
сат
;
могао
је
човек
с
њим
ма
у
каквом
друштву
пристати
.
Кажем
му
да
дође
к
мени
увек
кад
год
узима
часа
.
Он
то
радо
прими
.
Питам
га
има
ли
каквог
изгледа
за
женидбу
.
Каже
ми
да
има
:
може
узети
свог
принципала
кћер
,
како
сврши
курз
,
па
осим
ње
има
једну
младу
удовицу
,
бирташицу
,
некога
почившег
Јозефа
Фишпајха
жену
.
Но
он
јошт
на
једну
трећу
дилује
;
ако
му
то
испадне
за
руком
,
онда
ће
текар
постати
срећан
човек
.
Но
засад
мора
,
прећутати
ко
је
та
,
док
се
ствар
боље
не
развије
.
Тако
ми
опет
наше
старо
познанство
обновимо
.
Он
ме
замоли
да
га
свуд
медецинером
зовем
,
јер
изван
официне
за
таквог
га
познају
.
Ја
му
то
обречем
,
а
с
моје
стране
га
,
опет
,
замолим
да
,
гди
год
може
,
за
барона
ме
изда
,
особито
пред
непознатима
,
а
ја
ћу
га
јошт
за
већег
издавати
нег
’
за
медецинера
:
казаћу
да
ми
је
од
стрица
брат
.
Отсад
увек
,
када
сам
Светозаровим
сокаком
пролазио
,
улазио
сам
у
официну
.
ВИ
У
берберском
животу
има
врло
млого
поезије
;
не
знам
да
ли
има
више
у
ђачком
.
А
друго
,
кад
је
курзиста
,
онда
је
и
ђак
,
па
јошт
какав
ђак
,
прави
бранденбургер
.
Међу
њима
редак
је
филистер
.
Све
отворена
,
весела
лица
,
галант
,
нису
интриганти
,
пуни
радости
живота
и
велике
надежде
за
будућност
.
Посао
му
је
лак
,
не
изискује
напрезање
ума
,
зато
су
бербери
отвореног
духа
,
јер
имаду
часа
на
све
стране
мислити
.
Ретко
који
бербер
да
је
незадовољан
и
да
је
свој
живот
жалосно
провео
.
Кад
уђеш
у
официну
,
у
једном
ћошку
видећеш
гитар
ил
’
тамбура
гди
виси
;
у
гдекојој
и
једно
и
друго
.
Увек
је
међу
њима
какав
поматори
,
као
декан
међу
њима
;
он
највише
вицеве
зна
и
неки
аукторитет
ужива
.
Добри
су
певачи
.
Једна
јединита
слабост
им
је
љубопитство
,
ал
’
то
хасни
публикуму
.
Кад
год
уђем
у
официну
,
седнем
,
питам
гди
је
Светозар
,
па
онда
слушам
новине
,
па
све
знам
без
да
морам
новине
читати
.
Светозар
је
био
највећи
кицош
од
свију
;
зато
нисам
се
стидио
с
њим
каткад
и
испод
руке
шетати
се
.
Кад
су
већ
новине
исцрпљене
,
онда
сваки
о
себи
што
започне
.
Какве
је
капуте
имао
пре
три
године
,
колико
пути
се
могао
богато
оженити
.
Једанпут
сам
слушао
једног
,
који
је
млого
давао
на
кицоштво
,
—
па
говори
да
је
у
једно
исто
доба
имао
четири
капута
,
три
фрака
,
два
квекера
и
осам
панталона
,
и
то
све
ново
.
Једанпут
ме
само
мрзело
.
Ја
баш
на
променади
шетам
се
са
Светозаром
испод
руке
,
састанем
се
са
неколико
моји
’
познати
’
,
кад
прође
један
господин
и
повиче
јачим
гласом
на
Светозара
,
да
му
дође
сутра
раније
да
га
брије
.
И
Светозара
је
то
одвећ
мрзило
и
зарекао
се
да
баш
му
сутра
отићи
неће
.
Бранко
је
сваки
дан
Лаури
одлазио
.
Она
је
већ
била
увелико
за
удају
;
већ
је
прешла
двадесет
,
ал
’
је
била
лепа
.
Она
донде
около
Бранка
,
док
га
није
укебала
.
Бранко
је
за
њу
јако
заузет
.
Обрече
јој
да
ће
ју
узети
.
Лаура
се
држи
за
срећну
.
Једанпут
неким
случајем
наиђем
код
Бранка
на
једно
писмо
,
од
Лауре
на
њега
.
Последње
речи
овог
писма
овако
су
гласиле
:
”
Моје
срце
је
сасвим
заробљено
.
Живот
би
ми
без
тебе
пустиња
био
.
Нема
тога
који
би
ми
твоје
срце
из
мог
срца
ишчупао
,
и
онај
сат
,
у
којем
би
ме
теби
отели
,
био
би
за
мој
живот
последњи
.
Остаје
милион
пути
...
твоја
Лаура
.
“
Сад
сам
видио
да
су
дубоко
зашили
,
па
сам
се
све
бојао
за
Бранка
,
да
што
хрђаво
не
испадне
,
јер
он
сваком
верује
,
па
још
не
познаје
фигле
женске
.
Састанемо
се
.
Почне
ми
се
тужити
да
му
је
живот
досадан
.
Истина
,
има
свега
у
изобилију
,
ал
’
није
задовољан
.
Његова
покровитељица
рада
је
за
њега
поћи
.
»
Па
,
лудо
,
зашт
’
је
не
узмеш
?
Шта
мислиш
толико
богатство
?
!
«
»
Није
пропорција
,
нема
од
обе
стране
наклоности
.
«
»
Какве
пропорције
,
какве
наклоности
!
А
гди
ћеш
ти
наћи
у
свету
праве
пропорције
?
«
»
Она
само
моју
младост
уважава
;
немам
никакве
друге
заслуге
,
која
би
могла
код
ње
за
темељ
служити
,
а
и
она
са
њеним
темељом
је
само
новац
.
«
»
Мој
брајко
,
младост
гди
је
,
ту
је
и
заслуга
,
онда
си
добро
код
ње
уписан
;
то
је
прави
темељ
,
а
и
њен
темељ
новац
,
прави
је
темељ
.
«
»
Онда
опет
волем
Лауру
узети
;
она
је
више
за
мене
,
а
и
гине
за
мном
.
«
»
Е
добро
,
а
ја
ћу
онда
твоју
милостиву
.
Није
ти
противно
?
«
»
Ни
најмање
.
«
»
Ја
ћу
ти
бити
на
руци
код
Лауре
.
«
»
Није
нужно
;
њена
душа
је
већ
код
мене
.
«
»
Ала
свашта
лако
верујеш
!
«
»
Не
брини
се
за
мене
.
«
Сад
да
добро
ствар
испадне
,
одма
’
би
’
и
ја
те
како
терно
начинити
могао
.
Бранко
је
био
готов
Лауру
да
узме
.
Ал
’
најпре
да
видимо
хоће
ли
мени
за
руком
поћи
.
Кажем
Бранку
да
не
иде
осам
дана
тамо
,
па
онда
идем
ја
да
испитам
шта
ће
и
како
ће
бити
.
Бранко
пристане
на
то
.
Оде
на
осам
дана
на
страну
.
Бранка
нема
један
дан
,
други
дан
милостива
да
га
тражити
чрез
слугу
.
Нема
га
.
Слуга
мене
нађе
.
Кажем
му
да
је
Бранко
отишао
на
страну
некуда
у
госте
,
па
му
је
позлело
.
Да
ме
милостива
звати
;
она
ме
је
већ
познавала
.
Обучем
се
што
игда
боље
могу
,
па
хајд
’
онамо
.
Кад
тамо
,
а
она
упарађена
седи
.
Добро
је
изгледала
;
мени
се
допадала
боље
него
какове
врло
младе
.
Ја
све
на
прстима
,
тихо
као
мачак
к
њој
;
сагнуо
сам
се
јако
,
канда
фишпан
имам
у
лећама
,
па
лепо
поч
у
руку
,
па
се
повучем
три
корака
натраг
.
Понуди
ме
сести
.
»
Опростите
што
сам
тако
слободна
.
Ви
сте
његов
најбољи
пријатељ
,
Ви
ћете
најбоље
знати
гди
је
Орлић
и
шта
ради
.
«
«
Он
је
једно
после
подне
отишао
изван
вароши
и
разболео
се
,
но
поручио
ми
је
да
му
је
већ
боље
;
но
при
свем
том
идем
ја
сутра
к
њему
да
видим
шта
је
«
.
»
То
ћете
врло
паметно
учинити
.
Ја
не
знам
шта
је
том
човеку
;
није
никад
задовољан
.
Ја
му
све
чиним
што
жели
,
ал
’
он
увек
зле
воље
,
све
га
нешто
срце
на
другу
страну
вуче
.
Каткад
му
дође
на
памет
што
,
па
тек
наједанпут
повиче
:
»
Морам
ја
у
Африку
ил
’
у
Кавказ
;
ја
плеснив
живот
нећу
да
водим
!
«
Питам
га
зашто
је
незадовољан
,
а
он
:
»
Мени
није
доста
тек
живити
;
моје
задовољство
није
мојим
телом
ограничено
«
.
После
,
ако
га
питате
даље
,
а
он
се
разљути
,
па
неће
млого
да
одговара
,
нег
’
ћути
.
»
Знате
,
милостива
,
он
је
јошт
млад
,
па
млого
јошт
треба
да
види
и
пробира
.
«
»
А
колико
је
година
Бранку
?
«
»
Двадесет
,
милостива
.
«
»
А
он
каже
да
је
дваест
и
две
.
«
»
Он
има
ту
слабост
да
се
хоће
све
старијим
да
чини
.
«
»
А
колико
је
Вами
година
?
«
»
Двадесет
и
девет
,
милостива
.
«
»
Па
тек
јурат
!
«
»
Није
,
милостива
,
већ
сам
фишкал
.
«
»
Па
радите
већ
као
фишкал
?
«
»
О
те
како
!
Клиента
сијасет
!
Па
не
примам
никога
ко
напред
добро
не
плати
.
«
»
То
сте
Ви
срећан
човек
.
«
»
Био
би
’
кад
би
какву
сходну
заручницу
нашао
.
«
»
Па
тога
ваљда
има
доста
?
«
.
»
Има
,
милостива
,
ал
’
не
за
мене
.
Ја
сам
рођен
аристократ
,
па
не
марим
за
пургерство
.
Хоћу
да
је
врло
воспитана
,
од
велике
фамилије
.
«
»
То
Вам
ја
морам
какову
препоручити
.
«
»
О
,
то
ће
ми
мило
бити
,
милостива
.
«
»
Ал
’
нисте
л
’
и
Ви
тако
шусовит
као
Бранко
?
«
»
Боже
сачувај
,
онај
је
као
деран
прама
мене
;
истина
добар
,
доброг
срца
,
ал
’
тек
деран
.
«
»
А
били
бисте
Ви
онако
веран
човек
?
«
»
О
,
милостива
,
Ви
мене
јошт
не
познајете
.
«
Она
устане
,
па
поче
по
соби
ходати
.
»
И
Ви
сте
ваљда
такви
исти
као
и
Бранко
?
«
»
Ја
,
милостива
,
опростите
да
Вам
могу
казати
да
се
у
том
варате
,
—
ја
би
’
,
да
сам
као
Бранко
,
Ваш
роб
био
.
«
»
Та
ја
нисам
ни
за
Вас
ни
за
Бранка
;
ја
сам
већ
—
стара
,
«
»
О
,
молим
Вас
,
немојте
нас
,
вређати
.
Ви
,
милостива
,
и
сад
још
изгледате
као
звезда
Даница
.
«
»
Па
,
шта
мислите
,
колико
ми
је
година
?
«
Онда
и
ја
устанем
,
па
њој
ближе
.
»
Опростите
,
милостива
,
млого
да
рекнем
,
једва
двадесет
и
седам
.
«
»
Ха
,
ха
!
Ја
већ
тридесет
и
осам
.
«
»
Не
би
’
рекао
.
«
»
Ви
сте
,
Господине
,
велики
ласкатељ
.
Ви
бисте
Вашој
госпођи
све
по
вољи
чинили
,
Ви
ми
се
сасвим
допадате
.
«
»
О
,
то
ми
је
мило
!
«
На
то
клекнем
пред
њу
,
па
склопим
молећи
руке
:
»
Милостива
,
ја
сам
Ваш
роб
,
чините
од
мене
шта
год
хоћете
,
ал
’
смилујте
се
.
«
»
Шта
да
се
смилујем
?
«
»
Бранко
је
млад
,
ја
сам
старији
,
узмите
ме
да
ја
будем
извршитељ
Ваши
’
мисли
,
Ваше
воље
.
«
Ја
вичем
једнако
:
»
Смилујте
се
!
«
држећи
руке
горе
као
деца
кад
што
моле
,
а
милостива
све
натрашке
даље
,
а
ја
,
опет
,
све
напред
за
њом
пузем
.
»
Но
,
то
се
не
би
’
надала
од
Вас
,
да
Ви
Вашег
друга
изневеравате
;
Ви
његово
место
да
заступите
,
било
би
издајство
од
Ваше
стране
,
јер
сте
дошли
да
га
извините
,
а
не
да
га
отклоните
.
Он
нек
дође
,
кад
му
се
год
допада
,
врата
су
му
отворена
,
а
Ви
,
устајте
и
немојте
се
више
мучити
,
јер
је
све
без
успеха
.
«
Ја
устанем
;
нити
се
могу
дуже
разговарати
,
извињавам
се
,
па
гледај
што
пре
одмакни
се
.
Ја
одем
.
Чекам
на
Бранка
.
После
неколико
дана
:
дође
и
све
му
преповедим
.
Једва
сам
га
могао
на
то
навући
,
да
се
што
пре
код
Милостиве
нађе
.
Јошт
нисам
му
хтео
о
том
говорити
како
сам
овде
прошао
,
јер
сам
рад
дочекати
да
видим
шта
ће
му
она
о
том
говорити
.
Кад
он
онамо
,
а
она
му
све
преповеди
.
»
Какав
је
то
твој
пријатељ
!
Та
он
ми
се
намећао
!
«
И
све
,
и
како
сам
клечао
,
казала
му
је
.
Он
се
слатко
насмејао
.
Бранко
је
опет
у
свом
старом
колосеку
био
,
ал
’
тек
Лаура
му
је
била
главна
цел
.
Већ
као
готова
је
ствар
да
се
узму
,
и
то
до
месец
два
дана
.
Донде
ћемо
,
мислио
сам
,
јошт
заједно
провести
добре
дане
,
па
ваљда
ћу
и
ја
гдигод
продерати
.
Време
ми
је
већ
опет
дуго
било
.
Мој
Светозар
често
је
к
мени
долазио
и
о
својим
партијама
говорио
је
.
Видио
сам
му
принципалову
кћер
;
фајн
девојка
.
Хајд
’
сад
да
видимо
Фишпауховицу
.
Кад
онамо
,
красна
велика
гостионица
са
башћом
.
Па
ко
служи
,
ко
је
госпођа
Фишпауховица
него
негдашња
фрајла
Фаника
,
кћи
пекара
Шмалца
.
Није
ме
познала
.
После
,
кад
сам
јој
казао
ко
сам
,
јако
се
радовала
.
Одма
’
пита
за
Бранка
.
Кажем
јој
довешћемо
га
.
Питам
ју
како
је
,
каже
све
је
добро
,
само
једно
зло
што
јој
умро
и
отац
и
мати
,
па
и
муж
.
Оно
прво
је
зло
,
мужа
ће
наћи
.
Сутрадан
довео
сам
Бранка
.
Текар
је
била
радост
.
Светозар
ми
саопшти
јошт
једну
ствар
,
како
са
једном
лепом
и
богатом
фрајлом
у
корешпонденцији
стоји
и
да
има
временом
надежде
.
Кад
оно
шта
је
:
покаже
ми
писмо
од
фрајле
Лауре
.
Известим
га
у
чему
је
ствар
,
да
не
лудује
;
сад
се
сам
себи
смеје
.
Бранко
већ
се
запекао
код
Лауре
.
Он
каже
да
му
је
Ида
и
Марија
идеал
,
ал
’
и
Лаура
му
је
после
ови
’
срцу
најближа
.
Видићемо
шта
ће
бити
.
Док
је
Бранко
онамо
одлазио
,
донде
сам
ја
покоју
јуратску
шалу
проводио
.
Седио
сам
у
једном
великом
сокаку
,
у
једној
великој
кући
,
баш
кућа
до
куће
до
кундшафтцамта
.
Знате
да
се
овде
сваки
,
који
какву
службу
тражи
,
прејави
.
Овамо
долазе
камердинери
,
локаји
,
куварке
и
богзна
ко
јошт
,
па
траже
службу
.
Кућа
у
којој
сам
ја
седио
имала
је
изглед
на
форму
као
и
поменута
комшиска
,
једна
за
другу
слепљена
;
ко
је
шта
тражио
,
могао
се
лако
овамо
ил
’
онамо
заплести
.
Биро
од
кундшафтцамта
има
изглед
на
сокак
,
и
мој
квартир
удара
на
сокак
,
и
како
се
под
капију
уђе
,
одма
’
надесно
моја
врата
.
Ја
из
дугог
времена
гледим
кроз
пенџер
,
кад
неки
час
ал
’
к
мени
две
младе
женске
у
собу
и
питају
је
ли
ту
кундшафтцамт
;
траже
се
кудгод
за
штумадле
.
Ја
и
’
упутим
у
комшилук
.
Кад
сутра
,
опет
друге
,
па
прексутра
опет
.
Мислио
сам
си
:
кад
ме
тако
узнемиравају
,
а
оно
бар
да
и
ја
имам
какову
забаву
.
Дозовем
једног
познатог
јурата
;
,
да
буде
пре
подне
и
после
подне
код
мене
.
Начинимо
један
протокол
,
па
онда
седи
један
за
асталом
на
сред
собе
поред
протокола
,
а
други
гледа
кроз
пенџер
.
Питају
је
л
’
ту
кундшафтцамт
.
Кажемо
:
»
Јесте
«
.
Сад
питај
партају
,
гди
је
крштено
писмо
,
гди
су
атестати
.
Једна
се
тражи
за
виршафтерку
,
друга
за
куварку
,
трећа
за
штумадлу
итд
.
Па
онда
закажемо
да
дођу
друге
недеље
овај
и
овај
дан
.
После
,
видећи
саме
да
нису
на
добром
путу
,
сврну
се
гди
треба
.
Но
опет
новајлије
,
који
нису
за
то
знали
,
долазили
су
.
Свако
после
подне
под
капијом
пуно
локаја
,
камердинера
,
куварка
,
па
чекају
док
с
ручка
дођемо
.
Једва
сам
им
могао
одговарати
,
толико
и
’
је
било
;
више
су
долазили
овамо
,
него
у
онај
прави
.
Морао
сам
и
’
већ
терати
,
ал
’
ништ
’
не
помаже
,
не
могу
да
и
’
се
курталишем
.
Између
остали
’
,
дође
и
једна
женска
,
пуна
,
около
четрест
пет
година
стара
,
тражи
се
за
куварку
.
Кад
је
добро
погледим
,
познајем
је
ко
је
.
Иштем
атестате
.
Кад
покаже
,
а
оно
моја
Бабика
.
Питам
је
како
је
и
шта
је
,
а
она
поче
своје
житије
преповедати
:
како
је
она
имала
добре
службе
,
стекла
је
прилично
новаца
,
но
су
је
хрђави
људи
преварили
;
обрицали
јој
да
ћеду
је
узети
,
па
су
јој
новце
потрошили
.
Она
вели
,
највећма
се
једи
на
једног
шпицбуба
,
локаја
обрштеровог
,
коме
је
дала
сто
форинти
,
и
обрекао
јој
да
ће
ју
узети
,
па
је
отишао
и
никад
се
вратио
није
.
На
то
се
почнем
гро’том
смејати
,
па
је
распитивам
гди
је
то
било
.
Она
све
по
реду
преповеда
.
Ја
се
опет
смејем
.
Кад
мало
помало
,
почне
ме
,
које
по
смеју
,
које
по
дужем
разговору
,
познавати
,
па
онда
нападне
ме
:
»
Ти
си
мој
љубезни
!
«
—
па
оће
к
мени
,
а
ја
се
не
дам
.
Кажем
јој
да
ја
нисам
тај
ког
она
мисли
,
да
нисам
ја
ја
,
но
други
когод
.
Ништ
’
не
помаже
.
Напослетку
предам
се
,
дам
јој
коју
пару
и
обречем
се
да
ћемо
се
чешће
видити
.
Она
буде
с
тим
задовољна
.
Но
партаје
ми
једнако
долазе
.
Шта
ћу
с
њима
?
Госпођа
од
куће
откаже
ми
квартир
.
Каже
да
јој
правим
шкандал
по
кући
,
а
ја
исплатим
,
па
се
извучем
јошт
онај
дан
,
да
се
ослободим
од
несносни
’
гостију
.
Цифрић
ме
једанпут
замоли
да
одем
ја
и
Бранко
с
њиме
у
госте
,
на
неку
свечаност
у
једну
малу
варошицу
Н
.
Онде
је
наш
у
детињству
друг
и
учитељ
,
Љубомир
Рудић
.
Саопштим
Бранку
.
Он
је
готов
.
Милостива
му
је
дала
урлауб
.
Ја
кажем
Цифрићу
да
мене
и
Бранка
не
пријави
као
своје
давнашње
познате
,
но
као
страну
господу
,
док
се
сами
не
изјавимо
.
Дођемо
пре
један
дан
па
светковину
.
Станимо
се_
у
великој
гостионици
,
па
онда
Рудићу
у
визиту
.
Будемо
као
нека
особита
господа
претстављени
.
Рудић
са
својом
супругом
—
био
је
већ
ожењен
—
дочека
нас
са
највећом
учтивошћу
и
страхопочитанијем
.
Титулира
мене
и
Бранка
:
»
Ваше
Високородије
,
Ваше
Високоблагородије
!
«
Одма
’
нас
замоли
,
да
не
идемо
никоме
ни
на
вечеру
ни
на
ручак
,
но
да
будемо
његови
гости
.
Штација
није
му
била
рђава
,
па
је
добру
кућу
водио
.
Прошетамо
се
кроз
варош
.
Знате
како
је
у
малој
вароши
.
Сви
су
љубопитљиви
.
Бакали
,
барбири
стоје
пред
дућанма
;
за
леђма
им
госпође
извирују
.
Једна
фрајла
разбила
је
пенџер
,
брзо
отварајући
га
;
,
само
да
нас
из
ока
не
изгуби
.
Погађају
,
нагађају
ко
смо
шта
смо
.
Сви
смо
господски
,
богато
обучени
.
Ја
,
у
фатермердерма
до
преко
ушију
,
изгледао
сам
као
прави
Енглендер
.
Фијакера
смо
на
више
дана
погодили
,
те
остаје
с
нами
ма
докле
.
Кад
сутрадан
,
а
ми
сви
у
цркву
.
Сви
на
нас
гледају
.
После
цркве
,
а
оно
зову
нас
на
све
стране
на
ручак
.
Ми
зафалимо
,
но
нећемо
да
изневеримо
Рудића
.
Добри
,
гостољубиви
пургери
!
Они
нас
гледају
од
пете
до
главе
,
чуде
се
кроју
наши
’
хаљина
и
фатермердерма
.
Ми
се
,
опет
,
њима
чудимо
.
Један
носи
шешир
од
форме
ано
најне
;
другом
је
струк
капута
на
леђи
,
а
трећега
капут
је
до
пете
дугачак
,
па
стоји
канда
је
на
штруфнама
.
Госпође
не
носе
шешире
,
но
скупе
капе
од
блонда
.
Дође
ручак
.
Све
је
живо
и
весело
.
Дође
време
наздравица
.
Ја
сам
наздравио
домаћину
и
уједно
изјавим
да
ја
и
Бранко
,
да
смо
његови
земљаци
и
стари
другови
.
Можете
си
мислити
какова
је
то
за
њега
радост
била
!
После
ручка
нас
четворица
на
само
,
па
сваки
преповеда
свој
живот
.
Рудић
преповеда
како
се
и
он
јако
мучио
.
Досадило
му
се
једанпут
,
па
је
отишао
у
актере
.
Овде
се
упозна
са
примадоном
,
побегне
с
њом
,
друштво
се
распршти
,
примадона
побегне
опет
од
њега
.
А
он
тако
лупао
се
,
док
једанпут
није
ову
добру
штацију
задобио
и
оженио
се
.
Питам
га
има
ли
овде
какови
’
богати
’
партија
.
Каже
ми
,
има
једна
лепа
млада
удовица
,
са
двоје
ситне
деце
.
’
Ајдмо
на
визиту
.
Кад
онамо
,
јест
млада
,
лепа
,
ал
’
шта
ће
ми
деца
?
Она
здраво
око
мене
иде
,
ал
’
дечино
је
имање
,
па
после
да
имам
процеса
.
Друго
,
и
она
мислела
је
богзна
какав
сам
ја
богаташ
.
Е
,
па
бисмо
једно
друго
преварили
.
Одма
’
се
покажем
ладан
.
Она
на
то
ни
да
ме
погледи
.
Код
једног
сродника
њеног
даје
се
велика
вечера
.
Фамилија
је
велика
.
Хоће
да
и
стране
,
тојест
нас
,
у
госте
да
зову
.
Удовица
каже
да
неће
доћи
,
ако
мене
позову
.
Тако
се
ражестила
,
што
у
њен
план
упуштати
се
нисам
хтео
.
Сад
се
родови
разделе
на
две
стране
:
једни
ме
хоћеду
,
други
не
.
Дошло
је
до
вотизирања
.
О
један
вотум
пропао
сам
.
Тако
ја
у
мом
животу
и
то
сам
доживио
,
да
су
на
мене
вотизирали
:
хоћу
ли
доћи
на
вечеру
или
не
.
Бранко
и
Светозар
могли
су
ићи
,
ал
’
наравно
да
нису
хтели
.
Тако
родови
сами
су
појели
вечеру
,
а
удовица
је
остала
да
кука
за
мном
.
Сутрадан
кренемо
се
на
пут
.
Рудић
хоће
до
једне
штације
да
нас
прати
.
Онде
има
једног
друга
учитеља
;
био
је
код
њега
први
дан
с
нами
на
ручку
;
чули
смо
га
како
добро
пева
и
у
тамбуру
удара
.
Кад
онамо
стигнемо
,
једно
сиромашно
село
,
школа
издрта
,
није
читав
сваки
пенџер
,
но
од
папира
,
па
у
среди
тек
парче
стакла
од
винске
флаше
залепљено
.
Учитељ
нема
жене
,
сам
кува
.
Питам
га
колика
му
је
плаћа
.
Каже
сто
форинти
шајна
.
Питам
га
како
излази
на
крај
.
»
Е
,
лепо
«
,
одговори
ми
,
»
добијем
нешто
мало
’
ране
и
дрва
.
Пред
св
.
Катерину
идем
сећи
купус
.
Плате
ми
.
После
кољем
свиње
.
Опет
плате
ми
.
Па
онда
долазе
свеци
и
фашанге
.
Ту
се
опет
добро
живи
:
певам
,
свирам
.
Данас
је
код
кмета
,
сутра
код
другог
.
Лети
и
шишам
и
бријем
.
Дође
берба
:
оправљам
каде
и
судове
.
Па
тако
живи
као
таузендкинстлер
«
.
И
,
додуше
,
имао
је
свашта
у
кући
,
да
смо
се
сви
чудили
.
Сад
,
сирома
’
,
тражи
мало
бољу
штацију
,
па
смо
га
баш
нашли
гди
компонира
једну
оду
на
свог
неког
покровитеља
,
који
ће
га
препоручити
.
Осам
дана
се
мучи
на
последњој
строфи
,
док
му
ми
сад
нисмо
помогли
и
доконали
.
Знам
,
кад
је
прочитао
покровитељ
,
да
је
,
у
тријумфу
,
мислима
на
небо
летио
.
Зготови
се
ручак
.
Учитељ
сам
преправља
.
Рудић
му
нешто
помаже
.
Седнемо
за
ручак
.
Ручак
мали
,
ал
’
добар
;
друштво
весело
и
задовољно
.
Вино
добро
.
Па
онда
се
тек
започне
право
весеље
.
Светозар
,
па
Рудић
,
па
Зоричић
—
тако
се
звао
наш
домаћин
—
сви
троје
славни
певци
и
тамбураши
.
Ту
су
две
тамбуре
,
па
свирај
,
певај
.
Кажу
да
је
нестало
трубадура
.
Није
истина
:
учитељ
је
трубадур
.
Као
пчела
мед
,
тако
он
са
језика
народа
узима
песму
и
слави
љубав
и
пријатељство
.
Није
он
овде
више
онај
учитељ
који
је
,
кад
у
варош
дође
,
бојажљив
,
укрућен
,
боји
се
да
се
коме
већем
не
замери
,
но
отворен
,
па
ужива
божествену
слободу
природе
,
бољма
нег
’
млоги
други
,
који
су
узвишени
.
Учитељ
је
и
композитор
,
и
не
једна
му
песма
на
потомство
пређе
.
Гди
је
свадба
,
гди
је
весеље
,
па
нема
учитеља
,
онде
нема
праве
радости
.
Ту
,
дакле
,
читав
се
концерт
начини
.
Светозар
и
два
учитеља
све
се
надмећу
.
Бранко
је
сасвим
задовољан
.
Каже
,
он
није
нигди
тако
слатко
јео
,
није
нигди
тако
искрено
гостољубије
видио
.
Па
дода
и
то
,
он
,
да
може
,
дао
би
сваком
учитељу
и
добру
плату
и
колајну
.
Тако
проведосмо
целу
ноћ
и
сутра
се
тешко
растасмо
Вратимо
се
кући
.
ВИИ
Бранко
рачуна
дане
када
ће
Лауру
узети
.
Један
дан
дође
један
зјело
богат
господин
и
Бранков
пријатељ
са
Бранком
к
Лаури
и
њеној
матери
,
да
девојку
просе
.
Овај
стари
господар
био
је
око
шесет
година
,
пун
,
по
изгледу
здрав
,
само
мало
потежи
.
Кад
ступе
у
собу
,
приме
и
’
учтиво
и
љубезно
.
Изјаве
своје
намерење
.
Госпођа
,
онако
права
рафинирата
госпођа
,
изјави
да
њој
није
противно
,
ал
’
опет
жели
три
дана
на
промишљење
.
Е
,
добро
!
Дакле
,
три
дана
.
Бранко
се
са
својим
пријатељем
у
том
сложи
,
да
овај
после
три
дана
сам
онамо
иде
,
да
види
шта
је
.
Лаура
каже
матери
да
хоће
за
Бранка
.
Мати
јој
каже
да
не
хита
,
да
се
добро
промисли
.
Лаура
плаче
.
Мати
ју
псује
.
Лаура
каже
скочиће
у
воду
;
мати
каже
сама
ће
ју
загњурити
.
После
три
дана
дође
стари
господин
да
запита
.
Лаура
и
мати
приме
га
опет
лепо
.
Мати
каже
,
да
би
радо
дала
за
Бранка
своју
кћер
,
ал
’
не
зна
како
стоји
Бранко
.
Јошт
није
ништ
’
.
Чује
да
му
је
покровитељ
нека
дама
,
па
онда
,
кад
се
од
ње
оцепи
,
шта
ће
.
Не
зна
како
код
куће
стоји
,
па
је
јошт
млад
;
да
види
бар
јошт
за
једну
годину
,
шта
ће
од
њега
бити
.
»
Дакле
,
милостива
,
једном
речи
,
Ви
не
желите
вашу
фрајлу
засад
за
Бранка
удавати
?
«
—
запита
старац
.
»
Засад
нипошто
.
«
»
А
како
би
било
,
милостива
,
да
,
се
друга
какова
партаја
,
и
то
добра
,
нађе
,
би
л
’
бисте
ју
дали
?
«
»
Срећа
је
у
бога
.
Ако
срећа
дође
,
неће
се
одбити
.
«
»
Молим
на
једну
реч
«
.
Сада
се
мати
и
стари
упуте
у
другу
собу
,
па
продуже
разговор
.
»
Јесте
ли
Ви
,
милостива
,
Ваше
фрајлице
кћери
пријатељ
?
«
»
Молићу
,
како
да
не
?
«
»
Е
,
добро
,
дајте
је
за
мене
.
Ја
ћу
јој
бити
и
муж
и
отац
.
Ја
ништ
’
не
иштем
само
девојку
.
Даћу
јој
у
моринг
моју
велику
кућу
.
Јесте
ли
задовољни
?
—
Ја
сам
човек
од
речи
,
ал
’
што
чиним
,
брзо
чиним
.
Ја
вам
дајем
на
промишлење
опет
три
дана
,
па
ако
бог
да
,
а
оно
нек
се
реши
ил
’
лево
ил
’
десно
.
«
»
Ја
с
моје
стране
,
поред
Вашег
обећања
,
дајем
Вам
моју
кћер
;
знам
да
ће
оца
у
Вама
наћи
,
а
надам
се
да
ће
ме
моја
Лаура
послушати
.
«
После
овог
кратког
разговора
,
изиђу
опет
,
па
старац
шешир
у
руку
,
поклони
се
и
матери
и
кћери
,
па
кући
.
Бранко
чека
свог
пријатеља
.
Састану
се
.
»
Е
,
мој
Бранко
,
нема
ништа
.
Мати
каже
да
си
јошт
млад
.
Мораш
јошт
чекати
.
«
»
Шта
,
да
чекам
?
Па
зашто
?
Шта
је
на
то
Лаура
казала
?
«
»
Ћутала
је
.
«
»
Мати
каже
’
оће
да
ју
за
старијег
уда
,
који
већ
зна
како
се
кућа
води
.
«
»
А
шта
је
Лаура
на
то
казала
?
«
»
Ништа
«
.
»
Није
ни
плакала
?
«
»
Ни
најмање
«
.
»
Није
л
’
казала
да
она
без
мене
живити
не
може
?
«
»
Ни
речце
о
том
.
«
»
Није
ни
противсловила
матери
да
се
она
за
другог
удати
неће
?
«
.
»
Ни
речце
.
«
»
Е
,
сад
већ
није
вредно
више
с
једном
девојком
ни
разговарати
се
.
Збогом
свету
!
Ти
си
само
једно
примамљиво
огледало
!
«
»
Штавише
,
каже
,
ако
хоћу
,
ја
је
могу
добити
«
.
»
Је
л
’
могуће
?
«
»
Тако
је
.
«
»
Е
,
да
богда
сребром
се
зајазила
,
кад
је
тако
.
А
Ви
,
мој
чико
,
будите
срећан
,
да
Вам
Ваш
пород
не
обија
туђе
прагове
,
као
обично
деца
која
оца
не
познају
.
Збогом
!
«
Бранко
није
се
више
хтео
ни
са
Лауром
ни
са
својим
пријатељем
састати
.
Лаурина
мати
сад
је
пред
себе
кћер
узела
.
Каже
јој
да
Бранко
није
за
њу
,
да
није
постојан
,
да
је
млад
,
а
господин
Петковић
сталан
,
зјело
богат
,
даје
једну
велику
кућу
у
моринг
,
живиће
код
њега
како
јој
се
хоће
.
Кад
умре
,
може
си
младог
бирати
.
Лаура
први
дан
јако
плаче
,
други
дан
мање
,
трећи
дан
предала
се
судби
.
Четврти
дан
,
ето
Петковића
.
Мати
хоће
,
Лаура
се
јошт
као
устеже
.
Мати
ју
оштрим
очима
погледа
.
Петковић
каже
да
он
неће
силом
,
но
ако
има
бити
,
оно
и
нек
’
буде
.
Преклони
се
и
Лаура
.
Петковић
одма
’
у
дар
сто
дуката
,
колије
,
бразлете
.
Све
је
свршено
.
Друге
недеље
венчање
,
јербо
старац
неће
да
чека
.
Петковић
оде
.
Мати
је
знала
,
да
са
оваковим
старцима
не
треба
се
шалити
,
јер
одма
’
окрену
леђа
.
Кад
овакова
партија
појави
се
,
таквог
треба
одма
’
за
јаку
,
па
држ
’
га
,
јер
,
иначе
,
хоће
лако
да
побегне
.
Врло
су
лукави
.
И
ови
бу
најопаснији
за
младе
људе
,
који
се
жене
и
у
конкуренцију
са
њима
дођу
.
Зато
је
Лаурина
мати
гледала
да
што
пре
крај
буде
.
Разгласи
се
да
Петковић
узима
Лауру
.
Једни
се
смеју
,
други
кажу
:
»
То
је
срећа
!
«
Петковић
не
сме
да
се
шета
са
Лаурином
матером
,
јер
први
пут
кад
се
с
њом
показао
на
сокаку
,
сваки
је
рекао
да
би
му
кћи
могла
бити
.
Бранко
лудује
,
бесни
;
каже
да
је
цео
свет
обешењак
,
да
већ
ником
веровати
не
може
.
Ја
га
ублажујем
.
Он
каже
да
је
већ
преболео
.
Вели
да
је
Лауру
већ
прежалио
,
како
је
неверна
,
и
,
како
се
опомене
Иде
и
Марије
,
опет
је
утешен
.
После
осам
дана
води
Петковић
Лауру
у
цркву
,
па
кући
.
Лаура
је
била
лепа
,
живе
,
румене
боје
,
а
после
три
недеље
—
бледа
,
очи
тамне
,
канда
је
тролетница
тресла
.
Петковић
,
када
се
са
Бранком
састао
,
питао
га
да
ли
се
срди
;
Бранко
му
каже
да
ни
најмање
.
Петковић
га
је
често
,
шетајући
се
,
до
своје
куће
вукао
,
ал
’
га
никад
горе
није
звао
;
Бранко
,
пак
,
није
ни
желио
тамо
.
Е
,
тако
сирома
’
Бранко
опет
страда
због
тога
што
сваком
верује
.
Он
је
веровао
Петковићу
,
веровао
Лаури
.
Опоменућете
се
јошт
њеног
писма
на
Бранка
,
па
гледајте
сад
чуда
!
Ја
сам
у
тој
струки
сасвим
друкчији
човек
био
нег
’
Бранко
.
Мене
ни
враг
не
би
скувао
.
Познавао
сам
све
људе
у
прсте
;
знао
сам
гди
како
треба
живити
.
На
једном
месту
треба
човек
овако
,
а
на
другом
,
опет
,
онако
.
Људи
нису
такови
уопште
,
каковим
се
обично
показују
.
Имаду
две
и
три
маске
.
Друкчије
изгледају
на
сокаку
,
у
свету
,
друкчије
код
куће
.
Они
узимају
,
по
нужди
,
сад
оваку
,
сад
онаку
маску
.
Има
људи
који
су
по
спољашном
љубезни
,
пуни
комплимента
,
поздрављају
те
и
кад
не
гледиш
на
њи
’
.
То
су
људи
који
хоћеду
да
ти
исто
с
њима
чиниш
,
да
у
јавности
нешто
значе
;
ако
те
се
у
чему
год
живца
тиче
,
преварићеш
се
,
ако
се
на
њи
’
ослониш
,
јер
ће
одма
’
други
тон
окренути
.
Има
људи
који
никуд
не
иду
,
ни
с
ким
се
не
мешају
,
код
куће
ништ
’
не
раде
,
но
с
готовог
живе
,
о
комешају
светском
ништ
’
не
знаду
,
никад
из
обичне
линије
не
иступе
;
тима
немој
ни
у
кућу
улазити
,
јер
се
одма
’
као
дивљач
поплаше
.
Ови
се
чуде
како
може
бити
људи
који
тако
не
живе
као
они
.
Ако
се
узвисиш
,
чуде
се
твом
таленту
;
ако
паднеш
,
бегају
у
собу
кад
те
виде
.
Ово
су
праве
ћифте
.
Има
људи
који
се
издају
за
високоучене
,
мало
говоре
,
јер
онда
су
најпаметнији
,
лице
увек
озбиљно
показују
.
Ови
целог
живота
ништ
’
не
раде
,
свет
се
од
њи
’
једнако
чему
нада
,
но
бадава
.
Ови
нит
зидају
,
нит
упропашћују
.
Непријатељи
су
сваког
отворенијег
духа
,
и
подмукли
.
Обично
жута
лица
имаду
.
Не
пију
,
јер
су
богаљеви
.
Има
и
’
који
никад
ништ
’
свога
века
учинили
нису
,
но
случај
и
срећа
и
’
узвисила
,
и
никог
не
уважавају
,
који
није
на
крили
ветрени
среће
ношен
.
Изгледа
су
дивљег
,
очију
курјачки
’
,
немилосрдни
,
сујетни
,
не
опомињају
се
никад
да
су
и
они
слуге
били
;
у
заповедању
само
састоји
се
им
сав
живот
и
слава
.
Има
људи
који
се
случајем
обогате
,
а
кубурили
су
млоге
године
,
туђа
помоћ
им
као
с
неба
падала
и
срећу
вредности
својој
преписују
.
Ови
су
увек
потсмешљиви
,
вичу
на
пролетаре
,
сиротињи
никад
не
удељују
.
Има
људи
који
се
чине
да
су
увек
у
послу
,
а
слабо
што
раде
.
Ти
се
све
туже
да
од
посла
већ
ће
се
срушити
.
Ови
су
јаког
изгледа
,
туже
се
да
не
могу
да
спавају
и
да
имаду
реуматизам
.
Има
људи
који
у
већим
друштвама
за
ручком
једнако
воду
пију
,
држе
се
врло
солидно
,
мало
говоре
,
а
кад
су
код
куће
,
ил
’
код
доброг
познатог
,
попију
пре
вечере
по
пет
холби
пива
,
а
за
вечером
и
после
пет
холби
вина
.
Ови
оговарају
овог
и
оног
да
су
корхељи
и
пијанице
.
Изгледају
,
обично
,
као
вампири
црвени
и
мало
трбушати
.
Има
људи
који
афектирају
као
какве
фрајле
,
да
не
могу
ни
ово
ни
оно
,
да
су
увек
болешљиви
,
и
то
од
велике
науке
,
или
посла
;
лице
страдалничко
исказују
,
о
ником
добро
неће
рећи
,
но
неће
ни
зло
.
Ако
кога
фале
,
а
они
се
смеше
;
ако
кога
куде
,
а
они
се
смеше
.
У
госте
никуд
не
иду
,
свуд
се
умерени
показују
,
цео
свет
би
се
опкладио
да
они
границу
никад
не
прекардаше
.
Но
кад
и
’
човек
увече
доцније
посети
,
обично
нагну
се
на
орман
леђма
,
очи
им
у
накрст
стоје
,
муцају
у
разговору
и
често
штуцају
.
Па
колико
јошт
има
феле
људи
,
па
са
свима
тима
треба
знати
живити
.
Но
ја
сам
са
свима
знао
живити
.
Када
видим
кога
да
је
маску
на
себе
узео
,
а
ја
узмем
опет
другу
,
па
се
тако
жмурке
играмо
.
Знао
сам
како
треба
у
великој
,
како
у
малој
вароши
живити
,
јер
и
то
није
све
једно
.
Знао
сам
како
женске
акције
стоје
.
У
малој
вароши
тежак
је
живот
,
особито
што
се
женидбе
тиче
.
Свака
мала
погрешка
изгледа
као
чам
;
штавише
,
падне
и
потомцима
у
насљедије
.
У
малој
вароши
тешко
се
могу
оженити
:
који
често
по
балови
иду
,
често
хаљине
мењају
,
за
шест
година
ништ
’
стекли
нису
.
Девојке
би
радо
за
ове
,
ал
’
оцеви
не
даду
;
—
који
ништ
’
немају
,
па
ма
да
су
,
иначе
,
и
ваљани
;
—
који
су
млого
пути
ишли
на
страну
да
просе
девојку
,
па
су
кошар
добили
;
—
који
иду
у
кафану
и
у
трактер
на
чашу
вина
ил
’
вечеру
и
који
ноћу
кући
долазе
;
—
који
се
са
оваковима
друже
;
—
који
је
због
чега
затворен
био
,
ма
у
персонал-аресту
;
—
који
је
банкротирао
,
па
ма
само
једанпут
.
Све
сам
ја
то
знао
,
и
увидио
да
се
не
могу
у
малој
вароши
оженити
;
зато
држао
сам
се
велике
.
Бранко
је
већ
давно
Лауру
из
главе
истукао
.
Бранко
би
срећан
човек
био
,
да
је
могао
од
женски
’
на
миру
остати
,
ил
’
да
је
знао
с
њима
,
као
ја
,
поступати
;
но
он
је
сваком
веровао
,
па
је
и
морао
увек
страдати
.
Он
сам
по
себи
није
тражио
прилике
,
ал
’
прилике
су
њега
нашле
.
Он
је
често
по
месец
дана
усамљен
живио
,
закопан
међу
књигама
,
и
онда
ретко
се
дао
од
тог
пункта
одвући
;
ал
’
какав
изненадан
случај
га
је
одма
’
преиначио
,
особито
ако
се
тицало
тога
да
се
коме
у
невољи
помогне
,
ту
би
се
увек
пожертвовао
.
Када
су
женске
очи
изврћале
и
тужећи
се
судбу
своју
оплакивале
,
он
им
је
одма
’
поверовао
.
Један
дан
решимо
се
,
да
идемо
у
варош
Н
.
,
које
да
се
Бранко
мало
разабере
,
које
да
посетимо
наше
познате
.
Седнемо
на
железницу
.
Бранко
замишљен
седи
,
а
ја
се
шетам
.
Кола
се
јошт
нису
кренула
,
јошт
долазе
пасажери
.
Дође
једна
млада
дама
,
стаса
повишег
,
округластог
,
плаветни
’
очију
;
образ
бео
—
румен
,
зуби
бели
,
коса
смеђа
,
цео
изражај
племенит
;
сваки
на
њу
погледа
.
Тражи
места
,
па
баш
седне
до
Бранка
.
Бранко
чини
се
и
невешт
.
Распитивају
се
у
коли
за
њу
,
и
неко
,
који
ју
познаје
,
каже
да
је
од
веће
фамилије
и
отац
јој
је
важан
човек
.
Она
једнако
на
Бранка
гледа
умиљато
.
Бранко
канда
то
не
примећава
.
Дам
знак
Бранку
да
дође
мало
на
страну
.
Он
дође
.
Кажем
му
ко
је
иста
,
да
је
фале
како
је
изображена
,
но
има
лудог
мужа
код
куће
.
Бранко
ћути
,
па
се
опет
врати
на
своје
место
.
Она
очима
једнако
Бранка
мери
,
смеши
се
,
тек
што
не
прослови
.
Бранко
на
то
ни
пе
пази
.
Кад
једаред
,
она
ослови
Бранка
,
запита
га
колико
је
сати
,
јер
је
рада
свој
сат
навући
.
Бранко
покаже
јој
свој
сат
,
па
ћути
.
Види
се
да
би
се
рада
у
разговор
пустити
,
ал
’
Бранко
је
крут
.
Дама
та
имала
је
неку
красну
кутију
,
ту
отвори
,
па
извади
неке
посластице
као
за
ужину
.
Понуди
и
Бранка
;
овај
прими
и
зафали
.
Онда
она
започне
:
»
Извините
ми
слободу
што
Вас
једнако
гледам
.
Ја
имам
једног
брата
,
тај
је
исти
на
Вас
,
ваљда
га
познајете
;
он
се
зове
М
.
Н
.
«
»
Познајем
га
,
и
не
један
ми
је
већ
то
исто
казао
.
«
»
Ал
’
исти
је
као
Ви
.
«
»
Драго
ми
је
особито
.
«
Сад
се
међу
њима
разговор
разведе
.
Да
је
Бранко
на
њеног
брата
јако
наличио
,
сумње
нема
,
јер
сам
га
и
ја
познавао
.
Они
се
разговарају
,
а
ми
са
стране
тек
гледамо
;
не
можемо
ништ
’
из
речи
да
извадимо
.
У
почетку
се
дама
смешећи
разговара
,
Бранко
тек
кад
и
кад
прослови
.
Мало
после
,
све
дама
говори
,
све
нешто
озбиљније
.
Па
шта
видимо
:
сузе
јој
се
низ
образ
пушћају
.
Сад
,
опет
,
поче
Бранко
нешто
да
је
теши
;
она
опет
мало
веселија
,
па
са
Бранком
тако
се
већ
разговара
,
канда
га
већ
одавна
познаје
.
Тако
је
неколико
сати
трајало
.
Дођемо
до
неке
штације
,
гди
дуже
постојимо
.
Дама
иде
доле
,
Бранко
ју
прати
и
допрати
до
неки
’
каруца
са
четири
коња
.
Ту
се
са
свим
љубезно
опросте
и
растану
.
Бранко
се
врати
,
кола
се
,
опет
,
крену
.
Бранко
ми
преповеда
шта
се
с
њом
разговарао
.
Она
је
с
тим
започела
како
је
са
својим
братом
лепо
живила
,
,
у
њему
јој
је
највећа
радост
и
утеха
,
и
није
се
могла
уздржати
да
Бранка
не
ослови
.
Поче
после
говорити
како
је
од
лане
удата
,
но
родитељи
,
који
су
имућни
,
но
тврди
,
и
не
даду
поред
ње
новаца
,
дали
је
за
једног
луцкастог
човека
,
који
је
богат
,
а
има
куратора
,
па
нит
’
се
може
с
њим
живити
,
и
тако
је
сад
сасвим
несрећна
.
Бранку
дође
то
на
жао
,
па
ју
теши
.
Она
каже
како
би
она
сретна
била
са
каквим
другим
човеком
.
Доста
то
,
мало
по
мало
,
које
од
жалости
,
које
од
участија
,
које
,
пак
,
што
Бранко
на
брата
изгледа
,
изроди
се
велика
међу
њима
симпатија
на
брзо
,
и
,
изјавивши
Бранку
своју
потпуну
наклоност
,
замоли
га
да
ју
што
пре
посети
,
које
он
и
обрече
,
и
то
до
осам
дана
,
кад
се
са
пута
поврати
,
Бранку
је
сад
иста
целим
путем
у
глави
била
.
»
Сирота
Хермина
,
—
тако
се
она
звала
—
како
је
несретна
.
«
рече
Бранко
.
»
Ово
је
што
нечувено
тако
дете
убити
!
Ако
јој
могу
помоћи
,
жертвоваћу
се
за
њу
.
«
Дошли
смо
и
ми
до
нашег
места
.
Приме
нас
наши
пријатељи
красно
;
ал
’
све
бадава
:
Бранку
се
у
главу
утубила
Херминина
судба
,
па
прве
ноћи
не
може
ни
да
спава
.
Други
дан
изјави
ми
Бранко
,
да
он
овде
дуже
остати
не
може
,
но
мора
још
пре
обреченог
времена
Хермину
да
посети
,
и
то
одма
’
сутрадан
.
Шта
ћу
ја
овде
без
њега
,
па
се
одма
’
и
ја
одважим
.
Сутрадан
је
недеља
,
а
ми
опет
на
путу
.
Стигли
смо
пред
вече
,
по
заходу
сунца
,
до
оне
штације
,
гди
је
Хермина
стајала
.
Сиђемо
се
,
и
сваки
свој
пртљаг
у
руке
,
јер
никог
нисмо
нашли
да
носи
,
па
текар
по
сата
ходај
до
места
гди
је
Хермина
.
Никад
јошт
овде
били
нисмо
.
Наиђемо
на
гостионицу
и
кафану
.
Сместимо
се
.
Бранко
одма
’
пита
кафеџију
зна
ли
гди
седи
иста
дама
.
Он
одма
’
му
да
дете
своје
,
да
га
онамо
одведе
.
Бранко
ступи
у
кућу
:
па
у
кујњу
и
запита
слушкињу
:
»
Је
ли
ко
код
куће
?
«
Она
му
одговори
,
да
милостива
има
неке
госте
,
но
јавиће
јој
да
ју
неко
стран
тражи
.
Госпођа
Хермина
изиђе
напоље
,
парадно-обучена
,
па
зачуди
се
кад
је
Бранка
видела
и
само
накратко
му
каже
да
ако
му
се
допада
нек
’
уђе
,
ал
’
има
стране
госте
;
но
милије
ће
јој
бити
,
ако
ју
сутра
посети
.
Бранко
се
поклони
и
оде
.
Сад
је
текар
збуњен
био
.
Мисли
се
шта
ће
;
није
задовољан
са
њеним
речма
;
не
слажу
се
са
наклоношћу
показаном
у
вагону
.
Хоће
да
иде
натраг
;
нема
прилике
.
Не
зна
шта
да
ради
:
ил
’
да
је
се
сасвим
мане
,
ил
’
да
се
увери
на
какав
начин
.
Напише
једно
дешператно
писмо
на
Хермину
,
у
којем
изјављује
немир
душе
своје
због
сумње
о
њеној
искрености
;
—
да
ће
ју
сутра
јошт
посетити
,
ал
’
ако
јој
није
до
тога
стало
,
а
она
нек
му
поручи
да
и
не
долази
итд
.
Ово
писмо
да
кафеџином
детету
,
да
њој
у
руке
да
.
Дете
однесе
и
врати
се
.
Ми
чекамо
у
кафани
на
вечеру
.
Кад
дођу
њи
’
тројица
:
један
јурат
,
један
који
је
с
Бранком
служио
у
једној
регименти
и
јошт
један
други
,
бивши
војник
.
Сви
овдашњи
,
красни
млади
људи
.
Бранко
позна
свог
камарата
,
па
онда
сви
у
једно
друштво
,
и
то
у
нашу
собу
.
Придружи
се
к
нами
и
један
стари
,
богати
чика
.
Ми
вечерамо
,
кад
наједанпут
посла
неко
циганску
банду
.
Све
је
сад
весело
и
волемо
се
канда
смо
сви
сродни
.
Наједаред
Бранков
колега
каже
Бранку
:
»
Знам
,
Бранко
,
зашто
си
дошао
,
па
бар
бадава
да
не
проведеш
ноћ
.
’
ајд
’
да
што
учинимо
што
ће
ти
се
допасти
.
«
»
А
шта
би
то
могло
бити
?
«
»
Ево
,
видиш
банду
;
’
ајд
’
да
отсвирамо
Хермини
серенаду
.
«
»
Ал
’
је
већ
прошло
дванаест
.
«
»
Ништа
зато
,
није
доцне
.
«
»
Ал
’
шта
ће
јој
муж
рећи
?
«
»
Он
је
луцкаст
,
нит
брани
за
што
,
а
друго
,
ваљда
тек
имамо
куража
.
«
Сад
сви
повичу
:
»
’
Ајдмо
!
«
Идемо
сви
у
тишини
онамо
.
Месечина
је
била
као
дан
.
Кроз
велику
авлију
прођосмо
,
па
под
пенџер
.
Банда
засвира
.
Свећа
се
у
соби
одма
’
запали
.
Цигани
свирају
.
Кад
наједанпут
,
истрчи
један
гологлав
човек
,
жут
у
образу
и
одма
’
к
Бранку
:
»
Молим
на
једну
реч
.
«
Сад
га
сасвим
на
страну
дозове
.
»
Ви
сте
мојој
жени
писмо
писали
?
«
»
Јесте
.
«
»
Писали
сте
јој
да
ћете
одавде
одлазити
,
ако
Вам
не
одговори
.
«
»
Јесте
.
«
»
Молим
Вас
,
дајте
ми
десет
форинти
.
«
»
Ево
,
с
драге
воље
.
«
»
Како
се
Ви
зовете
?
«
»
Бранко
Н
.
«
»
’
Ајте
,
браћо
,
сви
унутра
!
«
Сад
сви
за
њим
.
Јошт
више
се
свећа
запали
у
једном
лепом
салону
.
Госпођа
Хермина
седи
на
дивану
.
Банда
свира
.
Бранко
да
из
кафане
донети
шампањера
и
други
’
ствари
.
Ми
сви
играмо
,
и
наш
стари
чика
и
домаћин
највећма
.
Овај
доведе
куварку
,
па
с
њом
у
салону
игра
.
Бранко
није
играо
,
но
сео
поред
Хермине
на
диван
.
Цело
друштво
лудује
,
сокаче
.
Бранко
озбиљан
.
Хермина
плаче
и
показује
каквог
су
јој
мужа
дали
.
Бранко
ражали
се
,
понуди
је
да
се
од
тог
јарма
ослободи
.
Она
је
готова
.
Сутра
,
дакле
,
да
дође
,
да
се
о
тој
ствари
уговоре
.
Пита
ју
како
је
муж
дошао
до
писма
.
Каже
му
,
кад
га
је
у
руку
добила
,
истргао
га
је
,
па
прочитао
,
па
онда
јој
опет
вратио
.
Дода
јошт
и
то
,
да
је
он
у
кући
само
фигура
,
и
да
је
његова
права
супруга
—
стара
куварка
,
која
с
њим
игра
.
Он
је
као
дете
и
допушћа
му
се
готово
све
.
Већ
је
пред
зору
.
’
Ајдмо
на
квартир
.
Сви
нас
прате
,
па
и
Херминин
супруг
.
Хермина
каже
Бранку
,
да
њен
супруг
—
име
му
је
Петар
—
има
слабост
да
краде
;
да
се
чува
,
јер
што
дочепа
,
то
носи
.
Бранко
се
чуди
.
Допратио
нас
је
и
Петар
до
квартира
.
Ту
је
показао
прву
пробу
своје
слабости
.
Најпре
је
љубио
,
грлио
Бранка
,
но
како
се
на
страну
окренуо
,
одма
’
нестану
цигаре
са
тањира
па
,
опет
,
марама
.
Сви
оду
,
ми
легнемо
и
спавамо
.
Наш
Петар
већ
у
осам
сати
пробуди
нас
;
донесу
нам
фруштук
,
па
се
с
њим
шалимо
.
Он
је
већ
био
наш
.
Каже
Бранку
да
га
је
поздравила
његова
жена
,
да
дође
после
подне
у
четири
сата
.
Но
да
познате
какав
је
био
човек
наш
Петар
.
Он
је
,
као
што
сам
опоменуо
,
луд
ил
’
барем
сулуцкаст
био
.
Кад
се
оженио
,
први
дан
после
венчања
,
кад
су
младу
кући
водили
,
стао
је
остраг
за
кола
и
као
хусар
пратио
је
свој
невесту
;
није
се
дао
скинути
.
Није
знао
колико
иде
цванцика
у
петицу
,
но
једну
би
дао
за
цванцик-два
.
Није
знао
бројати
.
Како
добије
који
цванцик
,
а
он
Циганима
и
Циганкама
.
То
му
је
било
друштво
.
Куварка
му
је
заповедала
као
учитељ
детету
.
Играо
се
са
децама
;
упрегне
и
’
као
коње
,
на
канапу
,
па
трчи
с
њима
по
сокаци
.
Највећа
страст
му
је
била
звонити
и
красти
.
Питао
је
у
звонару
,
и
ма
колико
новаца
да
је
имао
,
дао
је
звонару
,
само
да
му
се
допусти
звонити
.
Млад
је
био
,
једва
дваест
и
пет
година
стар
.
Имање
велико
;
женили
су
та
само
због
тога
да
фамилија
остане
.
Није
никог
имао
осим
матере
,
ал
’
и
ова
није
с
њим
живила
.
Жена
,
одма
’
у
почетку
,
изјавила
се
да
не
може
с
њим
живити
.
Но
утишају
је
,
даду
му
у
кући
екстра
квартир
,
па
он
нит
је
ручао
нит
вечерао
с
њом
,
а
служио
је
као
дете
.
Пошље
га
за
конце
,
он
иде
;
пошље
га
да
јој
фата
лептире
,
он
иде
.
Она
кад
га
види
,
смеши
се
,
а
сузе
јој
се
низ
образе
спушћају
.
Сад
Бранко
хоће
овде
да
буде
избавитељ
.
Петар
све
је
опскакивао
Бранка
,
као
дете
;
опет
иште
један
цванцик
,
—
да
му
;
опет
други
,
—
да
му
.
После
подне
Бранко
је
отишао
у
визиту
.
Ја
се
са
Петром
бавим
.
Дођоше
и
друга
братија
—
јучерашња
,
па
са
Петром
у
шалу
.
Бранко
је
нашао
Хермину
код
куће
.
Сад
је
тек
било
тужбе
и
жалости
.
Хермина
све
му
преповеди
,
како
је
жртва
пала
,
како
и
самог
Петра
сажаљује
,
ал
’
овако
живити
не
може
.
На
што
јој
и
богатство
,
кад
такав
живот
води
.
Бранко
ју
пита
има
ли
прама
њега
наклоности
.
Каже
да
има
.
Пита
да
ли
је
другом
ком
обвезана
.
Каже
ником
,
но
има
један
млад
богаташ
који
лудује
за
њом
;
сваке
недеље
са
својом
сестром
долази
;
и
јуче
су
ту
били
,
кад
је
Бранко
дошао
и
у
кујњи
се
разговарао
.
Но
од
њене
стране
нема
ништа
;
и
,
да
га
увери
,
покаже
му
његова
писма
,
прво
и
последње
,
из
који
’
се
само
то
дало
извадити
,
да
он
јако
лудује
и
да
би
за
највећу
срећу
држао
,
кад
би
му
она
наклоност
поклонила
.
То
је
Бранку
доста
било
.
Она
му
је
љубов
поклонила
.
Но
шта
ћеду
сад
?
Начине
план
да
се
Хермина
с
Петром
развенча
.
Она
каже
и
сам
Петар
то
хоће
,
јер
су
га
силом
оженили
.
Он
каже
да
се
срамоти
да
има
жену
;
он
хоће
да
је
без
жене
.
Е
,
Бранко
је
опет
срећан
!
Дође
натраг
.
Ми
га
сви
већ
чекамо
.
Весеље
наново
.
Цигани
свирају
,
нема
ни
краја
ни
конца
.
Петар
што
год
дочепа
све
носи
.
У
месту
чују
да
има
ту
овакви
’
и
онакви
’
страни
’
.
На
више
места
зову
нас
на
ручак
,
вечеру
.
Тако
се
тера
дан
на
дан
.
Стари
чика
не
да
Бранку
мира
,
но
да
види
и
његову
кћер
.
Једва
се
решио
на
то
,
и
кад
оде
,
није
се
дуго
бавио
онде
,
које
због
тога
што
не
би
се
рад
замерити
Хермини
,
које
пак
што
је
наишао
на
једног
младог
кондуктера
,
па
се
сви
забунили
.
Чике
се
та
ствар
јако
коснула
,
јер
се
надао
да
може
што
добро
родити
се
,
да
ју
Бранко
узме
;
девојка
је
била
лепа
и
имућна
;
матере
није
имала
.
У
недељу
има
се
давати
соаре
код
Хермине
,
и
то
по
жељи
Бранковој
,
јер
је
рад
све
своје
познате
да
зове
,
па
сутра
да
се
да
на
пут
.
Хермина
каже
да
није
противна
.
У
суботу
се
већ
све
преправи
,
кад
ал
’
у
недељу
Хермина
,
без
да
је
ком
речце
казала
,
отишла
је
некуд
на
железници
.
Нико
није
знао
шта
је
томе
узрок
;
сутрадан
врати
се
и
каже
Бранку
,
да
је
због
тога
отишла
,
што
су
јој
имали
доћи
обични
гости
од
недеље
,
а
и
Бранку
није
хтела
одрећи
;
тако
и
једна
и
друга
партија
повукла
се
натраг
.
Сад
је
већ
све
било
свршено
за
одлазак
.
Већ
смо
се
са
свима
опростили
;
Бранко
јошт
последњи
пут
оде
Хермини
,
-
и
уговоре
се
начисто
како
ћеду
план
извршити
.
После
већ
опет
на
пут
да
се
дамо
.
Пре
нег
’
што
ће
нам
се
ручак
у
собу
донети
,
читао
сам
у
кафани
новине
.
Бранко
сам
у
соби
хода
горе-доле
и
мисли
се
.
Наједанпут
дође
Петар
,
па
управо
к
Бранку
.
Узме
Бранков
капут
,
па
га
проба
,
па
моли
Бранка
да
му
га
узајми
за
после
подне
;
хоће
да
иде
у
њему
на
неки
погреб
.
Бранко
му
одрече
,
јер
мора
после
подне
отпутовати
.
Петар
се
свуче
,
опрости
се
са
Бранком
и
оде
.
После
по
сата
падне
Бранку
на
памет
,
није
ли
Петар
што
из
џепа
извадио
.
Има
шта
и
видети
,
—
нема
буђелара
у
џепу
,
у
ком
су
новци
и
писма
Херминина
.
Он
замишљен
није
пазио
шта
Петар
са
капутом
реди
.
Одма
’
за
њим
у
потеру
.
Најпре
к
њему
у
кућу
.
Кад
тамо
,
а
он
пред
кујњски
врати
стоји
,
па
Бранка
пита
зашт
’
није
већ
отишао
.
»
Та
немој
да
си
луд
,
Петре
,
ти
си
мој
буђелар
однео
.
«
.
»
Ја
?
—
Ни
видио
га
нисам
.
Но
ти
шта
ћеш
овде
?
Ти
хоћеш
да
ми
жену
отмеш
;
ти
си
овакав
и
онакав
;
но
ако
не
одеш
,
тужићу
те
.
«
Херминини
непријатељи
су
га
потпирили
.
Сад
се
умеша
и
Хермина
.
Њу
је
Петар
као
дете
слушао
.
Она
га
уведе
у
собу
,
и
визитира
му
све
хаљине
.
Нема
ништа
.
Он
неће
да
призна
.
Сад
Бранко
врати
се
на
квартир
и
чека
даљи
излазак
.
Тај
случај
се
одма
’
по
целом
месту
преповедао
.
Бранкови
пријатељи
домаме
Петра
у
једну
господску
кућу
,
у
којој
су
и
фрајле
биле
.
Поплаше
га
да
ће
га
одма
’
дати
оковати
,
ако
не
призна
.
Петар
је
био
врло
плашљив
.
Све
призна
и
пође
кући
да
донесе
буђелар
.
Са
њим
оде
и
један
Бранков
пријатељ
,
и
врате
се
.
Буђелар
је
био
у
куваркином
сандуку
.
Сад
преда
буђелар
и
новце
,
само
је
неколико
форинти
и
писма
извадио
.
Сад
га
опет
нападну
ради
писама
.
Он
иста
извади
,
те
да
фрајлама
да
и
’
читају
и
дода
да
само
због
тог
је
он
буђелар
украо
.
Било
је
дост
’
смејања
.
Међутим
дозову
Бранка
и
торжествено
му
све
предаду
.
Он
се
зачудио
откуд
и
како
.
Петар
је
опет
добре
воље
и
иште
од
Бранка
опроштење
.
Овај
му
све
опрости
.
Но
кад
Петар
види
да
је
Бранко
опет
добре
воље
,
а
он
опет
иште
који
цванцик
,
Бранко
му
да
.
Онај
дан
смо
се
већ
задоцнили
.
Сутрадан
сви
нас
до
железнице
допрате
.
И
Петар
је
међу
њима
и
грли
Бранка
.
Кад
кући
дођемо
,
сутрадан
,
Бранко
оде
матери
Петровој
,
—
она
је
ту
седела
,
—
па
јој
своју
намеру
исповеди
.
Она
само
сажаљује
Хермину
и
обриче
му
да
ће
га
у
том
,
по
могућству
,
потпомагати
.
Да
Бранко
то
исто
и
родитељима
на
знање
и
топлим
речма
судбу
њи’ове
кћери
описује
.
Но
старац
,
разљућен
,
опомене
Бранка
да
се
он
свега
тога
мане
,
штавише
да
ће
га
и
гонити
,
ако
сад
од
своје
намере
не
одустане
;
Бранко
се
чисто
окамени
на
оваку
незгоду
.
Да
би
се
Хермини
пут
препречио
,
пошљу
је
на
пут
врло
далеко
—
и
пресеку
јој
сваки
могућан
саобраштај
са
Бранком
.
Сад
Бранку
одлети
и
ова
надежда
.
Његова
милостива
све
му
је
чинила
,
ал
’
Бранко
једнако
незадовољан
.
Он
каже
,
он
има
два
идеала
:
један
је
у
сретној
љубави
,
нарочито
женидби
,
други
—
тај
неће
да
искаже
.
У
првом
је
већ
несрећан
.
Бранкова
судба
је
већ
млогима
позната
била
.
У
једном
већем
друштву
сви
га
сажалевају
.
Једна
свилокоса
и
опет
плавоока
,
врло
млада
и
лепа
девојка
,
врло
участвује
у
Бранковој
бољи
,
моли
га
да
јој
његову
судбу
наситно
исприповеди
.
Бранко
јој
учини
по
вољи
.
Свилокоса
к
срцу
прими
судбу
Бранкову
и
каже
му
да
би
му
с
драге
воље
својим
срцем
помогла
.
Дан
на
дан
све
веће
участије
,
па
наклоност
.
Бранко
је
излив
њеног
невиног
срца
за
готов
новац
примио
,
и
њеној
наклоности
и
понуди
одговорио
је
.
Она
га
моли
да
ју
проси
.
Одговарају
му
да
нипошто
засад
не
маже
бити
,
јер
пре
три
године
удавати
се
неће
.
Шта
ће
сад
?
Покуша
наново
,
опет
ништа
.
Но
Бранку
су
сати
избројени
.
Живот
је
кратак
,
а
Бранко
је
рад
и
да
каков
спомен
од
свог
живота
остави
.
Он
не
може
три
године
чекати
.
Запита
једаред
Ливију
—
тако
се
свилокоса
звала
—
да
ли
је
тврда
њена
наклоност
.
Она
одговори
:
до
смрти
њене
увек
.
Да
л
’
се
може
на
њу
поуздати
?
—
Може
.
Да
л
’
ће
она
њега
дочекати
с
тим
срцем
и
после
више
година
?
—
Хоће
.
Каже
:
»
Тако
ми
среће
,
нико
моју
руку
осим
тебе
неће
добити
,
па
ма
колико
дуго
трајало
.
«
Сад
јој
се
исповеди
,
да
он
на
велики
пут
иде
;
вратиће
се
до
пет
година
,
и
да
га
дочека
.
Она
плаче
,
моли
да
никуд
не
иде
.
Бранко
не
попушта
;
код
њега
нема
шале
.
Она
се
склони
,
тврду
му
веру
зада
да
ће
га
дочекати
.
Обећа
му
се
јошт
’
да
ником
ништ
’
неће
о
њему
говорити
.
Кад
један
дан
чекам
ја
Бранка
,
нема
га
;
други
дан
,
—
нема
га
.
Потражим
га
код
куће
,
—
нема
га
.
Трећи
дан
добијем
ја
писмо
и
новаца
.
Писмо
је
овако
гласило
:
”
Љубезни
брате
Милане
!
Провели
смо
заједно
детињство
и
младост
у
слоги
,
у
разним
бурама
живота
.
Сад
смо
већ
људи
,
па
сваки
треба
свом
определењу
да
је
ближе
.
Ни
прсти
нам
нису
равни
,
па
не
могу
нам
бити
ни
путеви
живота
сваком
једни
.
Мени
две
ствари
на
срцу
леже
,
које
ми
задатак
живота
сачињавају
.
У
једној
до
сад
нисам
био
срећан
;
сад
морам
другу
пробати
.
Ја
морам
јошт
једно
велико
и
бурно
море
препливати
,
док
у
мирно
пристаниште
дођем
.
Ти
си
твом
задатку
ближе
.
Ја
,
ако
срећан
будем
и
срећно
се
кадгод
вратим
,
бићете
и
ви
,
моја
мила
браћо
,
моје
среће
учасници
.
Поздрави
ми
Светозара
н
осталу
браћу
.
Буд’те
здрави
!
Бранко
”
Е
,
тако
нестаде
мога
Бранка
.
Разнесе
се
глас
овај
на
све
стране
.
Његови
пријатељи
из
срца
су
га
жалили
,
непријатељи
,
пак
,
—
текар
су
га
оговарали
.
Бранко
је
био
добар
човек
,
ал
’
је
имао
чудну
нарав
,
која
се
млогима
није
допадала
.
Међу
нижима
био
је
снисходителан
,
попушћао
им
је
више
нег
’
обично
;
међу
већима
од
себе
показивао
је
канда
неће
ништ
’
од
свог
човечанског
права
да
попусти
.
Зато
су
га
једни
држали
за
попустљивог
,
који
се
са
сваким
,
себи
неравним
,
дружи
;
други
,
опет
,
—
за
бесног
,
високоумног
.
Који
су
га
познавали
,
ти
су
сви
били
на
два
логора
раздељени
:
једни
су
га
јако
мрзели
,
други
би
га
на
рукама
носили
.
Није
било
који
би
га
као
мимогред
споменули
.
Млоги
су
га
мрзели
,
а
управо
нису
знали
казати
зашто
.
Млоги
,
којима
је
он
на
руку
ишао
и
потпомагао
и
’
,
оговарали
су
га
да
је
предобар
,
за
себе
рђав
итд
.
Штавише
,
нашло
се
и
такови
,
које
је
он
не
једанпут
из
блата
вадио
,
па
су
се
на
њега
блатом
бацали
.
У
хатар
веће
ствари
и
истине
,
или
у
помоћ
угњетене
невиности
,
увек
је
био
готов
и
живот
и
имање
жертвовати
.
Једном
речи
,
он
је
имао
мало
пријатеља
,
млого
непријатеља
.
Млоги
су
казали
:
»
Штета
за
Бранком
што
га
нестаде
!
«
Други
су
,
опет
,
казали
да
је
заслужио
да
га
море
покрије
.
Ал
’
Бранко
срећан
што
никог
не
чује
.
Већ
у
последње
време
могла
се
на
Бранку
велика
промена
приметити
,
премда
се
он
усиљавао
све
то
покрити
.
Он
се
у
друштву
смеши
,
а
душа
му
плаче
.
Каткад
мислио
би
небо
ће
главом
провалити
,
а
душа
му
је
спокојнија
.
Ако
је
видео
да
десеторица
неправду
бране
,
а
један
има
право
,
он
ће
са
овим
држати
,
па
куд
пукло
да
пукло
.
Увек
се
тужио
да
је
тешко
поштеним
и
добрим
човеком
бити
на
свету
,
он
вели
:
»
Савест
награђује
.
«
ВИИИ
После
неколико
дана
позове
ме
Бранкова
милостива
.
Пита
ме
шта
се
стало
Бранку
,
куд
је
отишао
;
каже
ми
да
је
њој
писмо
писао
,
да
јој
благодари
на
свему
као
својој
благодетељки
,
но
он
мора
ићи
.
Састајати
се
није
хтео
,
да
не
би
му
растанак
тежим
постао
.
Но
куда
је
отишао
?
—
Бар
да
се
зна
да
му
човек
пише
.
Ја
јој
покажем
моје
писмо
од
Бранка
.
Чуди
се
и
она
и
ја
,
ал
’
све
бадава
:
Бранку
ни
трага
ни
гласа
.
Поче
она
после
говорити
:
како
јој
је
особито
жао
за
Бранком
,
ал
’
чудна
његова
нарав
његовој
срећи
на
путу
стоји
;
да
је
могао
покрај
ње
срећан
постати
;
да
је
имао
толико
поверења
код
ње
,
да
би
му
била
све
у
руке
дала
.
Почнем
је
после
ја
тешити
да
се
не
брине
за
Бранка
,
да
је
он
одважан
,
доброг
срца
и
непоколебим
,
да
је
он
као
лутка
,
која
је
у
пола
,
одгоре
,
од
дрвета
,
а
доле
од
олова
,
па
ма
је
куд
преврну
,
свуд
стоји
.
Почне
се
сад
она
за
себе
бринути
како
ће
сад
она
без
Бранка
,
на
ког
се
јако
била
научила
.
Ја
је
једнако
тешим
.
Дозволи
ми
,
штавише
замоли
ме
,
да
јој
чешће
дођем
,
јер
има
млога
писма
,
а
нема
пријатеља
,
па
да
је
не
преваре
.
Даље
вели
,
мило
јој
је
кад
ме
види
,
јер
онда
мисли
да
Бранка
види
.
Ја
сам
често
онамо
отсад
одлазио
,
и
у
свему
сам
се
јој
услужним
показао
.
Сад
ми
је
био
задатак
какогод
умилити
се
.
Увек
сам
у
мом
животу
био
кицош
,
само
кад
сам
могао
,
а
сад
морам
до
вр’а
да
дотерам
,
ил
’
ћу
се
натраг
стрмоглавити
.
Почео
сам
се
тако
исто
носити
као
Бранко
;
иста
боја
,
иста
форма
.
Његово
држање
сам
си
присвојио
,
знао
сам
његове
обичне
изражаје
.
Па
тако
,
кад
сам
први
пут
дошао
к
милостивој
и
почео
по
Бранковом
тимару
говорити
,
а
она
кад
ме
чује
и
види
,
мал
’
не
пуче
од
смеја
.
Већ
сам
искусио
једанпут
,
кад
сам
пред
њом
клечао
,
да
да
искреним
срца
изливом
не
могу
код
ње
до
наклоности
доћи
.
Тако
сам
морао
са
друге
стране
пул
пипати
.
Мало
по
мало
она
се
научила
на
мене
,
ал
’
о
љубави
и
женидби
ни
разговора
.
Изродило
се
неко
пријатељско
одношење
међу
нами
.
Код
други
’
људи
почиње
се
одношење
од
љубави
,
па
онда
тек
љубав
пропадне
у
пријатељство
;
напротив
код
мене
,
најпре
долази
пријатељство
,
па
онда
пропаднем
у
љубав
.
Тако
сам
ја
већ
овде
у
пријатељству
пливао
.
Ако
треба
облигација
да
се
прави
,
одма
’
мене
зове
;
ако
два
дана
не
дођем
,
каже
да
се
не
може
да
насмеје
,
па
не
зна
без
мене
ни
шта
је
ново
по
свету
.
Кад
је
што
куповала
,
а
она
ме
зове
у
дућан
,
па
морам
да
густирам
,
и
то
што
је
најскупље
.
Ако
купује
шешир
,
ја
морам
с
њом
к
машамоди
,
па
онда
тешко
мени
,
ако
ми
се
какав
јефтин
допада
,
а
ја
ти
онда
све
оне
са
перјаницама
бирам
.
У
кући
морао
сам
моје
мњеније
о
свакој
ствари
давати
;
бож
’
сачувај
,
ако
јој
се
не
допада
куварка
,
да
смем
казати
да
није
хрђава
.
Но
шта
ће
од
свега
тога
да
буде
?
Пролазе
дани
и
месеци
,
а
ја
трошим
,
па
јошт
никакве
хасне
,
ни
сигурног
изгледа
.
Прође
једна
година
,
па
јошт
ништа
.
Сад
ми
већ
почну
финанције
натрашки
ићи
,
ал
’
ја
зато
нећу
да
клонем
.
Кредита
сам
имао
доста
.
Код
Фишпауховице
ја
и
Светозар
могли
смо
ићи
на
кост
,
па
ма
докле
терали
,
јер
је
ту
Светозар
све
.
Тако
исто
и
у
другим
стварима
,
опет
,
имао
сам
друге
људе
.
Каткад
изостанем
по
недељу
дана
;
милостива
ме
зове
,
а
ја
хоћу
ли
—
нећу
ли
.
Она
опет
не
може
без
мене
,
ал
’
о
љубави
ништ
’
не
говори
.
Почнем
ја
издалека
цифрати
.
Опоменем
онај
смешан
акт
,
кад
сам
клечао
,
па
и
то
додам
како
ме
онда
није
хтела
ни
добро
погледати
,
а
сад
ми
је
пријатељица
.
Она
се
само
смеје
,
но
на
ствар
ништ
’
не
говори
.
Ја
опет
изостанем
.
Већ
сам
се
јако
био
задужио
,
па
мислио
сам
:
шта
ће
бити
од
мене
,
ако
овако
устраје
?
—
Почели
су
гдекоји
кредитори
гонити
.
Особито
један
ми
се
попео
на
врат
.
Фишкал
његов
не
да
мира
,
штавише
,
дође
ми
са
персоналарестом
.
Па
да
знате
јошт
ко
је
тај
фишкал
био
?
Би
л
’
би
погодили
?
—
Мој
Здравковић
.
Он
откако
се
од
нас
откинуо
,
сасвим
се
отпадио
и
постао
филистером
.
Ја
га
молим
и
опомињем
на
наше
ђачке
године
,
а
он
тек
потсмешљиво
одговори
:
»
Мој
Господине
,
шта
се
у
ђачком
животу
не
стаје
!
Ал
’
сад
то
на
страну
.
То
не
треба
ни
спомињати
,
јер
је
детињска
ствар
,
но
сад
треба
сваки
себи
,
па
треба
добро
изрешетати
:
шта
је
моје
,
шта
је
твоје
?
Но
баш
да
не
рекнете
да
се
нећу
и
тог
да
опоменем
,
као
женерозан
негдашњи
колега
,
дајем
Вам
термина
јошт
три
дана
.
По
истеченију
нећемо
се
више
овако
разговарати
.
Збогом
!
«
Сад
ми
пали
на
памет
они
’
десет
дуката
,
што
је
добио
од
Идине
матере
,
кад
је
био
наш
локај
,
па
се
смејем
и
једим
;
но
зло
да
му
напоменем
.
На
срећу
,
опет
милостива
ме
зове
и
тужи
се
што
не
долазим
.
Извињавам
се
да
имам
млого
посла
.
Она
ми
каже
да
сама
признаје
да
ми
време
краде
;
зато
определи
ми
приличну
плату
,
као
да
пазим
на
њене
интересе
и
да
сам
јој
увек
на
расположењу
,
и
одма
’
ми
напред
да
полгодишњу
плату
.
Кад
одем
,
одма
’
потражим
господина
Здравковића
,
платим
моје
и
отпоручим
се
од
њега
са
жељом
да
се
никад
више
не
састанемо
.
Сад
сам
се
опет
мало
опоравио
,
ал
’
сам
надежду
почео
губити
код
милостиве
,
мислећи
:
да
она
има
и
у
последњој
каквој
мисли
каково
тешње
намерење
са
мном
,
не
би
ме
под
плату
бацила
,
јер
ако
ми
је
с
тим
и
помогнуто
,
ал
’
тек
сам
њен
као
некако
слуга
.
Но
нећу
да
дешперирам
,
но
све
терам
даље
.
Тако
пролазе
опет
дани
и
месеци
.
Моја
милостива
имала
је
млого
новаца
на
интересу
издати
’
.
Један
дужник
хоће
да
је
изигра
;
ја
наиђем
на
све
трагове
,
и
спасе
се
капитал
.
Она
ме
врло
пофали
и
награди
.
Неки
људи
хоће
да
је
скувају
са
неким
зајмом
.
Ја
то
прочујем
,
и
намера
им
се
осујети
.
Сад
сам
био
већ
њен
тајни
саветник
;
без
да
ме
запита
,
не
да
никоме
ни
даре
.
Но
и
мени
се
све
бољма
и
бољма
водило
.
Свуд
сам
разгласио
да
сам
залуђен
у
милостиву
,
а
и
она
на
мене
добро
гледи
.
Премда
ни
речце
није
истине
било
,
опет
је
дошло
то
њој
до
ушију
,
па
и
она
је
веровала
,
но
није
ми
се
хтела
показивати
.
Родови
њени
јој
све
доказују
и
пребацују
,
но
то
ју
тако
разјари
,
да
неће
више
од
њи
’
ни
једног
очима
да
види
.
Кад
је
куд
ишла
,
ја
сам
јој
био
чувар
,
гардмосије
.
У
друштвама
лебдио
сам
над
њом
,
да
виде
како
за
њом
гинем
.
На
друге
нисам
гледао
;
био
сам
равнодушан
.
Кад
хоће
шешир
,
а
ја
са
највећом
церемонијом
,
на
ма
у
највећем
друштву
,
—
узмем
га
у
руке
,
пантљике
лепо
раширим
,
па
са
четири
прста
,
тихо
канда
га
зефир
носи
,
дајем
га
јој
у
руке
.
Кад
није
ни
помислила
да
ће
што
требати
,
ја
сам
то
са
,
собом
носио
и
одма
’
додао
.
Једанпут
забринута
седи
милостива
.
Гледи
на
мене
подуго
,
па
рекне
:
»
Ја
не
знам
шта
ћу
с
Вама
чинити
.
Људи
о
мени
свашта
говоре
,
и
то
због
Вас
.
Научила
сам
се
на
Вас
,
а
и
задовољна
сам
с
Вашом
службом
,
но
тек
опет
:
шта
ће
свет
рећи
?
Па
јошт
не
знам
ни
од
какве
сте
фамилије
;
можда
Вам
је
отац
какав
шустер
,
а
Ви
шетате
се
са
мном
,
која
је
од
таквог
племена
.
«
»
Милостива
,
опростите
,
ја
сам
од
велике
фамилије
.
Мој
покојни
господин
отац
био
је
пургермајстер
,
но
умро
је
,
па
је
умрла
и
моја
госпођа
мати
,
па
смо
после
осиромашили
,
ал
’
карактер
смо
одржали
.
«
»
А
бога
Вам
,
кажите
ми
:
кад
Вас
ко
запита
шта
сте
Ви
код
мене
,
шта
на
то
одговарате
?
«
»
О
,
знам
си
ја
одма
’
титулу
дати
.
Кажем
да
сам
код
милостиве
госпоже
Н
.
иншпектор
свију
добара
.
«
»
То
сте
зло
казали
.
Иншпектор
не
може
бити
гардмосије
.
Отсад
то
немојте
више
чинити
.
«
»
Но
шта
ћу
казати
,
милостива
,
ако
смем
питати
?
«
»
Кажите
—
кажите
да
сте
ми
кузен
,
—
од
стрица
брат
.
Знате
?
«
»
Знам
,
милостива
,
и
за
срећу
си
држим
.
«
Е
,
тако
ја
постаде
моје
милостиве
кузен
.
То
је
већ
један
корак
ближе
.
Тако
сам
ја
у
надежди
живио
,
и
то
врло
добро
живио
.
ИX
Једанпут
био
сам
неколико
дана
на
страни
.
Кад
се
вратим
,
а
ја
идем
к
мојој
кузини
да
јој
нешто
јавим
.
Она
је
баш
у
кујњи
била
.
Кад
ступим
у
кујњу
,
а
куварка
је
баш
запрашку
правила
,
па
одма
’
к
мени
,
поче
ме
грлити
и
љубити
.
»
О
,
слатки
мој
Милане
,
фала
богу
,
кад
те
већ
једанпут
видим
.
«
Ја
се
нађо
’
у
чуду
.
Од
радости
заборавила
је
врелу
варјачу
у
руци
,
па
у
грљењу
опарила
ми
лево
уво
и
залепило
ми
се
мало
лука
на
њему
.
—
То
је
била
моја
стара
Бабика
.
Милостива
убезекнула
се
;
гледи
,
не
зна
шта
је
.
Ја
се
брзо
отрго
’
,
па
рекнем
:
»
Али
,
забога
,
фрау-Баби
!
Та
нисам
ја
више
мали
да
то
чините
са
мном
!
—
Знате
,
милостива
,
она
је
била
у
служби
код
мог
покојног
господина
оца
,
кад
сам
био
мали
,
па
је
била
моја
дадиља
,
па
ме
здраво
волела
,
канда
,
сам
јој
син
.
Је
л’те
,
фрау-Баби
?
«
Код
ови
’
последњи
’
речи
притискао
сам
Бабику
за
раме
,
а
очима
јој
дам
знак
да
то
одобри
.
Бабика
је
била
добра
и
увек
ме
слушала
,
па
прими
и
то
на
себе
.
»
Ви
,
фрау-Баби
,
имате
примити
јошт
по
тестаменти
мог
покојног
оца
сто-форинти
,
а
Ви
то
ни
не
знате
.
Отидите
јошт
данас
код
фишкала
Г
.
Н
.
Нр
.
70
.
па
ће
Вас
исплатити
.
«
Бабика
све
то
прима
и
ћути
.
Тако
сам
се
из
ове
беде
избавио
,
која
ми
је
могла
целу
будућност
покварити
.
Она
,
сирота
,
мислела
је
да
сам
дошао
њу
да
потражим
;
јер
при
последњем
нашем
састанку
и
растанку
,
кад
сам
јошт
кундшафтсамт
држао
,
обрекао
сам
јој
се
да
ћу
је
ма
гди
потражити
и
наћи
.
Милостива
се
целој
ствари
насмејала
,
ал
’
веровала
је
да
је
тако
као
што
кажем
,
јер
је
и
Бабика
сама
исто
потврдила
.
Бабика
није
никад
што
паметније
у
свом
веку
учинила
.
Да
је
знала
милостива
шта
је
Бабика
мислела
,
то
би
ми
јошт
онај
дан
дала
пасош
.
Кад
пред
вече
,
ал
’
ја
чекам
Бабику
код
Нр
.
70
,
и
то
пред
кућом
.
Кад
у
једно
доба
,
ето
Бабике
.
Дам
јој
из
далека
знак
да
за
мном
иде
.
Ал
’
она
ме
стигне
,
па
поред
мене
.
Ја
правим
веће
кораке
,
ал
’
она
за
мном
у
трапу
,
па
је
опет
поред
мене
.
Пођем
мало
помалије
ићи
,
да
буде
она
напред
,
ал
’
ме
опет
дочека
.
Наравна
ствар
,
мрзело
ме
да
поред
мене
иде
,
ал
’
она
,
сирота
,
мисли
да
кад
сам
се
у
либерији
с
њоме
шетао
,
да
могу
и
сада
.
Једва
дођем
у
мој
квартир
.
Ту
јој
исповедим
да
ја
интереса
имам
од
милостиве
госпође
,
да
јој
ништ
’
не
говори
о
прошлом
времену
,
кад
сам
либерију
носио
,
но
да
каже
да
ми
је
код
мога
оца
,
пургермајстера
,
дадиља
била
.
Она
каже
да
је
одма
’
сватила
моје
речи
у
кујњи
и
примила
,
и
обрече
да
неће
ништ
’
о
старим
стварма
спомињати
само
вели
да
јој
је
то
тешко
пало
на
срце
што
сам
казао
да
је
моја
дадиља
била
,
и
тако
сам
је
старом
начинио
.
Бар
да
то
од
мене
није
чула
,
кога
воле
и
волеће
догод
дисати
буде
.
Но
лепим
речма
утешио
сам
је
.
Дам
јој
сто
форинти
,
па
ју
замолим
да
не
служи
код
милостиве
,
па
ћу
јој
увек
додавати
,
него
,
ако
може
,
нек
се
одма
’
чисти
.
Кажем
јој
јошт
и
то
,
да
је
госпођа
чудне
нарави
,
једнако
секира
итд
.
Она
се
на
то
приклони
.
Научио
сам
је
шта
да
говори
о
мени
,
ако
би
је
госпођа
што
запиткивала
.
Сад
Бабика
врати
се
.
Но
ја
јошт
нисам
се
смирио
.
Знао
сам
какве
су
женске
,
па
приметиће
да
се
ја
около
милостиве
надеждим
,
разгореће
се
у
њој
јошт
већма
страст
љубови
и
злобе
прама
милостиве
,
па
ће
бити
параде
.
Јер
Бабика
је
имала
ту
нарав
да
би
све
за
мене
учинила
,
ал
’
само
вели
да
бар
њене
очи
не
виде
како
ја
на
другу
ил
’
друга
па
мене
очи
баца
,
јер
онда
се
заборави
,
па
би
таковој
очи
ископала
.
Ако
се
овде
узбави
четрнаест
дана
,
слабост
ће
је
победити
,
па
зло
по
мене
.
Дођем
милостивој
,
а
она
ништ
’
и
не
спомиње
о
Бабики
.
Млого
је
мања
звер
нег
’
да
мисли
о
њој
.
Два-три
дана
прођу
,
а
милостива
се
тужи
на
Бабику
да
се
напија
.
Ја
јој
кажем
да
је
тако
исто
и
у
нашој
кући
било
.
Милостива
јој
пребаци
,
а
Бабика
си
не
да
млого
казати
,
покупи
хабе
,
па
оде
без
збогом
да
каже
.
Сад
ми
је
камен
са
срца
спао
.
Сад
је
опет
добро
.
Ја
добро
живим
,
само
будућност
ме
мори
.
Један
дан
дође
к
мени
Светозар
и
каже
ми
да
је
свршио
курз
и
постао
доктором
.
Шта
ће
сад
?
Ништ
’
друго
,
но
да
узме
госпођу
Фишпауховицу
,
нашу
стару
Фанику
.
Тако
је
и
било
.
Држи
се
весеље
.
Ја
први
Светозаров
сват
.
Он
је
срећан
човек
.
Шмалц
је
умро
.
Фаника
је
лепо
наследила
.
Сад
почнем
ја
опет
измишљавати
како
би
’
могао
ја
доћи
до
моје
милостиве
кузине
.
Просити
је
не
смем
,
јер
можда
би
се
опет
за
кључаницу
фатати
морао
.
А
с
друге
стране
,
опет
,
знам
да
је
увидила
моје
намерење
,
па
се
чини
и
невешта
.
Но
једна
околност
опет
ме
к
цели
ближе
доведе
.
Милостива
кузина
јако
се
разболе
.
Хоће
већ
да
умре
.
Доктори
држе
конзилијум
.
Ја
дању
ноћу
лебдим
над
њом
.
Сам
кувам
теове
;
из
моје
руке
пије
,
благосиља
ме
.
Хоће
да
пише
тестаменту
,
па
да
се
о
мени
побрине
;
ја
ју
тешим
да
ће
оздравити
.
Она
ме
моли
да
се
молим
богу
за
њу
,
па
ако
оздрави
,
даће
ми
њену
руку
,
тојест
биће
ми
жена
,
јер
види
да
сам
јој
душом
наклоњен
.
Ја
ју
у
руку
пољубим
и
сузом
оросим
.
Она
и
двапут
и
трипут
каже
да
ће
благодарност
своју
прама
мене
с
тим
показати
,
да
ће
за
мене
поћи
.
Милостива
је
оздравила
.
Ја
чекао
да
она
што
о
том
што
је
обећала
,
прослови
,
ал
’
ћути
,
премда
ми
велико
пријатељство
показује
.
Тако
ми
већ
неколико
година
прошло
,
све
у
надежди
,
ал
’
краја
нема
.
За
ово
време
и
Бабика
ме
често
узнемиравала
.
Како
јој
се
зло
води
,
а
она
одма
’
к
мени
па
,
ако
не
дам
,
зло
:
хоће
одма
’
милостивој
да
иде
.
Тако
једаред
,
кад
ми
се
већ
досадило
,
почнем
је
одбијати
,
—
она
са
мном
у
коштац
.
Ја
потегнем
оштрије
,
ал
’
она
рече
ми
да
ће
ми
доскочити
,
па
изиђе
напоље
,
па
управо
мојој
милостивој
.
Ја
за
њом
,
и
једва
је
стигнем
код
капије
,
на
дај
опет
,
па
смири
се
.
Да
ми
она
није
била
на
врату
,
млого
би
’
мирније
живио
.
X
Једно
пред
вече
шетам
се
овамо-онамо
,
кад
шта
видим
—
мог
Бранка
.
Сав
од
сунца
испечен
,
иначе
здрав
,
дивљег
изгледа
,
рекао
би
да
је
међу
рисови
и
лавови
живео
.
Он
у
мене
,
а
ја
у
њега
гледим
.
»
Та
јеси
л
’
ти
,
брате
Бранко
?
!
«
»
Та
јеси
л
’
ти
,
брате
Милане
?
!
«
Можете
си
мислити
како
нам
је
било
.
Он
је
онај
исти
дан
стигао
.
Питам
га
гди
је
био
,
шта
је
радио
.
Он
ми
на
то
одговори
:
да
га
никад
о
томе
не
питам
,
да
он
то
само
за
себе
задржава
,
да
је
задовољан
био
,
ал
’
дошао
је
натраг
да
реч
обећану
одржи
и
да
види
своју
браћу
и
родове
,
јер
га
је
то
вукло
натраг
;
иначе
не
би
натраг
дошао
,
премда
је
свашта
доста
преко
главе
прометнуо
.
На
то
узда’не
и
ућути
.
Сирома
’
Бранко
,
млого
је
морао
страдати
.
Њега
је
туђе
сунце
јако
пекло
.
На
лицу
му
се
видиле
борбе
,
преко
који
’
је
пролазити
морао
.
Ја
сам
се
јако
обрадовао
;
,
кад
сам
га
видио
,
ал
’
само
једно
ме
почело
мучити
.
Колико
сам
већ
труда
положио
да
се
код
милостиве
умилим
,
па
све
је
забадава
,
ако
се
Бранко
покаже
.
Она
ће
одма
’
о’ладнети
прама
мене
.
Питам
ја
Бранка
шта
он
мисли
о
милостивој
.
Он
каже
,
сутра
ће
посетити
своју
благодетељку
.
Кад
сам
то
чуо
,
мал
’
ме
шлог
није
ударио
.
Питам
га
даље
,
има
ли
он
какове
даље
намере
онде
.
Каже
:
»
Ни
најмање
«
.
Он
је
сасвим
на
другој
стази
.
Онда
му
почнем
преповедати
све
шта
се
са
мном
збило
,
откако
се
видели
нисмо
.
Кажем
му
да
ми
је
пун
изглед
да
ћу
милостиву
за
супругу
добити
.
Он
каже
да
ми
је
просто
.
Но
то
мени
јошт
није
доста
.
Само
једанпут
на
сокаку
нека
га
види
,
па
збогом
,
моја
срећо
.
Замолим
га
да
не
иде
милостивој
;
кажем
му
зашто
.
Он
се
насмеје
,
па
обрече
.
Но
јошт
ни
то
није
ми
доста
.
Замолим
га
,
да
кад
је
на
сокаку
види
,
да
се
уклони
да
га
не
види
.
И
то
ће
учинити
.
Но
сад
сам
постао
тек
прави
мученик
.
Већ
ујутру
рано
ја
код
Бранка
,
јер
се
бојим
да
ће
га
милостива
,
без
да
он
хоће
,
гди
год
видети
.
Тако
сад
морам
увек
да
сам
са
Бранком
.
Кад
идемо
по
сокаци
,
а
ја
пазим
на
све
стране
,
канда
од
какви
’
кредитора
зазирем
,
па
видим
ли
из
далека
какову
тек
на
форму
милостиве
,
а
ја
вучем
Бранка
у
други
сокак
.
То
је
доста
мучно
било
за
мене
,
кад
сам
морао
тако
стражарити
Бранка
,
а
он
,
сирома
’
,
као
какав
аршитанац
,
све
по
заповести
мојој
чини
.
Тако
једанпут
опазим
наблизу
милостиву
.
Бранко
поред
мене
иде
.
Већ
смо
наблизу
били
,
но
на
срећу
,
није
нас
опазила
;
гледала
је
на
страну
,
на
неки
машамодски
дућан
,
а
ја
брзо
окрену
’
Бранка
,
па
кад
је
поред
нас
прошла
,
а
ми
смо
једно
другом
с
леђа
били
,
па
ја
поклоним
се
и
пређем
к
њој
,
а
Бранко
уклони
се
.
XИ
Једно
пред
вече
одем
с
Бранком
у
један
киоск
.
Кад
онде
,
а
оно
седи
Бранкова
свилокоса
,
фрајла-Ливија
,
са
једним
младим
,
Бранку
познатим
,
човеком
.
Он
баца
на
њу
око
,
она
на
њега
,
зарумени
се
,
па
се
опет
чини
канда
га
не
познаје
.
Бранко
ју
познао
,
па
одма
’
к
њој
,
ал
’
она
се
извињава
да
јој
је
мило
,
ал
’
да
је
већ
удата
и
да
је
за
даље
поштеди
.
Бранко
пита
младог
човека
:
»
Је
л
’
тако
?
«
Он
каже
:
»
Јесте
.
«
Сад
му
је
већ
дост
’
.
Одма
’
изиђе
напоље
,
а
ја
за
њим
.
»
Е
,
сад
помисли
само
,
брате
,
ова
ми
је
дала
реч
,
штавише
заклела
се
да
ће
ме
дочекати
,
па
видиш
шта
се
стаде
.
«
»
Е
,
шта
ћеш
!
Такве
су
женске
,
«
»
Ал
’
је
она
била
јошт
врло
млада
,
невиног
срца
,
па
како
не
би
’
таком
простодушију
веровао
?
«
»
Е
,
баш
то
је
зло
!
Била
је
млада
,
па
се
брзо
занела
,
и
брзо
опет
однела
.
На
њу
је
само
печатлења
магновење
радило
.
Онда
си
јој
ти
био
пред
очима
,
после
,
опет
,
дошао
други
,
па
те
заборавила
.
«
»
Ал
’
јеси
л
’
видио
да
баш
нема
,
воље
ни
у
разговор
се
упушћати
?
«
»
Није
јој
више
стало
до
стари
’
спомена
.
«
После
смо
чули
како
Ливија
није
ни
три
године
чекала
,
а
камоли
пет
,
и
да
је
од
своје
воље
пошла
.
Бранко
тек
узда’не
,
па
тужи
се
како
је
свет
покварен
.
Отсад
није
више
на
њу
ни
гледао
,
кад
је
прошао
поред
ње
,
а
она
је
опет
главу
од
њега
окретала
.
Распитује
за
Хермину
.
Хермина
се
већ
удала
,
и
то
за
оног
истог
који
је
код
железнице
са
каруцама
њу
дочекао
,
који
је
са
својим
сестрама
био
на
визити
код
Хермине
онда
,
у
недељу
,
кад
се
Бранко
у
кујњи
с
њом
разговарао
,
онај
исти
због
кога
је
Хермина
отпутовала
,
баш
онај
дан
кад
је
имао
код
ње
соаре
бити
.
Петар
је
,
сирома
’
,
већ
давно
умро
.
—
Ето
друге
жалости
Бранку
.
Једанпут
у
шетњи
наиђемо
на
госпођу
Лауру
.
Једва
смо
је
познали
.
Бледа
,
слаба
,
канда
је
из
гроба
устала
.
Чујемо
да
већ
доста
деце
има
,
ал
’
господин
супруг
већ
од
две
године
од
подагре
лежи
,
и
доктори
кажу
да
ће
се
тешко
излечити
,
но
да
може
јошт
дуго
живити
,
ал
’
мама
теши
Лауру
да
то
не
може
дуго
трајати
,
и
да
ће
она
добити
јошт
младог
мужа
.
Лизин
супруг
нагло
умре
.
Ливија
остаде
млада
удовица
.
Млоги
дилују
на
њу
.
Ливија
је
сад
опет
рада
са
Бранком
што
започети
,
да
за
њега
пође
.
Бранко
ни
да
зна
,
не
из
освете
,
но
зато
што
је
уважити
не
може
,
кад
је
у
стању
била
у
својој
светој
невиности
задату
реч
погазити
.
Ливија
се
на
то
јако
разљути
.
Оде
путовати
и
каже
да
ће
си
таквог
младожењу
наћи
,
да
ће
се
сваки
чудити
.
И
,
доиста
,
није
прошло
неколико
месеци
,
ал
’
она
доведе
себи
младожењу
,
да
се
оваки
чудио
.
Леп
човек
.
Прода
Ливија
што
има
,
па
оду
.
Но
наскоро
нема
ни
новаца
ни
имања
,
ишчезне
љубов
,
па
свилокоса
Ливија
остави
све
,
тојест
растави
се
од
свога
и
постане
бабицом
.
Бранко
се
сад
целој
ствари
горко
насмеја
.
Једанпут
у
театру
приметим
једну
красну
црнооку
фрајлу
;
око
јој
је
ватрено
,
да
би
рајбхелцлу
запалити
могло
.
Она
једнако
на
Бранка
гледи
.
Гурнем
Бранка
да
онамо
гледне
.
Кад
он
онамо
,
а
она
тек
пусти
очи
доле
,
па
нека
тајна
милост
јој
се
на
образу
пролила
.
Но
како
Бранко
на
страну
,
а
она
опет
овамо
стреља
.
Но
мало
помало
тако
се
ослободила
,
да
већ
није
поглед
натраг
вукла
.
Тако
је
било
сутра
,
тако
и
прекосутра
.
Питам
Бранка
шта
суди
о
целој
ствари
.
Он
рече
:
»
Ил
’
је
нека
велика
потајна
симпатија
,
ил
’
је
неисказана
кокета
.
«
Распитивамо
ко
је
,
шта
је
,
—
дознамо
гди
седи
са
својом
тетком
,
јер
другог
нема
.
Сви
је
фале
да
је
неко
особито
створење
,
да
није
кокета
,
као
што
би
ко
мислио
,
јер
не
један
гавалер
се
већ
опарио
,
кад
се
усиљавао
наклоност
и
поверење
задобити
.
Опет
одемо
у
театер
.
Она
опет
онде
,
па
не
скида
с
Бранка
очи
.
Бранко
се
јако
чуди
.
Бранко
сутрадан
напише
писмо
овако
:
„
Почитајема
фрајлице
!
Не
знам
шта
да
о
Вама
судим
:
ил
’
ми
се
јављате
као
анђео
хранитељ
,
или
као
неки
демон
,
који
ће
ме
тек
отсад
гонити
.
Ви
сте
ме
очарали
.
Ако
има
од
Ваше
наклоности
што
у
ствари
,
ја
Вам
стојим
на
расположењу
,
и
то
Вам
изјављујем
:
да
код
мене
нема
сујетни
’
тежња
,
но
озбиљно
мислим
.
Ако
сте
коме
срцем
обвезани
,
дајте
ми
на
знање
,
јер
ником
у
таквој
деликатној
ствари
нисам
рад
на
пут
стати
.
Очекујући
одговор
,
остајем
...
Бранко
”
Ово
писмо
ћу
ја
сад
онамо
носити
.
Но
по
налогу
Бранковом
тек
онда
ћу
га
предати
,
кад
видим
да
је
вредно
;
ако
се
устезати
буде
,
да
га
не
дам
.
Но
сад
како
ћу
онамо
.
Идем
да
пробам
.
Прођем
поред
куће
,
а
она
на
пенџеру
.
Ја
јој
се
поклоним
;
она
се
смеши
.
Видим
на
капији
цедуљу
,
неки
квартир
се
издаје
.
Ја
унутра
и
одма
’
,
без
да
питам
куда
,
к
црноокој
фрајли
.
Ја
извињавам
се
да
сам
квартир
пофалио
,
а
она
не
прима
за
зло
.
Познавала
ме
већ
из
театра
.
Мало
јошт
постојим
,
а
она
ме
понуди
сести
.
То
сам
једва
дочекао
.
»
Ви
,
фрајлице
,
често
у
театер
идете
?
«
»
Абонирата
сам
.
«
»
Па
млоге
ероберунге
правите
.
«
»
Ви
се
,
господине
,
само
шалите
.
«
»
Могао
би
’
Вас
о
том
уверити
.
«
»
Ал
’
,
молим
Вас
:
ко
је
онај
млад
човек
,
што
увек
поред
Вас
стоји
?
«
»
Мој
добар
друг
.
«
»
Па
откуд
је
?
«
»
Он
је
одавде
недалеко
родом
,
мој
земљак
,
ал
’
више
година
није
био
ту
,
нег
богзна
гди
по
свету
;
сад
недавно
је
дошао
из
Париза
.
«
»
Одма
’
сам
познала
да
није
сасвим
овдашњи
,
по
његовом
држању
и
свему
.
Да
сам
позната
,
узела
би
’
си
за
задатак
код
њега
добро
записана
бити
.
«
»
Он
опет
особито
чувствује
о
Вами
.
«
»
Та
,
је
л
’
могуће
?
«
Онда
ја
извадим
писмо
и
предам
јој
.
Каква
је
то
радост
била
!
Пре
нег
’
што
ће
га
отворити
,
метне
га
на
срце
,
па
онда
читај
.
Пита
ме
ко
је
и
шта
је
Бранко
.
Кажем
јој
.
Оде
у
другу
собу
и
пише
писмо
.
Изнесе
ми
га
и
преда
.
Но
мало
замисли
се
,
па
га
опет
натраг
изиште
;
каже
да
хоће
што
да
дода
.
Пише
друго
писмо
,
и
то
поквари
;
једва
треће
изиђе
за
руком
.
Каже
ми
да
је
прво
претерано
било
,
да
као
непознатом
не
може
сасвим
што
мисли
и
чувствује
у
првом
писму
писати
,
зато
га
је
прекратила
.
Ја
се
и
с
тим
задовољим
.
Поклоним
се
и
одем
.
Дам
Бранку
писмо
.
Он
га
чита
:
”
Господине
!
Ако
баш
судба
хоће
...
а
оно
нек
буде
што
.
Узела
сам
си
слободу
...
и
то
по
Вашем
такту
...
писати
.
Ја
гледим
да
од
онога
што
Ви
мислите
ништ
’
не
буде
,
тојест
,
да
други
моју
руку
не
добије
.
Па
ако
желите
да
...
наше
непознанство
избришемо
...
стоји
Вам
на
вољи
...
Паулина
”
Бранко
каже
да
ово
писмо
нема
ни
репа
ни
главе
.
Ја
му
га
тумачим
.
Кажем
му
да
је
тај
смисао
,
да
она
неће
ни
с
ким
да
се
у
удадбу
упушћа
,
ако
се
Бранко
обрече
,
и
да
иде
сам
онамо
.
Бранко
се
реши
.
Кад
онамо
,
а
њему
се
она
сасвим
допадне
,
тако
као
год
и
он
њој
.
За
неколико
дана
све
је
већ
било
у
реду
.
Бранко
јој
целу
своју
судбу
преповеда
.
Она
јако
у
том
участвује
и
каже
да
би
сто
живота
за
њега
жертвовала
и
да
га
је
бог
донео
.
Сад
навали
Паулина
на
Бранка
да
се
узмеду
.
Њему
се
опет
све
то
набрзо
чини
.
Он
хоће
да
га
и
она
сасвим
позна
.
Каже
јој
какав
је
он
;
горим
се
начини
нег
’
што
јесте
.
Она
каже
да
ће
сваку
судбу
с
њим
!
делити
.
Паулина
већ
нема
стрплења
.
Она
ово
пише
Бранку
:
„
Бранко
,
Докле
ће
овако
наш
живот
трајати
?
Ти
све
оклеваш
,
а
не
знаш
како
ми
је
.
Та
не
треба
ту
млого
церемоније
.
Један
сат
жертвуј
,
па
је
свему
крај
.
Ја
ти
искрено
исповедам
,
ако
ово
дуже
устраје
,
ја
нећу
дуго
живити
,
јер
и
овако
ми
је
горак
живот
,
и
нека
ме
не
буде
,
кад
не
могу
тебе
мојим
назвати
.
Паулина
”
Бранко
се
тада
реши
и
узме
Паулину
.
Паулина
одма
’
у
почетку
каже
Бранку
да
њој
воздух
шкоди
,
да
она
не
не
може
све
на
једном
месту
седети
.
Бранко
јој
допусти
да
прави
мало
»
лустрајзе
«
.
У
отсуствију
супруге
наиђе
Бранко
на
неке
пакете
писама
.
Могао
би
и
’
каквом
бакалу
на
фунту
продавати
.
То
су
Паулинине
корешпонденције
.
Врати
се
супруга
.
Бранко
јој
покаже
писма
.
Она
одговара
да
је
све
те
за
луде
држала
,
само
њега
не
.
Прође
неко
време
,
а
Паулина
се
иште
на
два
месеца
изван
вароши
,
да
види
економију
,
јер
,
вели
,
без
ње
ће
све
пропасти
.
Допусти
јој
и
то
.
Паулина
ишла
је
често
поред
економије
на
соарее
.
Један
дан
дође
у
руке
Бранку
једно
писмо
,
мушком
руком
писано
и
адресирато
на
Паулину
.
Бранко
га
прочита
,
па
ћути
.
Врати
се
Паулина
.
Саопшти
јој
писмо
;
она
ђипи
на
Бранка
и
каже
му
да
је
несносан
човек
,
да
се
она
поред
њега
не
сме
с
никим
ни
разговарати
.
Пребаци
му
Иду
и
Марију
.
Сутрадан
Бранко
није
већ
с
Паулином
.
Уговоре
се
да
се
растану
.
Бранко
је
опет
сам
.
Дође
к
мени
и
почне
ми
се
тужити
:
»
Видиш
,
Милане
,
какве
сам
ти
среће
!
Један
идеал
ми
је
сасвим
упропашћен
.
Са
Идом
и
Маријом
је
тај
закопан
.
Ја
не
могу
више
овде
остати
;
жао
ми
је
што
сам
се
враћао
.
Па
и
ви
међу
собом
нисте
један
другом
пријатељи
.
Завист
,
злоба
,
себичност
једе
вас
.
Зато
:
збогом
,
можда
навек
;
идем
далеко
,
далеко
!
Ласте
и
ждралови
бићеду
ми
сапутници
;
њи
’
ћете
опет
видети
,
али
мене
не
.
«
Ја
га
тешим
,
но
не
да
си
противусловити
.
Он
вели
:
»
Не
знаш
како
ме
боле
,
вас
,
моје
,
овде
оставити
,
ал
’
шта
ћу
,
и
пауку
кад
покваре
паучину
,
његов
халов
,
а
он
тражи
друго
место
;
јер
,
кад
му
млого
кваре
паучину
,
нестаће
је
,
па
неће
моћи
муве
’
ватати
,
па
ни
живити
.
Но
,
збогом
!
«
Сад
се
Бранко
са
мном
загрли
,
пољуби
,
па
се
опет
отме
.
Ја
опет
га
стиснем
к
себи
,
он
ме
пољуби
,
па
каже
:
»
Ово
је
за
све
моје
.
Фала
!
«
Па
ме
опет
стисне
и
брзо
изиђе
.
Док
ја
за
њим
,
а
он
се
изгуби
.
Тражим
га
цео
дан
:
нема
га
нигде
.
Тражим
га
сутра
,
опет
га
нема
.
Бранко
је
отишао
.
Сад
опет
остаде
ја
сам
.
Докле
је
Бранко
ту
био
,
у
празно
време
,
или
кад
мора
бити
,
ишао
сам
мојој
милостивој
кузини
.
Откако
је
болестна
била
ништ
’
не
спомиње
о
удадби
,
премда
ми
све
добро
чини
,
јер
имам
њено
потпуно
поверење
.
Ал
’
шта
ми
то
вреди
?
Зар
ћу
увек
у
неизвестности
живити
?
Морам
и
ја
већ
што
куражно
учинити
,
па
ма
ме
шта
коштало
.
Просити
ју
не
смем
,
а
знам
да
без
мене
не
може
бити
,
јер
се
сасвим
на
мене
навикла
,
Но
шта
ћу
сад
?
Макар
криминал
учинио
,
морам
цел
постигнути
.
Светозар
ми
је
десна
рука
;
он
је
за
мене
све
готов
учинити
.
Ја
му
нешто
саопштим
.
Он
најпре
мисли
се
,
па
се
после
реши
.
Ми
смо
нешто
велико
смислили
.
Нешто
ће
страшно
изићи
.
Ил
’
ћемо
цел
докучити
,
ил
’
можемо
страдати
,
ил
’
ћеду
нам
се
сви
смејати
,
а
ми
руке
на
очи
.
Хоћу
криминал
да
учиним
.
Сад
да
видите
само
шта
ће
да
буде
.
XИИ
Једно
предвече
,
баш
у
недељу
,
милостива
није
се
баш
најбоље
налазила
.
Није
била
ни
болесна
ни
здрава
,
нег
’
онако
као
велике
госпође
,
кад
не
знаду
саме
шта
им
фали
.
Доста
то
да
јој
је
нешто
фалило
.
Код
куће
није
било
никог
осим
милостиве
.
Све
сам
ја
то
знао
.
Она
се
на
диван
наслонила
,
тужи
се
да
нема
апетита
.
Наједанпут
чује
се
нека
лупњава
у
трећој
соби
.
Милостива
,
поплашена
,
каже
ми
да
видим
шта
то
лупа
.
Ја
отворим
једна
,
па
друга
,
па
трећа
врата
,
па
кад
унутра
,
а
ја
почнем
викати
:
»
Ево
лопова
!
«
Милостива
дотрчи
,
а
ја
се
већ
са
лоповом
рвем
.
Вичем
милостивој
да
ми
помогне
.
Милостива
падне
у
несвест
,
лопов
у
маски
побегне
,
а
фуруна
разваљена
.
Сад
дај
воде
,
па
милостиву
к
себи
доведи
.
Дође
к
себи
,
види
фуруну
разваљену
,
па
јадикује
да
су
је
хтели
покрасти
и
убити
.
Ја
то
исто
потврђујем
.
Падне
на
мене
,
загрли
ме
и
зове
ме
њеним
избавитељем
.
Ја
јој
кажем
:
»
Видите
,
милостива
,
Ви
имате
млого
непријатеља
,
који
Вам
о
глави
раде
«
.
»
Знам
,
знам
,
«
говори
кроз
плач
,
»
ко
је
томе
узрок
.
То
су
моји
родови
,
који
би
хтели
да
наследе
,
па
ми
јаму
копају
.
Но
нећеду
баш
зато
наследити
.
Они
ме
због
Вас
гоне
,
ал
’
баш
у
пркос
ћу
да
учиним
што
се
њима
не
допада
.
Извадите
сутра
дишпензације
,
прекосутра
се
венчавамо
и
пишем
Вам
,
после
смрти
,
да
што
је
моје
,
—
будне
Ваше
.
Ја
пољубим
јој
руку
,
па
клекнем
,
па
јој
се
заклињем
бити
веран
и
послушан
.
«
После
ове
жалосне
комедије
одма
’
сам
се
извукао
да
добијем
дишпензацију
,
јер
женске
су
променљиве
.
Богзна
шта
може
бити
за
три
дана
,
може
к
себи
доћи
,
може
је
љутина
проћи
,
па
се
покајати
.
Сутрадан
дишпензације
су
у
џепу
,
а
прекосутра
сам
већ
најсрећнији
супруг
.
Но
да
вам
кажем
шта
је
с
тим
лоповом
било
.
Тај
лопов
је
био
Светозар
.
Све
сам
ја
тако
лепо
уредио
,
да
се
милостива
мало
заплаши
.
Знао
сам
њену
слабост
,
да
се
све
од
своји
’
родова
боји
,
па
сам
све
то
са
Светозаром
испланирао
.
Добро
је
испало
,
могло
је
из
шале
и
горе
што
испасти
,
бар
најмање
какав
смеј
и
пасош
од
милостиве
.
Е
видите
,
тако
се
ја
лепо
ожени
’
.
Имам
сад
и
земаља
и
кућа
и
новаца
доста
.
У
спомен
да
се
тешко
мора
човек
борити
,
док
до
чега
дође
,
држим
слугу
,
који
таку
исту
либерију
носити
мора
,
као
што
сам
ја
носио
.
Е
,
видите
,
тако
се
свет
окреће
:
што
данас
доле
,
то
сутра
горе
!
Ја
сам
тако
најсрећнији
од
свију
који
су
са
мном
живот
проводили
.
Моја
сирота
сестра
умрла
је
већ
давно
као
виршофтерка
;
Резика
се
удала
по
други
пут
,
но
несретно
,
па
је
сад
вешерка
;
Бабика
умрла
је
од
водене
болести
;
Марија
је
умрла
од
жалости
;
Лаура
је
добила
јефтику
,
а
супруг
јој
мора
јошт
десет
година
у
подагри
лежати
;
Хермина
је
морала
побећи
од
мужа
,
јер
јој
је
једнако
Бранка
пребацивао
;
Ливија
има
на
кући
велику
таблу
да
је
славна
бабица
;
а
Паулина
—
та
се
јошт
тоциља
по
свету
,
Светозар
је
на
гласу
доктор
и
имућан
човек
;
Рудић
је
добио
на
лутрији
велико
терно
;
Зоричић
је
добио
бољу
штацију
;
а
Здравковића
је
ударио
шлог
—
у
језик
.
А
сирома
’
Бранко
!
Он
је
богзна
у
којој
части
света
;
њега
опет
туђе
сунце
пали
.
Кад
долазе
ласте
и
ждралови
,
а
мени
је
мило
,
—
то
су
Бранкови
сапутници
.
Жао
ми
је
Бранка
.
Ако
о
њему
што
чујем
,
преповедићу
вам
.
ДРУГИ
ДЕО
И
Кад
је
Милан
Наранџић
своје
житије
исприповедао
,
друштву
се
то
допадне
,
па
се
намами
и
често
Милана
моли
,
да
му
опет
што
интересантно
приповеди
.
Ал
’
нема
Бранка
,
па
нема
ни
појезије
за
Милана
.
Богат
,
ожењен
човек
,
који
се
једнако
око
госпође
врзе
и
економију
надглеђује
,
појетично
живити
не
може
.
Милан
је
био
ипак
и
без
појезије
задовољан
,
јер
ја
живио
као
бубрег
у
лоју
.
Ал
’
после
једне
године
умре
му
госпоја
без
порода
.
Милан
је
универсалан
наследник
.
Сад
без
жене
почне
,
што
’
но
кажу
,
бећарски
живити
.
Судба
га
опет
Бранку
доведе
,
па
сад
обоје
продуже
свој
чудан
живот
.
Десет
година
прохујаше
.
Но
чујмо
на
уста
самог
Наранџића
како
је
те
године
провео
.
Ево
опет
у
друштву
,
у
више
прилика
,
продужује
своју
приповетку
.
»
Кад
ми
је
покојна
госпођа
умрла
,
постао
сам
дешператан
.
Премда
сам
тим
још
бољи
изглед
пред
очима
имао
,
опет
ми
је
жао
било
за
њом
.
Да
вам
кажем
од
чега
је
умрла
.
Родови
су
је
јако
секирали
,
што
је
за
мене
пошла
:
сваки
дан
је
чула
нове
и
нове
гласове
,
сплетке
којекакве
.
Тако
и
родови
дали
су
си
труда
да
истраже
од
какве
сам
фамилије
,
па
су
нашли
да
сам
шнајдерски
син
.
То
је
била
вода
на
њи’ову
воденицу
.
Једнако
су
с
тим
вицловали
.
Од
једа
добије
,
сирота
,
запаљење
мозга
,
а
доктори
су
је
од
врућице
лечили
,
па
умре
.
Красно
сам
је
са’ранити
дао
.
Сандук
од
црне
кадифе
,
златом
исцифран
,
па
је
однесемо
у
зидану
гробницу
.
Тек
што
смо
је
са’ранили
,
већ
су
почели
о
мени
бригу
водити
,
коју
ћу
узети
за
будућу
супругу
.
Није
шала
,
богат
,
млад
човек
,
па
још
и
угледан
.
У
глави
сам
имао
конфузне
мисли
,
да
л
’
да
се
женим
,
да
ли
не
.
Пре
године
није
ни
помислити
.
Често
сам
се
мислио
:
какву
да
узмем
?
Младу
,
лепу
и
богату
?
Та
ће
казати
:
»
Капица
ми
,
капица
ти
.
«
—
Лепу
сироту
?
Може
побеснети
.
—
Матору
,
а
богату
?
И
то
је
беда
,
јербо
је
џандрљива
,
па
мужа
претерано
чува
.
Но
на
послетку
мислим
се
,
—што
бог
да
.
Ишао
сам
све
у
црним
хаљинама
,
носио
сам
широк
фрол
на
шеширу
,
капут
увек
до
грла
закопчан
,
мало
сам
говорио
,
ретко
сам
се
смејао
,
изгледао
сам
сасвим
интересант
.
Даме
,
које
су
чезнуле
за
мном
,
и
најкокетније
,
правиле
су
преда
мном
озбиљно
лице
,
само
да
ми
се
допадну
.
Ал
’
мало
по
мало
,
па
ми
се
досади
живот
на
једну
форму
,
да
се
исказујем
пред
светом
озбиљнији
,
нег
’
што
сам
,
и
да
покојну
супругу
жалим
већма
,
нег
’
што
треба
.
Ја
сам
је
истина
жалио
,
ал
’
искрено
да
исповедим
,
не
тако
као
што
је
свет
о
мени
мислио
.
Већ
сам
се
без
ње
сам
себи
привикнуо
,
па
да
се
покојна
са
другог
света
вратила
,
не
знам
како
бисмо
се
гледали
.
Падне
ми
на
памет
да
мало
пропутешествујем
.
Паде
ми
и
сирома
’
Бранко
на
памет
.
Бог
зна
гди
и
како
се
он
по
свету
мучи
!
Спремим
се
на
пут
.
Путујем
неколико
дана
и
дођем
у
земљу
Н
.
,
гди
још
никад
био
нисам
.
У
главној
вароши
пролазим
по
сокаци
тамо
амо
,
гледим
на
даме
,
а
оне
на
мене
,
па
седнем
у
једној
гостионици
,
чекам
ручак
,
а
донде
узмем
новине
па
читам
.
Дође
један
чисто
обучен
господин
и
после
обичног
поздрава
седне
за
мој
астал
близу
мене
.
Дође
и
супа
на
астал
,
бацим
новине
,
па
ручам
.
За
цело
време
док
се
ручало
,
мој
комшија
бацао
је
испод
трепавица
на
мене
поглед
,
а
ја
опет
на
њега
.
Изглед
лица
био
му
је
рафинират
;
мора
да
је
трговац
,
беамтер
ил
’
адвокат
.
Видим
да
би
рад
што
прословити
,
ал
’
се
устручава
,
ил
’
је
горд
.
Хајд
’
да
га
предварим
.
»
Опростите
што
сам
тако
слободан
.
Ви
сте
,
господине
,
по
свој
прилици
овдашњи
?
«
»
На
служби
,
а
Ви
сте
сигурно
стран
?
«
»
На
служби
,
ја
сам
Милан
Наранџић
,
земљедржац
у
М
.
«
»
Драго
ми
је
,
ја
сам
Јосиф
Шпицер
,
контролор
.
«
»
Драго
ми
је
.
«
»
С
моје
стране
.
«
Комплиментирамо
се
.
»
Одма
’
сам
мислио
да
сте
стран
из
далеке
земље
.
«
»
Мало
лустрајзе
правим
.
Умрла
ми
је
супруга
,
па
хоћу
да
мало
путешествујем
,
жалост
да
растерам
.
Пре
неколико
сати
стигао
сам
у
ову
варош
,
мало
сам
се
прошетао
,
баш
ми
се
допада
.
Овде
канда
има
доста
велике
господе
?
«
»
Доста
;
овде
је
и
управитељство
овог
предела
и
млога
званија
.
«
»
Е
,
то
ћу
се
овде
дан
два
задржати
.
Има
ли
,
молићу
,
овде
какве
знаменитости
?
«
»
Има
.
Ту
Вам
има
стародревни
’
зданија
,
красни
’
башта
,
музеј
и
друго
којешта
,
ал
’
најинтересантније
је
видети
портрегалерију
његове
преузвишености
управитеља
обласног
.
«
»
Па
може
ли
се
све
то
још
данас
видити
?
«
»
Може
,
само
не
би
’
Вам
препоручио
;
да
у
галерију
идете
,
јер
управитељ
онде
седи
,
па
је
сад
врло
љут
,
и
не
мари
да
му
се
сада
улази
и
излази
,
знате
—
утекао
му
иншпектор
.
«
»
Келнер
!
Жан
!
Жан
!
«
»
Ево
ме
...
шта
заповедате
,
господине
?
«
»
Је
л
’
дошо
фришак
полицајблат
?
«
»
Јесте
,
ал
’
нема
ништа
интересантно
:
Орлић
још
није
онде
.
«
»
Па
кад
ће
га
већ
једаред
метнути
?
«
»
Молим
,
ко
је
тај
Орлић
?
«
»
Управо
да
Вам
кажем
,
то
је
једна
хуља
.
Знате
,
неки
Бранко
Орлић
,
још
млад
човек
,
из
стране
земље
,
не
знам
на
чију
препоруку
дође
код
Његове
Преузвишености
управитеља
за
иншпектора
.
То
је
велико
званије
,
веће
трипут
,
нег
’
моје
;
па
сад
има
већ
десет
дана
како
је
утекао
,
а
не
зна
се
гди
је
,
па
питам
да
л
’
га
већ
са
полицајблатом
траже
.
«
»
Па
је
л
’
што
зло
учинио
?
«
»
Без
сумње
;
засад
се
још
ништа
не
зна
,
ал
’
да
није
крив
не
би
бегао
.
Шта
мислите
,
ту
се
о
милиони
’
ради
,
а
под
његовом
руком
су
били
сви
протоколи
.
Мој
шеф
је
био
баш
синоћ
код
управитеља
,
на
вистпартији
,
па
му
је
приповедио
како
га
је
нестало
и
нема
му
ни
трага
,
па
га
је
дао
полицајно
тражити
.
Засад
не
фали
ништа
,
ал
’
богзна
шта
је
морао
учинити
;
а
друго
,
управитељ
га
мора
гонити
,
јер
би
свет
рекао
да
је
управитељ
крив
.
«
»
А
иначе
,
какав
је
био
човек
тај
Орлић
?
«
»
Никакав
.
Био
је
горд
и
у
свачем
претеран
;
кад
иде
а
он
никог
не
гледи
,
па
је
раскалашан
;
једном
речи
,
није
за
беамтера
,
него
за
каквог
ландштрајхера
.
«
»
А
то
је
лепо
званије
било
?
«
»
Шта
мислите
,
иншпектор
код
управитеља
!
То
су
ретка
званија
.
Колико
би
њи
’
желило
то
званије
постићи
!
Ту
,
знате
,
рука
руку
пере
,
па
се
млого
кроз
прсте
гледи
.
Ту
се
може
за
кратко
време
на
паметан
начин
обогатити
.
Но
Орлић
,
не
да
би
стекао
,
нег
’
растекао
;
не
зна
како
треба
с
људма
поступати
.
Но
ја
ћу
се
задоцнити
.
—
Келнер
,
да
платим
!
«
Келнер
дође
,
Шпицер
плати
.
»
Ја
се
препоручујем
,
драго
ми
је
било
.
«
»
С
моје
стране
особито
.
«
Искомплементирасмо
,
па
он
оде
.
Зарадовао
сам
се
,
кад
сам
чуо
да
је
Бранко
у
животу
.
Уверен
сам
био
да
Шпицер
из
злобе
говори
.
Но
сад
гди
ћу
наћи
Бранка
?
Платим
ручак
и
упутим
се
управитељској
палати
.
Питам
једног
слугу
,
познаје
ли
г
.
Орлића
?
»
О
,
како
га
не
би
познавао
!
Та
он
је
нами
био
добар
господин
!
«
»
Но
,
«
рече
шантајући
,
»
морао
је
утећи
,
јер
га
је
Његова
Преузвишеност
гонила
.
«
Запитам
га
с
ким
би
се
о
Бранку
најбоље
известити
могао
.
Он
ми
каже
,
да
би
најбоље
било
упитати
Бранковог
писара
.
Он
све
зна
.
У
шест
сати
одлази
из
канцеларије
у
пивару
.
Забележим
писарево
име
и
пивару
куд
одлази
,
дам
слуги
на
вино
и
одем
.
Шетам
се
горе
доле
.
Дочекам
и
шест
сати
.
Још
нису
сати
ни
изударали
,
ал
’
из
Управитељства
иде
један
млад
,
улизан
човек
;
шешир
прилично
оклоцан
,
па
кораке
убрзао
.
Знао
сам
одма
’
да
је
то
тај
писар
,
па
хити
у
пивару
.
Пређем
к
њему
.
»
Јесте
л
’
Ви
господин
Ресковић
?
«
»
На
служби
.
Шта
изволите
заповедати
?
«
»
Имао
би
’
с
Вами
нешто
разговора
.
«
Сад
се
Ресковић
нешто
мало
збунио
;
по
свој
прилици
мислио
јо
да
сам
какав
давнашњи
кредитор
.
»
Ако
изволите
у
канцеларију
?
«
»
Нећу
тамо
,
’
ајдмо
на
друго
место
.
«
»
Код
куће
ми
газдаричина
деца
вичу
.
Ако
изволите
Вами
,
или
у
кафану
?
«
»
Мислим
боље
у
какву
пивару
да
идемо
.
Знате
ли
какву
,
куда
Ви
одлазите
?
«
»
Ја
знам
једно
добро
место
,
куд
ја
одлазим
.
Ако
изволите
,
не
браним
,
ал
’
је
далеко
.
«
»
Хајд’те
ближе
гдигод
.
«
»
Е
,
то
онда
морам
ићи
кући
да
мало
више
новаца
понесем
,
јер
овде
је
све
скупље
.
«
»
Немајте
бриге
,
Ви
сте
мој
гост
.
«
Било
је
већ
при
крају
месеца
,
па
би
се
окладио
да
је
писар
пошао
да
на
конту
пије
.
Сад
веселијим
лицем
са
мном
иде
,
па
уђемо
у
једну
господску
гостионицу
.
»
Сад
Ви
заповедајте
што
је
за
нас
најбоље
,
јер
сам
ја
овде
стран
.
«
Писар
одма
’
заповеди
фришког
пива
.
Пиво
се
донесе
.
Пијемо
.
»
Сад
Вам
још
ништа
нећу
говорити
зашто
сам
Вас
тражио
,
но
мало
после
.
«
»
Ал
’
молим
с
ким
имам
срећу
?
«
»
За
име
немојте
ме
питати
.
Ја
сам
из
далеке
земље
земљедржац
,
а
за
добро
Вас
тражим
.
«
»
Драго
ми
је
.
«
Писар
добро
пије
.
Понудим
га
с
вечером
:
он
се
не
одриче
.
Сад
писар
бољу
и
бољу
вољу
добија
.
Сами
смо
били
за
асталом
у
ћошку
,
па
се
тихо
разговарасмо
.
»
Ви
сте
канцелиста
код
Управитељства
.
«
»
На
служби
.
«
»
Имате
ли
добру
плату
?
«
»
Никакву
;
само
од
акциденција
живим
.
Његова
Преузвишеност
канцелисту
код
иншпектора
не
плаћа
,
јер
који
овде
служи
,
лакше
аванџира
кад
не
добије
плату
.
«
»
А
ко
Вам
је
иншпектор
?
«
»
Господин
Бранко
Орлић
;
но
сад
није
код
куће
,
отпутовао
је
некуд
.
«
»
Ја
сам
чуо
да
је
утекао
.
«
»
Није
баш
ни
тако
.
То
су
његови
непријатељи
изнели
.
Ја
знам
боље
,
нег
’
ма
ко
други
како
је
било
,
јер
сам
сваки
дан
с
њим
радио
«
.
»
Па
шта
је
у
ствари
?
«
»
Ако
ћете
ми
дати
реч
да
нећете
ником
казати
да
сте
од
мене
чули
,
казаћу
Вам
;
јер
управитељ
је
чудан
светац
,
па
да
зна
да
сам
ја
што
говорио
,
пропадо
’
.
«
»
Ја
сам
Орлићев
пријатељ
;
што
рекнете
,
закопано
ће
стати
,
само
ми
искрено
говорите
.
«
»
Управо
да
Вам
кажем
,
наш
управитељ
је
врло
тврд
господин
.
Боже
сачувај
да
га
оговарам
;
то
цео
свет
зна
.
Трошкови
су
велики
,
а
неуредно
плаћа
своје
чиновнике
и
служитеље
.
У
иншпекторату
има
доста
,
и
сувише
посла
,
а
управитељ
никад
не
пита
треба
ли
манипулација
канцелариска
трошка
,
нити
хоће
за
то
да
зна
.
Све
то
г
.
Орлић
из
свога
џепа
мора
да
даје
.
Узмите
сад
да
се
код
нас
разна
господа
окрећу
,
и
ту
иншпектор
на
млого
којешта
трошити
мора
.
Тврд
управитељ
ни
једном
просијаку
,
ни
једном
путнику
неће
уделити
,
но
све
шаље
иншпектору
на
врат
,
па
га
тако
после
гуле
,
јер
он
не
може
никог
да
одбије
.
Но
све
то
још
није
ништа
,
него
ни
редовну
плаћу
редовно
не
исплаћује
,
тако
да
иншпектор
мора
готово
о
свом
трошку
да
живи
.
Покрај
тог
управитељ
је
стар
и
секант
;
осим
себе
другога
у
ништа
не
држи
.
Њему
је
све
једно
:
саветник
,
иншпектор
ил
’
писар
.
Каткад
се
са
иншпектором
разговара
као
са
камердинером
и
хоће
да
га
понижава
.
То
се
г
.
иншпектору
досадило
,
на
јошт
к
томе
себе
истрошио
и
задужио
,
а
плаћу
не
добија
,
па
у
један
ма
’
поручи
Његовој
Узвишености
,
да
ће
зафалити
,
ако
не
добије
плаћу
заслужену
и
боље
уважење
.
Управитељ
,
као
рис
љут
,
дође
у
канцеларију
—
баш
сам
се
онде
десио
—
па
почне
г
.
иншпектора
вређати
.
Иншпектор
ћути
,
па
како
управитељ
оде
,
а
иншпектор
му
напише
и
пошље
писмо
,
у
ком
резигнира
и
јавља
да
више
у
канцеларију
неће
доћи
,
већ
ју
предаје
до
даљег
расположења
мени
,
заклетом
писару
.
Ја
то
одма
’
јавим
управитељу
,
а
г
.
иншпектор
доиста
не
дође
више
у
канцеларију
,
већ
се
из
вароши
удали
.
Сад
тек
зину
сви
непријатељи
на
иншпектора
.
Једни
су
казали
,
ваљда
је
покрао
касу
,
други
—
ваљда
је
архиву
оштетио
,
трећи
треће
,
ал
’
ни
један
није
погодио
,
ал
’
сви
су
после
застиђени
били
.
Па
макар
да
није
ништа
фалило
,
управитељ
га
поче
опет
гонити
,
а
то
ни
за
што
друго
,
већ
само
да
му
не
мора
дуг
платити
.
Кад
се
иншпектор
уклонио
,
онда
навале
његови
кредитори
.
Дуга
је
морао
имати
,
јер
је
трошак
био
велики
,
а
управитељ
није
хтео
плаћати
.
Дође
егзекуција
.
Управитељ
егзекуцији
каже
да
иншпектор
нема
ни
крајцаре
код
њега
;
а
имао
је
двапут
толико
.
Ишту
персоналарест
.
Кад
то
чује
иншпектор
,
а
он
се
не
сакрива
,
већ
баш
дође
у
персоналарест
,
јер
,
вели
,
то
је
управитеља
,
а
не
његова
срамота
.
После
неколико
дана
изиђе
оданде
,
па
баш
навали
на
управитеља
да
му
има
дуг
исплатити
.
Управитељ
се
поплаши
,
јер
је
иншпектор
готов
био
за
правду
и
белај
учинити
,
па
Његова
Преузвишеност
,
тако
велики
господин
,
који
је
толико
пута
у
свом
животу
важне
заклетве
положио
,
морао
је
опет
дуг
признати
и
исплатити
,
који
пре
признати
није
хтео
.
Ал
’
је
већ
све
доцне
било
,
јер
је
донде
иншпектору
егзекуција
сво
движимо
имање
будзашта
упропастила
.
После
тога
оде
иншпектор
из
вароши
,
а
непријатељи
му
и
данас
не
даду
мира
,
бар
језиком
за
леђи
,
а
чујем
и
сам
управитељ
га
још
потајно
из
освете
гони
.
Нас
пријатеље
његове
боле
срце
,
ал
’
шта
ћемо
против
моћног
управитеља
и
његови
’
улизица
.
Е
,
то
Вам
је
све
о
иншпектору
;
само
,
молим
,
немојте
ме
издати
.
«
»
Не
бојте
се
«
.
»
Па
како
је
догнао
за
иншпектора
?
«
»
То
Вас
не
могу
служити
.
Чуо
сам
да
је
из
далека
дошао
,
ал
’
га
нисам
смео
питати
.
«
»
А
гди
се
сад
задржава
?
«
»
Не
далеко
,
у
вароши
В
.
,
ал
’
није
га
лако
одма
’
наћи
,
јер
се
слабо
са
светом
меша
;
сам
не
знам
гди
ћете
га
наћи
.
«
»
А
мени
је
неки
г
.
Шпицер
казао
да
га
у
полицајблату
курентирају
.
«
»
Не
верујте
.
Шпицер
је
свог
шефа
улизица
,
а
његов
шеф
је
управитеља
удворица
.
Док
је
иншпектор
ту
био
,
највећма
му
се
Шпицер
улагивао
,
а
сад
га
грди
.
Тако
има
и
млоги
други
који
су
се
иншпектору
улагивали
,
а
сад
га
грде
.
Сад
мисли
свака
шуга
да
се
може
о
њега
отрти
.
«
»
Е
,
Ви
сте
ми
са
Вашим
приповедањем
добру
услугу
учинили
.
Баш
Вам
фала
!
И
примите
од
мене
...
«
С
тим
пружим
му
суму
новаца
,
да
је
могао
по
по
године
поштено
живити
.
Пало
ми
на
памет
,
како
је
и
мени
добро
пао
поклон
кад
сам
сирома
’
био
.
»
О
,
господине
,
нисам
ја
то
заслужио
,
ал
’
кад
Вам
је
воља
,
а
оно
молим
Вас
да
бар
запамтим
Ваше
часно
име
.
«
»
Е
,
кад
је
тако
,
баш
да
Вам
кажем
.
Моје
је
име
Милан
Наранџић
,
земљедржац
,
као
што
Вам
реко
’
.
«
»
Господин
Милан
Наранџић
!
О
,
колико
Вас
је
пути
г
.
иншпектор
спомињао
!
Често
би
тек
узда’нуо
и
рекао
:
»
О
,
мој
Милане
,
кад
ћу
те
видити
?
!
«
Е
,
тако
дуго
се
још
разговарасмо
,
и
писар
се
већ
добро
угрејао
био
,
да
би
већ
склоњен
био
и
на
певање
,
ал
’
од
мене
се
женирао
.
Ја
,
му
опет
зафалим
,
опростим
се
и
одем
.
Сад
ми
је
прва
брига
била
,
ујутру
како
устанем
,
да
идем
у
варош
В
.
,
да
Бранка
потражим
.
Одем
на
квартир
,
дам
наредити
кола
,
вечерам
,
спавам
,
па
ујутру
већ
сам
на
путу
у
В
.
Стигнем
у
В
.
Лепа
,
велика
варош
.
Гледам
налево
,
надесно
,
хоћу
ли
Бранка
видити
.
Познао
би
’
га
,
да
га
видим
.
Дођем
у
хотел
и
станим
се
.
Мало
се
одморим
и
уредим
,
па
се
мислим
како
ћу
на
Бранка
наићи
.
Звоним
,
зовем
келнера
и
питам
га
да
ли
познаје
некаквог
Орлића
.
Одговори
да
га
врло
добро
познаје
,
да
је
у
овај
хотел
пређе
долазио
,
ал
’
сад
не
долази
,
и
каже
ми
да
га
виђа
често
у
друштву
млади
’
људи
,
који
’
имена
сад
попишем
.
Заиштем
да
ми
пошље
поузданог
човека
,
који
ће
ме
за
награду
по
вароши
водити
.
Малочас
,
а
ето
човека
.
Кажем
да
ме
води
и
да
распитује
гди
се
може
наћи
који
од
ти
’
забележени
’
.
Питамо
за
једног
;
кажу
нам
гди
седи
.
Кад
онамо
,
а
газдарица
нам
каже
да
је
тај
господин
ретко
обдан
код
куће
,
него
да
ујутру
дођем
.
Идемо
другог
да
тражимо
.
Чак
по
форштату
морамо
се
мотати
.
Кад
у
једном
узаном
сокачићу
чујем
неки
весео
жагор
.
Кад
у
сокачић
,
а
оно
њи
’
четворица
некуд
иду
,
па
се
шале
и
кошкају
.
Двојица
су
баш
онако
добре
воље
била
.
Међу
њима
познам
Бранка
.
Изглед
му
је
здраво
озбиљан
,
рекао
би
’
намрштен
;
хаљине
на
њему
ваљане
,
ал
’
нешто
пренебрегнуте
,
једно
му
дугме
на
капуту
фали
.
Већ
сасвим
близу
њи
’
,
гледају
на
ме
чудно
,
ал
’
Бранко
ни
лево
ни
десно
не
гледи
,
канда
га
се
цео
свет
ништ
’
не
тиче
;
контрастно
је
изгледао
према
оне
веселе
двојице
.
Заиђем
мало
у
други
сокачић
,
па
и
’
вребам
куда
ће
.
Кад
уједаред
,
уђу
сви
у
једну
кућу
.
Сад
чујем
са
сокака
час
певање
,
час
ларму
.
Мислим
:
да
л
’
одма
’
да
уђем
;
неће
л
’
ми
весело
друштво
замерити
?
Опет
уђем
.
»
Молим
,
јесам
ли
добро
адресират
,
седи
л
’
овде
г
.
М
.
?
Ја
тражим
г
.
Орлића
,
кога
сад
овде
видим
.
«
»
О
,
Милане
,
откуд
ти
овде
?
«
Поздравимо
се
братски
,
ал
’
накратко
;
Бранко
није
трпео
церемоније
.
Претстави
ме
дружини
као
свог
пријатеља
,
ког
није
давно
видио
.
Дружина
,
зачуђена
,
гледи
.
Мислила
је
,
по
свој
прилици
,
да
сам
Бранков
кредитор
.
Бацим
поглед
на
све
што
је
у
соби
.
Млади
људи
,
ал
’
не
више
ђачког
доба
;
маторији
су
.
Изражај
лица
на
свакоме
више
мање
паметан
,
отворен
.
У
соби
све
у
највећем
нереду
.
За
ђачку
собу
била
би
богато
украшена
.
Чија
је
соба
,
по
свој
прилици
,
није
купио
мобилије
,
већ
је
наследио
,
јер
више
има
нег
’
што
за
једну
собу
треба
,
а
све
је
старо
.
На
зиду
неколико
контрафа
,
а
на
раму
једном
шеће
се
једна
бубица
,
што
мало
наличи
на
бубамару
.
Од
мува
сијасета
;
види
се
покоја
столица
,
велики
орман
са
књигама
,
астал
и
једно
старо
оклоцано
канапе
,
по
свој
прилици
служи
као
резерван
кревет
за
каквог
брата
у
нужди
.
Не
би
се
смео
опкладити
да
у
њему
нема
инсектног
света
.
Кревет
ненамешћен
,
разбачен
.
Бранко
није
питао
откуд
сам
дошао
и
зашто
,
а
ја
нисам
хтео
започињати
,
јер
знао
сам
му
слабост
,
да
он
пред
млогима
то
не
воле
.
А
и
Бранко
сам
с’ватио
је
свој
положај
,
па
се
одма
’
опрости
друштва
и
са
мном
оде
.
Кад
смо
изишли
,
Бранко
се
тако
’
ладнокрвно
разговара
,
канда
нема
три
дана
како
смо
се
видили
,
и
канда
се
мене
не
тиче
оно
што
је
преко
главе
преметнуо
.
»
Откуда
ти
,
Милане
,
овде
?
«
»
Дошао
сам
да
те
видим
.
Па
шта
ме
питаш
?
Тебе
канда
мрзи
и
што
сам
дошао
.
«
»
Мени
је
мило
видити
те
,
ал
’
волео
би
’
да
ме
ти
у
бољим
околностима
видиш
,
јер
не
волем
кад
ме
ко
сажалева
.
Чуо
си
за
моје
незгоде
.
«
»
Чуо
сам
,
.
«
»
Само
немој
ни
запиткивати
,
док
ти
ја
сам
не
кажем
.
Но
куда
ћемо
сад
?
«
»
Хајд
’
са
мном
у
квартир
.
«
»
Хајд’мо
.
«
Тако
се
ми
у
хотел
упутимо
,
поред
ситни
’
питања
и
одговора
.
Кад
кући
дођемо
,
а
ми
се
раскомотисмо
па
ја
започе
’
разговор
.
Познавао
сам
га
,
па
сам
морао
пазити
с
ког
ћу
краја
у’ватити
а
да
га
не
увредим
.
»
О
,
мој
Бранко
,
па
ја
тебе
овде
да
нађем
,
па
зашт
’
ми
ниси
већ
давно
писао
гди
си
?
«
»
А
шта
ћу
да
пишем
?
Ти
знаш
да
ја
нисам
био
шписбургер
,
да
сам
моју
судбу
увек
стално
трпео
,
па
док
мој
цил
не
докучим
,
нећу
ни
да
знате
за
мене
.
Откако
се
нисмо
видели
,
правио
сам
пут
к
цилу
,
ал
’
јошт
нисам
био
темељан
;
увек
сам
се
нијао
,
па
сам
увек
и
готов
био
стрмоглавити
се
.
Ал
’
кад
се
стрмоглавим
,
нећу
осим
мене
нико
у
том
да
учествује
.
Но
приповедај
ми
шта
је
код
вас
?
«
»
Паулина
се
удала
.
«
.
»
Сретно
.
«
»
Кад
си
отишао
,
дала
те
курентирати
,
па
те
као
мртвог
објавила
,
и
то
праведно
по
закону
,
па
је
сад
себи
другог
нашла
.
«
»
Не
питам
те
,
љубави
има
свуда
доста
;
је
л
’
се
код
вас
друго
што
променуло
?
«
»
Ништа
.
Исти
људи
,
иста
времена
.
Но
кажи
ми
,
шта
се
ти
већ
једаред
не
смириш
?
Шта
не
долазиш
кући
?
Шта
ће
теби
код
нас
фалити
?
«
»
Јести
,
пити
и
спавати
могу
свуд
,
не
само
код
вас
:
мени
друго
што
треба
.
Ја
сам
човек
,
ја
сам
за
човечаство
.
Хоћу
да
сам
сретан
као
човек
,
хоћу
да
је
са
мном
човечаство
сретно
.
Ја
сам
против
тога
,
који
је
против
ова
два
.
Као
човек
хоћу
да
сам
задовољан
,
да
љубим
,
да
сам
љубљен
,
да
уживам
,
да
имам
порода
,
да
дам
другом
уживати
.
Ако
све
ово
имам
,
и
то
ми
није
доста
,
ако
мој
брат
,
мој
ближњи
,
мој
род
и
човечаство
поред
мене
цвили
.
Ето
,
видиш
шта
ја
желим
и
зашто
се
борим
.
«
»
Е
,
мој
брајко
,
нећеш
ти
никад
све
то
докучити
:
«
»
Ако
и
не
докучим
,
слађе
ми
је
борити
се
и
мучити
за
оним
што
држим
за
добро
,
нег
’
уживати
оно
што
ми
је
срцу
противно
.
«
»
Бадава
је
,
ти
си
мој
стари
Бранко
.
Па
ти
,
сад
да
дође
какво
опасно
време
,
—
ти
би
се
бацио
и
у
опасност
?
«
»
Ма
у
пакао
.
«
»
Па
шта
ћеш
сад
кад
не
можеш
ништа
?
«
»
Зато
се
и
борим
против
свега
,
и
противу
тога
ништа
.
Људи
су
себични
,
материјални
,
па
гди
ћу
ја
сам
против
толико
њи
’
!
«
»
Па
опет
нећеш
да
се
манеш
?
«
»
Нећу
.
«
»
Па
кад
томе
није
доба
,
а
ти
си
готов
и
као
човек
од
свог
чуства
уживати
?
«
»
Јесам
.
Богаљ
је
који
неће
и
није
кадар
уживати
.
«
»
Томе
се
баш
радујем
.
Ја
,
да
видиш
,
нисам
баш
пријатељ
од
забунителни
’
светски
’
ствари
,
гди
се
опасности
изложити
могу
;
ал
’
у
оној
другој
ствари
сасвим
се
с
тобом
слажем
.
Би
л
’
ти
мало
провео
са
мном
?
Ја
сам
пошао
да
правим
мало
лустрајзе
,
па
тебе
да
видим
и
још
с
тобом
да
проводим
.
Знаш
,
ја
имам
свачег
доста
;
управо
да
ти
кажем
,
мало
сам
и
бесан
,
имам
наклоност
и
на
абентајре
.
Хајд
’
мало
да
проводимо
!
«
»
Не
браним
.
«
»
Е
добро
.
Ја
имам
код
куће
доброг
економа
;
није
ме
за
газдашаг
ни
бриге
.
Хоћу
с
тобом
да
проводим
.
Хајде
што
год
да
испланирамо
.
Новаца
имам
доста
.
«
»
Не
браним
.
И
онако
овде
живим
као
сургунисан
.
Живим
као
год
да
сам
са
самим
утворама
опкољен
,
ретко
видим
око
себе
пријатеља
моји
’
тежња
.
Хоћу
,
хоћу
и
да
уживам
и
да
се
развеселим
,
да
тугу
забашурим
,
заборавим
«
.
»
Има
ли
овде
какви
партија
?
Знаш
,
ја
сам
удовац
,
наша
стара
је
умрла
,
ја
сам
њено
наследио
.
Није
ти
жао
?
«
»
Мир
њеној
души
!
Она
је
прама
мене
добра
била
.
«
»
Ал
’
није
ти
жао
,
кад
помислиш
да
си
ти
мотао
сад
наследник
бити
?
«
»
Она
није
била
за
мене
,
па
не
би
’
ни
заслужио
њено
имање
.
Да
ти
је
просто
!
«
»
То
ми
је
баш
мило
што
ти
није
тешко
,
ал
’
питам
те
:
има
ли
овде
какви
’
партија
?
Ја
би
’
готов
био
и
опет
се
оженити
.
«
»
То
можеш
;
има
свуда
свакојаки
’
.
«
»
Ал
’
ја
би
’
сад
хтео
лепу
и
младу
.
«
»
Тога
има
доста
.
«
»
Ал
’
ја
сам
рад
и
воспитану
.
«
»
И
тога
има
.
«
»
Ал
’
и
богату
.
«
»
То
је
већ
теже
.
Овде
се
свуд
на
велики
луксус
дало
:
уче
клавир
и
француски
,
гардероб
је
баронски
,
цело
воспитање
је
тако
,
да
треба
бар
десет
хиљада
прихода
на
годину
,
а
ретко
која
да
има
свега
десет
хиљада
.
«
»
То
ми
се
већ
не
допада
.
Ал
’
ваљда
има
у
околини
богатији
’
?
«
»
Налазе
се
.
«
»
Ја
ћу
најпре
овде
да
испитам
,
па
ћемо
онда
ићи
на
страну
.
Хоћеш
ли
са
мном
свуд
ићи
?
«
»
Хоћу
.
«
»
Е
,
сад
даље
немојмо
се
о
томе
ни
разговарати
,
но
да
се
мало
и
спремимо
за
тај
посао
.
«
После
овог
разговора
испитам
Бранкове
финансијалне
слабости
.
Каже
да
га
са
свију
страна
гоне
,
његови
негдашњи
пријатељи
окрећу
од
њега
главу
и
багателишу
га
:
непријатељи
,
пак
,
повикаше
за
њим
:
»
Курја
!
«
У
оној
соби
,
гди
сам
га
нашао
,
баш
на
оном
старом
канапету
,
спава
.
Онде
је
код
једног
његовог
пријатеља
на
квартиру
,
којега
судба
такођер
није
за
завидење
.
И
тај
је
доста
гоњен
.
Но
каже
ми
да
најволе
проводити
у
оном
друштву
,
с
којим
сам
га
затекао
,
јер
међу
њима
сваки
има
каквог
таквог
доброг
својства
,
с
којима
се
сложити
може
.
Бранкове
финансије
у
ред
доведем
.
Бранко
иде
своје
ствари
да
уреди
.
Ја
се
по
вароши
шетам
.
Нобл
сам
изгледао
.
Горњи
капут
сам
преко
леве
руке
пребацио
,
из
десне
цигару
пушим
.
Сваки
је
могао
видити
да
не
изгледам
као
шнајдер
.
Два
три
дана
,
па
се
са
млогима
упознам
,
а
лако
је
било
упознати
се
,
јер
који
једнако
у
хотелу
седи
,
знају
да
тај
није
ћифта
.
После
неколико
дана
добијем
либсбрифе
без
потписа
;
ал
’
без
потписа
не
треба
ми
,
—
мећем
их
ад
акта
.
Кад
се
по
променади
шетам
,
све
женске
очи
на
мене
гледе
.
Кад
прођем
,
покрај
њи
’
,
чујем
за
леђи
шапутање
;
имам
добре
уши
.
Једна
каже
:
»
Дваест
хиљада
«
.
Сигурно
мерила
ме
колико
прихода
имам
;
друга
шушка
:
»
Тај
штајнрајх
је
зјело
богат
;
«
трећа
вели
:
»
Није
ружан
.
«
Ал
’
ја
на
све
то
аристократично
горе-доле
ходам
и
чиним
се
невешт
.
Тако
из
виђења
и
чувења
млоги
су
ме
већ
познавали
.
Може
бити
да
је
Бранко
разгласио
да
сам
богат
.
Бранко
је
са
мном
био
.
Каткад
сам
с
њим
,
каткад
без
њега
ишао
.
Њему
сам
све
на
вољу
оставио
.
Упознам
се
с
неким
господином
Кривичићем
.
Солидна
кућа
.
Има
две
млађе
и
једну
старију
сестру
и
матер
.
Отац
му
је
давно
умро
.
Чујем
да
би
се
две
млађе
радо
удале
;
за
најстарију
кажу
да
неће
.
Г
.
Кривичић
учини
ми
посету
,
ја
опет
њему
,
па
ме
зове
на
ручак
.
Позив
радо
примим
.
Код
г
.
Кривичића
формалан
салон
.
Ту
су
ти
лустери
,
клавир
,
покућство
баронско
.
Па
кад
дође
ручак
,
колико
ту
јела
,
колико
слаткиша
,
рекао
би
да
си
у
грофовској
кући
.
Фрајле
лепе
,
воспитане
,
училе
се
у
великом
инштитуту
,
говоре
француски
и
свирају
све
три
,
а
две
млађе
и
певају
.
Мислио
сам
:
благо
ономе
који
од
ови
’
коју
задобије
,
само
ако
имају
млого
новаца
.
После
ручка
свирало
се
и
певало
.
Фрајла
Олга
и
фрајла
Аурелија
,
—
две
млађе
—
лепе
плавооке
,
свирале
су
на
клавиру
четвороручно
.
После
тога
,
најстарија
—
фрајла
Јохана
свирала
је
један
леп
адажио
,
па
онда
пустимо
се
мало
у
разговор
.
Фрајла
Олга
и
Аурелија
изгледале
су
као
два
фришка
букета
,
ал
’
и
фрајла
Јованка
је
још
лепа
,
ма
и
у
година
.
Свема
су
беле
руке
као
алавастер
;
види
се
да
никад
ништа
нису
радиле
.
Олга
и
Аурелија
биле
су
прилично
кокете
.
Јованка
се
није
кокет
показивала
,
но
све
једнако
је
философирала
.
Са
две
млађе
кокетирам
и
шалим
се
.
Оне
шалом
уђу
тако
јако
у
добру
вољу
,
да
би
чисто
скакале
,
ал
’
Јованка
сад
очима
,
сад
обрвама
опомиње
их
да
су
мирне
.
Јованка
је
изгледала
као
мирно
море
,
но
које
у
дубљини
нешто
млого
крије
.
Час
се
са
млађима
разговарам
,
па
се
опет
Јованки
окренем
.
»
Фрајлице
,
Ви
имате
пеки
особити
манијер
,
који
човека
врло
усхићава
;
Ваше
мирне
црте
на
лицу
показују
неки
особити
солидитет
,
али
кад
погледим
на
Ваше
меланколичне
очи
,
које
Ваше
срце
као
кроз
два
огледала
показују
,
онда
не
могу
веровати
да
Вам
и
душа
кад
и
кад
не
волнује
;
а
Ваша
фина
бледоћа
,
коју
би
какав
блазиран
човек
могао
узети
за
угашен
пожар
Вашега
чуства
,
показује
ноблес
Вашег
рода
и
воспитања
.
Благо
оном
који
би
код
Вас
,
ероберунг
начинити
могао
!
«
»
Ви
сте
,
господине
,
велики
шмајхлер
.
Ви
мислите
да
свака
лепу
реч
за
новац
прима
.
Познајем
ја
мушке
,
који
,
и
кад
се
најшармантнији
показују
,
и
онда
сасвим
не
треба
им
веровати
,
а
особито
једном
тако
галантном
господину
,
који
је
кроз
млоге
салоне
прошао
,
па
тек
даме
као
мукенфенгер
’
вата
.
«
»
Фрајлице
,
љубим
руку
за
тај
комплимент
,
ал
’
опростите
.
Ви
мора
да
на
људе
јако
мрзите
,
јер
са
неком
’
ладноћом
прама
њи
’
говорите
.
«
»
То
је
истина
,
ал
’
то
може
казати
једна
женска
која
не
иде
на
ероберунге
,
нити
брани
за
удадбу
.
«
»
Шта
,
фрајлице
,
зар
Ви
за
удадбу
не
марите
?
Томе
се
нисам
надао
.
«
»
Никад
ни
не
мислим
о
томе
.
Знате
шта
кажу
:
»
Di
libe
bliht
nur
ajnmal
«
(
»
само
једанпут
цвета
љубав
«
.
Како
женска
пређе
дваест
година
,
а
љубав
је
мимоиђе
,
онда
само
гледи
на
памет
,
на
тон
и
конверсацију
,
а
не
на
љубав
.
Него
молим
да
ми
сестре
не
дођу
у
ферлегенхајт
.
«
»
Шта
ћу
ја
онда
да
рекнем
!
?
Ја
сам
удовац
,
па
за
мене
љубав
више
не
цвета
?
Волео
би
’
умрети
нег
’
тако
живити
.
Фрајлице
,
опростите
да
Вам
смем
казати
,
Ви
сте
жртва
Ваше
високе
памети
,
науке
и
воспитања
,
и
штета
је
да
Ваш
бонтон
никог
не
усрећи
.
«
Тако
смо
се
подуже
разговарали
,
па
мало
по
мало
тако
смо
се
упознали
,
да
смо
се
у
шали
већ
и
кошкали
.
Дође
време
да
треба
одлазити
.
Зафалим
се
и
после
салонски
’
комплимената
одем
.
Не
прође
неколико
дана
,
а
к
мени
дође
један
проводаџија
,
па
ме
пита
како
ми
се
допадају
те
три
фрајле
.
Каже
да
могу
ма
коју
добити
.
Ја
одговорим
да
ми
се
допадају
,
само
би
’
рад
знати
,
да
ли
имаду
мом
имању
сходну
алатуру
.
Рече
ми
да
свака
добија
пет
хиљада
форинти
.
Само
се
насмешим
на
то
.
Кажем
му
да
ја
имам
више
прихода
нег
’
што
износе
све
три
алатуре
скупа
.
Додам
још
и
то
,
да
су
те
фрајлице
врло
нежно
воспитане
,
праве
даме
,
ал
’
да
им
је
алатура
једва
довољна
за
годишњи
гардероб
и
друге
луксуозне
ситнарије
.
Па
док
би
још
фамилија
дошла
,
која
би
се
такођер
нобл
воспитавати
имала
,
—
шта
би
онда
било
?
Ја
сам
мислио
да
свака
по
њи’овом
воспитању
бар
сто
хиљада
има
.
На
фини
начин
дам
поздравити
да
то
бити
не
може
,
и
да
се
не
нађу
увређене
.
Сад
сам
тек
видио
да
и
фрајла
Јохана
не
боји
се
удадбе
,
већ
да
је
она
прави
»
мукенфенгер
.
«
Тако
ме
исто
и
са
други
’
страна
!
понудише
,
ал
’
свуд
сам
видио
велике
параде
,
а
мршаве
алатуре
.
Сад
поред
Бранка
упознам
се
са
неким
кућама
у
околним
местима
,
ал
’
нигди
ме
уловити
нису
могли
,
но
при
свем
том
добро
смо
свуда
проводили
.
И
то
је
све
дан
на
дан
тако
трајало
.
ИИ
У
селу
О
.
живила
је
нека
особита
фамилија
.
То
је
био
господин
Гривић
и
његова
супруга
.
Мирног
,
тихог
изгледа
човек
,
препоручителне
фисиономије
,
тако
да
ко
га
је
први
пут
видио
,
ил
’
с
њим
се
једанпут
разговарао
,
морао
га
је
заволети
,
ил
’
свако
му
поверење
поклонити
,
тако
је
безазлен
изгледао
.
Госпођа
Гривићка
,
угледна
,
паметног
изгледа
женска
;
кад
је
погледиш
,
рекао
би
да
не
уме
кокетирати
;
лице
понајвише
озбиљно
показује
;
велика
чисменка
;
разговор
увек
љубак
,
на
сваку
реч
пази
шта
ће
рећи
.
Гривић
може
бити
далеко
преко
педесет
,
Гривићка
триест
и
неколико
година
.
Имали
су
не
млого
,
ал
’
прилично
имања
;
кућа
у
највећем
реду
и
често
гостију
пуна
.
Деце
нису
имали
,
ал
’
имали
су
доста
којекуда
раштркани
’
родова
.
Имали
су
једну
сродницу
,
девојку
од
седамнаест
година
,
за
коју
би
рекао
да
је
њи’ова
кћи
,
тако
се
пред
светом
прама
девојке
понашаше
.
Од
млоги
’
родова
сад
је
један
,
сад
други
код
њи
’
бивао
.
Бранко
се
са
Гривићем
у
вароши
В
.
упознао
.
Увек
су
се
љубезно
поздрављали
и
разговарали
.
Бранку
се
допао
његов
солидан
изглед
,
ал
’
при
свем
том
Бранко
му
није
још
познавао
осталу
фамилију
,
осим
једног
њеног
сродника
,
с
ким
је
врло
добро
живио
,
нити
је
био
икад
у
Гривићевој
кући
.
Један
Бранков
познаник
и
пријатељ
позове
нас
једаред
обоје
да
идемо
мало
по
селима
проћи
се
.
Ми
смо
готови
.
Седнемо
на
кола
и
путујемо
од
села
до
села
.
Свуд
нас
лепо
примају
,
свуд
се
веселимо
.
И
Бранко
већ
ведрије
лице
,
веселије
срце
показује
.
Дођемо
пред
вече
у
село
О
.
Уђемо
управо
у
кућу
Гривића
.
Тек
што
сиђосмо
,
газда
нас
учтиво
и
љубазно
предусретне
и
уведе
унутра
.
Малочас
уђе
једна
стара
госпођа
,
по
облику
јој
се
види
да
је
сродница
Гривићева
.
То
је
његова
сестра
,
госпођа
Чевићка
.
Удовица
је
.
Госпођа
Гривићка
облачи
се
.
»
Драго
нам
је
особито
,
извол’те
сести
«
,
рече
Гривић
.
»
Ми
смо
тако
слободни
;
ја
сам
Милан
Наранџић
,
земљедржац
...
«
»
Драго
нам
је
,
а
ми
се
већ
познајемо
с
г
.
Орлићем
.
«
»
Мило
ми
је
.
«
Ту
се
мало
проразговарасмо
,
и
то
онако
као
што
се
гости
у
првом
магновењу
разговарају
.
Донесе
се
одма
’
вино
и
вода
.
Наш
пријатељ
г
.
Машић
био
је
овде
као
код
своје
куће
;
Бранко
је
већ
познат
био
с
газдом
,
ал
’
с
кућом
није
;
а
ја
сам
био
сасвим
новајлија
.
На
то
дође
и
госпођа
Гривићка
,
у
чистом
блузу
,
као
неглиже
,
јер
је
у
послу
била
,
ал
’
ипак
се
познало
да
се
мало
пре
лицкала
.
»
Драго
ми
је
особито
.
«
»
Ово
је
моја
супруга
.
«
»
Ово
је
г
.
М
.
Наранџић
земљедржац
из
...
«
»
Ово
је
г
.
Бранко
Орлић
,
о
ком
си
слушала
и
ког
си
желила
видити
.
«
»
Мени
је
баш
мило
што
сам
тако
сретна
.
Колико
сам
већ
слушала
о
г
.
Бранку
,
ал
’
га
нисам
имала
срећу
видити
.
«
Опет
се
поведе
онај
обичан
,
сувопаран
разговор
о
етикецији
,
о
времену
,
како
је
велика
запара
,
несносна
прашина
,
док
мало
по
мало
не
уђу
дубље
у
одрешен
и
фамилијарни
разговор
.
Машић
је
био
сасвим
познат
,
Бранио
упола
,
а
ја
се
опет
знам
брзо
фамилијарним
учинити
.
Госпођа
Гривићка
намигне
на
госпођу
Чевићку
;
ова
је
то
већ
разумела
,
и
ја
сам
тај
миг
разумео
:
послала
је
да
гледи
вечеру
.
Машић
се
одма
’
у
дубље
упустио
.
»
А
шта
ради
фрајла
Ханика
?
Чуо
сам
да
је
болесна
.
«
»
Она
,
сирота
,
већ
шест
недеља
како
болује
.
Прошасте
светковине
провозала
се
,
па
плашљиви
коњи
кола
су
наједаред
потргли
,
па
канда
се
у
њој
нешто
прекинуло
.
Мислили
смо
да
неће
остати
;
ал
’
сад
,
фала
богу
,
већ
је
боље
,
може
већ
на
ноге
устати
и
полако
корачати
,
само
што
је
још
врло
слаба
«
.
Тек
што
је
Гривићка
то
изговорила
,
ал
’
чује
/
се
неки
милећи
ход
и
стењање
у
другој
соби
.
Врата
се
отворе
,
и
уђе
једна
млада
девојка
.
Ход
јој
је
био
врло
лаган
,
мало
сагибнут
од
бола
,
јер
је
ниже
прсију
руке
држала
.
Лице
лепо
,
бледо
,
све
црте
умиљате
,
макар
да
сад
бољу
показују
.
Сви
смо
љубопитно
гледали
,
док
једва
седне
,
па
од
боље
узда’не
.
»
Што
ти
,
Ханика
,
тако
слаба
изиђе
?
Та
може
ти
шкодити
!
Видиш
,
не
можеш
још
ни
да
се
исправиш
.
—
Ето
то
је
наша
Ханика
!
«
»
Драго
нам
је
.
«
»
И
мени
је
драго
!
Ја
сам
млого
слушала
о
г
.
Бранку
,
па
сам
се
усилила
да
дођем
,
да
га
познам
,
«
рече
тихим
,
трептајућим
,
ал
’
тако
умилним
гласом
,
да
сажалење
и
неку
пријатност
у
срце
улива
.
Већ
због
тог
гласа
могла
се
сваком
допасти
.
Бранко
зафали
,
и
познало
се
на
њему
да
му
добро
чини
тај
умилан
сукоб
срца
,
па
започе
с
њом
разговор
;
девојка
при’вати
,
дође
већ
и
до
шале
;
поред
све
боље
,
поче
се
на
шаљиве
речи
и
смешити
,
док
једаред
Гривићка
не
опомену
је
,
да
је
још
врло
слаба
,
и
боље
ће
бити
да
се
у
кревет
врати
.
Фрајла
Ханика
послуша
и
један
умиљат
поглед
на
Бранка
бацивши
,
врати
се
.
Свима
нам
је
жао
било
што
оде
,
јер
нас
је
све
коснула
,
и
могу
казати
да
сам
у
свету
доста
женски
видио
,
ал
’
то
нисам
видио
,
само
на
њој
,
да
једна
женска
у
тешкој
болести
тако
лепа
и
умиљата
може
бити
.
»
Но
,
како
Вам
се
допада
фрајла
Ханика
?
«
запита
Машић
.
»
Богме
је
ово
заиста
лепа
фрајлица
,
а
види
јој
се
из
лица
да
мора
и
добра
бити
,
«
рекнем
Гривићки
.
»
Сад
је
још
болесна
наша
Ханика
,
ал
’
да
је
видите
каква
је
кад
је
здрава
;
ал
’
све
то
на
страну
,
да
знате
како
је
наша
Ханика
добра
,
па
радена
.
Она
вам
устане
ујутру
у
три
сата
,
па
испече
дваест
—
триест
лебова
,
музе
вам
краву
,
иде
на
таван
,
па
мери
’
рану
,
па
сад
јој
је
тако
жао
што
не
може
да
ради
,
све
плаче
за
послом
.
«
»
То
је
лепо
!
«
сви
повикасмо
.
Једном
речи
,
фрајла
Ханика
је
код
свију
нас
велики
ероберунг
начинила
.
»
Видите
,
моја
господо
,
то
смо
ми
одранили
.
Остало
јој
млого
браће
и
сестара
;
мати
,
сирота
удовица
,
није
могла
сву
децу
одранити
и
воспитати
,
па
смо
ми
од
малена
бригу
о
њој
водили
и
држали
смо
је
не
као
рањеницу
,
него
као
своје
рођено
дете
,
јер
деце
немамо
.
Само
да
јој
Бог
да
добру
срећу
.
«
»
Лако
ће
се
срећа
наћи
такој
девојци
,
«
упадне
Машић
.
Гривић
се
слабо
упуштао
у
разговор
,
тек
каткад
је
коју
прословио
и
оставио
је
Гривићки
да
буде
разговору
коловођа
;
ал
’
зато
је
и
он
на
сваку
прословљену
реч
мотрио
и
одобравао
.
Сад
опет
дође
Чевићка
,
па
намигну
Гривићки
,
а
ова
се
извини
,
па
изиђе
напоље
,
а
Чевићка
остане
.
Аблезовале
су
се
око
кувања
вечере
.
Видило
се
то
из
образа
Чевићкиног
,
који
је
био
пре
блед
и
збабуњан
,
сад
је
румен
,
запарен
,
а
очи
светлије
.
Умеша
се
и
Чевићка
у
разговор
.
Фали
Ханику
,
па
још
сузе
лије
низ
образ
,
тужи
се
како
је
изгубила
кћер
,
која
је
била
идеал
лепоте
и
доброте
.
Све
нас
је
на
сажалење
узбудила
.
Чудо
што
нам
се
за
тако
кратко
време
цела
фамилија
допала
.
Ето
већ
и
вечере
.
Унесе
се
и
фрајла-Ханики
вечера
.
Она
,
кад
се
врата
отворе
,
виче
нам
:
»
Добар
апетит
!
«
Малочас
дође
и
госпођа
Гривићка
,
па
седнемо
за
вечеру
.
Вечера
је
добра
била
,
пиће
добро
и
јако
.
Било
је
ту
сад
лепог
,
веселог
разговора
;
тако
смо
били
комотни
,
као
код
своје
куће
.
Гривић
је
био
здраво
рафинират
човек
у
дочекивању
госта
;
види
се
да
се
по
бољим
кућама
кретао
.
Тако
исто
и
Гривићка
и
Чевићка
.
Већ
смо
дубоко
у
ноћ
ушли
;
почеше
се
већ
и
чашице
куцати
.
Гривић
је
велику
пажњу
обраћао
на
све
нас
,
ал
’
највећу
на
Бранка
.
Нећу
да
кажем
да
је
то
због
Ханике
,
јер
о
том
Гривић
још
ништа
не
мисли
.
Бранку
се
,
опет
,
допао
Гривићев
озбиљан
манир
,
гостољубље
;
допала
му
се
Гривићка
и
Чевићка
са
своје
памети
и
оштроумља
;
допала
му
се
кућа
уредна
;
допала
му
се
цела
фамилија
.
Већ
смо
сви
били
мало
подобре
воље
.
Бранко
се
опомене
и
фрајла-Ханике
,
па
у
њено
здравље
наздрави
.
Ми
смо
наздравили
у
Гривићкино
и
Чевићкино
здравље
.
Бранко
је
опет
наздравио
Гривићу
с
тим
додатком
:
»
Да
бог
да
да
ми
будете
таст
!
«
На
које
Гривић
опет
Бранку
,
наздрави
:
»
Да
бог
да
да
ми
будете
зет
!
«
Фрајла
Ханика
све
је
то
чути
могла
,
чути
морала
.
У
очима
Гривићке
видило
се
највеће
задовољство
;
каже
како
јој
је
неисказано
мило
,
па
жели
своје
миле
госте
што
чешће
у
својој
кући
видити
.
Тако
сви
са
пуним
задовољством
свршише
вечеру
,
па
се
разиђоше
по
собама
,
па
у
кревет
.
Бранко
је
са
мном
у
једној
соби
лежао
,
па
је
био
немиран
;
од
његовог
јаког
премећања
нисам
могао
дуго
заспати
,
док
једаред
и
он
заспа
,
а
ја
за
њим
.
Кад
ујутру
,
ми
се
обучемо
,
а
фруштук
већ
готов
.
Опет
се
ту
на
неколико
минута
појави
и
фрајла
Ханика
,
да
се
опрости
,
јер
ћемо
одма
’
одлазити
.
Не
знам
ил
’
је
увече
,
ил
’
ујутру
боље
изгледала
.
Право
анђелско
лице
:
невино
,
љупко
,
пријатељско
.
Свршимо
фруштук
,
па
се
лепо
опростимо
.
Ми
смо
казали
да
се
никад
не
би
надали
тако
пријатном
угошћењу
,
они
су
одговорили
да
никад
таке
љубазне
госте
нису
имали
и
моле
да
што
пре
опет
дођемо
.
»
Збогом
,
збогом
,
буд’те
здрави
,
срећан
пут
!
«
Одосмо
.
Вратимо
се
у
В
.
Ја
и
Бранко
сами
у
квартиру
разговарамо
се
.
»
Бранко
,
ми
смо
у
О
.
врло
добро
провели
.
Заиста
солидна
и
паметна
фамилија
,
као
што
се
види
.
Па
и
девојка
је
лепа
.
Каква
још
мора
бити
кад
је
здрава
?
!
«
»
И
мени
се
цела
кућа
допада
.
Нешто
одлично
видим
у
тој
кући
.
Па
још
таке
љубазне
девојке
нисам
никад
видио
.
После
Иде
и
Марије
,
она
би
срцу
најближа
могла
бити
.
Видим
лепа
је
,
умиљата
,
здравог
састава
,
види
се
,
ма
да
је
болесна
,
у
селу
је
одрањена
,
радена
,
искрена
,
није
још
отровним
ветром
варошке
цивилизације
зада’нута
.
Да
знам
да
ме
воле
,
могао
би
је
волети
,
а
Гривић
и
Гривићка
канда
ме
могу
трпити
.
«
»
И
ти
би
се
одма
’
,
пре
нег
’
што
добро
проучиш
,
женио
?
Знаш
ли
да
човек
може
мачку
у
џаку
купити
?
«
»
Све
то
знам
,
ал
’
ти
си
шписбургер
,
па
зато
ствар
шписбургерски
с’ваћаш
.
Ти
нит
’
хоћеш
да
знаш
за
психологију
,
нити
за
физиогномику
.
Промисли
само
,
та
је
девојка
као
сироче
одрањена
;
ту
нема
мазлука
.
Така
је
после
кадра
бити
у
окрутном
времену
човеку
прави
друг
и
све
невоље
с
њим
сносити
.
Па
не
видиш
ли
да
то
исто
из
њеног
лица
говори
?
«
»
Против
тога
засад
не
могу
ништа
рећи
,
ал
’
добро
је
у
таквој
ствари
мало
јаче
пазити
.
«
»
Шта
ћеш
пазити
,
шта
ћеш
да
филозофираш
?
Ту
нема
места
твојој
филозофији
;
ту
треба
главом
кроз
дувар
.
«
»
И
ти
,
како
ти
се
која
сасвим
на
први
ма
’
допадне
,
а
ти
би
се
за
њу
цео
жртвовао
.
Ја
већ
нисам
таки
;
мени
ма
да
се
сасвим
која
допада
,
ил
’
ма
да
се
ја
којој
допаднем
,
опет
полу
срца
код
куће
задржим
.
«
»
Ја
,
опет
,
срце
цело
примам
,
а
цело
дајем
.
Док
сам
човек
жив
,
здрав
,
хоћу
да
волем
која
ми
се
допада
,
ал
’
хоћу
да
јој
поклоним
сво
срце
,
а
не
полу
,
нити
хоћу
да
она
мени
полу
поклања
.
Шта
је
овај
живот
без
праве
и
потпуне
љубави
?
—
Лицемерије
,
подлост
и
варанција
живота
.
Волем
са
изгледом
пуне
љубави
и
преко
какви
’
незгода
прелазити
,
него
сам
себе
и
другога
у
љубави
варати
.
«
»
Ал
’
знаш
шта
кажу
,
да
љубав
само
једанпут
цвета
;
а
ти
си
већ
био
заљубљен
колико
пута
,
ето
у
Иду
,
Марију
,
Лауру
,
бог
зна
у
коју
не
,
па
каква
ће
то
онда
твоја
љубав
бити
?
«
»
Зар
из
тога
судиш
да
већ
нисам
за
потпуну
љубав
?
Вараш
се
.
Ида
,
Марија
и
друге
тек
су
ми
буктињом
љубави
срце
запалиле
,
па
су
одма
’
нестале
,
и
ја
тако
у
том
пламену
,
као
човек
,
док
се
не
удовољим
чисте
љубави
,
као
што
су
ми
оне
потпалиле
,
остајем
само
фушер
у
животу
.
«
»
Па
зато
ти
треба
сад
том
љубави
пламену
мало
шпиритуса
,
да
се
не
угаси
.
«
»
Да
,
треба
ми
таква
као
Ида
и
Марија
,
да
се
љубав
тек
заједно
са
мојим
животом
угаси
.
Који
у
свом
веку
кроз
потпуну
љубав
није
прошао
,
тај
код
мене
није
потпун
човек
.
Узми
само
људе
који
неће
да
знаду
за
љубав
,
то
су
сами
мизантропи
—
човекомрсци
;
—
свет
им
је
досадан
и
сами
себи
су
досадни
.
Мени
,
ма
ме
како
гонио
није
свет
досадан
,
нит
’
сам
сам
себи
досадан
,
макар
да
ме
често
јади
море
.
Гди
је
љубав
,
ту
је
и
вера
;
гди
је
вера
ту
је
и
надежда
.
«
»
Хајд
’
’
оћу
да
ти
дам
за
право
,
с
тим
додатком
да
човек
,
кад
год
хоће
,
може
и
потпуно
,
и
полупуно
и
напразно
љубити
.
Колико
сам
пути
ја
био
заљубљен
и
љубљен
,
па
све
једнако
осећам
,
ни
више
,
ни
мање
.
Но
на
ствар
!
Хоћеш
ли
ти
тамо
често
одлазити
?
«
»
Богме
ја
хоћу
!
А
зар
ти
нећеш
?
«
»
Знаш
,
ја
ћу
за
твоју
љубав
кад
и
кад
с
тобом
тамо
одлазити
,
ал
’
не
увек
,
јер
та
девојка
није
за
мене
,
нити
за
удадбу
,
нити
за
абентаер
.
За
удадбу
прво
зато
не
,
што
се
већ
теби
допада
,
а
на
тебе
нећу
да
ударам
;
друго
,
слаб
је
ту
изглед
за
какву
већу
алатуру
,
јер
,
бадава
,
—
девојка
је
онде
тек
сироче
из
милости
.
За
абентаер
није
,
јер
штета
би
била
такву
доброг
изгледа
сироту
у
абентаере
увлачити
и
несретном
је
чинити
;
па
и
није
нужно
,
кад
има
свуд
доста
бесни
’
,
које
абентаере
чекају
.
Овима
неће
ни
ђаво
шкодити
.
Зато
ја
ћу
овде
понајвише
у
абентаерима
проводити
,
а
кад
ме
само
требаш
,
а
ти
ме
онда
зови
.
«
»
Ја
сутра
идем
у
К
.
,
па
оданде
ћу
у
О
.
«
»
Дед
’
само
срећно
,
па
као
што
немаду
деце
,
а
ти
гледај
да
учиниш
добар
хајратсконтракт
,
па
обвежи
и
Гривића
и
Гривићку
,
јер
,
знаш
,
он
може
умрети
,
а
она
је
млада
жена
,
—
може
се
удати
,
па
неће
бити
алатуре
.
«
»
Мани
се
,
бога
ти
,
шта
ћеш
све
с
алатурама
,
канда
без
алатуре
не
може
човек
тако
исто
срећан
и
несрећан
постати
,
као
са
алатуром
.
«
Тако
смо
се
увек
помало
кошкали
.
Бранко
оде
сам
на
пут
.
Ја
останем
,
па
тражим
познанства
са
онаким
људма
који
би
на
абентаере
готови
били
.
Учиним
познанство
са
г
.
Десићем
,
који
је
делом
своје
абентерство
показао
,
тојест
,
украо
је
девојку
.
Чрез
њега
упознам
се
са
женским
полом
још
већма
и
млого
сам
од
њега
профитирао
,
и
слагао
сам
се
с
њим
прилично
,
само
нисам
се
могао
одма
’
у
то
упустити
да
украдемо
скупа
једну
фрајлу
;
јер
је
и
он
сам
у
томе
већ
једанпут
буктирао
,
а
и
поплашио
ме
је
криминалан
параграф
,
ког
је
г
.
Десић
напамет
знао
и
мени
често
рецитирао
.
Знали
су
сви
да
сам
богат
и
да
велике
алатуре
тражим
,
па
то
ми
је
у
нечем
шкодило
,
ал
’
ипак
се
не
могу
тужити
да
није
било
доста
курмахераја
.
Ал
’
да
видимо
шта
је
Бранко
радио
.
Бранко
кад
је
отишао
у
К
,
и
као
што
ми
је
после
приповедао
,
нашао
се
онде
са
својим
старим
пријатељем
Башићем
.
Ту
сад
један
другом
приповеда
,
—
дође
реч
и
на
Гривићеву
Ханику
.
Башић
фали
Ханику
,
да
је
лепа
девојка
,
да
ће
прилично
алатуре
донети
.
Бранко
га
пита
:
би
л
’
је
узео
?
Башић
каже
да
би
,
само
да
Ханика
хоће
.
Башић
је
био
врло
добар
,
паметан
,
али
безазлен
човек
.
Бранко
га
понуди
да
иде
с
њим
преко
О
.
у
В
.
Башић
је
готов
,
и
тако
одма
’
спреме
се
и
оду
.
Бранко
је
на
путу
овако
мислио
:
метнуће
код
Ханике
на
пробу
себе
и
Башића
;
ако
с
њим
не
симпатизира
,
Башић
да
је
добије
,
да
не
дође
каквом
у
руке
;
ако
ли
неће
Башића
,
можда
ће
донде
њему
пасти
срећа
.
Кад
дођу
у
О
.
,
а
оно
нико
код
Гривића
код
куће
,
осим
Ханике
и
чељади
.
Ханика
и
’
лепо
дочека
;
била
је
већ
оздравила
,
па
је
веселија
.
Она
их
служи
с
чим
може
,
па
онда
почне
невине
шале
проводити
.
Ханика
је
веселе
нарави
,
па
прима
сваку
шалу
.
Башић
се
мало
застидио
и
ушепртљио
.
Кад
фрајла
у
другу
собу
оде
,
а
Бранко
полако
за
њом
,
па
јој
љубазно
почне
шапутати
,
да
јој
у
Башићу
младожењу
доводи
.
Она
дође
у
велики
ферлегенхајт
,
поцрвени
,
очи
јој
се
замуте
,
па
тихо
Бранку
рече
,
да
она
за
таког
»
буцова
«
не
би
пошла
.
Башић
је
био
низак
,
подебео
,
округли
’
,
дебели
’
образа
,
ал
’
није
био
ружан
.
Овај
изражај
,
истина
,
није
био
најлепши
од
фрајла-Ханике
,
ал
’
у
овај
пар
Бранко
се
није
на
то
освртао
,
но
из
шале
опет
запита
:
а
би
л
’
за
њега
пошла
?
Она
начисто
каже
:
би
.
То
је
Бранковој
сујети
јако
ласкало
,
па
радостан
дође
са
Хаником
из
собе
к
Башићу
,
који
,
сирома
’
није
знао
да
се
о
његовој
глави
ради
.
Малочас
дође
Гривић
са
женом
и
Чевићком
.
Били
су
негди
на
салашу
.
Ту
опет
с
њима
сат-два
проведу
,
па
се
отисну
опет
у
В
.
Бранка
су
реч
и
поглед
Ханикин
сасвим
задовољна
учинили
.
Башић
се
врати
сутрадан
у
К
.
Бранко
моли
мене
да
сад
ја
учиним
сам
једну
изненадну
визиту
код
Гривића
,
да
испитам
како
стоји
онде
ствар
,
па
да
му
кажем
може
л
’
шта
бити
.
Ја
сам
готов
,
особито
у
такову
кућу
ићи
,
гди
сам
тако
добро
провео
,
само
кад
се
Бранку
не
замерам
.
Прексутра
кренем
се
на
пут
.
Баш
добро
,
недеља
је
,
бар
ћу
видити
у
свечаној
форми
кућу
и
девојку
.
Кад
дођем
у
О
.
,
сви
ме
једва
дочекаше
,
каогод
да
сам
им
род
.
Одма
’
питају
за
Бранка
;
особито
фрајла-Ханики
из
очију
види
се
радост
.
Гривић
се
господски
,
великоварошански
носи
;
Гривићка
мало
је
више
,
скупоценије
обучена
,
нег
’
што
је
за
село
;
Чевићка
добро
је
претстављала
нобл
варошанску
стару
госпођу
.
Само
је
фрајла-Ханика
просто
била
обучена
.
У
танкој
плаветној
делинској
хаљиници
,
и
мало
на
форму
сеоски
’
фрајла
.
Но
та
простота
још
је
већма
уздизала
,
јер
утолико
већма
је
изгледала
невина
и
лепа
.
И
заиста
,
врашки
је
изгледала
та
фрајла-Ханика
!
Чисто
је
и
моје
срце
узбунила
.
Образ
бео
,
румен
као
најлепша
дуранзлија
,
очи
црне
па
умиљате
,
као
у
срне
,
свуд
посејани
ситни
младешчићи
,
зуби
бели
,
коса
пола
смеђа
,
пола
плава
,
па
се
боје
преливају
.
Па
све
се
око
мене
врзе
и
запиткује
зашто
није
Бранко
дошао
.
Казао
сам
да
има
посла
,
ал
’
да
ће
скоро
доћи
.
Лепо
сам
ја
провео
ту
цео
дан
,
па
до
поноћи
било
је
разговора
и
приповедања
.
О
Бранку
су
са
уважењем
говорили
и
радо
су
запиткивали
о
његовом
бурном
животу
.
Кад
сам
им
што
о
њему
приповедао
,
то
им
је
љубопитност
све
већма
расла
,
па
ме
моле
да
што
више
о
њему
приповедам
.
Дуго
сам
им
приповедао
о
најглавнијим
магновењма
његовог
живота
,
и
све
су
са
највећим
интересом
преслушали
.
Кад
сам
што
жалосно
приповедао
,
што
се
Бранку
у
животу
збило
,
а
Ханика
најпре
је
силом
сузе
уздржавала
,
после
морала
је
плакати
,
напослетку
је
и
јецала
,
док
ја
,
опет
,
нисам
другу
ноту
окренуо
,
па
окренем
што
шаљиво
,
па
се
мора
сирота
Ханика
опет
да
смеје
.
Из
свега
сам
видио
да
би
они
Бранка
једва
дочекали
да
се
с
њима
сроди
.
Ишчекивали
су
,
као
што
ми
се
видло
;
да
ја
о
томе
што
започнем
,
ал
’
,
једно
,
од
Бранка
нисам
имао
другог
упутства
,
већ
само
ствар
испитати
;
друго
,
ја
нисам
баш
нагао
у
тако
деликатном
питању
.
Може
бити
срећан
,
ал
’
може
бити
и
несрећан
,
па
да
сам
ја
крив
.
Бранко
што
је
од
мене
желио
,
то
сам
учинио
,
па
се
опростим
и
одем
.
У
поласку
десет
пути
су
Бранка
поздравили
.
Ето
ме
већ
у
В
.
Бранко
ме
пита
како
је
тамо
.
Како
је
било
,
ове
сам
му
изређао
.
Бранку
је
мило
било
.
Кад
сам
му
казао
како
је
Ханика
плакала
,
кад
сам
о
њему
што
жалосно
приповедао
,
а
њему
се
очи
засветле
,
па
узда’не
.
»
Још
нигде
није
ми
се
каква
фамилија
тако
допала
,
а
особито
девојка
.
Срећан
ја
и
ма
који
други
који
је
добије
.
Па
зна
ли
се
у
свачему
наћи
кад
је
шта
запиташ
?
«
»
Види
се
да
није
из
фрајлашке
академије
изишла
,
ал
’
има
натуралног
вица
,
па
све
чисто
поља
.
«
»
Та
то
ја
и
тражим
!
Просто
,
невино
,
разборито
!
Та
се
после
у
свим
околностима
зна
наћи
,
а
не
оне
које
по
инштитутма
одмекшају
.
Је
л
’
како
јој
је
лепо
лице
,
а
какве
су
јој
грубе
руке
?
Та
ради
,
та
се
неће
уплеснивити
!
«
»
То
је
све
истина
,
ал
’
има
које
су
и
учене
,
па
зато
опет
радене
,
нит
’
се
уплесниве
.
«
»
Мало
има
такви
’
.
«
»
Па
можеш
баш
на
какву
од
ти
’
мало
наићи
.
«
»
Немој
ми
више
ништа
о
том
говорити
.
Ти
си
шписбургер
,
интересатор
,
ти
би
си
сасвим
друго
што
са
мном
хтео
,
—
да
постанем
као
ти
.
«
»
Па
опет
ме
волеш
.
«
»
Ал
’
због
другог
чега
;
зато
што
си
добар
друг
и
знаш
се
свуд
наћи
,
ал
’
не
за
твоје
интересаторске
курмахераје
.
Но
сад
мани
се
тога
!
Ти
твоје
истеруј
,
а
мене
остави
,
па
куд
пукло
да
пукло
.
«
Тако
се
ми
сад
манемо
тог
разговора
,
па
сваки
своје
гледа
.
Ја
одовуд
управљам
моје
економске
ствари
,
чекам
овде
развитак
Бранкове
ствари
,
да
видим
шта
ће
то
да
буде
,
а
поред
тога
проводим
по
вољи
.
Бранко
,
ма
да
ради
све
по
својој
ћуди
,
ипак
,
што
год
учини
,
све
ми
после
по
реду
казује
.
Једаред
Бранко
—
као
што
ми
је
после
приповедао
—
оде
сам
у
О
.
Већ
су
га
Гривићеви
као
кућевног
пријатеља
сматрали
,
па
се
већ
без
женирања
с
њима
разговарао
.
Ханика
је
већ
сасвим
оздравила
.
Бранку
се
она
једнако
допада
.
Ханика
му
насамо
приповеда
колико
су
је
већ
просили
,
па
како
је
и
сад
просе
.
Смисао
,
ма
нехотице
,
тако
испада
,
канда
она
на
Бранка
чека
.
Бранко
каже
какву
би
он
жену
хтео
добити
:
која
је
верна
,
радена
;
која
би
зло
као
и
добро
са
својим
мужем
делити
хтела
.
»
Бил-л’-бисте
Ви
,
фрајла-Ханика
,
Вашем
мужу
у
свему
следовала
?
«
»
Ја
би
’
.
«
»
Би
л
’
се
Ви
и
опасности
с
њим
и
за
њега
излагали
?
Не
би
ли
сте
мрзели
да
имате
оваког
мужа
као
што
сам
ја
?
«
»
Волела
би
’
.
«
»
Ал
’
ја
сам
врло
извикан
човек
;
можда
нисам
такав
за
каквог
ме
држите
?
«
»
На
сваког
вичу
,
ал
’
ја
осећам
да
сте
добар
,
а
и
од
млоги
’
сам
исто
чула
.
«
»
Дакле
,
имате
наклоност
прама
мене
?
«
»
Имам
.
«
»
Но
сад
допустите
да
Вас
још
искрено
нешто
питам
;
немојте
ми
само
замерити
.
Ја
нисам
рад
ни
да
се
намећем
,
нит
коме
да
на
пут
станем
.
Је
л
’
Ваше
срце
сасвим
чисто
?
«
»
То
не
разумем
.
«
»
Јесте
л
’
коме
пре
љубав
поклонили
?
Имате
л
’
сад
ког
другог
у
срцу
?
«
»
Немам
.
«
»
Смете
ли
се
на
то
по
савести
заклети
?
«
»
Тако
ми
бога
и
матере
божије
,
све
је
тако
као
што
сам
казала
!
«
Дође
Гривићка
и
пресече
им
разговор
,
ал
’
већ
је
доста
било
.
Он
је
сасвим
задовољан
.
Сад
опет
Гривићка
ласка
Бранку
,
Ханику
фали
како
је
добра
,
како
ће
јој
тешко
бити
без
ње
,
кад
се
уда
.
Дође
и
Чевићка
,
па
то
исто
потврђује
.
Ето
опет
и
Гривића
;
он
се
свему
том
и
невешт
чини
,
но
све
пази
,
само
да
се
Бранку
угодан
покаже
.
Бранко
проведе
ту
дан-два
задовољно
.
Често
се
са
Хаником
насамо
разговарао
,
и
једнако
га
она
у
жељама
поткрепљавала
.
Ал
’
Бранко
још
није
хтео
у
јабуку
да
загризе
,
још
се
премишљао
,
још
није
хтео
девојки
да
каже
да
ће
је
просити
.
Ханика
се
у
тој
надежди
с
њим
засад
растала
.
Бранко
се
опет
кући
вратио
.
Бранко
се
сада
једнако
са
мном
забављао
.
Пролази
дан
,
два
,
три
;
пролази
недеља
,
две
,
—
а
Бранко
никуд
без
мене
не
иде
.
Он
држи
да
већ
не
може
у
О
.
ићи
,
без
да
је
запроси
.
То
је
резон
био
.
Бранко
није
још
био
приправан
за
женидбу
;
хтео
је
мало
да
се
уреди
,
па
онда
да
је
запроси
,
па
није
хтео
донде
онамо
да
иде
;
мислио
је
:
има
томе
доста
времена
,
не
мора
то
одма
’
преко
главе
ићи
.
И
ја
сам
то
мудровање
одобравао
.
ИИИ
Већ
две-три
недеље
,
а
Бранка
у
О
.
нема
.
Забринули
се
Гривић
и
Гривићка
,
а
особито
сирота
Ханика
.
Не
знаду
шта
је
.
Премда
је
Бранко
увек
за
то
време
датом
приликом
онамо
поздраве
шиљао
,
зато
опет
нису
си
знали
ту
његову
’
ладноћу
разјаснити
.
Баш
се
с
Бранком
разговарам
,
а
дође
један
господин
и
моли
Бранка
да
би
к
њему
одма
’
дошао
:
код
њега
чека
га
једна
госпођа
;
жели
с
њим
говорити
.
Бранко
је
готов
,
и
одма
’
онамо
оде
.
Уведу
га
у
визитну
собу
,
па
изиђу
и
врата
за
собом
затворе
.
А
ко
је
тамо
?
Госпођа
Гривићка
седи
сама
на
дивану
.
Сва
у
свили
,
у
пленпаради
,
на
њојзи
шмука
сијасет
.
»
Извол’те
до
мене
сести
.
Нема
Вас
већ
богзна
откад
код
нас
.
Ал
’
нећу
да
Вам
пребацујем
;
само
сам
дошла
да
Вам
нешто
важно
саопштим
.
Ханика
,
откад
Вас
код
нас
нема
,
једнако
за
Вами
плаче
.
Искрено
да
Вам
кажем
,
она
је
у
Вас
смртно
заљубљена
.
Она
каже
да
је
Ви
волете
.
Зато
,
ако
Вам
је
воља
,
ако
је
радо
имате
,
а
оно
кажите
ми
,
па
да
што
буде
.
«
»
Доиста
ме
фрајла-Ханика
тако
воле
,
као
што
кажете
?
«
»
Не
могу
Вам
исказати
како
Вас
воле
!
«
»
Кад
је
тако
,
а
ја
сам
готов
узети
је
.
«
»
Е
,
добро
кад
знам
,
сад
да
се
уредимо
,
и
молим
само
да
се
дуго
не
повлачи
;
најбоље
би
било
одма
’
.
«
»
Мени
би
требало
још
који
месец
времена
;
нисам
још
сасвим
у
реду
.
«
»
Немојте
на
то
гледати
,
лако
ћемо
свачим
на
крај
изићи
.
Молим
Вас
,
колико
новаца
иштете
поред
Ханике
?
«
»
Молићу
,
ја
нисам
човек
интересатор
,
ја
не
узимам
њу
због
новаца
.
Ви
ћете
најбоље
знати
шта
треба
.
«
»
Да
Вам
управо
кажем
,
немојте
мислити
да
је
наша
Ханика
код
нас
као
какво
туђе
сироче
под
своје
,
па
тек
онако
да
је
одбавимо
;
Ханика
је
наша
кћи
,
све
ће
временом
њено
бити
што
је
наше
.
За
сад
ћемо
је
ауштафирати
тек
нафришко
,
као
што
се
може
,
а
како
заједно
будете
,
а
ми
ћемо
једнако
набављати
што
Вам
год
треба
вашем
реду
сходно
.
Ако
Вам
,
и
кад
Вам
устреба
новаца
,
само
реците
,
ми
ћемо
с
вами
као
с
нашом
децом
поступати
.
«
»
Ја
се
сасвим
на
Вас
ослањам
.
«
»
Дакле
,
ствар
је
свршена
?
«
»
Свршена
.
«
»
Ослањате
ли
се
на
мене
да
ја
назначим
термин
кад
да
буде
венчање
?
«
»
Ослањам
.
«
»
Ја
желим
од
данас
четири
недеље
да
буде
.
«
»
Добро
.
«
»
Но
какав
ћу
радостан
глас
Ханики
однети
,
и
онако
знам
да
цео
дан
плаче
.
Нека
јој
срцу
наједанпут
одлакша
!
Мој
Гривић
уколико
ће
се
радовати
,
утолико
ће
му
жао
бити
;
знам
да
ће
казати
:
»
О
,
како
ћу
ја
без
моје
Ханике
живити
?
!
«
Тако
је
страшно
воле
.
Није
чудо
,
—
крвни
му
је
род
.
Прстеновати
сад
није
ни
нужно
;
држим
да
код
изображени
’
људи
дата
реч
највише
вреди
.
Па
само
нека
брзо
испадне
,
јер
,
знате
,
кад
се
ко
удаје
ил
’
жени
,
па
кад
се
протеже
,
увек
се
нађу
непријатељи
,
једну
ил
’
другу
страну
оклеветавају
.
Толико
Вам
могу
рећи
,
и
можете
ми
веровати
,
ако
ме
уважавате
,
да
је
наша
Ханика
једна
врло
добра
девојка
,
да
јој
на
далеко
нема
пара
.
Ако
би
ма
шта
на
њу
потварали
,
немојте
веровати
,
јер
је
то
само
злоба
и
завист
.
«
»
Ја
Вас
и
Вашу
кућу
тако
поштујем
,
да
Вам
свакој
речи
верујем
,
и
примите
уверење
да
фрајла-Ханику
држим
за
једну
од
најваљанији
’
девојака
;
а
у
том
уверењу
поткрепљује
ме
то
,
што
је
поред
такове
честите
и
воспитане
госпође
одрасла
.
«
»
Сад
смо
готови
,
само
још
једно
Вас
молим
,
долазите
нам
што
чешће
,
па
ма
били
једнако
до
оног
дана
с
нами
,
—
то
би
наша
жеља
била
,
ако
је
могуће
.
Молим
,
и
г
.
Наранџића
доведите
с
Вами
;
премда
Вас
опомињем
да
мало
опрезан
будете
прама
истог
господина
,
јер
је
и
он
око
на
Ханику
бацио
,
па
ваљда
би
је
волио
за
себе
,
нег
’
за
другога
.
Само
,
молим
,
тајну
чувајте
.
Сад
се
можемо
растати
,
јер
може
ко
овамо
доћи
,
па
нисам
рада
да
нас
у
нашем
плану
узнемирава
.
«
Бранко
устане
,
па
је
пољуби
у
руку
.
»
Сад
Вас
као
матер
у
руку
љубим
.
«
»
Надам
се
да
ћете
нас
до
који
дан
посетити
.
Збогом
!
«
Гривићка
оде
радосно
кући
,
а
Бранко
се
врати
к
мени
,
да
ми
радосну
вест
донесе
.
Бранко
је
сад
опет
сретан
човек
.
»
Све
сам
свршио
.
Данас
четири
недеље
венчаћу
се
.
«
»
Па
зашто
тако
брзо
?
«
»
У
такој
се
ствари
не
оклева
.
«
»
Је
л
’
хајратсконтракт
готов
?
«
»
Хајратсконтракт
је
дата
реч
с
једне
и
друге
стране
.
«
»
Ја
,
опет
,
не
би
’
тако
налако
ствар
узео
.
«
»
Сад
волијем
девојку
нег
’
сто
хајратсконтракта
и
нег
’
сто
твоји
’
алатура
.
Ал
’
сад
није
више
до
оклевања
.
Био
сам
сад
са
Гривићком
и
тако
смо
,
као
што
реко
’
,
свршили
,
да
се
до
четири
недеље
венчамо
.
Она
каже
,
ја
узимам
њену
кћер
,
-а
не
њену
сироту
рањеницу
.
Знам
да
то
на
твоју
воденицу
меље
.
«
»
Ал
’
без
писмена
?
«
»
Без
писмена
,
ал
’
поред
поштене
речи
.
Ја
се
о
поштењу
ти
’
људи
не
сумњам
.
Него
отсад
морам
чешће
код
њи
’
бити
.
И
ти
мораш
са
мном
ићи
,
и
то
на
више
дана
да
се
преправиш
.
То
те
она
моли
,
то
те
ја
молим
,
учини
ми
љубав
.
«
»
Кад
је
твоја
воља
,
нек
буде
и
тако
.
«
Сутрадан
опремимо
се
,
па
управо
у
О
.
Како
су
нас
дочекали
,
то
је
неисказано
.
Фрајла-Ханика
хода
око
Бранка
као
на
дроту
;
Гривићка
све
се
топи
од
етикеције
.
Ту
се
сад
ништ
’
не
ради
,
већ
све
се
пече
,
кува
,
части
.
Гривић
је
постао
са
мном
»
пер
ту
«
;
са
Бранком
није
смео
,
јер
треба
да
му
будне
отац
.
Дан-два
се
частимо
код
Гривића
,
трећи
дан
се
одмарамо
,
па
после
нас
,
опет
,
воде
у
околна
места
,
код
своји
’
пријатеља
,
и
онде
се
једнако
части
.
Кад
се
овде
уморимо
,
а
ми
опет
код
Гривића
на
одмор
,
па
онда
опет
удри
наново
,
па
опет
у
друго
какво
село
,
па
опет
натраг
.
Тако
је
то
трајало
десет
дана
.
Гривићка
није
нас
пуштала
да
идемо
свуд
куд
смо
хтели
,
јер
њи’ова
кућа
имала
је
као
и
свака
друга
своје
непријатеље
,
па
из
резона
нисмо
могли
онамо
ићи
,
и
тако
млоге
смо
куће
пренебрегли
,
куд
смо
позвати
били
.
Вратимо
се
кући
у
В
.
,
ал
’
трећи
дан
Гривић
пошље
кола
;
не
да
нам
мира
,
морамо
опет
к
њему
.
Тако
смо
једнако
проводили
баханалије
:
Бранко
од
велике
радости
,
јер
је
већ
интим
постао
са
Хаником
,
ја
пак
из
обичаја
.
Кад
и
кад
,
кад
смо
код
куће
били
,
почео
сам
дубље
о
целој
ствари
размишљати
.
По
обичају
,
налазило
се
и
непријатеља
који
су
из
далека
кућу
Гривића
оговарали
;
ал
’
нисам
могао
доћи
на
чисто
сплеткама
;
утолико
мање
сам
их
могао
Бранку
саопштити
,
јер
не
би
веровао
,
као
што
ни
сам
нисам
веровао
.
Госпођа
Гривићка
имала
је
једног
сродника
,
г
.
Весића
,
ког
је
као
свог
рођеног
брата
радо
имала
.
Бар
тако
се
показивала
.
Био
је
неожењен
,
па
га
је
рада
женити
.
Г
.
Весић
врло
је
добро
живио
са
Бранком
.
Бранко
се
чудио
како
да
Весић
не
иште
Ханику
,
тако
фину
девојку
;
како
да
га
Гривићка
с
њом
не
усрећи
,
кад
га
радо
има
,
женити
га
жели
,
а
не
пада
род
Ханики
,
јер
је
она
била
род
Гривићев
.
Како
да
се
Ханика
Весићу
не
допадне
,
кад
се
он
сваки
час
заљуби
у
какву
девојку
,
која
се
ни
издалека
са
Хаником
сравнити
не
може
?
То
се
Бранку
мало
чудно
видло
,
па
запита
Весића
поверљиво
,
зашто
он
није
гледао
да
узме
Ханику
.
Он
му
на
то
одговори
да
се
њему
само
црномањасте
јако
допадају
,
а
не
светлог
изгледа
,
као
што
је
Ханика
.
Бранко
га
пита
је
л
’
добра
девојка
Ханика
.
Весић
одговори
да
је
врло
добра
девојка
Ханика
.
Бранко
је
Весићу
све
веровао
,
па
је
с
тим
одговором
био
задовољан
.
Већ
се
приближава
и
дан
венчања
.
Прекосутра
је
венчање
.
Бранко
још
,
као
данас
,
оде
к
Гривићевима
да
све
уреди
.
Уговорено
је
,
да
Бранко
са
своји
’
сватови
’
прексутра
у
девет
сати
буде
у
О
.
Сад
врати
се
натраг
да
све
уреди
.
Кратко
му
је
време
,
један
дан
за
уређење
и
мишлење
о
његовој
прексутрашњој
срећи
.
На
врат
,
на
нос
сутрадан
све
уреди
,
и
већ
прексутра
у
седам
сати
чека
свога
кума
и
сватове
да
иду
у
О
.
Као
обично
,
сватови
се
мало
задоцну
,
па
тек
се
у
једанаест
сати
могоше
кренути
.
Већ
је
пола
дванаест
било
кад
су
у
О
.
стигли
.
Ту
их
једва
дочекаше
.
Можете
мислити
како
је
било
Ханики
од
девет
до
пола
дванаест
сати
чекати
!
И
госпођа
Гривићка
се
била
већ
мало
узнемирила
.
Ханика
се
јако
зарадовала
,
кад
је
видила
Бранка
,
па
му
каже
да
се
врло
бојала
да
већ
неће
ни
доћи
,
па
да
су
већ
и
њене
другарице
шапутале
да
неће
доћи
.
Бранко
се
томе
јако
зачудио
,
па
јој
каже
како
је
она
могла
о
њему
тако
што
и
помислити
.
Ал
’
није
до
оклевања
,
већ
попа
зову
.
Сад
се
крену
.
Ханика
се
од
Гривића
и
Гривићке
прашта
.
Истина
,
готово
свака
девојка
се
мало
заплаче
,
кад
иде
на
венчање
,
ал
’
код
Ханике
је
сувише
било
.
Особито
кад
је
Гривићку
у
руку
пољубила
,
ту
није
било
јецању
краја
,
једва
се
од
ње
откинула
.
То
велико
јецање
Бранка
је
мало
дирнуло
;
волео
би
да
је
веселија
.
Оду
у
цркву
,
венчаду
се
,
па
чекају
ручак
.
Сватови
се
донде
забављају
.
Било
их
је
сијасет
:
две
велике
собе
као
набијене
.
Осим
тога
,
у
авлији
и
на
пољу
силан
народ
.
Дође
ручак
.
Заиста
,
све
је
баронски
ту
удешено
.
Међу
гостима
има
доста
знаменити
’
људи
;
почну
се
наздравице
;
народ
у
авлији
пије
и
игра
.
Све
је
весело
.
Госпођа
Гривићка
није
се
показала
ни
да
је
весела
,
ни
да
је
невесела
,
што
ми
се
чудно
видило
.
Бранко
је
радостан
,
Ханика
једнако
око
њега
облеће
.
Игра
се
,
свира
се
,
пева
се
до
јутра
,
па
онда
већ
се
спремају
кући
.
Доведосмо
Ханику
у
В
.
Сад
је
Бранко
ожењен
.
ИВ
Сад
оставимо
Бранка
,
нек
,
ужива
плод
своје
женидбе
.
Да
му
и
сам
не
сметам
,
предузмем
си
да
у
околини
пропутујем
.
Замолим
г
.
Десића
,
да
са
мном
пође
.
Он
је
то
с
највећом
радошћу
дочекао
,
јер
је
знао
да
са
мном
хрђаво
провести
неће
.
И
мени
је
мило
било
што
се
Десић
решио
на
пут
,
јер
је
био
човек
пун
фантазије
,
и
врло
досетљив
,
па
сам
знао
да
ће
бити
абентаера
.
Бранку
нисам
се
ни
јавио
,
већ
само
сам
му
писао
да
идем
на
неко
време
иа
страну
.
Нисам
га
рад
у
његовом
задовољству
реметити
.
Ја
и
Десић
кренемо
се
на
пут
.
Десић
је
свуд
познат
,
па
не
зна
куд
ћемо
пре
да
стигнемо
.
Сложимо
се
да
идемо
од
места
до
места
,
па
где
нам
се
боље
допадне
,
ту
ћемо
и
подуже
остати
.
Можемо
у
једно
место
на
ручак
стићи
,
у
друго
на
вечеру
.
На
путу
из
дугог
времена
свашта
се
разговарасмо
.
Десић
ми
каже
шта
о
мени
у
В
.
суде
.
У
почетку
,
вели
,
обожавали
су
ме
.
Пало
им
у
очи
моје
богатство
;
друге
су
казале
да
сам
леп
и
елегантан
;
опет
друге
да
сам
врло
воспитан
и
особито
велики
курмахер
;
ал
’
све
су
говориле
:
»
Срећна
која
за
њега
пође
!
«
Све
су
се
за
мене
отимале
.
Ал
’
све
бадава
,
кад
није
било
међу
њима
партије
за
мене
.
Кад
су
видле
да
нисам
на
женидбу
склоњен
,
почеше
бити
прама
мене
’
ладније
;
казаше
да
нисам
леп
,
да
нисам
ни
богат
,
да
се
разбацујем
,
само
да
се
у
какав
мираз
увалим
.
Кажем
Десићу
да
то
мене
ни
најмање
не
тушира
,
да
зато
опет
,
кад
би
’
хтео
,
пошла
би
за
мене
ма
која
.
Ал
’
зашто
да
узмем
коју
од
њи
’
?
Оне
траже
богатог
;
тражим
и
ја
богату
.
Ал
’
оне
нису
спрам
мене
богате
.
Шта
носи
на
годину
њи’ов
мираз
?
Од
тога
не
би
’
могао
печења
јести
.
А
колики
су
трошкови
са
таквом
једном
дамом
?
Ту
ти
треба
две-три
слушкиње
екстра
,
два-три
слуге
екстра
,
фризерка
екстра
,
вешерка
екстра
;
па
ти
ту
треба
екипаж
,
сваки
час
тешке
свилене
хаљине
,
па
ти
машамоде
праг
обијају
,
па
шта
кошта
на
годину
материјалиста
,
па
цукерпокер
,
па
ди
су
мирисаве
помаде
,
зејтини
,
сапуни
,
да
госпожи
кожа
и
коса
омекша
?
Па
онда
сваки
час
болести
,
јер
нежне
госпође
често
болују
,
па
онда
отварај
џеп
за
докторе
,
бабице
и
апотекаре
.
Па
ди
су
још
друге
кућевне
ситнарије
,
за
које
човек
и
не
зна
,
само
осећа
да
се
новац
измиче
?
Ил
’
,
ваљда
,
љубав
све
то
надокнади
?
Каква
је
то
љубав
,
кад
се
за
богатство
удаје
?
Каква
је
то
љубав
,
кад
госпођа
свету
више
угађа
,
нег
’
своме
супругу
?
На
част
им
такове
женидбе
!
Која
тражи
богатство
,
нека
донесе
богатство
.
Нека
ко
шта
хоће
мисли
,
ја
тако
мислим
;
варошки
је
живот
скуп
,
па
ту
и
треба
новаца
.
Тако
се
разговарасмо
,
док
не
стигосмо
у
село
Н
.
Како
уђемо
у
какво
село
,
одма
’
се
у
отменим
кућама
нешто
журе
.
Пасија
је
то
видити
!
Гледају
већ
издалека
кроз
пенџер
,
да
виде
какви
гости
долазе
.
Сви
мисле
,
ти
ће
к
нами
доћи
,
па
како
опазе
да
к
њима
иду
,
одма
’
посао
на
страну
,
па
се
фришко
облаче
.
Фрајле
и
младе
госпође
дођу
у
забуну
и
боје
се
да
не
би
гости
стигли
пре
нег
’
што
се
обуку
,
па
ту
тоалетирање
не
траје
дуго
;
за
неколико
минута
су
готове
.
Кад
уђеш
унутра
,
видиш
велику
авлију
,
пилића
и
друге
живине
сијасет
,
башту
,
гране
пуне
воћа
,
у
шталу
се
марва
утерива
,
слушкиња
вашку
тера
да
те
не
ује
.
Кад
уђеш
у
кујну
,
кујна
велика
,
пуна
бакарни
’
и
други
’
судова
;
све
око
тебе
чисто
.
Уведу
те
у
собу
.
Ту
ти
је
ред
и
највећа
чистота
.
Покућство
каткад
и
старо
,
али
убрисано
.
Препоручиш
се
домаћима
и
замолиш
да
се
можеш
опрашити
.
Одведу
те
у
другу
собу
.
Ту
је
већ
сапун
и
вода
,
па
четка
за
хаљине
.
У
обе
собе
видиш
иконе
и
стара
портрета
,
но
највише
деде
и
мајке
.
Кад
си
се
опрашио
,
а
домаћин
те
већ
у
другој
соби
чека
,
пита
те
јеси
л
’
рад
мало
вином
се
поткрепити
,
а
фрајла
већ
носи
на
тацли
вино
.
Бациш
поглед
на
пенџер
,
а
оно
видиш
како
слуга
јури
пиле
да
га
у’вати
,
а
слушкиња
већ
гуску
коље
.
Дође
л
’
ручак
ил
’
вечера
,
ту
се
без
женирања
једе
,
пије
,
пева
.
Већ
сутрадан
домаћин
мисли
се
,
кад
ти
воља
одлазити
дође
,
куда
ће
с
тобом
да
иде
,
да
те
добро
проведе
,
па
он
има
своје
колеге
у
другим
местима
,
па
идеш
с
њима
онамо
,
па
оданде
опет
онамо
,
па
све
тако
проводиш
.
Каткад
ручаш
овде
,
сутра
,
опет
,
даље
на
три
миље
,
вечераш
,
опет
,
на
две
миље
.
И
то
све
иде
по
неком
програму
.
Први
домаћин
већ
телеграфише
другом
кад
ћеш
доћи
,
други
трећем
,
па
кад
стигнеш
онамо
,
а
оно
је
већ
све
готово
,
већ
има
и
други
’
гостију
,
па
се
са
свима
упознаш
,
веселиш
,
а
ујутру
тешко
од
њи
’
растајеш
.
Леп
је
то
живот
.
Ал
’
и
видиш
здраве
,
окретне
женске
,
мушки
од
сунца
опаљени
,
здрави
,
набубрени
.
Тако
дођемо
у
место
Н
.
код
једног
доброг
домаћина
.
Фамилија
је
:
господин
,
госпођа
,
ситна
деца
и
госпођа
Јелка
,
шогорица
домаћина
,
господина
Рунића
.
Господин
Рунић
добро
живи
,
има
свашта
доста
,
па
му
је
мило
кад
добије
госте
.
Госпођа
Рунићка
била
је
врло
добра
госпођа
,
па
како
види
госте
,
она
зна
колико
је
сати
;
знала
је
нарав
мужевљеву
,
па
је
одма
’
нестане
,
те
једнако
кува
и
пече
.
Канда
је
рођена
за
Рунића
и
његове
госте
!
—
Госпођа
Јелка
била
је
сасвим
друкчије
нарави
.
Она
је
удовица
,
била
је
удата
за
једним
младим
трговцем
Свилокосићем
у
В
.
,
који
је
од
јектике
умро
,
па
је
извукла
своју
алатуру
пре
конкурса
мужевљевог
,
а
новце
је
дала
брату
на
дванаест
перцената
;
осим
тога
,
даје
јој
брат
и
кост
бадава
,
и
то
Рунића
ништа
не
кошта
,
јер
ди
у
кући
десеторо
могу
јести
,
ту
може
и
госпођа
Јелка
,
која
и
онако
мало
једе
,
а
ту
нема
цукерпокера
,
да
се
на
посластице
трошити
мора
.
Госпођа
Јелка
је
нешто
преко
двадесет
година
,
здраво
је
лепа
и
кокета
,
таман
за
какав
абентаер
.
Она
је
била
варошанка
,
па
није
баш
радо
у
кујну
ишла
;
увек
је
била
лепо
обучена
,
руке
беле
и
мекане
,
види
се
да
ништа
не
ради
.
Заповедати
си
не
да
од
никога
;
ал
’
нико
јој
и
не
заповеда
,
јер
је
Рунић
воле
што
зна
госте
забављати
,
а
има
ко
ће
радити
.
Госпођа
Јелка
не
чезне
баш
за
удадбом
,
ал
’
би
се
удала
да
је
какав
отмен
запроси
;
па
ако
тога
нема
,
а
она
се
воле
од
отменог
и
само
курисати
дати
,
него
за
ма
каквог
да
пође
.
Њу
су
већ
млоги
просили
.
Просио
је
један
бакал
у
вароши
,
истина
бакал
,
ал
’
му
јако
иде
дућан
;
она
неће
,
јер
је
већ
гросхендлерка
била
.
Просио
је
један
гросхендлер
,
ал
’
је
чула
да
му
вексле
јако
долазе
,
па
зашто
да
рескира
своји
’
три
хиљаде
форинти
у
сребру
.
Искали
су
је
и
сеоски
нотароши
,
ал
’
није
хтела
,
каже
:
»
Бар
да
је
варошки
нотарош
!
«
Тако
је
госпођа
Јелка
млогима
кошареве
давала
.
Кад
смо
у
кућу
ушли
,
ту
нас
домаћин
лепо
дочека
.
Са
мном
није
био
познат
,
ал
’
са
Десићем
био
је
»
пер
ту
«
.
Он
мене
претстави
као
земљедршца
,
а
домаћин
одговори
да
му
је
особито
мило
такове
госте
у
својој
кући
видити
.
Сад
уђе
у
собу
госпођа
Рунићка
и
госпођа
Јелка
.
Учтиво
нас
поздраве
.
Рунићка
намигне
на
Јелку
,
па
истрчи
напоље
,
у
кујну
,
а
Јелка
одма
’
се
пусти
у
разговор
.
»
Господин
Наранџић
,
земљедржац
,
управо
спаија
«
,
рече
Десић
.
»
Драго
нам
је
.
Извол’те
сести
.
«
Десић
повуче
на
страну
Рунића
,
па
му
шушне
—
ал
’
да
сам
и
ја
чути
могао
—
да
сам
спа’ија
,
богат
удовац
,
а
Рунић
се
опет
окрене
мени
и
са
етикецијом
разговара
се
.
»
Високородни
господине
,
то
је
ретка
срећа
,
баш
фала
г
.
Десићу
што
Вас
је
овамо
довео
!
«
»
О
,
молим
Вас
,
немојте
ме
јако
титулирати
,
јер
ја
,
макар
да
ми
то
и
компетира
,
опет
волем
да
се
без
политике
,
братски
разговарамо
.
Знате
,
ја
се
само
у
оваком
кругу
добро
осећам
,
верујте
ми
,
зато
и
бегам
из
вароши
,
да
се
мало
уклоним
од
комплимената
;
примите
искрено
моје
пријатељство
,
па
се
разговарајте
,
као
добар
домаћин
са
својим
добрим
гостом
.
«
»
Драго
ми
је
.
«
То
је
Рунићу
баш
мило
било
,
јер
он
етикеције
није
волео
,
па
се
поче
комотно
разговарати
,
баш
канда
је
са
мном
богзна
од
кад
познат
.
»
Молим
,
идем
само
мало
напоље
да
уредим
што
треба
.
«
Затим
изиђе
,
па
жени
каже
да
се
што
може
боље
преправи
.
Ал
’
Рунићку
није
било
нужно
опомињати
,
јер
се
већ
пилићи
и
патке
у
врелој
води
пуше
.
Сад
Рунић
обиђе
свуд
ди
треба
:
да
будне
све
у
реду
,
па
да
је
после
миран
,
јер
зна
да
после
са
гостима
мора
бити
.
Међутим
,
госпођа
Јелка
се
са
нами
занимала
.
Десић
започе
:
»
Милостива
,
како
се
овде
унтерхалтујете
?
Знам
да
Вам
је
дуго
време
.
«
»
Можете
мислити
како
ми
је
овде
,
кад
сам
пет
година
у
вароши
живила
;
нит
’
имам
друштва
,
нит
’
театра
,
ал
’
шта
ћу
да
радим
,
кад
сам
сама
,
па
за
љубав
сестре
овде
седим
.
«
»
То
сте
Ви
криви
што
сте
сами
;
колико
има
чезнући
’
срца
за
Вами
у
вароши
,
да
бисте
могли
проводити
по
задовољству
као
ниједна
.
«
»
Молим
,
господин
Десић
,
немојте
ми
тако
јако
шмајхловати
.
Ја
то
све
знам
,
ал
’
кад
човек
не
може
онако
како
хоће
.
«
Сад
ја
упаднем
:
»
Тако
љубве
достојна
госпожа
,
—
нећу
да
Вам
шмајхлујем
—
ал
’
мислим
да
би
сваки
на
то
тежио
,
да
Вашу
вољу
испуни
.
Господин
Десић
,
не
могу
Вам
довољно
благодарити
што
сте
ме
ове
куће
удостојили
.
Милостива
,
ја
Вам
искрено
кажем
да
ме
Ваше
мисли
и
Ваш
манир
јако
интересирају
,
и
сад
тек
видим
да
се
и
у
селу
на
тако
што
наићи
може
,
што
би
бадава
у
вароши
тражио
.
«
»
Ми
,
опет
,
ретко
на
такву
господу
наилазимо
,
која
су
тако
шармант
.
Код
нас
,
истина
,
увек
је
гостију
,
ал
’
понајвише
са
села
,
што
ме
мало
интересира
.
Откако
је
био
код
нас
спа’ија
М
.
,
солгабиров
Д
.
и
оберлајтнант
К
.
,
од
тог
доба
нисмо
имали
тако
ретке
госте
.
Ал
’
и
јесам
се
с
њима
добро
унтерхалтовала
;
никад
заборавити
нећу
!
«
»
Зар
се
Вами
не
допада
овдашњи
публикум
?
«
»
Сви
су
обични
људи
,
пријатељи
мога
шогора
,
нотароши
,
ожењени
адвокати
,
па
кад
се
са
мојим
шогором
састану
,
ту
нема
ни
краја
ни
конца
весељу
.
«
»
Па
зар
Ви
,
милостива
,
мрзите
увеселење
?
«
»
Не
мрзим
,
ал
’
,
знате
,
за
нас
женске
нема
у
таком
весељу
изгледа
.
«
После
ови
’
речи
насмеши
се
госпођа
Јелка
,
па
мало
спусти
очи
,
као
,
бајаги
,
из
стидљивости
,
што
је
тако
што
изрекла
,
»
Нами
је
,
додуше
,
увеселење
увек
добро
дошло
,
ал
’
и
сам
,
опет
,
искрено
казати
морам
,
да
нам
је
увеселење
са
једном
љубведостојном
дамом
увек
милије
.
Особито
као
што
сте
Ви
,
милостива
...
опростите
,
не
смем
да
се
сасвим
изразим
...
Кад
се
са
таквом
дамом
унтерхалтовати
могу
,
волијем
нег
’
сва
увеселења
са
људима
.
«
»
Господине
,
Ви
сте
велики
курмахер
.
Оваке
се
речи
ретко
у
нашем
селу
чују
.
«
»
Ја
мислим
да
је
то
дужност
прама
једне
тако
лепе
госпође
.
«
На
то
уђе
Рунић
.
»
Сад
сам
све
наредио
,
сад
ћемо
да
по
вољи
живимо
.
Само
,
молим
да
будете
комотни
као
код
своје
куће
,
јер
кад
се
гости
женирају
,
онда
се
и
домаћин
женира
.
«
»
Немај
бриге
,
ми
не
би
ни
дошли
к
теби
,
да
си
какав
педант
,
ил
’
дволичан
човек
,
већ
баш
зато
смо
и
дошли
к
теби
,
што
те
ја
као
искреног
угоститеља
познајем
,
«
рече
Десић
.
Уђе
Рунићка
и
зове
на
ручак
.
»
Ручак
је
готов
;
ако
изволите
.
«
»
Заповедајмо
у
другу
собу
,
онде
је
намештено
,
«
рече
Рунић
.
Сад
Рунић
отвори
врата
,
па
чека
да
ја
напред
идем
,
ал
’
ја
понудим
госпођу
Јелку
,
из
резона
.
Она
неће
док
ја
не
пођем
;
онда
опет
ја
нећу
;
и
већ
госпођа
Јелка
готово
је
пошла
,
ал
’
не
да
јој
Рунић
,
већ
увати
мене
за
руку
,
па
ме
вуче
напред
.
»
Та
немојмо
се
нудити
као
Грци
у
ариште
!
Ви
,
Јелка
,
Ви
сте
вицедомаћица
.
«
Сад
уђемо
у
собу
,
гди
је
већ
астал
намештен
,
а
супа
на
асталу
.
Нуде
ме
да
седнем
у
горње
чело
,
ја
нећу
,
већ
нудим
госпођу
Јелку
,
ал
’
Рунић
ме
мало
и
силом
у
горње
чело
привуче
,
да
сам
морао
сести
.
Госпођа
Јелка
,
као
да
мало
забашури
што
није
у
горње
чело
дошла
,
каже
да
данас
мора
она
служити
,
а
не
сестра
.
То
се
Рунићу
баш
и
допало
,
јер
он
не
воле
женске
разговоре
слушати
.
Али
опет
је
намолимо
,
да
бар
супу
с
нами
једе
и
да
после
опет
дође
.
Она
пристане
на
то
.
После
супе
госпођа
Јелка
одма
’
устане
,
па
изиђе
;
мењају
се
тањири
,
госпођа
Јелка
говеђину
носи
,
ја
и
Десић
при’ваћамо
.
»
Опростите
што
није
по
француски
гарнирано
.
«
Одговарамо
,
да
боље
бити
не
може
.
Госпођа
Јелка
опет
изиђе
,
а
Рунићка
опет
уђе
,
да
поједе
супу
,
која
се
већ
о’ладила
.
Сад
опет
госпођа
Јелка
уђе
,
а
Рупићка
изиђе
;
госпођа
Јелка
једе
говеђину
.
Тако
су
се
једнако
мењале
.
Госпођа
Јелка
,
кад
је
уносила
,
увек
је
са
неком
грацијом
јело
предавала
,
увек
је
са
три
прста
чанак
држала
,
а
мали
прст
,
од
други
’
одлучен
,
све
нам
је
пркосно
.
Тако
мало
по
мало
,
дођемо
и
до
краја
ручка
.
Пићу
,
наравно
,
још
није
било
краја
,
ал
’
сад
су
већ
обе
госпе
с
нами
седиле
.
Рунић
једнако
нуди
,
већ
се
мало
загрејао
;
ми
и
преко
воље
морамо
да
пијемо
,
да
певамо
,
ал
’
милије
би
нам
било
са
госпођом
у
нашој
форми
разговарати
се
.
Госпођа
Јелка
је
почесто
започињала
,
ал
’
Рунић
одма
’
у
наздравље
и
певање
,
па
све
поквари
.
Госпођа
Јелка
је
до
мене
седила
,
а
Рунићка
до
Десића
.
Сад
нас
Рунићка
избави
од
»
многаја
љета
«
.
»
Ето
и
мене
већ
код
вас
;
нисам
још
имала
срећу
с
Вами
разговарати
се
.
Шта
је
,
г
.
Десић
,
код
вас
ново
?
«
»
Баш
нема
ништа
тако
особито
.
«
»
Како
да
нема
,
кад
су
из
О
.
у
В
.
сад
недавно
фрајла-Ханику
одвели
!
«
»
Рихтиг
,
заборавила
сам
Вас
то
и
питати
.
Кажите
ма
какав
је
то
тај
г
.
Бранко
Орлић
што
је
фрајла-Ханику
узео
?
«
—
упадне
госпођа
Јелка
.
»
Фајн
човек
.
«
»
Ал
’
молим
Вас
,
јел
л
’
од
карактера
?
«
»
Јест
,
има
толико
диплома
,
да
би
се
пет
пута
благородним
назвати
могао
.
«
»
Кажу
да
је
и
велики
курмахер
?
«
»
Како
кад
.
«
»
Ал
’
је
враг
била
та
фрајла-Ханика
!
Све
је
кокетирала
,
док
си
није
једног
накокетирала
;
истина
,
није
била
ружна
,
ал
’
опет
што
се
билдунга
тиче
,
ту
не
знам
како
се
могла
за
таког
човека
удати
.
Како
није
видио
на
њој
да
она
није
за
варош
?
!
«
Сад
ја
упаднем
.
»
Молићу
,
зар
је
фрајла-Ханика
кокет
била
?
Ко
би
то
њој
рекао
!
Кад
се
човек
с
њом
разговарао
,
увек
је
поцрвенила
,
а
очи
доле
спустила
.
«
»
Кажу
,
испод
мире
три
ђавола
вире
.
Него
,
велики
је
ђаво
госпођа
Гривићка
!
Код
ње
је
у
доброј
школи
била
фрајла-Ханика
,
«
рече
Рунићка
.
»
Шта
,
зар
је
и
госпођа
Гривићка
кокета
?
«
»
Ха
,
ха
!
Зар
још
то
нисте
чули
?
Питајте
целу
околину
,
«
рече
са
смехом
госпођа
Јелка
.
»
Ако
је
тај
господин
,
«
вели
Рунићка
,
»
ваљан
,
то
јо
фрајла-Ханика
заиста
срећу
получила
,
каквој
се
никад
није
надала
.
Шта
мислите
:
грци
,
нотароши
и
писари
,
којима
су
је
нудили
,
нису
је
хтели
узети
.
«
»
Та
је
л
’
могуће
?
!
«
»
То
цела
околина
зна
.
«
»
И
то
све
због
курмахераја
?
«
»
Још
горе
.
«
»
Немојте
,
господине
,
све
женскима
веровати
;
оне
волу
једна
за
другом
говорити
.
Па
баш
и
да
јесте
што
у
ствари
,
сам
Гривић
је
млогоме
крив
.
Ал
’
манимо
се
,
него
хајд
’
да
пијемо
!
«
—
па
одма
’
мени
наздрави
,
па
удри
у
»
многаја
љета
«
.
Док
је
Рунић
са
Десићем
појао
,
донде
сам
се
мислио
шта
сам
од
њи
’
чуо
.
Жао
ми
је
Бранка
.
Ал
’
опет
нисам
веровао
,
јер
сам
држао
да
госпођа
Јелка
Ханики
злоби
,
јер
ретко
лепа
лепу
трпи
.
»
Живили
!
Оставимо
све
на
страну
!
Ако
је
тај
Орлић
с
њом
задовољан
,
шта
се
кога
шта
тиче
?
!
«
—
рече
Рунић
,
и
опет
почне
певати
.
Тако
смо
се
подуже
забављали
.
Наједаред
Рунићу
је
жао
што
је
мало
друштва
,
па
каже
да
има
још
нешто
да
изврши
,
а
да
ће
скоро
доћи
.
Извињава
се
и
препоручује
нас
жени
и
Јелки
,
да
се
с
нами
забављају
,
док
не
дође
.
Госпођи
Јелки
је
баш
по
вољи
било
.
Рунић
обуче
капут
,
узме
шешир
,
лулу
и
дуванкесу
,
рајпхелцле
је
увек
у
џепу
носио
,
па
одма
’
упрегне
коње
,
па
иде
у
прво
село
да
госте
,
љубезну
и
веселу
братију
довезе
.
Ми
остали
могли
смо
се
сад
по
вољи
разговарати
.
Сад
морамо
роле
поделити
,
један
с
једном
,
други
с
другом
.
Ја
би
’
волео
са
госпођом
Јелком
,
а
мислим
да
би
и
она
са
мном
волела
,
јер
Десић
јој
је
био
обичан
,
ал
’
се
Рунићка
мени
приљубила
,
видим
да
је
интересирам
;
нуди
нас
у
башту
;
ми
смо
готови
.
Ја
водим
Рунићку
,
а
Десић
госпођу
Јелку
.
Рунићка
ме
на
страну
вуче
,
па
ме
све
запиткује
познајем
ли
Бранка
;
чуди
му
се
како
је
могао
узети
Ханику
;
и
говорила
ми
је
свашта
о
њој
,
ал
’
ја
јој
нисам
млого
веровао
,
јер
ми
се
чинило
да
завист
из
ње
говори
.
Госпођа
Јелка
,
опет
,
једнако
се
к
нами
осврће
и
волела
би
са
мном
бити
.
То
је
њој
врло
лако
,
јер
се
сестре
не
женира
,
а
знам
да
ће
госпођа
Рунићка
и
онако
од
госпође
Јелке
лекцију
добити
што
ме
је
преотела
.
Десић
се
нешто
церека
.
»
Господин
Наранџић
,
да
видите
само
какав
је
страшан
курмахер
господин
Десић
,
не
знам
у
који
џеп
да
метнем
те
силне
комплименте
.
«
Дође
слушкиња
.
»
Госпођо
,
да
дођете
мало
,
неко
Вас
тражи
.
«
»
Молим
Вас
,
опростите
;
Јелка
,
ево
ти
предајем
господина
.
«
»
Молим
,
извол’те
само
.
«
Рунићка
оде
у
собу
;
дошла
је
госпођа
на
визиту
.
Чула
је
да
Рунић
има
новог
,
отменог
госта
,
па
је
копкало
,
није
могла
издржати
,
већ
морала
је
доћи
.
Сад
пређем
госпођи
Јелки
и
Десићу
.
Десић
је
био
од
оне
сорте
курмахера
који
су
са
млого
речи
мало
смешно
умели
казати
,
тако
да
даму
на
смеј
наведе
,
без
да
иста
зна
зашто
.
Све
је
то
Десић
у
великог
мери
умео
,
па
још
све
то
са
својим
страховитим
церекањем
потпомагао
.
»
Дакле
,
тако
Вам
се
допадају
моји
комплименти
,
милостива
?
«
»
Не
знам
куд
да
се
денем
од
њи
’
.
«
»
Ако
би
претпријатије
мога
срца
Вашој
благонаклоности
одговарати
могло
,
то
би
срца
мога
урођена
ми
љубав
прелила
се
у
Ваше
чувствително
срце
,
а
оданде
би
се
ехо
моме
срцу
одазвало
.
«
»
Ха
,
ха
!
Ви
лепо
говорите
,
ал
’
Вас
опет
не
разумем
.
«
»
Знате
,
милостива
,
господин
Десић
има
особити
дар
у
млогим
речма
мало
казати
,
а
то
је
тако
исто
леп
дар
,
као
год
са
малим
млого
казати
.
«
»
Зато
господин
Десић
и
прави
ероберунге
,
да
фрајле
све
бегају
за
њим
.
«
»
Молићу
,
милостива
,
не
за
мном
,
него
са
мном
,
и
то
само
једна
,
а
не
више
.
«
»
Ви
сте
врло
опасан
за
женске
,
кад
ентфирујете
.
«
»
Ха
,
ха
!
Допада
Вам
се
?
«
»
Допада
ми
се
;
ал
’
како
се
допало
оној
која
Вам
је
у
шаке
пала
?
«
»
То
све
од
љубави
зависи
;
за
љубав
једно
за
друго
све
ће
учинити
.
«
»
И
то
је
истина
.
«
Госпођа
Јелка
на
мене
поглед
баци
.
»
Ал
’
кажите
ми
право
,
да
Ви
кога
страшно
љубите
,
би
л
’
се
дали
ентфировати
?
Ха
,
ха
!
«
»
На
то
Вам
не
могу
ништа
одговорити
;
нисам
још
била
у
том
стању
.
«
Госпођа
Јелка
љубазан
поглед
на
мене
баци
.
»
Ја
,
опет
,
милостива
,
«
сад
ја
упаднем
,
»
кад
би
ме
каква
лепа
дама
волела
,
и
кад
би
ја
њу
волео
,
то
нема
што
не
би
’
за
њу
учинио
.
Моје
имање
што
би
за
њу
жртвовао
,
то
је
најмање
:
дао
би
се
сећи
,
пећи
,
убити
за
њу
.
«
»
Тако
и
треба
да
буде
ди
је
права
љубав
,
ал
’
та
је
ретка
,
«
рече
госпођа
Јелка
.
»
Истина
,
ретка
,
ал
’
опет
се
налази
;
само
,
то
је
малер
што
каткад
једно
за
другим
чезне
да
умре
,
па
опет
не
сме
да
се
изрази
,
и
ту
каткад
најблагороднија
љубав
пропадне
.
«
»
Ал
’
сте
млого
пробали
,
господине
!
Ал
’
сасвим
је
тако
.
«
»
Знате
,
милостива
,
млого
зависи
и
од
начина
с
којим
се
љубав
изјашњава
.
Каткад
није
добро
кад
се
дами
у
очи
слепимично
с
речма
љубав
изрази
,
јер
дама
дође
у
ферлегенхајт
,
па
ако
би
и
казала
да
хоће
,
не
зна
како
ће
.
Би
л
’
Ви
,
милостива
,
волели
да
Вам
онај
кога
волете
одма
’
у
очи
све
искаже
?
«
»
Баш
све
не
;
и
ја
би
’
дошла
у
ферлегенхајт
.
«
»
Ја
мислим
,
милостива
,
да
је
најбољи
начин
либзбриф
;
ту
човек
може
и
млого
и
мало
казати
,
без
да
дође
у
ферлегенхајт
.
Тако
исто
и
дама
.
А
не
са
речма
.
Кад
човек
са
речма
љубав
изјављује
,
ту
му
се
сва
чувства
збуне
,
памет
шепртљи
,
срце
прси
да
пробије
,
језик
запиње
,
вилице
се
стегну
,
руке
се
тресу
...
па
онда
ни
овамо
,
ни
онамо
.
«
»
Ала
,
господин
Наранџић
...
но
,
Ви
сте
...
ал
’
сасвим
сте
погодили
.
Ал
’
,
опет
,
либзбриф
хоће
мушки
да
показују
,
па
опет
малер
по
женску
.
«
»
Дама
ће
знати
с
ким
ће
започети
;
либзбриф
ће
показати
ђак
и
калфа
,
ал
’
не
човек
,
који
већ
у
свету
ролу
игра
.
«
»
И
то
је
истина
.
«
»
Видите
,
тако
је
исто
и
код
дама
.
Фрајлица
гдикоја
,
кад
из
школе
изиђе
,
па
добије
писмо
,
то
је
једнако
копка
док
не
покаже
...
у
тајности
...
својој
другарици
,
ова
опет
...
у
тајности
...
трећој
фрајли
,
која
на
прву
мрзи
,
и
тако
од
тајне
постане
јавно
.
Ал
’
дама
која
зна
како
свет
стоји
,
та
неће
своја
писма
ником
показивати
.
«
»
Ал
’
сасвим
право
имате
!
«
»
Такова
дама
кад
добије
писмо
,
па
јој
је
он
по
вољи
,
одма
’
ће
му
достојно
отписати
;
ако
јој
није
по
вољи
,
а
она
ће
писмо
спалити
,
а
не
да
се
с
њиме
фали
.
«
»
Сасвим
је
тако
.
«
»
Ја
,
опет
,
тај
малер
имам
,
да
моја
писма
даме
публицирају
,
па
онда
морам
и
ја
њина
,
«
рече
Десић
.
»
Но
,
то
су
већ
гемајн
женске
.
—
Јао
мени
,
ко
долази
!
Лозовић
,
Думић
и
Песковић
,
са
шогором
.
Ах
,
сад
ће
нам
цео
унтерхалтунг
покварити
!
«
»
Каква
су
то
господа
?
«
»
То
су
мог
шогора
пријатељи
,
сами
нотароши
;
Песковић
нежењен
;
добри
људи
,
ал
’
што
се
курмахераја
тиче
,
да
бог
сачува
!
«
Рунић
са
гостима
управо
у
башту
долази
.
Кад
сам
их
из
далека
видио
,
убезекнуо
сам
се
,
јер
су
јако
набубрени
,
па
ће
сваки
трипут
више
поднети
него
ја
.
»
Но
сад
ћемо
бити
у
пацу
,
«
рече
Десић
,
који
је
више
давао
на
курмахерај
,
нег
’
на
»
многаја
љета
«
.
Већ
су
у
башти
.
»
Добро
вече
,
господине
,
знам
да
се
хрђаво
занимате
откако
сам
отишао
.
Опростите
ми
,
знам
да
се
нећете
кајати
,
јер
сам
довео
ову
братију
.
Господин
Лозовић
,
Думић
и
Песковић
,
моји
присни
пријатељи
.
«
»
Драго
ми
је
особито
.
«
»
Благородни
господин
Милан
Наранџић
,
земљедржац
,
управо
спа’ија
,
мој
нови
пријатељ
,
само
немојте
се
од
њега
ништ
’
женирати
.
«
»
Драго
нам
је
;
но
извол’те
с
нами
,
господине
,
оставите
Десићу
курмахерај
;
он
то
најбоље
уме
,
«
рече
Лозовић
.
»
Извол’те
унутра
«
,
ослови
домаћинским
гласом
Рунић
.
Сви
се
кренемо
.
Напред
Рунић
,
за
њим
братија
,
за
овом
ја
и
госпођа
Јелка
,
а
за
нами
Десић
.
Кад
ми
у
собу
,
а
вино
опет
на
асталу
.
Сви
поседамо
,
осим
госпође
Јелке
,
која
је
на
мене
чувствителан
поглед
бацила
,
па
се
из
друштва
извукла
.
У
друштву
није
нико
био
ни
гладан
ни
жедан
,
најмање
жедан
,
то
се
видило
сваком
по
лицу
,
а
опет
сви
к
пуним
чашама
.
Нотароши
наздрављају
,
пију
.
»
Нотарош
на
селу
—
то
је
живот
!
Знате
ли
шта
је
нотарош
?
Да
Вам
кажем
.
Нотарош
бива
обично
од
онаког
човека
који
у
својим
младим
годинама
није
могао
школе
навршити
,
које
због
сиротиње
,
које
због
бранденбургства
.
Има
којима
је
само
један
цол
фалио
да
добију
диплому
,
па
да
постану
адвокати
,
па
нису
довршили
,
и
сад
су
нотароши
.
Има
који
су
пет-шест
школа
свршили
,
па
дигод
као
писари
практицирали
,
па
сад
су
нотароши
.
Има
ислужени
’
унтерофицира
,
који
чезну
за
беамтерством
,
па
нотароши
постадоше
.
Има
адвоката
којима
клиенти
нису
долазили
;
сад
су
нотароши
.
Све
отворени
,
разборити
људи
.
Можете
мислити
,
више
мање
учени
,
дошли
су
у
село
,
добро
се
упознали
са
народом
,
сваки
дан
има
посла
са
властима
,
са
солгабировима
,
судијама
,
адвокатима
,
солдатима
.
Нико
није
тако
познат
са
светом
као
нотарош
.
Он
познаје
сељака
са
његовим
лепим
и
слабим
странама
;
осим
свештеника
,
нико
нема
на
народ
такав
уплив
као
нотарош
.
Зато
може
доста
и
добра
и
зла
чинити
.
Судијама
и
адвокатима
зна
како
срце
лежи
.
Зна
и
солдатске
вицове
.
Има
цивилне
и
милитарне
,
веће
и
мање
,
господе
,
која
су
с
њим
»
пер
ту
«
.
Као
год
у
сваком
реду
,
и
ту
имаде
свакојаки
’
,
и
добри
’
и
хрђави
’
,
има
који
код
процеса
,
контракта
,
тестамената
,
регрутација
,
народу
крв
сисају
.
Они
су
препредени
,
рафинирати
,
прошли
су
кроз
сито
и
решето
.
Знаду
живити
паорски
,
господски
,
како
хоћеш
.
Кућа
им
је
увек
отворена
,
одвећ
су
гостољубиви
,
ал
’
онда
и
држ
’
се
,
ако
хоћеш
кредит
да
си
одржиш
.
Међу
собом
врло
добро
живе
;
ако
се
због
какви
’
мали
’
узрока
и
заваде
,
особито
због
женски
’
сплеткарија
,
они
се
опет
и
помире
,
и
то
приликом
какве
светковине
,
имендана
ил
’
женидбе
.
Женске
су
им
у
сваки
дан
праве
газдарице
,
радене
;
у
недељу
ил
’
светац
кад
је
,
увек
као
даме
.
Они
имају
увек
по
каквог
пријатеља
који
није
нотарош
,
ал
’
који
је
увек
код
њи
’
и
куван
и
печен
,
и
то
што
зна
друштво
унтерхалтовати
.
Ето
,
такви
су
ти
нотароши
.
Код
Рунића
,
у
читавој
околини
,
особито
је
био
познат
неки
»
Чика
«
.
При
свакој
трећој
наздравици
спомињали
су
Чику
.
Сваки
каже
:
»
Сад
да
нам
је
овде
Чика
!
«
Кад
ђавола
на
зид
малају
,
он
хоће
и
да
се
покаже
.
Чују
се
кола
.
Ови
повичу
:
»
То
ће
Чика
бити
!
«
И
нису
се
преварили
,
јер
док
си
длан
о
длан
ударио
,
ето
ти
Чике
у
соби
.
Један
омален
човек
,
нит
’
дебео
нит
’
мршав
около
шесет
година
,
образ
округао
,
бркови
подужи
и
седи
,
очи
црне
,
мале
,
обрве
црне
,
густе
,
нос
дебео
,
модар
,
расцветан
,
веселог
,
шаљивог
изгледа
;
не
можеш
ни
по
хаљинама
,
ни
по
изгледу
,
ни
по
речма
распознати
шта
је
.
Не
знаш
:
ил
’
је
бербер
,
ил
’
брандербургер
,
ил
’
адвокат
,
ил
’
пензионирати
беамтер
;
за
све
би
пасовао
.
Манири
су
му
фини
.
После
сам
сазнао
ко
је
Чика
,
и
хоћу
да
вам
одма
кажем
,
какав
је
то
човек
.
Чикино
детињство
нико
сасвим
не
познаје
.
Он
сам
слабо
о
њему
приповеда
;
само
толико
је
познато
,
да
је
имао
маћију
,
да
није
хтео
учити
,
да
се
лупао
овамо
и
онамо
,
док
није
оматорио
;
после
се
оженио
,
и
то
несретно
;
ил
’
је
он
жену
отерао
,
ил
’
га
је
она
оставила
.
Ал
’
то
је
сад
свеједно
,
доста
то
да
Чика
није
зато
дешперирао
,
већ
добре
је
воље
био
,
као
и
досад
.
Он
је
био
шаљив
,
весео
,
тражио
је
друштво
,
а
оно
њега
.
Кад
се
хоће
друштво
да
успава
,
Чика
га
са
својом
шалом
узбуди
,
кује
планове
како
би
се
могло
с
нова
проводити
,
било
то
при
чаши
,
ил
’
код
женски
’
.
Био
је
нестрпељив
;
ретко
да
је
могао
два
дана
у
једном
месту
живити
.
Није
радо
био
у
друштву
старији
’
људи
,
но
све
је
тражио
млого
млађе
од
себе
.
И
саме
женске
волеле
су
о
њим
бити
због
његове
шале
.
»
Живио
Чика
!
Откуд
ти
,
Чико
?
«
сви
повичу
.
»
Знате
да
не
могу
сам
бити
;
тражим
друштво
,
па
сам
намирисао
да
морате
овде
бити
.
Вива
компанија
!
Дајте
да
ми
пра
’
доле
сиђе
.
«
Чика
прими
пружену
му
чашу
и
попије
.
Сад
је
Чика
све
забунио
;
видио
сам
да
се
њему
највећма
радују
.
Домаћин
ми
претстави
Чику
.
Чика
се
величанствено
клања
.
Ја
му
руку
пружим
и
кажем
:
»
Драго
ми
је
!
«
Чика
је
имао
ту
нарав
,
да
је
волео
са
већом
господом
познат
бити
,
а
и
ова
су
га
радо
имала
.
Почео
је
талијанске
и
латинске
речи
мешати
;
нисам
сам
знао
на
чему
сам
и
с
ким
имам
посла
.
Ал
’
фришко
смо
се
упознали
;
видио
сам
да
је
светски
човек
,
с
ким
се
добро
проводити
може
.
За
један
сат
био
сам
с
њим
тако
познат
,
канда
смо
од
детињства
заједно
одрасли
.
Вечера
се
преправља
,
ал
’
већ
и
донде
ори
се
»
многаја
љета
«
.
Госпођа
Јелка
сад
улази
,
сад
излази
,
поглед
на
мене
баца
,
ал
’
и
Песковић
очима
на
њу
стреља
;
као
што
сам
начуо
,
рад
би
је
узети
,
—
није
шала
три
хиљаде
форинти
сребра
,
—
ал
’
госпођа
Јелка
не
да
се
ни
осолити
.
Кад
је
највећа
ларма
била
,
извучем
се
ја
мало
напоље
,
па
у
авлију
,
а
онде
се
госпођа
Јелка
шета
.
Пређем
к
њој
љубазно
.
»
Милостива
,
знам
да
Вам
је
дуго
време
.
«
»
Не
би
ми
дуго
време
било
,
ал
’
,
знате
,
мрзи
ме
што
је
ту
тај
Песковић
.
Баш
искрено
да
Вам
кажем
,
он
ме
је
већ
просио
,
па
дала
сам
му
кошар
,
ал
’
опет
неће
да
ме
се
окане
,
нег
’
све
на
мене
гледи
,
па
очи
изврће
,
а
ја
не
могу
очима
да
га
гледим
,
а
морам
да
будем
и
прама
њега
учтива
.
«
»
Ја
би
’
најволео
с
Вами
,
милостива
,
време
проводити
,
ал
’
од
ти
’
ђавола
не
могу
никуда
.
«
»
И
мени
је
жао
.
«
»
А
познајете
Чику
?
«
»
Како
га
не
би
’
познавала
?
!
Фајн
старац
!
С
њим
се
човек
може
и
унтерхалтовати
.
«
»
Имате
ли
га
у
вољи
?
«
»
Не
онако
,
он
је
добар
човек
;
ако
и
зна
за
какову
женску
тајну
,
може
му
се
човек
поверити
.
«
»
Дакле
је
поуздан
?
«
»
Јесте
.
«
»
Господине
Наранџићу
,
изволите
унутра
,
«
вичу
братија
из
собе
.
»
Сад
морам
унутра
.
«
Морам
наздравицу
да
напијем
,
и
то
новодошавшем
Чики
,
о
коме
сам
толико
добра
слушао
.
Чику
је
то
мило
дирнуло
.
Све
се
већма
мени
приближава
.
Ја
се
с
њим
по
соби
шетам
.
Искусим
да
је
поуздан
човек
.
Позовем
га
на
једну
реч
напоље
.
Братија
донде
певају
.
Напољу
насамо
га
ословим
.
»
Опростите
,
и
дозволите
ми
,
што
ћу
Вас
Чиком
назвати
.
«
»
О
,
то
ми
је
баш
мило
,
изволите
само
са
мном
заповедати
.
«
»
Здраво
је
лепа
женска
та
госпођа
Јелка
!
Ја
видим
да
сте
Ви
од
света
човек
.
Јел’-те
,
баш
је
скројена
за
курмахерај
!
«
»
Те
како
.
Особито
кад
види
отменог
и
воспитаног
човека
.
Гранде
фантазија
!
«
—
намигне
Чика
.
»
Разумем
Вас
.
Но
тешко
је
с
њом
разговарати
се
због
те
господе
.
«
»
То
је
истина
,
ал
’
ако
хоћете
да
јој
ближе
к
срцу
дођете
,
то
се
само
на
мене
ослоните
;
ја
сам
код
ње
у
добром
кредиту
,
све
ми
верује
.
«
»
То
ми
је
баш
мило
.
Чули
сте
ко
сам
ја
?
«
»
Чуо
сам
:
спа’ија
.
Такве
она
и
тражи
.
А
видио
сам
већ
како
на
Вас
очи
баца
.
Нећу
ништа
више
да
Вам
говорим
:
diktum
faktum
.
«
»
То
ми
је
баш
мило
.
«
»
Чико
,
Чико
!
Господин
Наранџић
!
«
Опет
морамо
унутра
.
Фала
богу
,
ево
и
вечере
,
сад
ћемо
мало
ода’нути
.
Госпођа
Јелка
доникле
служи
,
па
онда
остане
код
нас
,
и
то
седне
између
мене
и
Чике
.
Кад
на
страну
гледим
,
а
Чика
јој
све
нешто
шушка
,
сигурно
о
мени
,
јер
кадикад
госпођа
Јелка
умиљат
поглед
на
мене
баца
.
Већ
сам
сигуран
био
о
мојој
победи
,
само
да
ствар
започнем
.
Вечера
се
сврши
,
опет
наздравице
и
певања
.
Домаћица
пева
;
замолимо
и
госпођу
Јелку
,
па
и
она
пева
.
И
то
је
било
мени
за
љубав
,
јер
ми
је
Чика
шушнуо
,
да
њу
није
лако
на
певање
узбудити
.
Све
добри
знаци
по
мене
.
Малочас
,
а
госпођа
Јелка
се
умилно
смеши
.
Она
се
уклони
,
а
Чика
опет
поред
мене
па
ми
шушне
:
»
Добро
је
!
«
Госпођа
Јелка
опет
седне
до
мене
и
сасвим
је
задовољна
била
.
Ал
’
наједанпут
устане
Песковић
,
па
јој
се
нагне
с
леђа
на
столицу
и
почне
јој
се
исповедати
,
ал
’
госпођа
Јелка
окреће
главу
од
њега
,
ништ
’
не
говори
,
већ
се
само
смеје
;
напослетку
морала
је
побећи
са
столице
,
што
ми
је
врло
жао
било
.
Поред
свег
тога
,
још
смо
дуго
проводили
,
док
не
дође
дубока
ноћ
,
ил
’
управо
,
јутро
,
јер
су
већ
петлови
увелико
кукурикали
.
Ја
с
моје
стране
изјавим
,
да
сам
рад
лећи
.
Домаћин
ми
допусти
под
тим
условљем
,
ако
још
и
сутра
код
њега
останем
.
Ја
саизволим
.
Госпођа
Јелка
већ
се
пре
тога
препоручила
.
Нисам
имао
на
шта
чекати
,
па
се
и
ја
препоручим
и
са
Десићем
одем
спавати
,
.
Још
доникле
чуло
се
певање
и
лупање
чаша
,
а
кад
после
све
мања
и
мања
ларма
;
напослетку
све
се
утиша
,
а
ја
заспим
.
Сутрадан
са
нотарошима
и
госпођом
Јелком
фруштукујемо
.
Нотароши
се
опросте
и
оду
;
ја
,
Десић
и
Чика
останемо
.
Сад
Рунић
и
Рунићка
гледају
свој
посао
,
а
ми
се
опет
са
госпођом
Јелком
занимамо
.
Десић
је
видио
колико
је
сати
,
да
поред
мене
са
госпођом
Јелком
не
може
на
крај
изићи
,
и
видио
сам
да
му
је
жао
,
ал
’
шта
ће
кад
је
већ
тако
,
па
је
готов
,
мене
ради
,
и
какав
абентаер
потпомоћи
.
Чика
се
са
Десићем
већ
одавна
познавао
;
ту
није
било
нужно
препоручивати
га
.
Начиним
један
план
,
саопштим
га
Десићу
,
он
уз
то
пристаје
;
саопштим
Чики
,
и
он
пристаје
.
Какав
је
,
сад
,
тај
план
?
Чики
сам
казао
да
каже
госпођи
Јелки
,
да
сам
страшно
у
њу
заљубљен
.
Чика
јој
то
насамо
каже
,
а
она
то
љубазно
прима
и
поручи
ми
,
да
је
моја
личност
њено
срце
дирнула
.
Више
ми
и
не
треба
.
Сад
у
памети
скувам
да
јој
напишем
један
либзбриф
;
видио
сам
већ
из
њени
’
речи
,
да
она
на
то
млого
даје
.
Ал
’
опет
се
предомислим
:
мислим
неће
то
добро
бити
,
но
да
ја
диктирам
Десићу
,
а
по
Чики
да
га
пошљем
;
јер
ако
га
ја
успишем
,
ђаво
не
спава
,
па
од
шале
може
бити
истина
,
па
ћу
на
себе
какав
белај
навући
.
Саопштим
Десићу
,
он
се
смеје
,
па
каже
да
је
он
на
то
готов
.
О
Чики
није
ни
сумње
да
писмо
неће
предати
.
Замолим
Чику
да
мало
госпођу
Јелку
забавља
,
док
писмо
напишем
.
Чика
нам
је
већ
перо
и
папир
у
соби
преправио
.
Ја
и
Десић
вратимо
се
у
собу
.
Почнем
Десићу
писмо
диктирати
.
„
Сладчајша
Госпице
!
Моје
перо
није
у
стању
све
оно
што
Вас
дичи
описати
.
Дозволите
ми
само
ијавлење
примити
,
да
сам
ја
доста
света
прошао
,
ал
’
још
нисам
нашао
такову
даму
,
која
ми
је
због
своје
лепоте
и
билдунга
тако
јако
срце
коснула
.
Ја
сам
од
Вас
Аморовом
стрелом
рањен
.
Није
ми
доста
што
би
ми
онај
дан
,
који
сам
с
Вами
у
друштву
провео
,
незаборављен
остао
,
но
мог
је
срца
жеља
и
за
даље
моје
срце
с
Вашим
срцем
свезати
.
Ја
сам
готов
за
Вас
ма
каквој
се
опасности
изложити
,
а
уверен
сам
и
с
Ваше
стране
,
да
поред
Ваше
лепоте
и
толико
куража
имате
,
да
се
нећете
љубови
ради
никакве
незгоде
плашити
,
него
да
ћете
оно
чинити
,
што
Вам
срце
диктира
.
Зато
молим
Вас
,
за
одговор
,
и
немојте
ме
са
неизвесношћу
мучити
,
но
искрено
ми
чуство
Ваше
исповедите
,
да
знам
хоћу
ли
срећан
или
несрећан
бити
.
Опростите
ми
да
смем
казати
,
да
Вас
милион
пути
љ
...
,
ах
не
могу
,
не
смем
написати
,
перо
мм
у
руци
дркће
...
Ваш
роб
...
М
.
Н
.
“
Чика
писмо
однесе
.
Госпођа
Јелка
утрчи
у
башту
и
чита
.
Чика
нас
зове
да
се
идемо
мало
по
селу
проћи
,
да
госпођу
Јелку
на
очиглед
не
женирамо
.
За
један
сат
вратимо
се
.
У
башти
нема
никога
,
идемо
у
башту
.
Госпођа
Јелка
је
већ
сигурно
прочитала
писмо
,
само
хоћу
л
’
одговор
добити
?
Није
познавала
ни
моју
ни
Десићеву
руку
,
па
о
каквој
хунцвутарији
ни
мислити
није
могла
.
»
Чико
,
слатки
Чико
,
’
одите
на
једну
реч
,
«
виче
госпођа
Јелка
са
кујнски
’
врати
.
Чика
оде
онамо
.
Одведе
га
у
предњу
собу
.
Малочас
дође
Чика
натраг
.
»
Добро
је
.
Ево
сам
донео
писмо
.
Јелка
у
радости
плива
.
Ајд’мо
мало
даље
у
заклон
,
да
нас
ко
не
види
.
«
Мало
у
густину
заиђемо
,
па
ми
Чика
одма
’
писмо
преда
,
ал
’
уједно
рече
Десићу
,
да
њи
’
двојица
одма
’
,
ал
’
одма
’
у
авлију
оду
,
да
не
би
Јелка
приметила
да
смо
у
договору
.
Види
се
да
је
Чика
практичан
човек
,
да
му
такова
ствар
није
првина
.
Они
оду
;
ја
отворим
писмо
и
читам
.
„
Драги
Господине
!
Опростите
што
Вас
тако
титулирам
,
јер
кад
је
ко
коме
драг
,
престају
светске
титуле
.
Ваше
писмо
ако
ме
је
и
иберашовало
,
опет
ми
је
мило
дошло
.
Ви
изјављујете
Вашу
љубов
прама
мене
;
ја
ју
искрено
примам
,
јер
знам
да
је
онај
од
кога
ју
примам
достојан
мога
срца
.
Како
сам
Вас
видила
,
у
оном
истом
магновењу
срце
ми
је
немирно
постало
,
и
тек
Ваше
писмо
га
је
умирило
.
Целог
мог
живота
на
то
сам
ишла
,
да
једног
тако
нобл
,
шланг
и
гебилдет
човека
срцу
задобијем
...
Ја
...
Вас
...
љубим
...
и
готова
сам
за
Вас
изложити
се
ма
каквом
малеру
.
Је
л
’
Вам
доста
?
...
За
Вами
...
умирућа
Јелка
Свилокосић
,
рождена
Паунчич
(
с
.
р
.
)
Заборавила
сам
још
нешто
.
Што
год
желите
,
по
Чики
мм
поручујте
.
“
Кад
сам
прочитао
,
видио
сам
да
је
госпођа
Јелка
практична
у
либзбрифима
.
Мило
ми
је
било
,
што
сам
наједаред
такав
ероберунг
начинио
,
ал
’
би
’
опет
,
волео
,
да
је
мање
фантазије
у
писму
,
јер
нећу
се
моћи
опет
,
кад
устреба
,
тако
лако
љубави
курталисати
.
Ал
’
било
како
му
драго
,
засад
сам
задовољан
.
Одем
у
авлију
и
прешапћем
да
је
добро
.
Ал
’
већ
је
опет
на
врати
госпођа
Јелка
и
зове
нас
у
собу
.
Сад
је
било
пасија
видити
нас
:
њој
се
очи
светле
,
а
сигурно
и
мени
;
Чика
се
разузурио
,
радостан
је
,
чини
му
се
канда
је
он
све
то
концу
привео
;
Десић
,
пак
,
једнако
се
шали
и
церека
,
а
госпођа
Јелка
помаже
му
,
да
га
,
као
бајаги
,
збуни
;
и
тако
су
у
мисли
све
једно
друго
варали
.
Ја
сам
мислио
да
сам
најбоље
прошао
,
јер
сам
у
срцу
госпође
Јелке
,
ал
’
нећу
да
кажем
:
»
Госпође
Јелке
«
,
—
већ
само
:
Јелке
.
Чика
је
мислио
да
је
мајстерштук
неки
међу
нами
начинио
,
па
ће
отсад
текар
бити
у
грацији
код
Јелке
.
Десић
се
,
опет
,
радује
што
је
либзбриф
својом
руком
писао
,
па
,
као
што
је
абентајрер
,
знаће
он
то
у
своју
корист
употребити
.
Доста
да
смо
сви
били
задовољни
.
Чика
намигне
крадом
Десићу
да
иду
напоље
.
Десић
се
сети
,
па
устане
,
мало
се
са
Чиком
по
соби
шета
,
па
га
Чика
обухвати
,
канда
има
нешто
особито
да
каже
,
а
овамо
само
да
га
напоље
извуче
.
Чика
је
био
паметан
човек
,
па
је
хтео
да
мало
насамо
останем
са
Јелком
.
И
онако
досад
једва
сам
се
могао
с
њом
нешто
насамо
разговарати
.
Ту
сад
по
теми
наши
’
писама
разведемо
разговор
,
исповедимо
си
срце
боље
и
постанемо
сасвим
интим
.
Она
ме
моли
да
што
пре
опет
к
њима
дођем
,
јер
ако
не
дођем
,
пашће
у
дешперат
,
па
ће
донде
венути
,
док
је
’
ладни
гроб
не
покрије
.
Ја
јој
све
обречем
.
Уђе
Чика
и
Десић
,
кажу
да
Рунић
долази
.
Мени
и
Јелки
је
и
само
Чикино
и
Десићево
присуство
несносно
било
.
Видили
су
како
њена
рука
у
мојој
умилно
почива
.
Дође
Рунић
.
Он
нас
опет
са
својим
обичним
простодушијем
предусретава
.
Он
започе
разговор
како
је
јуче
добро
провео
,
како
ће
до
који
дан
Лозовићу
ићи
,
па
се
мора
мало
одморити
.
Зове
и
мене
,
ал
’
не
могу
му
учинити
,
јер
,
велим
,
имам
пред
очима
пређе
опредељен
циљ
.
Мало
помало
и
подне
се
приближава
.
После
подне
морамо
одлазити
.
Рунић
не
да
до
сутра
,
ал
’
опет
га
намолим
,
да
ме
пред
вече
пусти
.
Он
ми
допусти
.
Донесе
се
ракија
,
а
за
њом
супа
.
За
ручком
није
се
ништа
интересантно
збило
,
осим
што
је
Јелка
на
мене
меланколичне
погледе
бацала
.
Дође
крај
и
ручку
.
После
ручка
Јелка
нам
пева
.
Све
лепше
и
лепше
песме
извија
.
Ми
јој
помажемо
.
Два-три
сата
нам
прође
не
знамо
ни
како
,
и
то
од
пријатности
Јелкине
.
Рунић
све
већу
и
већу
вољу
добија
.
Уплашим
се
да
не
падне
у
веће
одушевљење
,
па
нас
опет
неће
пустити
.
Зато
шапнем
Чики
да
се
побрине
за
кола
.
Чика
изиђе
напоље
,
па
инкогнито
реч
учини
да
су
кола
готова
.
Кад
дознам
да
је
све
у
реду
,
устанем
,
напијем
домаћину
,
домаћици
и
Јелки
наздравицу
:
изразим
се
како
ми
је
мило
,
што
сам
познао
тако
честиту
и
гостољубиву
кућу
;
препоручим
се
даљој
наклоности
и
дигнем
се
да
идем
.
Рунић
ме
опет
задржава
,
ал
’
ја
му
кажем
да
морам
одлазити
и
обећам
му
се
опет
скоро
доћи
.
Сад
је
био
задовољан
.
Опраштам
се
од
Рунића
и
Рунићке
;
ал
’
најважнији
је
био
опроштај
са
Јелком
;
ту
су
само
очи
и
руке
говориле
.
Са
уздисајом
смо
се
растали
.
Идемо
колима
.
Рунић
зауставља
Чику
;
овај
му
најпре
обећа
да
ће
остати
,
ал
’
кад
смо
већ
на
коли
били
,
пита
нас
Чика
куд
идемо
,
а
ми
му
кажемо
на
лустрајзе
.
Кад
је
Чика
чуо
да
не
идемо
послом
,
него
ради
унтерхалтунга
,
каже
да
га
поведемо
;
ми
смо
готови
,
а
Чика
,
колико
је
стар
,
скочи
на
кола
.
Рунић
га
увати
у
коли
,
хоће
да
га
из
кола
извуче
,
Чика
се
не
да
,
а
већ
је
и
доцне
било
,
јер
кочијаш
је
ошинуо
коње
,
па
се
Чика
од
Рунића
сретно
откине
.
Осврнем
се
:
»
Збогом
,
збогом
!
«
—
а
Рунић
Чики
прстом
прети
.
Сад
смо
опет
на
путу
.
Чика
ме
пита
куда
ћемо
.
Кажем
му
у
О
.
Код
Гривића
.
Каже
да
није
згорег
онамо
ићи
,
јер
је
Гривић
,
вели
,
ваљан
,
а
Гривићка
шармант
.
Чика
је
и
о
њима
познат
;
тако
исто
и
Десић
.
Идемо
као
у
своју
кућу
.
Стигнемо
у
О
.
Гривић
и
Гривићка
лепо
нас
дочекају
.
Видим
превелику
учтивост
и
етикецију
,
ал
’
не
примећавам
оно
сродно
пријатељство
,
које
би
од
њи
’
,
као
Бранков
пријатељ
,
очекивати
имао
.
Питају
ме
шта
ради
Бранко
и
Ханика
,
ал
’
и
то
сасвим
’
ладним
тоном
.
Ја
сам
баш
њи
’
хтео
да
питам
.
Кажем
им
да
од
венчања
нисам
с
њима
био
;
то
исто
и
они
за
себе
кажу
.
Чудим
се
како
они
да
нису
с
Бранком
били
.
Извињавају
се
да
од
венчања
нису
још
у
реду
,
млого
је
било
сватова
и
доста
калабалука
,
па
једва
чекају
да
се
мало
одморе
.
Почнем
се
мислити
,
па
сад
ми
паде
на
памет
шта
сам
код
Рунићеви
чуо
,
па
ми
је
сад
црв
у
глави
шта
то
може
бити
.
Изиђем
мало
напоље
,
па
опет
унутра
,
у
другу
собу
,
шетам
се
горе
доле
,
и
све
се
мислим
.
Примети
Гривићка
да
сам
у
другој
соби
,
па
и
она
овамо
дође
.
»
Шта
Ви
сами
,
без
друштва
,
господин
Наранџић
?
«
»
Ето
,
шетам
се
мало
.
Дакле
,
нисте
ни
били
са
Бранком
и
госпођом
Хаником
?
«
»
Нисам
.
Знате
,
радујем
се
кад
се
само
одморити
могу
.
Можете
мислити
,
није
то
шала
толики
сватови
,
па
толики
трошкови
,
ал
’
нека
је
просто
Ханики
,
само
кад
је
добила
честитог
човека
!
«
»
Госпођа
Ханика
држи
Вас
као
рођену
матер
.
«
»
Има
она
своју
рођену
матер
.
Истина
да
мене
воле
већма
нег
’
своју
рођену
матер
,
јер
ја
сам
је
одранила
.
Премда
волем
нашу
Ханику
,
опет
не
би
’
више
волела
ситну
,
особито
женску
,
одрањивати
.
Трошак
је
то
,
мој
господине
,
и
секатура
.
Фала
богу
,
само
кад
је
на
доброг
наишла
!
Јел
’
те
,
господине
,
Бранко
је
добар
,
само
да
није
тако
расут
,
забринут
;
јер
,
знате
,
женске
су
ђаволи
.
«
»
Ваљда
тек
госпођа
Ханика
неће
бити
ђаво
?
«
»
Знате
,
од
женске
свашта
може
бити
;
само
нек
’
је
Бранко
добро
чува
;
млада
је
.
«
»
Ту
се
већ
,
милостива
,
не
могу
сложити
с
Вами
.
Зашто
Бранко
да
чува
госпођу
Ханику
?
Та
госпођа
Ханика
није
била
варошка
фрајла
!
У
послу
и
простим
обичајима
је
одрасла
,
Ви
сте
је
сами
увек
фалили
,
није
на
силу
за
Бранка
пошла
,
нит
’
се
Бранко
наметнуо
,
но
вид’ли
сте
шта
је
девојка
за
Бранка
радила
.
«
»
То
је
све
истина
,
само
да
буде
постојано
и
од
Бранка
.
Ал
’
,
знате
,
искрено
да
Вам
кажем
,
ал
’
међу
нами
нек
остане
,
и
о
Бранку
се
свашта
којешта
говори
.
«
»
Верујте
,
све
су
то
кукавице
.
Бранко
је
човек
на
свом
месту
,
а
што
има
доста
душмана
,
то
значи
да
нешто
и
важи
.
Гром
у
коприву
и
не
удара
.
«
»
Нисам
тако
разумела
,
молићу
,
извините
ме
.
Знате
,
то
се
говори
о
Бранку
,
да
је
бајаги
с
девојком
и
новаца
тражио
,
а
ја
мислим
да
је
од
нас
доста
лепо
кад
смо
сироту
девојку
и
тако
оправили
.
«
»
Верујте
да
Бранко
није
за
новцем
ишао
.
Да
је
то
хтео
,
имао
је
више
прилика
нег
’
ја
и
млоги
други
:
ако
је
незадовољан
,
мора
други
какви
узрок
бити
.
«
»
Молићу
,
ја
не
кажем
да
је
незадовољан
,
но
само
нагађам
узрок
шта
то
може
бити
,
што
нас
до
данас
није
ни
посетио
,
ни
поздравио
;
ја
мислим
да
сам
то
заслужила
,
јер
сам
била
Ханики
као
мати
.
«
Гривићка
се
мало
забунила
,
и
баш
је
добро
дошао
Гривић
,
да
је
из
незгоде
ослободи
.
»
Господин
Наранџић
,
извол’те
с
нами
у
друштво
.
«
»
Ево
ме
.
Опростите
!
«
Ја
одо
’
међ
’
друштво
,
а
Гривићка
покуњена
оде
,
опет
некуд
.
Пиће
ми
није
пријало
.
Гривић
је
у
разговору
био
врло
сувопаран
;
кад
говори
,
мисли
су
му
биле
заплетене
,
рекао
би
да
је
шлоговат
,
ал
’
није
;
претвара
се
,
па
му
језик
заплеће
.
Десић
све
разглеђује
откуд
ће
Гривићка
доћи
да
мало
кокетира
,
ал
’
Гривићка
данас
није
до
курмахераја
.
Једини
Чика
ме
је
са
своји
вицеви
одржао
,
да
не
покажем
да
сам
смутан
.
О
Бранку
више
ни
спомена
нема
.
На
срећу
,
дођу
нови
гости
.
Опет
журба
.
Слабо
су
ме
интересирали
.
Тек
што
смо
се
претставили
,
заборавио
сам
им
одма
’
и
имена
.
На
срећу
,
није
дуго
трајало
,
дође
и
вечера
.
Госпођа
особито
се
учтиво
прама
мени
показује
,
једнако
ме
нуди
,
види
се
канда
ми
хоће
да
ласка
.
Гривић
није
међу
нами
никакве
разлике
правио
.
Почну
се
мало
и
веселити
,
ал
’
ја
никакве
воље
не
показујем
.
Један
од
гостију
понуди
да
се
играмо
фарбла
.
Сви
су
карташи
,
а
сам
Гривић
од
први
’
.
Кажем
да
се
никад
не
картам
,
а
није
било
истина
,
јер
још
кад
сам
пединтер
био
,
знао
сам
све
игре
у
прсте
,
ал
’
није
ми
било
мило
дуго
овде
бити
,
једва
чекам
да
се
опростим
,
па
да
легнем
.
Ал
’
ни
друштво
није
млого
за
мене
марило
;
сви
су
били
нешто
гордељиви
људи
,
имају
нешто
богзна
како
стеченог
имања
,
а
ја
би
’
сваког
од
њи
’
са
половином
мог
годишњег
прихода
исплатити
могао
.
Почну
се
картати
;
ја
устанем
и
кажем
:
»
Добру
ноћ
!
«
—
па
одем
у
трећу
собу
,
гди
је
за
мене
намештено
било
.
Десић
и
Чика
остали
су
у
друштву
.
Десић
се
карта
,
а
Чика
гледи
;
он
је
задовољан
само
кад
је
у
друштву
.
Легнем
у
кревет
,
мислим
се
,
не
могу
одма
’
да
заспим
.
Чинило
ми
се
канда
Гривић
не
брани
млого
за
мене
.
Гривићка
ми
се
учинила
канда
је
рада
са
мном
у
дубљи
разговор
упустити
се
,
канда
је
рада
Бранка
нешто
мало
и
оцрнити
.
Но
ја
мал
’
нисам
из
флегме
изишао
,
и
она
је
то
приметила
,
па
је
окренула
други
лист
.
Види
се
да
је
врло
рафинирата
,
по
свој
прилици
и
интриганка
.
Премда
прилично
и
интелигентног
изгледа
,
а
опет
кад
се
смеши
,
очи
су
јој
змијске
.
Из
свег
тог
што
сам
и
овде
чуо
о
Бранку
,
не
могу
на
чисто
да
дођем
.
Како
су
Бранку
ласкали
,
како
су
му
девојку
наметали
,
па
после
венчања
толико
време
прође
,
а
још
нису
код
њега
били
,
нит
’
је
он
код
њи
’
био
,
нит
’
га
Гривић
млого
спомиње
,
па
Гривићка
још
сумнително
о
њему
говори
;
не
знам
шта
да
мислим
,
је
л
’
Бранко
задовољан
ил
’
није
.
У
дубоким
мислима
заспим
.
Сневам
Гривићку
:
коса
јој
је
уз
брдо
накострешена
,
из
усти
јој
дванаест
ситни
’
језичића
као
у
змије
сикћу
,
очи
јој
све
варнице
бацају
,
—
права
фурија
.
К
њој
окренута
стоји
Бранкова
Ханика
,
у
издераним
хаљинама
,
полу
нага
,
косе
доле
спуштене
,
у
играјућој
форми
,
па
гледи
на
Гривићку
и
церека
се
.
Опако
је
изгледала
као
што
блуднице
молују
.
До
њи
’
седи
Бранко
за
једним
асталом
,
на
лакат
нагнут
,
невесео
,
сав
ћелав
,
брада
као
снег
седа
.
За
њима
стоје
окупљени
родови
Гривића
и
Гривићке
,
мушки
и
женски
,
па
се
церекају
,
па
рукама
пљескају
,
а
сасвим
остраг
Гривић
у
шлафроку
из
чибука
пуши
.
На
патосу
све
саме
змије
миле
к
Бранку
.
Страшно
ме
тај
сан
магнетизирао
.
Пођем
Бранку
,
повичем
:
»
Бранко
!
«
—
али
Гривићка
и
змије
све
већма
сикћу
.
Ханика
као
бесомучна
скаче
и
церека
се
,
од
пљескања
и
вике
родова
цела
соба
зуји
,
и
пре
нег
’
што
сам
Бранка
загрлио
,
пробудим
се
.
Премда
на
сан
ништа
пе
дајем
,
опет
ме
овај
сан
јако
дирнуо
;
држим
Бранку
се
што
зло
десило
,
ил
’
ће
се
десити
.
Већ
је
и
јутро
ту
,
па
сам
се
мало
по
мало
из
мамура
разабирати
почео
.
Мислим
се
:
куда
ћу
сад
?
Бранку
?
Боље
да
га
још
мало
на
миру
оставим
,
па
онда
,
овде
у
околини
можда
могу
што
начути
,
што
ће
ми
сумње
о
целој
Бранковој
женидби
рашчистити
.
Устанем
и
обучем
се
.
Кад
онамо
,
ал
’
сви
су
још
на
ногама
.
Тек
што
су
од
картања
устали
.
Очи
су
им
крваве
и
неиспаване
;
не
знам
ко
је
добио
,
ко
је
изгубио
,
јер
ме
није
интересовало
,
већ
Чики
шушнем
да
идемо
даље
.
Он
примети
не
би
л
’
још
данас
овде
остали
.
Нипошто
.
Чика
је
на
свашта
готов
,
па
оде
да
кола
нареди
.
Малочас
већ
је
Чика
с
коли
ту
.
Гривић
и
Гривићка
из
политике
задржавају
ме
,
ал
’
из
очију
им
се
видило
да
би
волели
да
ме
нису
видили
.
Зашто
?
Видићемо
доцније
.
Фруштукујемо
,
опростимо
се
,
седнемо
на
кола
и
отпутујемо
,
тојест
само
ја
и
Чика
,
јер
Десић
,
не
знам
из
ког
узрока
,
остао
је
код
Гривића
.
Гривићка
га
је
јако
задржавала
,
по
свој
прилици
да
напипа
шта
смо
радили
и
шта
нам
је
била
намера
.
А
и
онако
Десић
није
волео
дуго
по
сели
бавити
се
.
Он
се
тек
у
вароши
слободно
мицао
.
Кад
сам
изишао
из
Гривићеве
куће
,
канда
ми
је
цента
са
срца
пала
.
Учинило
ми
се
канда
сам
се
од
какве
цирцејске
нимфе
ослободио
.
Изиђемо
изван
села
.
Кочијаш
стане
,
пита
куда
ћемо
.
Ја
не
знам
ни
сам
;
гледим
на
Чику
.
»
Хајте
да
Вас
на
једно
ваљано
место
одведем
.
«
»
Хоћу
,
ал
’
да
ми
је
каквог
паметног
,
разборитог
човека
,
да
се
с
њим
озбиљно
разговарати
могу
.
«
»
Баш
тамо
ћу
вас
одвести
.
То
је
у
селу
Ф
.
Нећу
Вам
казати
ни
ко
је
,
ни
шта
је
;
врло
је
паметан
човек
.
Хоћу
да
Вас
иберашујем
,
јер
знам
да
ћете
с
њим
задовољни
бити
.
«
»
Е
добро
,
ја
се
на
Вас
ослањам
.
«
Путујемо
.
Да
нам
није
дуго
време
,
о
Јелки
се
разговарамо
.
Приповеда
ми
Чика
Јелкино
житије
,
почињући
још
кад
је
она
девојка
била
.
Приповеда
ми
о
њеним
абентаерима
,
ал
’
моли
ме
да
ником
не
кажем
,
јер
није
рад
у
Јелкину
немилост
пасти
.
Кажем
му
да
је
тајна
код
мене
сачувана
,
да
ме
ништ
’
не
тушира
,
ма
шта
о
Јелки
говорио
,
јер
ако
је
и
лепа
женска
Јелка
,
опет
је
нећу
зато
узети
,
већ
само
правим
абентаер
.
Како
би
’
могао
сваку
лепу
узети
,
код
толико
њи
’
!
И
нашто
би
ми
била
кокета
удовица
са
три
хиљаде
?
Са
таким
еспапом
се
само
шала
проводи
.
А
знам
да
и
сама
Јелка
тако
ствар
с’ваћа
.
Код
ње
је
живот
и
уживање
,
уживање
и
абентаер
све
једно
.
Ако
не
буде
један
,
биће
други
.
Из
очију
јој
се
види
да
није
ни
за
једним
курмахером
плакала
.
Она
држи
да
се
највише
с
тим
разликује
варошанка
од
сељанке
.
Чика
ми
приповеда
како
је
Јелка
богатога
хаусхера
Б
.
за
нос
вукла
.
Он
се
у
њу
залудио
,
она
му
се
љубезна
показивала
,
а
за
леђи
га
је
исмевала
,
премда
је
морао
,
сирома
’
због
Јелке
доста
искијати
.
Опет
,
како
је
један
лаћман
Јелку
,
још
док
је
мужа
имала
,
за
нос
вукао
,
како
му
је
везла
кесице
за
дуван
,
за
лов
,
за
новце
,
а
кад
је
измаширао
,
—
баш
је
било
првог
маја
,
—
а
оно
место
»
мајбаума
«
обешен
је
био
о
пенџер
један
велики
цркнут
мачак
.
Још
ми
је
Чика
млоге
друге
такове
ситнарије
приповедао
о
Јелки
,
ал
’
ја
сам
све
то
флегматично
слушао
,
и
тек
сам
се
смешио
,
јер
такове
ствари
у
животу
нису
ми
биле
нове
.
В
Дођемо
у
село
Ф
.
и
уђемо
у
једну
чисту
кућу
.
Домаћица
нас
лепо
дочека
.
Фина
,
смерна
женска
,
около
тридесет
година
.
Она
је
Чику
познавала
,
па
се
одма
’
ужурба
и
пошље
по
свог
супруга
,
који
је
у
школи
био
.
Све
је
у
кући
у
најлепшем
реду
.
Видим
преко
пута
школу
,
деца
излазе
,
а
учитељ
напослетку
.
Што
учитељ
ближе
долази
,
све
ми
се
познатији
чини
.
Уђе
унутра
.
»
Драго
ми
је
особито
.
«
»
Господин
Милан
Наранџић
,
спаија
.
«
»
Господин
Зоричић
,
учитељ
овдашњи
и
мој
добар
пријатељ
.
«
»
Драго
ми
је
.
«
»
Мени
такођер
.
«
»
Мени
се
Ви
,
господине
,
врло
познати
видите
.
«
»
И
Ви
мени
такођер
.
«
»
Па
,
молим
Вас
,
право
ми
кажите
откуд
се
ми
познајемо
?
«
»
Још
кад
смо
заједно
с
Бранком
друговали
.
«
»
Та
је
л
’
могуће
,
зар
сте
Ви
Зоричић
?
Зар
си
ти
,
мој
брате
мили
?
«
»
Јест
ја
сам
.
Већ
две
године
како
сам
на
овој
штацији
.
«
,
»
Па
како
ти
се
води
?
«
»
Фала
богу
,
добро
,
ја
сам
задовољан
.
«
»
Имаш
ли
фамилије
?
«
»
Имам
,
и
то
ваљану
:
два
сина
и
једну
кћер
.
«
»
Но
,
то
ми
је
баш
мило
;
никад
боље
нег
’
што
сам
на
тебе
наишао
;
па
јеси
ли
што
чуо
за
нашег
Бранка
?
«
»
Јесам
,
сад
скоро
се
оженио
.
Ја
сам
баш
онда
био
на
путу
.
«
»
Па
јеси
л
’
знао
да
је
он
ту
дегод
близу
тебе
?
«
»
Нисам
.
Камо
срећа
да
сам
знао
!
Тек
онда
сам
за
њега
чуо
,
кад
сам
се
вратио
,
ал
’
онда
се
већ
оженио
;
сад
чекам
прилику
да
идем
да
га
посетим
.
«
»
Па
је
л
’
се
добро
оженио
?
«
»
Богме
није
најбоље
.
Да
сам
онда
код
куће
био
,
ја
би
’
отишао
био
к
њему
и
покварио
би
’
.
«
»
Па
зашто
?
«
»
То
ти
одма
’
не
могу
казати
,
то
је
читава
историја
,
то
ће
дуго
трајати
;
зато
имај
стрпљења
,
и
онако
имамо
доста
времена
,
па
ћемо
све
онако
на
тенане
изређати
.
Но
сад
се
раскомотите
мало
.
Дед
и
ти
,
Чико
.
Сад
те
и
онако
одавде
тако
лако
пустити
нећу
.
А
немој
се
женирати
сиромака
учитеља
.
Бог
је
теби
среће
дао
,
чуо
сам
већ
,
ал
’
дао
је
и
мени
,
па
сам
у
стању
мог
доброг
друга
угостити
.
Сад
раскомотите
се
.
«
Зоричић
све
наређује
,
жена
и
слушкиња
журе
се
,
а
ја
и
Чика
прашимо
се
.
Сад
смо
за
који
час
нас
двоје
сами
.
»
Овај
учитељ
као
што
сам
Вам
казао
,
врло
је
паметан
човек
;
сви
га
почитују
.
Да
видите
само
какву
има
библиотеку
!
Кажу
да
му
нема
пара
,
могао
би
бити
професор
.
«
»
Та
он
је
већ
од
детињства
ваљан
.
Да
је
имао
средства
,
био
би
важан
човек
.
Па
сад
ако
му
је
добро
ишло
,
да
је
могао
књиге
набављати
,
тај
се
потпуно
изобразио
,
па
,
што
је
најлепше
,
увек
је
био
својом
судбином
задовољан
.
«
Доведе
своју
дечицу
;
љубе
у
руку
.
Красна
дечица
!
Сад
се
опет
у
разговор
пустимо
.
Мени
је
једнако
Бранко
на
срцу
,
па
све
о
њему
разговор
започињем
,
ал
’
га
побра
избегава
,
све
вели
:
»
Имамо
још
за
то
времена
«
.
Пробавимо
читав
дан
тако
у
разном
разговору
.
Прође
и
ручак
и
вечера
,
а
он
једнако
приповеда
о
својим
прикљученијама
,
па
онда
ме
запиткује
како
ми
се
досад
водило
и
који
је
ветар
мене
овамо
донео
.
Већ
дубоко
у
ноћ
почне
се
о
Бранку
разговор
.
»
Е
,
сад
можемо
се
о
Бранку
разговарати
.
Дакле
,
молим
те
,
кажи
ми
што
о
Бранковој
женидби
.
«
»
Е
,
сад
можемо
.
Ти
врло
добро
познајеш
Бранка
.
Је
л
’
?
«
»
Јесте
.
«
»
Хоћеш
да
ти
ствар
на
кратко
ил
’
на
дугачко
приповедам
?
«
»
На
дугачко
,
што
год
можеш
дуже
.
«
»
Е
,
то
ти
онда
морам
приповедати
најпре
о
Гривићу
и
Гривићки
,
па
онда
о
Бранку
.
Напред
ти
само
кажем
,
да
је
Бранко
страовито
преварен
,
као
ретко
који
човек
.
«
»
Молим
те
,
само
приповедај
.
Од
Чике
знам
да
се
нећеш
женирати
;
он
је
мој
човек
.
«
»
Чика
је
и
мој
.
«
Зоричић
је
имао
особити
дар
за
приповедање
.
»
Ово
што
ћу
Вам
сад
приповедати
није
фабула
,
већ
права
истина
.
Бранко
ми
је
на
срцу
,
па
сам
си
дао
труда
и
времена
да
видим
из
какве
куће
девојку
узима
;
свуд
сам
испитивао
,
истраживао
’
,
а
и
сам
сам
већ
доста
знао
о
Гривићу
и
Гривићки
.
Сад
слушајте
.
»
Гривић
је
од
имућни
’
родитеља
рођен
и
у
детињству
размажен
.
У
школама
,
као
што
чујем
,
није
ништ
’
учио
и
кроз
школе
је
прохујао
,
па
се
опет
у
учену
класу
броји
.
Младост
му
је
мутна
,
заплетена
.
Кажу
:
био
је
добар
карташ
,
ловац
па
,
као
леп
човек
,
био
је
у
женском
кругу
радо
примљен
,
премда
конверсација
не
вреди
му
ни
луле
дувана
.
За
време
његови
’
млађи
’
година
,
приповедају
о
њему
то
,
да
није
у
женском
полу
никакву
светињу
почитовао
.
Ал
’
бацимо
завесу
на
његов
оног
доба
живот
,
јер
тај
се
не
тиче
ни
мене
,
ни
тебе
,
ни
Бранка
.
»
Кад
се
Гривић
већ
прилично
преживео
,
и
то
као
неожењен
,
и
млого
којешта
прекардашио
,
већ
близу
четрест
година
,
падне
му
на
памет
да
се
жени
.
Иначе
леп
човек
,
да
није
преживљен
,
могао
би
још
какве
партије
правити
.
Био
је
јако
извикан
,
и
то
не
са
најбоље
стране
;
ал
’
старије
године
долазе
,
треба
да
накнади
што
је
пренебрегао
,
и
закључи
да
се
оженити
мора
.
»
Једном
приликом
на
путу
стани
се
код
једног
свог
пријатеља
.
Ту
је
била
једна
вижљаста
девојка
,
около
двадесет
година
.
Није
била
кћи
,
већ
од
дужег
времена
гошћа
.
Допадне
му
се
и
запита
је
хоће
л
’
за
њега
поћи
.
Она
хоће
,
и
онако
ишчекива
хоће
л
’
је
ко
запросити
.
Сирота
је
,
богзна
хоће
л
’
боља
партија
доћи
,
па
се
лако
и
решила
.
Па
доиста
,
за
њу
Гривић
и
није
био
хрђава
партија
.
Ето
,
то
вам
је
будућа
ил
’
,
засада
да
кажемо
,
садашња
Гривићка
.
Пре
нег
’
што
ћемо
о
Гривићу
продужити
,
да
знате
каква
је
била
опет
та
фрајла
,
коју
ће
Гривић
узети
.
»
Гривићка
је
у
ваљаној
фамилији
од
честити
’
родитеља
рођена
.
Остала
је
као
дете
сироче
.
Отац
и
мати
рано
јој
умру
,
а
она
дође
у
кућу
једног
сродника
,
честитог
човека
,
но
који
по
руфету
свом
није
био
у
стању
детету
онако
васпитање
дати
,
какво
би
му
одговарало
.
Пуно
талента
дете
,
ал
’
прост
тутор
није
му
знао
дати
правац
.
Лепушкасто
,
паметно
дете
,
дете
пуно
фантазије
,
да
је
дошло
у
онакве
руке
које
би
тог
детета
позив
познале
,
па
ако
би
још
могућност
допустила
,
могло
је
постати
мустра
женског
пола
.
Но
у
толико
је
опасније
уколико
је
паметније
дете
,
кад
се
правац
не
погоди
.
Тутор
је
добро
мислио
,
а
зло
је
испало
.
»
Тек
што
се
будућа
Гривићка
девојком
назвати
могла
,
а
курмахери
су
почели
праг
обијати
.
Прилична
фигура
,
памет
,
живост
њена
,
млоге
је
обвезала
.
Почели
су
за
њом
као
луди
трчати
.
Бадава
јури
добар
тутор
те
незване
госте
,
у
девојки
фантазија
се
јако
развила
,
а
с
њом
сујета
допасти
се
и
чежња
заљубити
се
.
Она
почне
у
младим
годинама
мале
киксере
правити
,
који
су
последице
велике
имали
.
Наједанпут
постане
извикана
девојка
,
тутор
је
поче
гонити
,
ал
’
то
је
још
горе
,
док
јој
то
не
додија
,
па
занемари
и
поче
по
својој
ћуди
живити
.
Оставимо
на
страну
ту
њену
бурну
младост
и
повратимо
се
онде
где
смо
се
са
Гривићем
нашли
,
код
Гривићевог
пријатеља
.
»
Она
постаде
Гривићка
.
Је
л
’
задовољна
?
Сад
ћемо
видити
.
»
Гривић
се
није
оженио
из
љубави
.
Код
њега
више
љубави
нема
.
Његово
је
срце
изгорен
вулкан
.
Гривић
се
оженио
да
има
жену
,
која
ће
с
њим
кућу
тећи
,
која
ће
све
у
реду
држати
,
која
ће
га
у
болести
неговати
,
ал
’
зато
опет
задржао
си
,
да
може
свој
слободњачки
живот
и
даље
продужити
.
Он
је
и
отсад
био
заузет
за
женски
пол
,
и
то
само
из
старог
обичаја
.
»
Гривићка
,
опет
,
није
пошла
из
љубави
за
Гривића
,
већ
што
је
за
њу
био
добра
партија
.
Код
ње
још
није
био
изгорен
вулкан
,
ал
’
поред
Гривића
изгореће
.
»
Спомени
прве
младости
јако
су
је
тиштали
.
Они
које
је
држала
да
су
њени
суђеници
,
ишчезли
су
и
са
собом
су
однели
мир
њене
душе
.
Ди
ће
она
наћи
такове
исте
,
као
што
су
били
ти
њени
несуђеници
?
И
ди
ће
бити
њено
срце
онако
,
како
јој
је
било
онда
кад
је
било
првом
љубави
зада’нуто
?
Ал
’
ништа
,
ако
је
цел
и
непостижна
,
она
хоће
опет
да
си
тражи
мелема
,
па
било
то
ма
каквим
средствима
,
и
хоће
са
судбом
да
се
бори
.
»
Гривић
,
кад
је
узео
своју
супругу
,
пред
очима
је
имао
да
има
таку
жену
,
која
може
свуд
у
свету
претстати
,
која
има
доста
памети
,
која
није
ружна
,
ал
’
није
тражио
дубоке
љубави
,
за
коју
није
имао
довољно
осећања
.
Гривићка
,
кад
већ
није
могла
да
добије
оног
ког
је
она
хтела
,
а
оно
задовољна
је
била
и
с
таким
мужем
,
који
опет
у
свету
нешто
важи
,
и
с
ким
свуд
престати
може
;
ал
’
јаче
љубави
ни
од
корова
.
Тако
су
се
они
уједно
и
слагали
и
варали
.
У
свету
су
таке
женидбе
честе
;
ни
половина
се
из
чисте
љубави
не
узима
.
»
Гривићка
је
одма
’
напипала
мужевљеве
слабости
и
страсти
,
па
јој
је
лако
било
с
њим
на
крај
изићи
.
Гривић
је
онако
по
свом
пређашњем
обичају
живио
.
Ласкао
је
и
говео
женском
полу
.
У
том
је
често
и
границу
претеривао
.
Гривићка
,
да
може
својим
страстима
говети
,
не
да
му
је
пут
у
томе
препречивала
,
него
га
још
и
напуштала
,
јер
је
мислила
што
она
њему
чини
,
да
ће
и
он
њој
чинити
.
Ал
’
Гривић
је
био
практичан
,
па
је
умео
њеним
намерама
штриклу
превући
.
Она
види
да
су
јој
наде
осујећене
,
па
га
почне
мрзити
,
но
не
да
се
познати
,
већ
све
му
већма
ласка
и
угађа
.
Она
опет
види
нове
њене
намере
осујећене
,
почне
га
још
већма
мрзити
и
хоће
баш
да
му
се
освети
.
Ал
’
се
опет
не
да
познати
.
Гривић
је
провидио
њене
намере
,
ал
’
чини
се
невешт
,
па
свуд
јој
вешто
на
пут
стаје
.
Он
нит
’
је
воле
,
нит
’
је
мрзи
,
ал
’
је
држи
у
корди
.
Сад
уђе
у
Гривићку
така
мржња
прама
мужу
,
да
се
већ
искоренити
не
може
;
страст
освете
се
у
њој
укоренила
,
ал
’
зато
се
мужу
све
љупкија
показује
,
и
не
само
да_
му
слабости
не
пребацује
,
већ
исте
пред
светом
као
бајаги
покрива
,
само
да
од
њега
веће
поверење
задобије
.
Гривић
,
кад
је
видио
како
она
његове
очевидне
страсти
покрива
,
поклони
јој
веће
поверење
.
То
је
она
и
тражила
.
Гривић
све
дубље
и
дубље
заглибљује
,
а
она
све
то
пред
њим
на
лако
гледи
.
Кад
је
Гривићка
видла
да
јој
се
муж
јако
заглибио
,
држала
је
да
је
већ
време
ту
да
се
и
она
осветити
може
.
Гривићка
учини
један
велики
гиксер
,
свет
поче
оговарати
и
смејати
се
,
и
све
то
дође
до
ушију
Гривићеви
’
.
Гривић
не
сме
да
јој
пребаци
,
штавише
ни
да
јој
спомене
,
јер
уверен
је
да
она
све
његове
гиксере
зна
,
па
ако
што
започне
,
тешко
њему
,
тако
га
има
у
џепу
;
да
она
’
оће
,
могао
би
баш
и
страдати
.
»
Гривић
на
то
иде
,
да
јој
свуд
планове
потајно
препречи
;
ал
’
Гривићка
је
вешта
,
па
већ
и
не
боји
га
се
,
па
потајно
опет
и
њега
изигра
.
Обоје
се
страховито
заглибише
,
па
опет
не
сме
једно
против
другог
да
писне
.
»
Тако
су
се
они
фатали
и
изигравали
.
Једанпут
он
њу
изигра
,
други
пут
она
њега
.
Деси
ли
се
да
она
њега
не
може
да
изигра
,
то
се
у
њој
узбуди
страховита
освета
.
Ову
освету
њену
подрањивало
је
још
и
то
,
што
су
се
његови
млогобројни
родови
око
ње
врзли
,
па
је
и
родове
те
из
познати
’
и
непознати
’
узрока
мрзила
.
»
Тако
су
они
живили
.
Чудноват
пар
људи
!
Једно
друго
баш
из
срца
мрзи
,
ал
’
једно
без
другог
живити
не
може
,
једно
без
другог
би
пропало
.
Ал
’
пред
светом
су
се
показивали
канда
најбоље
живе
;
никад
се
нису
успоречкали
,
све
се
меденим
речма
предусретаваше
;
који
их
није
изближе
познавао
,
рекао
би
да
су
врло
сретни
људи
.
«
»
Ко
би
,
«
велим
,
»
то
рекао
о
њима
!
Молим
те
приповедај
даље
.
«
»
Само
имајте
стрпљења
,
све
ћу
вам
исприповедати
.
Две
велике
страсти
су
Гривићкино
срце
обузеле
:
страст
све
по
вољи
уживати
и
страст
освете
против
они
’
који
јој
на
пут
стоје
;
она
да
своју
цел
може
докучити
,
употребљавала
је
свакојака
средства
.
»
Великог
талента
женска
,
слаткоречива
,
лако
је
и
мушке
и
женске
у
своју
корист
задобила
;
који
је
боље
проучио
и
од
ње
се
отпадио
,
тај
је
после
и
мрзео
;
ал
’
то
њу
није
коснуло
,
јер
је
старе
пријатеље
као
стару
хаљину
на
страну
бацила
,
а
нове
тражила
.
Њој
и
Гривићу
прођу
две-три
године
,
пуне
мањи
’
и
већи
’
догађаја
.
Деце
немају
.
Узму
Ханику
,
Бранкову
жену
,
под
своје
,
дете
од
пет
година
.
Гривићка
се
тог
,
детета
радо
примила
и
поче
га
у
свом
духу
васпитавати
.
Мало
по
мало
,
па
се
дете
сасвим
на
Гривићку
научило
,
јер
Гривићка
не
да
је
дете
као
мати
волела
,
већ
ласкала
му
.
Ханика
већ
у
свом
детињству
научена
је
била
Гривићки
услуге
чинити
.
Ако
је
требало
каквој
пријатељици
ил
’
пријатељу
цедуљу
ил
’
писмо
с
поуздањем
послати
,
ту
је
била
мала
Ханика
,
па
кад
изврши
,
цванцик
јој
не
фали
.
Ако
је
требало
кућу
чувати
и
на
све
кућевне
догађаје
у
отсуству
Гривићке
пазити
,
то
како
госпожа
кући
дође
,
мала
Ханика
да
своје
известије
.
Тако
је
Гривићка
све
знала
,
и
у
свом
отсуству
шта
се
у
кући
ради
.
»
Гривић
је
приметио
,
да
је
Ханика
жени
услужна
,
па
је
покушавао
Ханику
на
своју
руку
задобити
.
Каже
јој
да
у
његовом
отсуству
пази
на
ово
ил
’
оно
,
па
кад
се
врати
,
добиће
цванцик
.
Но
Ханика
извести
о
том
Гривићку
,
а
ова
опет
научи
је
шта
ће
Гривићу
казати
,
па
кад
се
Гривић
врати
,
Ханика
добије
цванцик
,
а
Гривићка
се
слатко
насмеје
.
Доста
то
да
је
мала
Ханика
имала
доста
цванцика
и
више
је
трошила
нег
’
сва
друга
деца
.
Гривић
и
Гривићка
нису
јој
могли
запретити
,
јер
би
иначе
цел
своју
промашили
.
»
Тако
се
први
отров
на
Ханикино
срце
накапљавао
.
Тако
пролазе
године
Гривићевој
фамилији
.
Ханика
је
за
то
време
млого
видила
,
млоге
кућевне
тајне
покрила
и
открила
,
Ханика
је
већ
у
четрнаестој
години
.
Красна
девојчица
.
Природа
је
њено
лице
великом
умиљатости
украсила
,
рекао
би
да
би
таква
умиљатост
кадра
била
и
пороке
покрити
.
Живе
нарави
,
пуна
фантазије
,
срца
меканог
.
Сад
је
на
раскршћу
,
ди
може
и
десно
и
лево
,
у
рај
ил
’
у
пакао
.
Сад
јој
треба
какви
анђео
хранитељ
,
да
је
са
раскршћа
на
прави
пут
наведе
,
јер
иначе
ће
је
ђаво
однети
.
»
Гривићеви
се
не
моту
тужити
да
овај
свет
уживали
нису
;
сваке
године
се
код
њи
’
неке
изванредне
ствари
догађале
.
Кад
их
каква
катастрофа
кућевна
пређе
,
мислиш
да
мирују
?
Боже
сачувај
!
Све
се
то
једним
колосеком
иде
.
»
Једаред
дође
у
Гривићеву
кућу
Ненад
Мачковић
.
Јеси
л
’
познавао
,
Милане
,
Мачковића
?
«
»
Та
како
га
не
би
’
познавао
!
«
—
одговорим
—
»
Кад
смо
заједно
ишли
у
школу
,
ја
га
нисам
трпео
,
а
Бранко
ни
толико
,
јер
је
био
подал
,
опадач
,
потсмејач
,
једном
речи
без
карактера
.
Бранка
је
он
волео
,
ал
’
Бранко
је
увек
говорио
:
»
Овог
човека
не
могу
очима
гледати
;
неку
антипатију
имам
против
њега
,
канда
ми
је
оца
убио
.
«
—
Говори
даље
!
«
»
Тај
Мачковић
дошао
је
на
брзу
руку
до
лепе
позиције
и
упознао
се
са
Гривићевом
кућом
.
Морао
је
чешће
у
О
.
долазити
и
са
Гривићем
је
имао
разног
посла
.
Био
је
угледан
човек
.
»
Кад
први
пут
дође
у
О
.
,
куда
ће
нег
’
у
Гривићеву
кућу
.
Гривићеви
и
друге
госте
лепо
примају
,
камо
ли
неће
Мачковића
,
од
кога
је
Гривић
у
неком
смислу
сад
и
зависио
.
Мачковић
је
био
већи
чиновник
.
Гривићка
гледи
на
Мачковића
,
умилно
се
смеје
,
упија
уста
;
Мачковић
гледи
час
на
Гривићку
,
час
на
фрајла-Ханику
.
«
»
Мора
,
«
велим
,
»
да
је
био
велики
абентајрер
?
«
»
Јест
,
све
је
новце
на
то
потрошио
.
Сада
то
на
страну
.
Доста
то
,
код
Гривића
се
једнако
части
и
мало
по
мало
сасвим
фамилијаризира
.
У
Гривићевој
кући
то
није
било
тешко
.
»
Тако
Мачковић
дође
једанпут
,
дође
други
пут
,
дође
трећи
пут
.
»
Гривићка
је
била
одмекшаног
срца
и
није
јој
млого
гребало
:
један
леп
поглед
,
једна
лепа
реч
са
стране
Мачковића
,
па
је
све
у
реду
.
Гривић
баш
није
код
куће
;
фрајла-Ханика
је
у
башти
.
Мачковић
јој
прави
комплименте
,
она
опет
,
као
бајаги
да
забашури
,
поче
се
тужити
на
Гривића
како
често
није
код
куће
,
радо
се
скита
.
Знаш
већ
колико
је
сати
кад
жена
свог
мужа
оговара
.
И
Мачковић
је
то
у
своју
корист
употребио
и
одма
’
срца
свог
наклоност
излије
.
Гривићка
му
прима
понуду
љубави
,
и
сад
одма
’
скроје
план
како
ће
се
међу
собом
и
прама
Гривића
понашати
.
»
Оставимо
то
на
страну
;
то
су
обичне
ствари
.
Доста
то
да
Мачковић
постаде
кућевни
пријатељ
,
и
Гривић
га
је
радо
имао
,
јер
је
био
и
за
јело
,
и
за
пиће
и
за
карте
.
Мачковић
је
долазио
у
кућу
кад
му
се
год
допадало
,
и
кад
Гривић
није
био
код
куће
,
нит
’
му
је
овај
што
замерио
.
Гривићка
је
била
за
Мачковићем
страсно
заузета
.
За
његову
љубав
све
би
жртвовала
.
Њој
није
доста
што
Мачковића
сваке
недеље
у
својој
кући
види
;
очи
њене
не
могу
да
га
се
насите
,
па
једнако
планира
како
би
се
на
неколико
месеци
Гривића
отресла
.
Гривић
има
хемороиде
.
Гривићка
моли
мужа
да
иде
у
илиџе
;
Гривић
је
готов
,
ал
’
да
иде
и
она
са
Хаником
.
Гривићка
на
то
не
пристаје
;
вели
да
би
то
скупо
стало
,
па
остану
код
куће
.
Кује
друге
планове
,
и
један
је
,
по
себе
ваљан
,
сковала
.
Само
ако
Мачковић
хоће
,
па
ће
све
добро
за
руком
изићи
.
»
Била
су
окрутна
времена
.
Гривић
је
имао
у
своме
долапу
такове
ствари
и
писма
која
,
ако
би
се
дознало
,
у
неприлику
би
га
могла
увући
.
Гривићка
је
за
све
то
знала
и
саопштила
је
Мачковићу
.
Сад
ако
се
то
изда
,
Гривић
мора
бити
затворен
,
а
Гривићка
остаће
привремена
удовица
.
Онда
се
може
Мачковића
нагледати
.
Мачковић
је
на
све
готов
,
па
се
са
Гривићком
договори
да
он
потајно
вишој
власти
јави
,
да
се
Гривићев
долап
изненада
извизитира
,
па
онда
да
га
у
ариште
одвуку
.
Мачковић
ће
две
цели
са
тим
постићи
:
једно
,
неће
бити
Гривића
код
куће
;
друго
,
потајно
ће
се
власти
са
тим
препоручити
.
»
Један
дан
дођу
неки
у
Гривића
кућу
,
извизитирају
долап
и
нађу
опасне
ствари
.
Гривића
одма
’
одведу
далеко
,
буде
затворен
и
дође
под
испит
.
»
Гривић
се
нашао
у
чуду
,
не
зна
откуд
се
то
дознало
.
На
Мачковића
и
жену
није
ни
помислио
.
Шта
више
,
пре
нег
’
што
ће
га
одвести
,
написао
је
Мачковићу
писмо
,
да
га
моли
да
му
чешће
кућу
посећива
и
да
пази
на
фамилију
,
док
се
оданде
не
избави
.
Гривић
је
био
доста
дволичан
и
препреден
,
ал
’
опет
није
могао
Мачковићеву
дволичност
у’ватити
.
»
Сад
је
Гривићка
са
Хаником
сама
.
На
први
глас
одма
’
дође
Мачковић
и
постаде
у
кући
као
неки
вице-газда
.
Сад
је
Гривићка
у
благополучију
пливала
.
Сад
се
разговарају
и
оговарају
Гривића
.
Сад
се
Гривићка
текар
против
свог
мужа
излила
;
текар
је
сад
све
истраживала
што
је
од
искона
Гривић
чинио
и
,
доиста
,
она
је
судбу
Гривића
у
Мачковићеве
руке
положила
.
Ал
’
и
сама
се
са
тим
већма
заглибила
,
јер
је
Мачковић
и
све
њене
ните
по’ватао
и
,
да
хоће
,
могао
би
јој
баш
и
шкодити
.
»
Мачковић
је
већ
одавна
на
Ханику
око
бацио
.
Премда
се
јако
око
Гривићке
умиљавао
и
уверавао
је
о
својој
наклоности
,
опет
није
могао
да
затаји
своју
чежњу
за
Хаником
.
Једнако
је
фалио
и
,
каткад
,
не
може
са
ње
очи
да
скине
.
Гривићка
је
била
млого
рафиниратија
нег
’
да
то
не
примећава
,
ал
’
најпре
се
чини
невешта
,
после
поче
као
из
шале
пребацивати
.
Но
Мачковић
се
не
да
забунити
,
ал
’
једаред
баш
начисто
се
изјасни
да
му
се
Ханика
врло
допада
и
да
се
од
ње
,
ма
га
живота
стало
,
откинути
не
може
.
Он
је
досад
већ
тако
заплео
фамилијарне
и
кућевне
интересе
,
да
га
се
Гривићка
курталисати
не
може
,
баш
да
хоће
.
Она
би
си
нашла
новог
курмахера
,
особито
у
садашњем
њеном
пријатном
стању
,
ал
’
се
не
може
маћи
.
Вид’ла
је
да
ће
Мачковићева
љубав
прама
ње
све
’
ладнија
бивати
,
ал
’
као
практична
женска
све
је
то
трпела
и
готова
је
још
веће
жртве
поднети
.
»
Мачковића
необуздана
страст
мори
.
Зна
како
стоје
у
кући
ствари
,
да
све
од
њега
зависи
,
па
оно
што
је
намислио
мора
бити
.
Гривићку
са
свим
њеним
тајнама
у
џепу
има
;
не
сме
ни
писнути
.
Мачковић
једном
приликом
искаже
своју
бољу
,
моли
је
да
његову
љубав
уступи
Ханики
,
и
он
јој
се
обвезује
целог
живота
пријатељем
остати
и
једну
част
његовог
блага
даје
јој
на
расположење
.
Гривићка
,
којој
његова
намера
није
изненада
дошла
,
изјави
најпре
своје
сажалење
;
каже
да
га
никад
неће
из
срца
избрисати
,
ал
’
само
моли
један
дан
на
промишлење
.
»
Она
се
мисли
,
па
на
једно
смисли
:
да
уступи
љубав
.
Овом
приликом
опет
може
се
мужу
и
њеном
роду
осветити
.
Зна
да
Мачковић
Ханику
узети
неће
,
а
биће
извикана
.
То
је
једна
освете
корист
.
Даље
,
Ханика
,
ако
овако
остане
као
досад
,
кад
се
Гривић
врати
,
може
белаја
бити
,
може
Ханика
увидити
да
јој
Гривић
на
већу
хасну
може
бити
нег
’
она
,
па
може
њену
досадашњу
детињску
политику
прама
ње
окренути
;
нек
’
и
она
не
буде
од
прамајке
Еве
боља
.
Па
,
напослетку
,
може
се
данас-сутра
девојка
у
кући
осилити
,
па
треба
је
занавек
зависном
учинити
.
Мачковић
је
пак
гавалир
и
галант
.
»
Тако
је
Гривићка
мислила
и
,
по
истечењу
рока
,
каже
Мачковићу
да
је
она
на
свашта
готова
,
и
на
највећу
жртву
;
још
и
то
дода
,
да
све
то
чини
из
гореће
прама
њему
љубави
.
Мачковић
се
неописано
зарадовао
.
»
Ханика
не
зна
о
том
ништа
.
Мачковић
јој
ласкаво
говори
;
она
се
смеје
,
не
зна
шта
да
каже
;
опет
јој
ласка
;
мисли
да
је
шала
,
па
и
она
се
шали
.
Гривићка
набија
Ханики
уши
како
је
Мачковић
леп
гавалир
,
честит
и
велики
господин
,
да
девојка
за
срећу
мора
држати
,
кад
јој
само
прослови
.
Сваки
дан
јој
наметљивије
и
ласкателније
ствари
говоре
.
Ханика
се
забуни
;
најпре
не
верује
,
па
после
опет
верује
.
»
Ханика
мало
по
мало
постаде
слободнија
,
престаде
се
стидити
.
Мачковић
и
Гривићка
били
су
прави
демони
.
Ханика
је
била
неразвијен
цвет
,
ружични
пупољак
.
И
овај
су
пупољак
демонске
руке
очупале
.
Сад
жао
ми
је
даље
и
говорити
.
Бацимо
на
све
завесу
!
«
»
Молим
те
,
само
мало
да
се
одморимо
,
јер
сам
ја
мало
нервозан
,
може
ми
шкодити
кад
тако
млого
чувствително
говориш
,
па
ћемо
после
опет
продужити
.
«
»
Богме
мени
је
већ
фад
толико
о
томе
слушати
!
И
ја
сам
чуо
свакојаки
’
комедија
о
Гривићевој
кући
,
и
цео
свет
већ
толико
о
њима
говори
,
да
су
ми
њи’ове
сплетке
већ
уши
пробиле
,
«
рече
Чика
.
»
Теби
је
фад
,
велиш
,
јер
те
то
не
интересира
,
ал
’
интересира
Бранка
и
нас
.
«
»
Па
добро
;
можеш
остало
и
сутра
чути
.
«
»
Не
браним
ма
данас
и
пресекли
,
јер
сам
најглавније
чуо
,
па
имам
до
сутра
доста
за
размишлење
,
ал
’
сутра
ћемо
на
сваки
начин
продужити
.
«
И
мој
домаћин
на
то
пристане
.
И
мој
Чика
је
на
то
пристао
,
јер
је
он
сијасет
такови
’
ствари
знао
;
није
му
било
ништа
ново
,
па
и
није
о
томе
млого
главу
лупао
.
Није
га
интересовало
.
»
Једва
сам
чекао
да
крај
буде
тој
приповетки
;
већ
сам
трипут
хтео
заспати
!
«
—
рече
Чика
.
»
А
зашто
,
зар
су
то
такове
багателе
?
«
»
Нису
багателе
,
ал
’
има
их
по
свету
сијасет
.
Куд
год
се
окренеш
у
свету
,
свуд
имаде
доста
комедија
.
Мрзи
ме
само
да
вам
ја
приповедам
,
чули
бисте
још
већа
чудеса
.
Да
вам
ја
почнем
о
Гривићу
и
Гривићки
приповедати
,
коса
би
вам
се
узбрдо
дигнула
.
То
још
није
ништа
што
си
сада
чуо
.
Мрзи
ме
само
приповедати
.
Данашњи
је
свет
такав
,
па
шта
ћемо
сад
.
Сад
која
госпођа
нема
интим
курмахера
,
нема
ни
кредита
међу
дамама
.
Који
муж
не
тумара
,
држе
га
за
шпизбургера
.
Зар
се
сад
из
љубави
узимају
?
Боже
сачувај
!
Ево
ја
сам
први
пример
.
Зар
сам
се
ја
из
љубави
оженио
?
Имао
сам
пет
година
подагру
,
па
сам
узео
жену
да
ме
служи
,
а
не
из
љубави
.
А
зар
је
моја
жена
из
љубави
за
мене
пошла
?
Пошла
је
онда
кад
је
мало
изгледа
имала
за
удадбу
,
па
је
мислила
кад
за
каквог
солидног
човека
пође
,
као
што
сам
ја
,
све
старо
ће
се
заборавити
,
па
после
,
баш
и
да
се
раставимо
,
ако
добро
не
узживимо
,
може
на
рабош
мога
имена
и
даље
лудорије
правити
.
Ја
сам
је
отерао
,
ал
’
она
зато
живи
,
и
опет
наилазила
је
и
наилази
па
такове
људе
,
који
јој
верују
и
сажаљевају
је
,
па
опет
живи
,
ал
’
живим
,
фала
богу
,
и
ја
.
Сад
смо
капица
ми
,
капица
ти
.
«
Учитељу
се
није
допадало
што
Чика
говори
,
па
одма
’
му
у
реч
упадне
:
»
Доста
зло
,
кад
смо
већ
тако
далеко
забасали
.
Дакле
,
сад
нема
ни
верности
,
ни
поштења
.
Ал
’
зато
и
видимо
да
нас
сама
природа
каштигује
.
Сравни
само
садашњи
нараштај
са
старим
!
Стари
је
био
снажан
,
дугог
века
.
Погледај
садашње
људе
,
жене
и
децу
!
Видиш
све
саме
шкрофулозне
,
јектичаве
,
кривоноге
,
са
угнутим
прсима
и
скупљеним
раменима
.
Женска
од
тридесет
година
је
преживљена
,
човек
од
тридесет
година
је
старац
,
ди
треба
највећу
снагу
да
развија
.
Данашњи
свет
млого
ужива
,
а
мало
живи
.
«
»
Молим
те
и
ја
имам
ту
нешта
да
приметим
,
јер
може
се
и
мене
што
тицати
.
И
ја
сам
мало
угнути
’
прсију
,
ал
’
то
је
које
од
велике
науке
,
које
од
нобл
живота
.
Кад
сам
већ
у
нобл
свет
ступио
,
ја
се
морам
по
ноблесу
владати
.
Сад
да
не
носим
рукавице
,
да
имам
какве
паорске
,
јаке
,
дебеле
руке
,
не
би
’
могао
нигди
у
већим
друштвима
пристати
.
Даме
хоће
,
кад
с
њима
човек
игра
,
па
им
руку
притисне
,
да
то
буде
нежно
,
а
не
да
викну
од
бола
.
«
»
Молим
,
и
ја
волем
у
господском
друштву
бити
,
па
зато
и
држим
млого
на
суптилне
руке
.
Господин
Наранџић
има
потпуно
право
.
«
»
Хајд
’
ви
имајте
за
вас
право
,
ал
’
ја
ћу
се
мога
држати
.
Ал
’
да
се
свет
по
мом
мњењу
држи
,
млого
би
сретнији
био
.
Ја
да
имам
десет
кћери
,
ни
једну
не
би
’
дао
за
шкрофулозног
и
јектичавог
,
а
да
имам
десет
синова
не
би
их
са
таковима
женио
,
ма
имали
каква
богатства
.
Болесно
са
болесним
,
здраво
са
болесним
свезивати
нечовечно
је
и
гре’ота
.
«
»
Интерес
,
интерес
,
то
је
у
свету
и
мода
и
нужда
,
ма
ти
шта
говорио
.
«
»
Тако
је
!
«
—
рече
Чика
.
Тако
смо
се
још
доникле
кошкали
,
па
онда
дође
време
и
да
легнемо
.
Сваки
у
свој
кревет
;
ја
сам
се
још
мало
са
мисли
о
Бранку
борио
,
па
заспим
.
Сутрадан
кад
устанемо
,
после
фруштука
,
понуди
нас
мој
побро
да
му
видимо
школу
.
Школа
чиста
,
деца
здрава
,
весела
и
разборита
,
на
свако
питање
бистро
одговарају
.
Не
видиш
ту
код
деце
ни
стра
,
ни
безобразлука
.
Види
се
да
је
ваљан
учитељ
.
Но
ја
нисам
од
тога
заната
човек
,
зато
визиту
налако
свршим
,
па
се
натраг
вратимо
.
Прође
нам
читав
дан
у
разном
разговору
,
и
једва
чекам
вече
да
наш
синоћни
разговор
продужимо
.
Дању
пред
госпођом
женирало
нас
је
.
Дође
вече
и
вечера
,
и
кад
сами
остадосмо
,
онда
ти
мој
учитељ
продужи
своју
приповетку
.
Дакле
,
сад
даље
слушајте
!
»
Мачковић
је
у
Гривићевој
кући
као
прави
газда
живио
.
Што
је
хтео
,
морало
је
бити
.
Гривићка
је
научена
слободније
живити
,
досади
јој
се
то
стање
,
па
моли
Мачковића
да
се
заузме
за
Гривића
,
да
се
што
пре
ослободи
.
Већ
по
године
како
мужа
код
куће
нема
,
па
је
осетила
шта
је
муж
,
шта
ли
је
други
ко
.
У
кући
је
све
натрашке
ишло
.
И
Мачковић
је
целој
ствари
рад
крај
учинити
;
обрече
да
ће
за
скоро
ослобођење
Гривића
радити
,
препоручи
се
даљој
благонаклоности
и
оде
.
»
Гривићева
ствар
није
баш
тако
опасна
била
;
више
је
томе
узрок
интрига
Мачковића
,
па
га
наскоро
и
пусте
без
каштиге
;
само
што
је
по
године
аришта
у
истраги
банбадава
изгубио
.
»
Гривић
се
врати
кући
,
лупа
главу
ко
му
је
врат
ломио
,
на
и
дан-данашњи
не
зна
ко
је
томе
узрок
.
Гривићка
му
се
тужи
како
јој
је
тешко
било
без
њега
;
он
опет
домаће
своје
ствари
у
ред
дотерује
.
»
Мачковић
се
јави
,
Гривић
му
за
његов
труд
благодари
;
Мачковић
је
још
неколико
пути
долазно
,
па
наједанпут
сасвим
изостане
.
»
Гривићка
је
у
свом
животу
више
такови
катастрофа
прекардашила
,
па
баш
није
се
више
о
Мачковићу
ни
пекла
.
Код
ње
се
љубав
у
променљив
обичај
претворила
.
»
Већ
се
на
Мачковића
и
заборавило
.
Тек
се
онда
последњи
пут
још
у
Гривићевој
кући
о
њему
млого
говорило
,
кад
се
чуло
како
је
Мачковић
страдао
.
Мачковић
је
страховита
злоупотреблења
чинио
,
па
буде
у
криминал
бачен
и
на
више
година
осуђен
.
Ту
је
и
скончао
.
Гривићка
је
тај
глас
равнодушно
примила
,
јер
је
држала
да
има
још
други
’
Мачковића
на
свету
.
Тако
је
исто
мислила
и
фрајла-Ханика
,
која
је
стопама
Гривићкиним
пошла
.
Ни
Гривић
није
млого
за
њим
жалио
,
јер
је
био
човек
равнодушан
:
данас
ако
му
је
ко
што
добра
учинио
,
сутра
га
је
заборавно
.
»
Гривић
Је
опет
почео
по
старом
свом
начину
живити
.
Тако
исто
и
Гривићка
.
»
Гривићка
није
баш
нимало
Ханику
волела
,
ал
’
су
зато
заједно
држали
,
јер
су
себи
са
прошлошћу
својом
обавезане
биле
.
Гривић
канда
је
нешто
приметио
,
па
се
почео
ласкаво
Ханики
приближавати
,
не
би
л
’
ту
алијанцију
раздерао
.
То
су
и
други
приметили
,
па
су
Гривића
због
тога
јако
клеветали
,
да
је
и
њему
самом
до
ушију
дошло
.
Гадне
се
сплетке
о
Гривићу
и
Ханики
разнеле
,
које
није
вредно
ни
спомињати
.
»
Гривићка
није
се
могла
без
Ханике
,
а
Ханика
без
Гривићке
маћи
.
Морали
су
,
дакле
,
једну
међусобну
,
општу
цел
имати
.
Оне
су
Гривића
у
шакама
имале
,
па
су
чиниле
шта
су
хтеле
.
»
Гривићева
је
кућа
увек
госте
радо
дочекивала
.
Ретко
који
дан
да
госте
нема
.
И
гости
су
радо
ишли
онамо
,
код
тако
љубведостојне
две
персоне
.
Свет
их
клевеће
,
њима
ни
бриге
.
»
Гривић
на
толике
сплетке
трже
се
мало
натраг
,
’
ладнији
се
прама
гостију
показује
и
своје
за
неко
време
никуд
не
пушта
.
Ал
’
зар
може
женско
срце
кућевна
заграда
ограничити
?
Ил
’
зар
не
може
се
наћи
и
у
тој
загради
,
који
је
нежног
чуства
достојан
?
»
У
тој
кућевној
загради
Гривићевој
,
у
фамилијарној
задрузи
,
налазио
се
један
по
сталежу
и
по
свачему
ниског
соја
човек
,
који
је
сваки
дан
Гривићевим
’
лебом
рањен
био
.
Гривићка
је
великог
духа
женска
,
код
ње
је
човек
човек
,
нит
’
прави
разлику
ил
’
он
знао
ил
’
не
знао
читати
,
ил
’
просте
ил
’
господске
хаљине
носио
.
Тај
споменути
један
паде
у
очи
Гривићки
,
поклони
му
наклоност
и
сво
своје
чуство
.
Ханика
зна
за
то
,
јер
без
Ханике
не
може
се
Гривићка
ни
маћи
.
Гривићка
,
да
се
против
каквог
Ханикиног
злоупотреблеља
осигура
,
увуче
и
Ханику
у
свој
интерес
и
своја
чуствовања
.
Ханики
то
није
тешко
пало
,
јер
већ
није
била
тако
шкрупулозна
,
јер
се
већ
пређе
научила
са
паорским
момцима
у
колу
играти
.
Дође
у
госте
и
нека
Ханикина
сродница
,
млада
девојка
као
капља
.
По
жељи
Гривићевој
морала
се
она
ту
дуже
бавити
.
Да
не
би
какво
злоупотреблење
учинила
,
Гривићка
и
Ханика
увуку
и
њу
у
свој
општи
интерес
и
своја
чувствовања
.
»
Тако
је
једна
покварена
душа
две
душе
жртвовала
.
И
кућевна
зграда
може
страшне
грехове
сакривати
!
»
Мало
помало
почела
се
Ханика
од
Гривићке
отимати
.
Хоће
да
је
независна
.
Хоће
да
постане
поред
Гривића
и
Гривићке
трећа
сила
у
кући
.
»
Гривићка
се
боји
да
Ханика
не
преотме
ма
’
,
па
ће
бити
по
све
белаја
.
Саветује
се
са
Гривићем
о
Ханикиној
удадби
.
Гривић
на
то
радо
пристаје
.
Гривићка
тражи
за
Ханику
ђувегије
;
она
је
у
том
врло
вешта
,
ал
’
опет
не
може
да
успе
;
на
гласу
је
Гривићева
кућа
разнешена
.
Сваки
се
боји
.
Гривић
хоће
и
приличну
жртву
да
принесе
;
ништ
’
не
помаже
.
Нуде
Ханику
ситне
сорте
људима
;
нико
се
не
да
намамити
.
»
Ханика
се
разболе
и
лежи
од
врло
опасне
болести
.
Још
није
к
себи
дошла
,
а
дође
Бранко
,
па
му
се
допадне
.
«
»
Сад
већ
знам
шта
се
после
стало
од
почетка
до
краја
«
,
упаднем
му
у
реч
.
»
Не
знаш
све
ни
ти
ни
Бранко
,
јер
да
сте
знали
,
не
би
је
Бранко
узео
.
Слушај
само
.
Гривићка
је
чула
да
Бранко
сваком
лако
верује
,
на
дату
реч
млого
држи
,
па
је
само
на
то
ишла
да
даде
реч
,
а
после
ће
све
само
ићи
.
Она
је
то
докучила
.
Опа
је
научила
после
како
с
Бранком
да
се
разговара
,
да
се
пред
њим
претвара
што
год
боље
може
.
Знамо
и
то
како
је
Гривићка
Бранка
у
В
.
просила
и
молила
га
да
што
пре
ствар
крају
дође
,
јер
се
бојала
да
се
што
не
прочује
и
женидба
поквари
.
Зато
је
она
Бранка
и
тебе
за
то
кратко
време
којекуд
вукла
;
и
код
своји
’
пријатеља
и
непријатеља
,
само
да
вам
ништа
до
ушију
не
дође
.
И
то
знамо
како
су
у
стра’у
били
,
кад
сте
се
са
сватови
задоцнили
.
Тако
су
они
цељ
своју
докучили
.
Од
оног
времена
откако
је
Мачковић
из
Гривићеве
куће
изостао
,
до
оног
времена
како
је
Бранко
у
њи’ову
кућу
долазити
почео
,
прошле
су
три
године
.
И
за
то
време
се
Ханика
поред
Гривићке
добро
испрактицирала
:
не
може
рећи
да
није
девовање
провела
.
Само
ми
је
Бранка
жао
.
Цео
свет
се
његовом
кораку
чудио
и
сажаљевао
га
.
«
»
Та
је
л
’
могуће
да
је
све
то
тако
као
што
си
исприповедао
?
«
»
Зна
то
свет
,
а
моја
жена
чула
је
од
Гривићкине
присне
пријатељице
,
која
је
,
као
што
реко
’
,
све
тајне
Гривићеве
куће
знала
.
Још
би
’
могао
ваздан
о
њима
приповедати
,
ал
’
мислим
доста
ти
је
и
ово
,
а
од
други
’
ћеш
опет
друго
што
чути
.
«
»
Но
,
та
Гривићка
је
женијална
интриганка
,
кад
је
тако
што
произвести
могла
.
«
»
И
поред
малог
талента
,
велике
се
интриге
чинити
могу
,
само
кад
човек
савест
под
ноге
метне
.
Ја
с
моје
стране
кажем
да
је
то
од
Гривићке
крајњи
безобразлук
био
,
једном
човеку
,
који
је
никад
увредио
није
,
тако
што
наметнути
.
«
»
Јест
,
право
имаш
.
«
»
Јест
крајњи
безобразлук
,
«
повиче
Чика
.
»
Мож’те
си
сад
претставити
како
мора
бити
Бранку
.
Мени
је
жао
и
састати
се
с
њим
;
питати
га
не
смем
,
а
сам
се
неће
потужити
.
«
»
Само
да
сам
ја
био
код
куће
,
не
би
ништ
’
од
тога
било
:
познао
сам
ја
добро
госпођу
Гривићку
.
«
»
Ал
’
напослетку
може
још
и
добро
бити
;
млада
је
женска
.
Колико
сам
ја
такови
’
познавао
,
па
сад
су
као
мустре
,
«
рече
Чика
.
»
Ми
обично
само
оне
у
рачун
узимамо
које
су
покајане
Магдалине
;
ал
’
заборавили
смо
на
млоге
стотине
и
стотине
хиљада
Магдалина
које
,
кад
су
већ
млоге
људе
несрећнима
учиниле
,
у
јаду
и
болештинама
,
у
шпитаљу
и
на
ђубрету
скапавају
,
«
рече
жестоким
тоном
учитељ
.
»
Зато
треба
питоме
тражити
,
а
не
дивље
.
Ди
ћете
ви
лисицу
припитомити
?
Лисица
и
кад
се
смеје
и
ласка
,
и
онда
показује
зубе
,
па
кад
је
највећма
гледиш
,
хоће
да
те
ује
.
Зато
сам
ја
срећан
човек
што
сам
моју
високородну
,
милостиву
госпожу
за
супругу
имао
.
Ах
,
то
је
била
воспитана
,
нобл
госпођа
!
Да
ми
се
такова
партија
нађе
,
одма
’
би
се
женио
.
Ал
’
оставимо
сад
све
то
на
страну
,
хајдмо
мало
да
се
разберемо
!
Ја
волем
Бранка
,
ал
’
за
то
не
може
ни
он
желити
да
његова
судба
мом
здрављу
шкоди
.
Док
сам
све
то
слушао
,
мука
ми
је
било
;
и
кад
би
’
данас
још
једаред
тако
што
слушао
,
добио
би
’
запалење
мозга
,
па
могао
би
’
умрети
.
Помоћи
ће
бог
још
и
Бранку
,
а
баш
и
зато
у
име
његово
будимо
весели
.
Да
се
куцнемо
!
Живио
!
«
»
Живио
!
Живили
!
«
Чика
се
јако
зарадовао
,
па
је
почео
своје
вицеве
изводити
.
»
Доста
је
било
разговора
о
Гривићки
,
па
знам
да
би
и
Вас
поред
свег
тог
на
танак
лед
навукла
.
Бадава
,
ми
људи
робови
смо
женски
.
Ево
већ
четрест
година
,
како
сам
курмахер
и
нисам
никад
био
ружан
човек
,
па
ме
и
дан
данашњи
женске
варају
.
Оне
,
истина
,
и
себе
преваре
,
ал
’
најпре
нас
.
Чудна
су
створења
женске
!
Ако
си
врло
добар
с
њима
,
није
добро
;
ако
си
груб
,
није
добро
.
Не
знаш
кад
су
горе
:
ил
’
кад
се
инате
,
ил
’
кад
ласкају
,
ил
’
кад
плачу
,
ил
’
кад
се
смеју
,
—
па
им
чуства
никад
не
можеш
погодити
!
Сад
им
се
допада
висок
,
сад
мали
;
сад
гарав
,
сад
плав
;
сад
врло
млад
,
сад
средан
,
па
каткад
и
матор
;
сад
крупан
,
сад
ситан
.
Каткад
има
женска
како
ваљаног
мужа
,
па
опет
очи
баца
на
такове
раге
,
да
се
са
мном
ни
издалека
упоредити
не
могу
.
Ја
сам
питао
једну
старију
даму
,
која
је
славно
живила
,
откуд
то
долази
.
Она
ми
је
рекла
да
је
то
неки
магнетизмус
.
А
то
лако
може
бити
.
И
ја
морам
имати
млого
магнетизмуса
,
јер
не
знам
ил
’
ме
младо
ил
’
старо
већма
воле
.
Ја
се
и
лудим
каткад
код
дама
,
па
опет
воледу
.
Чудили
бисте
се
од
како
млади
’
дама
пукете
добијам
,
па
из
цвећа
читам
шта
о
мени
мисле
.
Но
не
чудим
се
што
су
прама
мене
љубазне
,
ал
’
да
знате
тај
врашки
магнетизам
докле
их
прама
лошији
’
доводи
.
Кад
види
дикоја
каквог
холосаног
,
измедецираног
човека
,
који
има
’
ладнију
крв
од
рибе
,
а
она
да
се
помами
,
каже
:
»
Јуф
,
ал
’
је
нобл
!
«
Ја
мислим
да
је
све
то
код
њи
’
само
обичај
,
а
ни
саме
не
знају
зашто
и
крошто
.
«
»
Право
имате
,
ал
’
тек
ћете
и
то
допустити
да
се
увек
мора
пре
допасти
какав
елегантан
,
нобл
човек
,
него
какав
калфић
!
«
»
То
се
зна
.
Мени
је
мучно
кад
чујем
дикоје
људе
међу
дамама
кад
говоре
,
па
свака
трећа
реч
им
је
:
»
Љубим
руку
,
милостива
,
ал
’
је
гадно
време
,
биће
кише
!
«
Па
,
опет
,
имаде
и
међу
фрајлама
и
госпођама
,
које
се
не
знаду
наћи
,
кад
им
човек
какав
комплимент
рекне
,
но
одговоре
;
»
О
,
молим
Вас
,
немојте
ме
исмејавати
!
Има
лепши
’
од
мене
,
њима
то
кажите
...
«
Одма
’
се
види
да
немају
бонтона
.
Но
што
сам
пређе
о
мушкима
рекао
,
немојте
,
господин
Наранџић
,
на
себе
примити
,
јер
ја
Вас
поштујем
као
једног
отменог
господина
,
и
зато
да
Вас
бог
живи
!
«
»
Господин
Чико
!
Ја
сам
одма
’
Вас
заволео
,
то
сте
могли
сами
приметити
,
ал
’
сад
сам
Вас
тек
познао
да
сте
прави
галантом
,
достојан
да
се
са
мном
дружити
можете
.
Премда
ми
отац
можете
бити
,
зато
опет
допустите
ми
да
од
данас
с
Вами
»
пер
ту
«
будем
.
Живио
!
«
Сад
преко
руке
чашу
испијемо
и
пољубимо
се
.
Чика
радостан
обрише
си
бркове
.
»
Ја
у
мом
животу
никад
се
нисам
са
гогама
и
ћифтама
мешао
,
но
с
људма
од
ранга
.
Ал
’
никад
ми
није
тако
слатко
пало
као
данас
,
што
сам
с
тобом
,
брате
,
»
пер
ту
«
постао
,
за
чим
већ
од
три
дана
чезнем
.
Вива
компанија
!
«
Тако
ја
са
мојим
Чиком
постанем
;
»
пер
ту
«
и
веселисмо
се
још
доникле
,
и
то
са
сами
вицеви
.
Најинтересантније
је
било
,
кад
је
Чика
приповедао
неколико
његови
штиклова
из
младости
и
из
његове
женидбе
.
Толико
сам
се
смејао
,
да
су
ме
већ
и
бокови
заболели
и
морао
сам
одма
’
шољу
кафе
попити
,
да
ми
не
би
шкодило
.
Жао
ми
је
што
вам
те
његове
штиклове
не
могу
приповедити
,
јер
ме
је
молио
да
то
нигди
нипошто
не
чиним
,
јер
би
га
компромитирао
,
па
морам
реч
одржати
.
Одемо
спавати
.
Сутрадан
ујутру
мислим
се
шта
ћу
сад
да
радим
.
Ил
’
да
останем
још
који
дан
,
ил
’
одма
’
да
идем
.
Чика
знам
да
је
на
свашта
склоњен
,
ал
’
шта
ће
домаћин
рећи
?
Ал
’
бадава
,
ма
шта
рекао
,
морам
ићи
,
и
то
у
В
.
да
видим
шта
Бранко
ради
.
Домаћин
мој
неће
да
ме
пусти
,
ал
’
кажем
му
да
је
све
бадава
,
да
морам
ићи
,
и
то
кад
сам
му
споменуо
да
Бранка
ради
идем
,
а
он
је
одма
’
пристао
.
Опростимо
се
,
седнемо
ја
и
Чика
на
кола
и
одемо
.
Чика
не
би
бранио
да
смо
још
неколико
места
обишли
,
ал
’
за
моју
љубав
готов
је
до
В
.
пратити
ме
,
па
кад
се
онде
мало
проведе
,
опет
ће
се
вратити
.
Куда
?
—
то
ни
сам
Чика
не
зна
.
Већ
сам
се
наситио
сеоског
луфта
;
сад
сам
се
опет
зажелио
вароши
.
Није
шкодило
што
сам
се
мало
прошао
.
Прво
,
џигерици
је
на
хасну
;
друго
,
дознао
сам
млого
којешта
о
Бранковој
женидби
;
а
треће
,
добио
сам
интересант
загорело
лице
.
Интересант
је
како
смо
у
коли
седили
.
Ја
танак
,
мало
подужи
,
седио
сам
с
десне
стране
.
Кола
су
откривена
,
прашина
велика
.
Ја
сам
на
себи
имао
блуз
,
на
глави
танка
капа
са
подужим
шилтом
.
Чика
је
до
мене
седио
,
скупљен
,
таман
мени
до
рамена
.
Пасија
га
је
било
видити
!
И
ту
се
показао
као
практичан
човек
.
Премда
је
врућина
,
опет
сав
се
увио
у
крогну
од
јапунџета
,
велике
бркове
пустио
је
сасвим
на
уста
,
тако
исто
и
трепавице
,
па
тек
вири
.
То
је
зато
,
да
му
бркови
и
обрве
пра
’
зауставе
,
да
му
не
иде
у
уста
и
очи
,
па
тек
ретко
говори
,
а
помало
дише
,
и
то
више
нуз
прси
,
него
нуз
нос
.
То
је
филозовија
живота
,
само
да
дуже
живи
,
да
може
уживати
.
То
је
стари
бранденбургер
.
Кад
остарим
,
и
ја
ћу
то
исто
чинити
.
Оставимо
га
.
»
Чико
,
ти
,
као
што
видим
,
умеш
живити
.
«
Чика
мете
парче
јапунџета
на
уста
,
па
говори
.
»
Ја
моје
здравље
чувам
.
Хоћу
и
да
проводим
,
и
да
будем
дугог
живота
и
здрав
.
Не
би
’
ја
могао
тако
издирати
,
да
на
себе
тако
не
пазим
.
Да
дођеш
само
к
мени
,
па
да
видиш
мој
квартир
!
Ту
ти
је
све
чисто
:
соба
,
у
којој
спавам
,
мора
се
ујутру
и
увече
луфтирати
,
да
пријатан
ваздух
из
баште
уђе
;
обдан
је
све
затворено
,
да
ни
једна
мува
ући
не
може
.
А
другом
не
дам
онде
спавати
,
да
ми
ваздух
не
поквари
.
«
»
И
то
све
здравља
ради
?
«
»
А
да
,
здравље
је
прво
.
«
»
Ал
’
чуваш
твој
кордован
!
«
»
Кад
га
подерем
,
не
могу
га
више
код
ледера
купити
.
Ал
’
зато
и
јесам
здрав
!
Је
л
’
да
добро
изгледам
?
«
»
Врло
добро
!
Нико
не
би
рекао
да
имаш
шесет
година
.
«
Сад
ја
,
опет
,
извадим
четкицу
из
џепа
,
па
се
гледим
у
огледало
.
Врло
добро
изгледам
,
сам
се
чудим
.
»
Чико
,
богати
,
како
изгледам
?
«
»
Врло
добро
,
интересант
!
Види
се
да
си
био
блед
,
па
сад
си
мало
поцрнио
,
ал
’
под
црнином
опет
се
види
господска
фарба
.
Сад
ће
тек
правити
даме
рундум
око
тебе
!
«
»
А
шта
мислиш
би
л
’
био
кадар
какву
даму
обвезати
?
«
»
Те
како
!
Особито
кад
си
богат
,
као
што
чујем
.
«
»
Имам
спаилук
.
«
»
Ту
се
може
правити
гранде
фантазија
.
«
»
Ал
’
осим
богатства
би
л
’
могао
?
«
»
Би
,
ал
’
само
упола
.
«
»
Ал
’
ја
не
би
рад
због
богатства
.
«
»
Једна
воле
најпре
лепоту
,
па
онда
богатство
;
друга
—
најпре
богатство
,
па
онда
лепоту
.
Тебе
би
за
обадва
наједанпут
.
«
»
Ти
ми
ласкаш
.
«
»
Не
ласкам
ти
.
Ја
да
сам
девојка
,
ни
у
ког
се
не
би
заљубио
,
само
у
тебе
.
«
»
Ха
,
ха
!
Живио
Чика
!
«
Сад
мало
ућутасмо
.
Чика
опет
стисне
уста
,
па
јетко
лице
начинио
,
канда
више
до
куће
разговарати
се
не
мисли
.
Мало
се
и
ја
бацим
у
мисли
,
па
мало
помало
дођемо
у
В
.
ВИ
Идем
Бранку
у
визиту
.
Мислим
се
како
ћу
се
прама
Бранка
владати
.
Ако
је
и
полак
истина
што
сам
чуо
,
већ
је
зло
.
Ако
се
он
не
устужи
,
ништа
му
споменути
не
смем
.
Идем
к
њему
;
срце
ми
куца
.
Дођем
до
куће
.
Бранко
седи
у
горњем
штоку
.
Чујем
већ
одоле
неко
кикотање
.
Глас
ми
се
познат
чини
.
Кад
горе
,
а
оно
пред
кујном
један
слуга
,
две
слушкиње
и
Бранкова
милостива
церекају
,
Милостива
како
ме
опази
,
промени
лице
у
озбиљније
.
»
Службеница
,
господин
Наранџић
,
откуд
Ви
!
?
Нема
Вас
никад
код
нас
.
Изволте
унутра
!
«
Уђемо
.
»
Како
здравље
служи
,
милостива
?
Нисам
Вас
већ
одавно
видио
.
Шта
ради
Бранко
?
«
»
Није
код
куће
;
некуд
је
отишао
,
ал
’
ће
скоро
доћи
.
Извол’те
сести
!
«
Седнемо
.
»
Бранко
Вас
једнако
спомиње
.
Знамо
да
сте
на
путу
били
;
сигурно
сте
се
тек
сад
вратили
.
«
»
Још
синоћ
.
«
»
Далеко
сте
били
?
Знам
да
сте
добро
провели
.
«
»
Био
сам
на
више
места
;
био
сам
и
код
Ваши
’
,
милостива
,
код
господина
Гривића
.
Поздравили
вас
и
чуде
се
што
им
не
дођете
.
А
јесу
л
’
,
молим
,
они
код
вас
били
?
«
»
Још
нису
,
и
чудим
се
томе
.
Ал
’
ваљ’да
млого
посла
имају
.
Знате
,
још
није
добио
поклон
ни
кум
,
ни
стари
сват
,
ни
девер
,
па
у
хитрости
ни
ја
нисам
сав
аусштафирунг
добила
.
Још
имам
зимњи
’
и
летњи
’
хаљина
и
шешира
да
добијем
,
па
су
ми
обрекли
да
ће
ми
,
кад
се
удам
,
и
шмук
купити
.
Сигурно
сад
су
због
тога
у
послу
,
па
још
не
могу
доћи
.
А
јесу
л
’
здрави
?
«
»
Здрави
су
.
«
»
Нису
ми
ништа
поручили
?
«
»
Ништа
.
Нисам
видио
онде
ништа
аусштафирунга
;
сигурно
већ
је
упаковано
било
да
се
пошље
,
па
га
још
нема
.
Је
л
’
здрав
Бранко
?
«
»
Све
га
нешто
глава
боле
,
па
не
може
да
спава
,
и
тако
мало
изиђе
,
па
се
по
сат-два
сам
шета
.
«
»
Како
се
,
милостива
,
находите
у
брачном
животу
,
ако
смем
питати
,
није
л
’
Вам
необично
,
јесте
ли
се
већ
научили
?
«
»
Сасвим
без
разлике
,
као
год
да
сам
већ
од
неколико
година
удата
;
сваки
се
чуди
.
Гдикоје
не
смеду
ни
да
излазе
,
а
ја
,
само
да
је
слободно
било
,
други
дан
би
’
се
тако
показала
слободна
,
као
млада
од
три
године
дана
.
Ето
и
Бранка
!
«
Бранко
лаганим
кораком
к
мени
дође
,
у’вати
ме
за
руку
.
»
Добро
дошао
,
Милане
!
Седнимо
!
«
Мало
заћутасмо
.
Ја
Бранка
гледим
,
Бранко
мене
.
Бранко
крадом
погледи
на
жену
,
па
озбиљан
поглед
на
мене
баци
.
У
десет
година
старији
изгледа
.
На
стиснутим
устима
показује
му
се
душевна
борба
,
а
образ
усиљава
се
скрити
ту
борбу
.
Госпођа
Ханика
гледи
на
Бранка
,
чека
да
он
започне
;
види
се
да
је
наш
поглед
мало
збуњује
.
Ја
не
смем
да
га
питам
:
»
Како
је
Бранко
?
«
—
јер
већ
са
њега
читам
како
му
је
,
па
сам
се
укочио
и
чекам
да
он
започне
;
а
Бранко
је
све
то
приметио
,
па
усиљено
хоће
све
да
забашури
.
»
Па
како
си
ми
,
Милане
?
Гле
како
си
поцрнио
!
То
је
знак
да
ниси
млого
био
са
женскима
.
Мора
по
пољу
да
си
се
мотасао
,
па
нешто
си
ми
се
усићио
.
«
Бранко
се
силом
смеши
.
»
Брате
,
ди
ти
нисам
био
,
и
међ
бранденбургерима
,
и
правио
сам
страшне
ероберунге
.
Чекај
,
имаћемо
времена
о
томе
разговарати
се
.
Па
да
знаш
код
кога
сам
још
био
.
Код
Зоричића
учитеља
,
нашег
старог
пријатеља
.
Како
ме
је
тај
лепо
дочекао
!
Исприповедали
смо
се
.
Било
је
и
о
теби
доста
разговора
.
Жао
му
је
што
ти
ниси
знао
за
њега
,
а
он
за
тебе
,
а
нисте
далеко
били
један
од
другога
.
Јеси
л
’
чуо
што
за
њега
,
знаш
ли
да
он
одавде
на
две
штације
седи
?
«
»
Чуо
сам
недавно
.
Камо
срећа
да
сам
га
одавна
потражио
!
Па
ди
си
још
био
?
«
»
Био
сам
код
твоји
’
у
О
.
Сви
су
здрави
и
поздравили
вас
;
чуде
се
што
вас
још
код
њи
’
нема
.
«
»
Ја
мислим
да
је
у
реду
да
они
нас
најпре
виде
,
ал
’
од
венчања
ни
гласа
им
не
чујем
.
Је
л
’
,
Ханика
,
ваљда
их
твој
штафирунг
толико
задржава
?
«
—
рече
пикантним
тоном
Бранко
.
»
Ваљда
.
Може
бити
,
«
одговори
сипљиво
Ханика
.
Госпођа
Ханика
оде
у
другу
собу
;
сигурно
посла
има
.
Нас
двоје
продужимо
разговор
.
»
Па
,
јесу
л
’
рекли
да
ће
скоро
доћи
?
«
»
Ни
речце
.
«
»
Знам
ја
зашто
не
долазе
.
Па
,
богати
,
како
ти
се
допада
онај
живот
онде
?
«
»
Врло
добро
.
Провео
сам
баш
онако
по
вољи
.
Начинио
сам
већ
и
познанство
.
«
»
Нећеш
ли
се
и
ти
женити
?
«
»
Овом
приликом
не
.
«
»
Ја
мислим
још
у
твом
весељу
да
играм
.
Ал
’
тебе
је
тешко
уловити
.
Ти
си
већ
препреден
лисац
,
него
тако
тек
тумараш
,
па
свет
квариш
.
«
»
Видиш
како
ме
вређаш
;
дакле
,
кад
правим
лустрајзе
,
онда
свет
кварим
?
Треба
да
знаш
да
сам
свуд
добро
примљен
.
«
»
То
верујем
.
«
»
Па
шта
,
зар
не
верујеш
?
«
»
Та
верујем
,
ал
’
не
због
твоји
’
пачији
’
ногу
и
родиног
врата
,
већ
што
чују
да
си
богат
удовац
,
па
сад
би
се
,
наравно
,
све
за
тобом
помамиле
.
Да
си
така
гоља
,
као
што
си
био
пре
нег
’
што
си
узео
нашу
негдашњу
милостиву
,
видио
би
си
,
не
би
те
нико
ни
гледао
од
женски
’
;
не
би
ти
онда
помогао
сав
твој
наранџићки
виц
.
Но
сад
то
на
страну
!
Хоћеш
ли
код
мене
ручати
?
«
»
Не
могу
;
имам
госта
.
«
»
Каквог
госта
?
«
»
Да
знаш
каквог
!
Неког
Чику
.
«
»
Чуо
сам
за
њега
.
Кажу
да
је
особити
бранденбургер
.
Пре
су
га
звали
»
Голубом
«
,
док
није
оматорио
.
Чуо
сам
за
њега
.
Жао
ми
је
што
га
не
познајем
.
«
»
Познаћеш
га
.
Он
ме
је
довде
допратио
.
То
је
особити
човек
.
Свуд
ће
ићи
куд
год
хоћеш
.
Цео
свет
га
воле
.
Кад
си
већ
све
исцрпио
,
кад
већ
не
знаш
како
и
гди
да
се
унтерхалтујеш
,
Чика
,
као
неки
таузенткинстлер
,
одма
’
што
измисли
,
па
немај
бриге
!
Ал
’
данас
не
могу
ти
га
дати
,
јер
је
и
његова
воља
била
да
онде
ручамо
ди
смо
уговорили
,
а
то
је
у
мом
хотелу
.
Но
кажи
кад
да
дођем
к
теби
,
ил
’
кад
ћеш
ти
к
нами
доћи
?
«
»
После
ручка
.
Чекај
ме
.
«
»
Е
добро
,
сад
и
онако
имам
посла
,
да
накупујем
шта
ми
треба
,
па
ћу
те
после
ручка
чекати
.
Сад
збогом
!
«
»
Е
,
сервус
!
«
.
»
Збогом
,
милостива
!
«
—
вичем
.
Она
изиђе
:
»
Збогом
!
«
Отидем
.
Бранко
ми
се
чудан
видио
.
Сад
сам
био
сасвим
уверен
о
томе
што
сам
на
путу
чуо
.
Какав
је
то
поглед
у
Бранка
,
па
какав
разговор
,
—
све
на
инат
расположен
.
А
како
ми
је
било
кад
сам
чуо
милостиву
код
кујне
кикотати
се
!
Мислим
се
:
Боже
мој
,
шта
ће
од
ови
’
људи
бити
?
!
Добра
бити
неће
,
пре
ил
’
после
.
Госпођа
Ханика
није
више
она
Ханика
коју
смо
први
пут
у
О
.
видили
;
њен
садашњи
изглед
,
поглед
,
манири
више
су
за
једну
приличну
штумадлу
.
Нит
’
се
Бранко
што
фали
,
нит
’
ми
говори
како
је
сладак
тај
брачни
живот
.
Хајд
’
оставимо
га
;
видићемо
шта
ће
будућност
донети
;
може
бити
да
ће
све
добро
бити
.
Дођемо
кући
,
а
Чика
ме
већ
чека
.
Он
није
хтео
са
мном
Бранку
да
иде
,
а
не
би
ни
у
реду
било
,
док
не
видим
како
је
код
Бранка
.
Нисам
био
сигуран
да
ћу
га
са
женом
заједно
наћи
.
И
чудим
се
како
је
све
то
преко
срца
узети
могао
,
и
то
без
сваког
интереса
.
Чика
ми
приповеда
,
како
се
шетао
по
вароши
,
па
онда
своје
старе
пријатеље
посећавао
.
Пита
ме
кад
ће
одлазити
.
Кажем
му
кад
се
њему
уздопада
,
стоји
му
на
дишпозицији
.
Он
каже
да
ће
још
један
дан
бавити
се
,
па
онда
опет
даље
.
Седнемо
да
ручамо
,
и
то
насамо
.
Чика
ми
после
ручка
шаптајући
приповеда
,
како
је
свашта
слушао
о
Бранку
,
чудеса
,
како
свет
зна
да
је
Бранко
незадовољан
,
да
је
преварен
.
Каже
да
се
баш
радује
што
ће
Бранко
к
нами
доћи
да
се
с
њим
упозна
.
Падне
нам
на
памет
и
Јелка
.
Чика
каже
да
не
треба
ту
прилику
пропустити
,
нека
се
изврши
тај
абентаер
,
а
он
ће
на
руци
бити
.
И
ја
се
слажем
с
њим
,
ал
’
морам
најпре
са
Бранком
да
сам
начисто
.
А
друго
,
морамо
се
мало
о
томе
и
са
Десићем
посаветовати
,
јер
без
њега
с
Јелком
корешпондирати
не
можемо
.
Десић
како
чује
да
смо
код
куће
,
знам
да
ће
одма
’
ту
бити
,
и
тек
што
није
ту
.
Чику
,
дакле
,
утишам
и
уверим
га
да
друкчије
бити
не
може
.
Чекамо
Бранка
.
Још
га
нема
.
Већ
Чика
нестрпељив
,
каже
:
»
Тај
већ
неће
ни
доћи
.
Богзна
какови
се
црви
њему
по
глави
врзу
!
«
Кад
ето
Бранка
.
Бранка
Чики
,
Чику
Бранку
ауфирујем
.
»
Ево
Бранка
,
Чико
,
што
сам
ти
о
њему
приповедао
!
«
»
Драго
ми
је
особито
.
Имао
сам
срећу
млого
свашта
којешта
о
Вами
чути
,
«
рече
Чика
са
комплиментом
.
»
Ово
је
Чика
.
Не
знам
да
л
’
га
познајеш
?
Честит
муж
!
«
»
Имао
сам
част
млого
добра
о
Вами
слушати
.
«
Рукују
се
.
Бранко
баци
полупоглед
на
Чику
.
Чика
мери
Бранка
,
па
на
лицу
му
се
задовољство
јави
.
Знам
шта
мисли
:
као
бајаги
и
овај
мора
бити
наш
.
Ту
се
сад
заведе
разговор
,
који
није
дуго
трајао
,
јер
је
Бранко
расут
био
,
па
час
о
једном
,
час
о
другом
предмету
говори
.
Види
се
да
тек
Чике
и
етикеције
ради
говори
;
јер
,
ма
шта
смешно
Чика
говорио
,
није
се
насмејао
.
Чика
је
то
приметио
,
па
се
извињава
да
мора
ићи
да
Десића
потражи
;
препоручи
се
и
оде
.
Сад
смо
сами
.
Бранко
хода
горе-доле
;
час
руком
косу
тера
уз
брдо
,
час
браду
глади
,
час
главу
горе
,
час
доле
.
Чекам
да
он
почне
.
»
Ал
’
сам
,
мој
брате
,
накаљао
са
тим
мојим
тастом
и
пуницом
!
«
»
Како
то
!
?
«
»
Та
још
нису
били
код
мене
,
нит
’
што
пишу
,
нит
’
поручују
.
«
»
А
шта
ће
да
поручују
,
шта
ти
је
бриге
до
њи
’
?
«
»
Ал
’
језуитски
говориш
!
Та
нису
још
мојој
жени
ни
најнужније
ствари
послали
.
«
»
Па
ваљда
ће
доцније
послати
;
ваљда
ће
страшно
да
се
покажу
,
па
дају
си
времена
?
«
»
Мани
се
тога
!
Искрено
да
ти
кажем
,
не
допадају
ми
се
ти
људи
.
Та
њи’ова
велика
љубав
и
ласкање
,
док
се
нисам
оженио
,
а
сад
чине
се
и
невешти
.
Казали
су
да
ми
дају
њи’ову
кћер
,
а
не
рањеницу
,
а
овамо
оправили
су
је
као
какву
слушкињу
.
«
»
Па
ти
ниси
ни
тражио
ништа
,
јер
да
си
тражио
,
а
ти
би
си
их
обвезао
био
;
ти
си
само
девојку
узео
.
Па
,
кад
си
с
њом
задовољан
,
а
ти
шта
тражиш
даље
?
«
»
Ја
ништ
’
не
тражим
,
ал
’
само
то
није
лепо
,
што
се
у
свему
невешти
праве
.
Зашто
да
нас
избегавају
?
Из
тога
се
види
да
прама
жене
моје
и
мене
немају
ни
љубави
,
ни
наклоности
.
Ал
’
кажи
ми
право
јеси
л
’
био
код
њи
’
?
«
»
Био
сам
.
«
»
Колико
си
се
онде
бавио
?
«
»
Ни
један
дан
потпуно
.
«
»
Како
су
се
прама
тебе
показали
,
какви
су
прама
мене
?
«
»
Хоћеш
ли
искрено
да
ти
исповедим
?
«
»
Молим
те
,
сасвим
онако
као
што
јесте
.
«
»
Показали
су
се
’
ладни
.
Био
сам
са
Чиком
онде
.
Ако
имају
с
вами
штогод
,
бар
могли
су
мени
друкчије
лице
показати
,
бар
ја
с
њима
немам
ништа
;
ал
’
они
су
због
вас
и
прама
мене
били
’
ладни
.
Гривић
се
бацио
у
своју
свакидашњу
флегму
,
онако
ме
је
примио
као
каквог
свакидашњег
човека
,
о
ком
не
мари
ил
’
му
дошао
,
ил
’
не
;
она
ме
је
опет
са
усиљеном
етикецијом
предусрела
.
Њему
о
вами
ни
бригеша
!
Тек
од
беде
запита
:
»
Шта
ти
не
долазе
?
«
А
она
у
другој
соби
почела
се
тужити
,
као
бајаги
што
још
нисте
к
њој
дошли
,
а
овамо
ред
је
био
на
њима
.
Тужила
се
,
после
тога
,
колико
су
о
весељу
потрошили
,
да
је
од
њи
’
доста
што
су
твојој
жени
,
као
сиротој
девојки
,
учинили
,
да
више
не
може
ни
она
од
њи
’
изискивати
;
једном
речи
,
оданде
не
можете
се
ничему
,
баш
ни
пријатељству
надати
.
Почела
је
тебе
пецкати
,
како
си
ти
чудан
човек
,
како
се
о
теби
свашта
говори
;
но
ја
сам
јој
добро
уста
запушио
;
дошла
је
у
забуну
да
јој
се
све
глава
пушила
.
Чудио
сам
се
како
може
једна
женска
тако
дволична
бити
,
па
сам
се
једио
да
спавати
нисам
могао
,
нит
’
сам
хтео
дуго
да
будем
са
Гривићем
и
са
његовим
бранденбургерима
,
с
којима
се
картао
.
Учинио
сам
се
страшно
солидан
,
па
ујутру
кажем
да
морамо
даље
.
Они
су
ме
тек
утолико
задржавали
,
да
,
се
не
примети
да
не
бране
за
мене
;
тек
су
једанпут
флегматично
казали
:
»
А
зашто
не
останете
?
«
—
па
ме
даље
нису
нудили
,
не
као
оно
пре
твоје
женидбе
,
кад
су
нас
готово
за
јаку
унутра
вукли
.
Из
свега
сам
приметио
,
да
би
волели
да
нисам
ни
дошао
и
да
би
волели
да
им
ни
ти
никад
не
дођеш
;
знаш
да
и
они
неће
к
теби
доћи
.
Ово
ти
искрено
говорим
.
«
»
Сад
већ
све
знам
,
сад
ми
се
тек
очи
отварају
!
Ко
би
то
икад
рекао
о
тима
људма
?
!
Те
слатке
њи’ове
речи
,
па
такве
језуите
још
никад
нисам
нашао
!
«
»
Особито
Гривићка
!
Из
свега
сам
видио
да
је
хтела
фрајла
Ханику
да
ти
на
врат
обеси
.
Немој
се
наћи
увређен
што
тако
говорим
.
Ја
хоћу
да
поштујем
твоју
госпођу
Ханику
,
немам
ништа
против
ње
;
ја
сам
ти
казао
шта
сам
на
Гривићки
приметио
.
«
»
А
шта
чујеш
,
шта
свет
говори
о
мојој
женидби
,
тојест
...
хтео
сам
да
кажем
...
о
Гривићу
и
Гривићки
?
«
»
То
исто
што
сам
ти
ја
казао
,
тојест
...
има
који
и
више
којешта
говоре
,
а
особито
о
Гривићки
,
ал
’
,
знаш
,
и
свет
свашта
лупа
;
зато
сам
све
то
на
једно
уво
примао
,
а
на
друго
напоље
пуштао
.
«
»
Хм
,
дакле
,
то
си
приметио
,
и
то
свет
говори
.
«
»
Па
мани
се
свега
тога
!
Нека
говори
ко
шта
хоће
,
само
кад
си
ти
задовољан
!
«
»
Право
кажеш
.
Само
,
молим
те
,
немојмо
о
томе
више
говорити
.
«
Знао
сам
већ
колико
је
сати
,
кад
Бранко
тако
говори
.
Није
њему
било
ни
до
штафирунга
,
ни
до
тога
што
Гривићеви
к
њему
не
долазе
,
већ
му
се
друго
којешта
по
глави
мути
.
Не
треба
ни
да
вам
кажем
шта
.
Ја
сам
му
читао
све
на
лицу
;
он
је
својим
питањима
хтео
да
покрије
праву
своју
бољу
,
а
да
зна
да
сам
већ
из
његови
’
речи
и
очију
извидио
шта
му
фали
,
знам
да
ме
не
би
ни
запиткивао
.
Бранко
,
замишљен
,
хода
горе-доле
,
ја
чиним
се
канда
то
и
не
примећавам
,
но
узео
сам
на
асталу
лежеће
новине
,
па
као
бајаги
читам
,
а
овако
кад
Бранко
с
леђа
,
а
ја
га
гледим
и
мерим
;
како
лицем
к
мени
,
а
ја
очи
у
новине
забодем
.
Наједанпут
разбере
се
,
па
стане
.
»
Милане
,
опрости
,
морам
ићи
;
имам
млого
посла
,
па
онда
идем
па
кратак
пут
.
Ти
знам
да
ме
још
оставити
нећеш
;
ти
ћеш
си
наћи
донде
каквог
занимања
;
Десић
и
Чика
су
твоји
људи
.
За
две
недеље
нит
’
ме
тражи
,
нит
’
ћу
те
тражити
.
Збогом
!
«
»
Збогом
!
«
Стиснемо
си
руке
,
па
се
тако
растависмо
.
Рад
би
’
био
још
више
с
њим
говорити
и
радо
би
’
га
задржавао
,
ал
’
знам
да
је
тврдоглав
,
па
ме
послушати
неће
.
Сад
сам
сам
.
Страшно
ме
тишти
Бранкова
судба
,
па
се
бојим
да
се
не
разболем
.
Морам
си
тражити
какво
весело
занимање
,
да
ми
малко
разведри
невесело
срце
.
Мислим
се
о
Јелки
.
Ал
’
мрзим
сад
путовати
.
И
ту
се
морам
са
Чиком
и
Десићем
посаветовати
.
Закључим
да
Чику
још
мало
задржим
;
знам
сигурно
да
ми
одбити
неће
.
Он
је
досетљив
,
па
ће
опет
паметно
што
за
срце
измислити
.
Чекам
га
,
чекам
,
већ
се
љутим
што
не
долази
,
кад
наједанпут
неко
клопка
на
врати
,
а
оно
Десић
и
Чика
.
»
Слуге
смо
покорни
!
«
—
рече
Десић
.
»
А
,
господин
Десић
!
Већ
давно
нисам
имао
срећу
.
Седите
!
Па
како
сте
проводили
досада
?
«
»
Врло
добро
.
Штета
што
нисте
ту
били
.
Имали
смо
један
врло
леп
соаре
.
«
»
Та
ваљда
ће
и
отсада
што
бити
!
?
Верујте
ми
,
већ
ми
почиње
бити
дуго
време
.
Дед
’
,
Чико
,
шта
би
сад
добро
било
чинити
?
«
»
Да
сам
као
ти
,
знам
шта
би
’
чинио
.
Начинио
би
’
један
страшан
јукс
,
и
то
са
женскима
.
Ја
кад
сам
у
Бечу
био
,
правио
сам
такве
јуксове
.
«
»
Да
чујемо
какав
је
то
јукс
био
?
«
»
Већ
од
јуче
се
о
том
мислим
.
Да
се
даш
у
новине
метнути
,
да
се
жениш
,
и
то
одма
’
и
кондиције
уметнути
,
па
треба
назначити
ди
ће
се
персоне
видити
.
«
»
Видиш
,
то
је
леп
план
,
и
досад
никад
није
ми
на
памет
пао
.
Морамо
и
то
пробати
.
«
»
Само
,
сад
како
ћемо
?
Хоћемо
ли
да
се
то
само
фрајла
,
ил
’
дама
и
удовица
тиче
;
хоћемо
ли
и
богате
и
сироте
уметнути
?
«
»
Све
без
разлике
.
Богзна
,
може
ми
се
која
допасти
,
у
стању
сам
узети
и
богату
и
сироту
.
Само
је
питање
:
хоће
ли
долазити
?
«
»
Те
колико
њи
’
!
«
»
Сад
је
питање
:
ди
ћемо
место
определити
?
Овде
не
може
бити
,
а
не
може
бити
ни
да
узмем
какав
слободан
квартир
;
није
резон
,
у
каквој
трговини
адреси
да
се
дају
;
и
то
није
у
реду
писма
»
пост
рестант
«
,
и
то
ми
се
не
допада
;
може
каква
хунцвутарија
бити
,
да
писмо
другом
дође
до
руке
.
Не
допада
ми
се
ни
то
,
да
узмемо
какав
пункт
на
променади
,
ил
’
на
другом
месту
за
рандеву
,
ди
би
се
видити
могли
.
То
је
комисно
.
Треба
да
се
то
догоди
на
каквом
солидном
месту
,
и
то
код
какве
женске
персоне
,
која
поверења
има
.
«
»
Ја
знам
баш
такву
.
Воспитана
је
и
свуд
је
радо
имају
;
зна
се
опходити
и
са
нобл
и
са
нижим
светом
.
Њој
се
сваки
поверити
може
.
«
»
Па
ко
је
то
?
«
»
То
је
само
једна
бабица
,
ал
’
што
се
воспитања
тиче
,
могла
би
грофицу
шпиловати
.
Зове
се
госпођа
Ливија
.
«
»
Госпођа
Ливија
?
Откуд
је
она
?
«
»
Она
је
однекуд
из
далека
,
од
врло
добре
куће
,
па
је
пострадала
,
ал
’
способна
и
шармант
у
свачему
.
«
»
Нема
ли
угасито
плаву
косу
и
плаветне
очи
као
небо
,
лице
бело
?
«
»
Јест
.
«
»
Знам
ко
је
;
утолико
боље
.
Је
л
’
давно
овде
?
«
»
Нема
пет
месеци
,
па
је
већ
све
куће
задобила
.
«
»
Знам
је
као
девојку
;
лепа
,
умиљата
женска
је
била
.
«
»
И
сад
је
таква
.
«
»
То
ће
најбоље
и
бити
.
«
То
је
она
иста
Ливија
,
која
није
хтела
Бранка
дочекати
,
док
се
из
далека
врати
,
па
је
била
несретно
удата
и
постала
је
бабица
.
»
То
ћемо
код
ње
визиту
учинити
;
знам
да
неће
за
зло
примити
.
«
»
Баш
ће
јој
мило
бити
;
ономад
Вас
је
баш
спомињала
;
каже
да
Вас
врло
добро
познаје
и
господина
Бранка
,
и
Ви
њу
да
сте
познавали
,
но
сад
мисли
да
бисте
се
од
ње
устручавали
;
она
би
за
срећу
држала
да
је
посетите
.
«
»
Хоћемо
,
с
драге
воље
,
и
никад
не
бисмо
боље
што
за
наш
план
погодили
.
«
»
Ништа
нам
друго
не
остаје
,
него
визиту
учинити
,
па
онда
у
новине
.
Ако
је
по
вољи
...
!
«
»
Хајд’мо
!
«
И
Чика
повиче
:
»
Хајдмо
!
«
—
дуго
му
је
већ
било
на
једном
месту
.
Дигнемо
се
и
одемо
.
Дођемо
до
једне
лепе
велике
куће
.
Десић
каже
да
ту
седи
госпођа
Ливија
.
Покуцамо
на
врата
и
уђемо
унутра
.
»
Драго
ми
је
особито
!
«
»
Господин
Наранџић
...
господин
Чика-Голубовић
...
«
»
Драго
ми
је
!
Изволте
сести
!
Господина
Наранџића
већ
одавна
имам
срећу
познавати
,
па
да
сам
га
само
вид’ла
,
одма
’
би
га
познала
.
«
»
Маркирато
лице
,
милостива
!
«
—
рече
Чика
.
»
И
ја
би
’
Вас
познао
,
милостива
,
по
Вашем
оку
између
стотине
.
Ал
’
сте
и
били
фрајла
,
не
да
Вам
ласкам
,
и
лепа
,
и
нобл
,
и
богата
!
«
»
Немојте
ми
,
молим
Вас
,
то
ни
спомињати
.
Камо
срећа
,
да
сам
сад
оно
што
сам
била
,
знала
би
’
како
треба
у
свету
живити
.
Вами
је
познато
да
је
мој
муж
био
карташ
,
па
ми
је
све
профућкао
.
Фала
богу
што
га
црна
земља
покрива
,
па
сам
сад
бар
на
миру
.
«
»
Не
фали
Вами
ни
сад
ништа
,
милостива
,
Ви
сте
и
сад
љубведостојна
.
«
»
Шта
ми
је
сад
љубведостојно
,
кад
свет
само
на
новац
гледи
!
?
«
»
Молим
Вас
,
нећу
да
питам
како
Вам
се
води
,
но
само
јесте
ли
овде
задовољни
?
«
»
Фала
богу
,
засад
сам
задовољна
;
свуд
сам
у
куће
примљена
,
и
пе
женирају
се
од
мене
ни
највеће
госпође
.
Но
Ви
,
господине
,
Вами
знам
да
се
добро
води
.
Чула
сам
већ
одавна
како
сте
добро
прошли
.
«
»
Чули
сте
сигурно
за
моју
срећу
,
да
сам
се
богато
оженио
?
«
»
И
то
још
како
!
Чула
сам
.
«
»
Чули
сте
и
за
моју
несрећу
,
да
се
моја
милостива
супруга
усопшила
и
мене
на
овом
свету
самог
оставила
?
«
»
То
је
жалосно
,
ал
’
лако
Вам
се
може
помоћи
,
—
ожените
се
.
«
»
Лако
Вам
је
то
казати
,
ал
’
кад
ме
нико
неће
.
«
»
Ха
,
ха
,
—
Вас
неће
?
На
сваки
прст
десет
!
«
»
Ето
Вас
прву
да
запитам
.
«
»
Ви
још
и
сад
ђаволите
,
као
кад
сте
момак
били
,
но
код
мене
то
не
гилта
.
Сад
сам
се
већ
и
ја
испрактицирала
:
нисам
ни
ја
више
девојка
.
«
»
Ја
знам
,
милостива
,
куд
Ви
шибате
;
као
бајаги
,
ја
сам
већ
као
момак
био
интересатор
.
Оно
је
друго
било
,
па
и
онда
нисам
баш
тако
за
интересом
трчао
.
Ви
сте
били
и
лепа
и
богата
,
па
не
можете
казати
да
сам
лудовао
за
Вами
.
«
»
На
то
би
Вам
другом
приликом
могла
што
казати
.
«
»
Знам
шта
мислите
;
је-л’-те
,
Бранко
је
био
онда
Ваш
шампион
?
«
'
»
Па
јесте
,
ал
’
молим
Вас
,
да
Вам
прекинем
реч
,
немојте
заборавити
што
сте
хтели
казати
,
шта
ради
,
бога
Вам
,
Бранко
,
ил
’
...
фалила
сам
...
господин
Бранко
?
—
Он
ту
седи
и
недавно
се
оженио
,
по
још
га
вид’ла
нисам
.
«
»
Чудим
се
како
га
вид’ли
нисте
.
«
»
Кажу
да
је
више
на
страни
.
«
»
Јесте
.
Ал
’
шта
,
Бранко
Вас
зар
још
и
сад
интересира
?
«
»
Интересира
ме
само
судба
његова
,
друго
ништ
’
.
Ја
с
њим
никад
ништ
’
имати
пе
могу
.
Ја
сам
прама
њега
пофалила
;
треба
да
сам
га
дуже
чекала
,
ал
’
моја
гувернанта
ме
на
противно
наговорила
.
Он
ме
је
омрзнуо
,
с
пуним
правом
;
а
кога
он
једанпут
омрзне
,
тога
више
никад
не
заволе
.
Не
знам
да
л
’
зна
да
сам
ја
овде
,
ал
’
и
ако
зна
,
баш
да
ме
види
,
знам
да
ми
не
би
прословио
.
Ал
’
мени
га
је
опет
жао
.
«
»
Па
шта
Вам
га
је
жао
?
—
Та
он
се
по
свом
ћефу
оженио
.
«
»
Ха
,
ха
!
То
Ви
још
ништ
’
пе
знате
.
Нећу
ништ
’
да
говорим
.
Ја
сам
је
једанпут
вид’ла
,
па
већ
знам
колико
је
сати
,
а
наслушала
сам
се
доста
.
«
»
Та
и
боље
да
их
се
манемо
;
знате
,
и
свет
је
неваљао
,
—
свашта
измишљава
.
Но
како
Ви
,
тако
лепа
млада
удовица
,
да
се
не
удате
?
«
»
Знате
,
кога
змија
ује
,
тај
се
и
гуштера
боји
«
»
Зар
смо
ми
гуштери
,
милостива
?
«
—
пита
Чика
.
»
Још
и
горе
.
«
»
Молим
,
милостива
,
ја
нисам
гуштер
;
ево
цео
свет
зна
да
сам
се
»
голуб
«
звао
,
«
—
рече
Чика
,
ком
се
Ливија
допала
,
па
се
у
разговор
и
он
хтео
упустити
,
ал
’
је
фијаско
начинио
,
јер
га
је
Ливија
тек
преко
рамена
смешљиво
погледала
,
па
му
није
ништ
’
ни
одговорила
.
Морам
опет
ја
да
започнем
.
»
Милостива
,
знам
да
сте
имали
као
удовица
доста
прилике
,
па
опет
се
нисте
хтели
удати
.
«
»
Молим
Вас
,
сад
једна
женска
,
као
што
сам
ја
,
мора
добро
очи
отворити
.
Док
сам
курс
слушала
,
било
је
ту
млади
’
медицинара
и
кирурга
,
који
су
ми
хтели
кур
да
праве
,
ал
’
ја
на
те
фићфириће
ни
гледала
нисам
.
«
»
Ретка
добродетељ
!
То
Вам
на
похвалу
служи
.
Ал
’
молим
Вас
,
како
би
ми
сад
у
кредиту
стојали
,
тојест
ја
,
би
л
’
се
могао
оженити
?
И
то
,
извините
ме
,
не
разумем
тако
да
с
Вами
,
јер
будите
уверени
да
су
ми
прошла
времена
још
у
спомену
и
да
Вас
,
поред
Бранка
,
као
рођену
сестру
сматрам
,
па
кад
бисте
баш
и
имали
прама
мене
наклоности
,
што
немате
,
и
нисте
ни
имали
,
—
опет
не
би
’
Вас
могао
узети
,
тако
ми
долазите
сродна
;
но
да
ми
је
онако
,
која
није
тако
сродна
чуства
,
па
да
се
сроди
,
—
то
не
би
’
марио
...
«
»
Коме
лакше
него
Вами
!
«
»
Ал
’
немам
познанства
.
«
»
Лако
је
с
познанством
,
кад
се
која
има
с
каквим
честитим
упознати
.
«
»
Молићу
,
Ви
овде
имате
познанства
?
«
»
Имам
.
Ако
хоћете
,
могу
Вам
бити
проводаџиница
;
и
онако
свуд
се
о
Вами
распитују
,
па
кад
кажем
да
Вас
одавна
познајем
,
а
оне
навале
на
мене
да
се
с
Вами
састанем
,
и
коју
лепу
реч
прословим
,
но
ја
сам
се
устручавала
;
мислим
,
може
ме
господин
Наранџић
фумигирати
,
па
зашто
да
се
излажем
?
А
сад
ми
је
баш
мило
што
сте
ме
посетили
.
«
»
И
мени
је
мило
;
утолико
већма
што
смо
се
споразумели
.
Ја
ћу
Вам
бити
увек
благодаран
.
Да
Вас
не
увредим
,
ако
бисте
и
даље
намеру
имали
у
Вашем
садашњем
благородном
стању
и
позиву
,
женском
полу
и
децама
,
а
поред
тога
и
човечаству
на
ползу
бити
,
то
будите
уверени
да
ја
велика
познанства
имам
и
могу
издејствовати
,
да
првом
приликом
постанете
прва
вармеђска
бабица
;
а
и
иначе
све
моје
остале
силе
стоје
Вам
на
дишпозицији
.
Но
сад
што
би
’
Вас
молио
.
Ви
сте
моја
стара
познаница
,
имаћемо
једно
прама
друго
поверења
.
Господина
Десића
познајете
;
сигурно
Ви
његово
,
а
он
Ваше
поверење
ужива
;
он
ме
је
овамо
и
довео
.
А
ово
је
наш
слатки
Чика
;
он
је
права
кутија
,
што
се
тајне
тиче
.
Сад
извол’те
ме
преслушати
.
Знате
,
ја
сам
човек
гавалер
,
што
је
сваком
познато
,
ко
ме
познаје
;
рад
сам
у
свету
да
живим
и
отсад
као
гавалер
,
ал
’
ако
дође
таква
прилика
,
да
ми
се
допадне
,
ја
ћу
је
узети
.
Мени
је
свеједно
,
била
фрајла
ил
’
удовица
,
богата
ил
’
сирота
.
Ја
сам
се
рад
у
новине
метнути
да
тражим
партију
,
какву
већ
опишем
,
ал
’
које
усхтеду
,
да
дођу
на
определено
место
,
да
се
са
мном
упознају
,
да
видимо
,
да
л
’
се
једно
другом
допадамо
,
да
л
’
нам
се
нарави
слажу
.
Сад
за
тај
план
морамо
имати
једно
солидно
место
:
не
у
хотелу
,
ни
ди
су
мушки
,
не
на
променади
,
не
у
театру
;
а
то
би
,
ваљда
,
могло
код
Вас
бити
,
јер
,
као
што
ми
је
господин
Десић
говорио
,
Ви
сте
овде
врло
добро
примљени
,
и
из
највећи
’
кућа
Вас
посећавају
.
Ја
би
’
,
дакле
,
желио
да
се
,
у
смислу
кондиција
,
те
персоне
код
Вас
инкогнито
,
ал
’
страшно
инкогнито
,
пријаве
.
Ја
се
надам
да
ћете
,
ако
се
примите
,
том
благородном
задатку
потпуно
одговорити
.
Смем
ли
си
надежду
давати
?
«
»
Мени
је
особито
мило
што
ми
толико
поверење
поклањате
,
и
трудићу
се
да
све
на
Ваше
задовољство
учиним
.
Оно
нек
се
зна
ди
се
имају
пријавити
,
и
мора
се
знати
,
кад
се
у
новине
метне
,
ал
’
то
сигурно
неће
нико
знати
ко
се
пријавио
,
јер
ће
то
код
мене
остати
закопано
,
а
надам
се
,
господо
моја
,
и
код
вас
.
Ја
добро
стојим
у
кредиту
,
па
зато
и
имам
поверења
.
Тек
што
сам
овамо
дошла
,
па
две-три
куће
познала
,
ове
ме
,
опет
,
за
неколико
месеци
тако
са
другима
упознаше
,
да
друга
ни
за
годину
дана
не
би
до
тог
познанства
дошла
.
Одма
’
у
почетку
се
почеше
грабити
за
мене
.
Зато
немајте
бриге
,
извол’те
само
на
мене
атресирати
,
па
да
бог
да
било
сретно
!
«
—
одговори
госпођа
Ливија
;
ове
последње
речи
са
мало
лукавим
смешењем
.
»
Е
,
сад
знамо
на
чему
смо
.
Нисмо
ради
време
губити
,
што
је
Вами
скупо
;
дакле
,
ми
се
Вами
препоручујемо
,
као
што
смо
рекли
,
стоји
ли
реч
?
«
»
Стоји
.
«
»
Е
,
сад
збогом
!
—
док
се
опет
не
видимо
,
што
ће
врло
скоро
бити
.
Збогом
!
Баш
ми
је
драго
,
што
ме
је
Десић
овамо
довео
.
Збогом
!
«
»
Службеница
!
Надам
се
опет
скорим
се
видити
.
«
Одемо
.
Кажем
Чики
и
Десићу
да
се
прођу
,
а
мене
мало
на
миру
да
оставе
;
имам
нека
приватна
писма
кући
да
пишем
,
па
ћемо
се
на
вечери
у
хотелу
састати
.
Они
се
драговољно
отцепе
,
а
ја
одо
’
у
квартир
.
Најпре
напишем
два
писма
кући
,
—
прво
је
кућа
,
па
онда
тек
јукс
и
лудорија
,
—
па
станем
размишљати
.
Мислим
се
о
тој
бабици
,
госпођи
Ливији
.
Како
се
судба
код
људи
окреће
!
Каква
је
то
девојка
била
!
Лепа
,
богата
!
Додуше
,
и
сад
је
лепа
,
ал
’
није
богата
.
Па
шта
сам
ја
био
онда
прама
ње
?
Сирома
’
јурат
,
имао
сам
мање
нег
’
ништа
,
јер
имања
нисам
имао
,
а
дуга
доста
.
Од
шнајдера
и
шустера
нисам
могао
по
сокаци
ићи
,
све
сам
се
морао
обзирати
;
и
тек
кад
је
Бранко
милостиву
познао
,
онда
сам
се
ти
’
беда
курталисао
.
Онда
да
сам
је
запросио
,
не
само
да
би
ми
кошар
дала
,
но
нашла
би
се
и
увређена
.
Држао
сам
за
срећу
само
да
јој
могу
паразол
пре’ватити
;
и
то
ми
је
тек
онда
допустила
,
кад
наближе
бољег
није
било
.
Кад
је
заискала
чашу
воде
,
а
ја
трчим
као
луд
,
хоћу
нос
да
разбијем
,
и
мислим
да
сам
велику
услугу
учинио
;
а
она
није
жедна
,
тек
из
шале
је
искала
,
само
да
се
да
служити
,
па
тек
воду
мало
кошта
,
па
се
насмеши
и
остави
.
Мислила
је
да
ће
то
увек
тако
ићи
.
Па
гле
,
какве
промене
!
Она
бабица
а
ја
спаија
.
Сад
знам
да
би
за
мене
пошла
,
ал
’
ја
не
би
’
је
узео
;
волео
би
’
наново
стари
сирома
’
Милан
Наранџић
бити
.
Па
како
је
сад
испрактицирана
,
како
се
претвара
.
Но
мене
ни
она
,
ни
њене
једномисленице
преварити
неће
.
Да
је
Бранко
био
као
ја
,
не
би
га
Гривићка
преварила
.
Распитао
би
био
све
што
се
у
Гривићевој
кући
догађало
и
не
би
се
дао
на
танак
лед
навести
.
Не
знам
,
допала
му
се
Ханика
што
је
била
болесна
,
па
интересант
изгледа
,
па
је
сироче
,
па
Гривић
солидан
,
учтив
човек
,
па
Гривићка
пуна
етикеције
;
канда
није
могао
и
на
другој
каквој
болесници
интересантно
наћи
,
канда
нема
доста
сирочади
,
па
ништа
не
ваљаду
,
па
канда
за
неколико
пута
не
може
се
човек
и
добрим
показати
.
Та
ђаво
се
каткад
и
у
јагњећу
кожу
облачи
.
Треба
ту
малко
и
познати
и
искусити
с
ким
ће
човек
и
сладост
и
горчину
овог
живота
делити
.
Ја
сам
моју
узео
већ
кад
смо
се
добро
упознали
.
И
ја
њој
нисам
био
на
штету
,
ал
’
још
мање
она
мени
.
Не
би
ни
Цифрић
узео
био
Фишпауховицу
,
да
је
није
пре
добро
познавао
.
Него
људи
све
тако
по
мраку
тумарају
,
па
се
играју
жмуре
.
Ја
не
би
’
Бранкову
Ханику
узео
.
Не
знам
за
што
?
!
Зар
за
оно
мало
лица
?
Лице
прође
као
цвет
,
па
ако
,
осим
тога
,
нема
новаца
,
ни
срца
,
то
онда
не
вреди
ништа
.
Тако
сам
се
дуго
мислио
,
док
не
дође
Чика
и
Десић
.
Ево
и
њи
’
.
»
Шта
је
,
Чико
,
шта
си
се
ти
тако
задувао
?
«
»
Пусти
да
седнем
;
учинио
сам
један
југендштрајх
.
Одем
ја
са
Десићем
на
променаду
.
Била
је
музика
,
ал
’
већ
је
сунце
заодило
,
већ
се
почеше
разилазити
.
Опазимо
две
лепе
даме
,
а
ми
за
њима
;
оне
мало
брже
,
ал
’
ми
јуримо
.
Кад
смо
и
’
стигли
,
а
ми
се
метнемо
у
позитуру
,
а
оне
почеше
кокетирати
,
смеше
се
.
Чујемо
ди
се
разговарају
;
чујемо
и
то
,
како
једна
каже
,
она
лепша
,
и
то
смешећи
се
:
»
Онај
мали
ми
се
допада
.
Штета
што
није
млађи
!
«
Вучем
Десића
да
их
ословимо
;
ал
’
је
он
мој
шегрт
у
тим
стварима
,
па
се
забунио
.
Штета
што
нисам
у
десет
година
млађи
,
па
би
’
му
показао
шта
је
Чика
!
Ал
’
још
ни
сад
га
се
не
футирам
.
Ал
’
он
оклева
,
док
не
дође
неки
други
и
отпрати
их
кући
,
и
зато
сам
се
задувао
.
Но
ја
сам
гладан
.
Хоћемо
ли
сад
конференцију
држати
,
ил
’
после
вечере
?
«
»
После
вечере
.
Ту
ћемо
у
мом
салону
и
вечерати
.
«
»
И
боље
.
Ми
нећемо
да
нам
пиље
у
зубе
,
кад
једемо
;
јер
,
кад
једемо
јаребице
и
фазане
,
они
нас
гледају
као
неко
чудо
;
мисле
да
ћемо
банкротирати
,
а
то
је
код
нас
што
обично
.
Није
л
’
тако
?
«
»
Тако
је
,
Чико
.
Баш
си
ми
сад
дао
густ
на
јаребице
.
Хајдмо
,
звон’мо
па
да
вечерамо
.
«
Звонимо
.
Дође
келнер
.
Баш
све
дамо
оно
донети
што
је
Чика
хтео
,
и
све
је
добро
било
,
јер
је
Чика
бонвиван
да
му
пара
нема
,
па
ништ
’
неће
што
је
зло
.
После
вечере
саветујемо
се
.
Реч
је
о
том
како
ћемо
за
женидбу
анонцу
начинити
.
Један
’
оће
овако
,
други
онако
:
сваки
има
у
нечем
право
.
Ја
си
све
у
мисли
забележим
,
а
најбољи
сам
на
перу
,
па
онда
две
анонце
напишем
.
Прва
је
овако
гласила
:
”
Један
млад
човек
,
нешто
преко
тридесет
година
,
тражи
себи
заручницу
.
Он
има
годишње
20
.
000
форинти
прихода
.
Заручница
,
ако
је
преко
четрдесет
година
стара
,
мора
имати
20
.
000
ф
.
годишњег
прихода
;
ако
је
од
тридесет
до
четрдесет
—
10
.
000
ф
.
;
од
двадесет
до
тридесет
5
.
000
ф
.
;
од
петнаест
до
двадесет
3
.
000
ф
.
Од
прве
категорије
не
мора
бити
лепа
,
од
друге
нека
је
само
прилична
,
од
треће
и
четврте
мора
бити
врло
лепа
.
Због
какве
изванредне
околности
може
се
у
последњим
двема
категоријама
нешто
и
попустити
.
Крштена
се
писма
не
изискују
.
Адреса
на
хаусмајстора
куће
бр
.
1
.
200
.
Дотична
дама
има
се
ил
’
лично
ил
’
са
фотографираним
портретом
онде
претставити
.
Тајност
ће
се
најстрожије
набљудавати
.
“
Друга
је
овако
гласила
:
”
Један
старијег
доба
,
ал
’
имућан
човек
,
жели
се
оженити
са
једном
сиротом
девојком
између
15—21
године
.
Мора
лепа
бити
и
добра
газдарица
;
друго
се
ништ
’
не
тражи
.
Даља
известија
са
атресом
на
кућу
бр
.
1
.
000
код
хаузмајстора
.
За
тајност
јамчи
се
.
“
Обе
анонце
одобрио
је
и
Чика
и
Десић
.
Број
1
.
000
.
Ту
седи
једна
присна
другарица
госпође
Ливије
,
па
ме
Десић
уверава
,
да
се
о
ничем
не
сумњам
;
онде
је
тако
исто
сигурно
као
под
бројем
1
.
200
.
Хајд
’
да
пробамо
!
Десић
ће
и
то
Ливији
на
знање
дати
.
Сад
дам
обе
анонце
Десићу
да
их
у
новине
стави
,
ал
’
додам
и
то
да
чувају
тајну
,
да
се
ја
сасвим
не
шалим
,
јер
ако
би
ми
се
која
допала
,
могу
је
и
узети
.
То
сам
и
зато
рекао
,
да
се
не
би
Десић
са
тим
јуксом
унапред
’
дегод
пофалио
,
па
и
Чика
да
се
ди
из
јукса
не
изрече
.
Десић
оде
,
а
ја
и
Чика
останемо
,
но
нисмо
се
дуго
бавили
,
—
легнемо
и
ми
.
Сутрадан
дође
Десић
и
јави
нам
да
је
већ
у
новине
метнуо
и
сутра
ће
изићи
.
Добро
.
Но
још
ми
и
глас
донесе
,
да
ће
и
на
број
1
.
000
тако
исто
све
у
реду
бити
,
као
код
госпође
Ливије
.
Са
хаусмајстерима
је
у
споразумљењу
.
Десић
ми
још
и
једно
писмо
преда
.
То
је
писмо
предано
неком
страном
приликом
госпођи
Ливији
од
стране
Јелке
,
да
га
мени
како
год
достави
.
Познате
су
биле
.
Јелка
није
ни
пошти
веровала
,
но
послала
га
је
по
свом
поузданом
човеку
.
Отворим
писмо
.
„
Слатки
Милане
!
„
Ти
си
за
мене
сасвим
заборавио
,
није
ни
чудо
,
међу
толиким
дамама
...
а
да
знаш
како
ја
за
тобом
чезнем
и
венем
...
ал
’
бадава
такви
су
мушки
...
па
зар
да
си
и
ти
такав
,
не
,
не
,
не
могу
да
верујем
.
Надам
се
још
,
да
ћеш
бољу
мога
срца
уталожити
,
ја
сам
готова
за
тобом
и
у
ватру
и
у
воду
,
само
ми
поручи
кад
хоћеш
,
ја
сам
готова
и
сестру
и
шогора
оставити
,
само
ако
је
твоја
воља
,
можеш
се
сасвим
поверити
госпођи
Ливији
,
јербо
сам
с
њом
на
врло
доброј
нози
,
отпиши
ми
,
голубе
мој
,
да
не
вене
за
тобом
тако
дуго
...
твоја
до
смрти
Јелка
с
.
р
.
“
Насмешим
се
и
дам
га
Десићу
и
Чики
да
га
прочитају
.
Чика
се
насмеје
,
а
Десић
једнако
штудира
писмо
.
Мислим
се
,
сад
није
време
да
ју
цитирам
,
но
поверим
Десићу
да
јој
у
моје
име
отпише
,
и
онако
је
он
прво
писао
;
она
држи
Десићеву
руку
за
моју
.
Кажем
му
да
јој
пише
,
да
се
претрпи
једно
три
недеље
,
све
ће
онда
боље
бити
,
и
поручићу
јој
;
писмо
,
пак
,
преко
Ливије
да
се
експедира
.
Нека
га
сам
он
код
куће
напише
,
јер
друго
ми
је
у
глави
сада
.
Ако
дође
до
чега
,
могу
се
натраг
повући
.
И
иначе
нисам
баш
рад
био
да
фамилију
оставља
,
па
да
узимам
банбадава
ђавола
на
врат
.
Десић
се
тога
радо
прими
.
Е
,
сад
чекамо
сутрадан
,
да
видимо
како
ће
се
анонце
примити
.
ВИИ
Сутрадан
пошљем
Чику
и
Десића
да
иду
по
вароши
,
по
кафанама
и
свуда
,
само
да
докуче
шта
се
о
тим
анонцима
говори
.
Кажем
им
да
ћемо
се
само
увече
састати
,
да
им
што
више
времена
остане
на
телбизење
.
И
ја
се
по
вароши
шетам
и
штудирам
лица
;
све
ме
гледају
,
све
се
осврћу
за
мном
.
Ал
’
то
су
исто
и
пре
чинили
,
па
ме
ништ
’
не
тушира
;
идем
гордо
и
гледим
преко
рамена
.
Једва
чекам
да
вече
дође
.
Кад
увече
,
а
ето
Чике
и
Десића
.
Питам
их
шта
су
чули
.
Приповедају
ми
како
сви
држе
анонцу
на
бр
.
1
.
200
да
се
мене
тиче
,
а
ону
бр
.
1
.
000
од
Чике
,
они
који
Чику
познавали
нису
.
Чика
се
радује
;
каже
да
ће
да
начини
какав
југендштрајх
.
Били
су
код
госпође
Ливије
,
па
им
каже
да
су
већ
били
млоги
мушки
код
ње
и
на
бр
.
1
.
000
,
ал
’
све
је
она
тако
уредила
,
да
баш
ни
један
од
њи
’
неће
знати
ко
је
,
ни
шта
је
,
па
ни
даме
које
се
појављивале
буду
.
Женске
се
никакве
још
јављале
нису
.
Ал
’
и
како
за
тако
кратко
време
!
Данас
и
сутра
ће
се
само
глас
да
распростире
,
па
ће
тек
после
бити
рајтераја
по
вароши
.
И
то
ми
је
од
стране
Ливије
дато
на
знање
,
да
како
шта
буде
на
којем
броју
,
одма
’
ће
ми
бити
јављено
.
Само
ме
моли
,
да
за
три
дана
нико
од
нас
к
њој
не
долази
.
Ми
чекамо
.
Донде
се
са
другим
чим
забављамо
;
у
вароши
се
увек
нађе
за
беспосличара
којекакви
’
ситнарија
,
које
није
вредно
ни
да
вам
опомињем
.
Четврти
дан
пошље
ми
госпођа
Ливија
једно
писманце
.
Прочитам
га
:
зове
ме
да
к
њој
дођем
.
Одма
’
се
опремим
.
Десићу
и
Чики
оставим
цедуљу
,
да
ме
нигди
не
траже
;
нека
чине
што
год
хоће
,
само
нек
оставе
на
миру
госпођу
Ливију
и
бр
.
1
.
000
.
Одем
Ливији
.
Куцнем
,
уђем
.
»
Службеница
,
баш
добро
кад
сте
одма
’
дошли
.
Већ
се
јављају
,
и
овде
и
на
бр
.
1
.
000
.
Овде
је
прво
била
једна
лепа
госпођа
,
и
то
удовица
,
около
тридесет
година
,
има
3
.
000
ф
.
годишњег
прихода
,
ал
’
казала
сам
јој
да
по
анонци
мало
ће
бити
,
нег
’
опет
дала
сам
јој
надежду
да
сте
Ви
врло
добар
и
да
ћете
што
и
попустити
.
Доћи
ће
пред
вече
у
седам
сати
,
а
ја
ћу
начинити
један
мали
инкогнито
те-соаре
;
никог
неће
бити
,
осим
нас
троје
.
Била
је
,
опет
,
једна
удовица
,
дама
около
триест
и
пет
година
;
та
ће
опет
доћи
сутра
у
то
исто
доба
на
инкогнито
соаре
;
и
та
има
годишње
3
.
000
ф
.
Има
,
опет
,
једна
нешто
преко
четрест
година
,
прилична
је
,
има
5
.
000
;
та
ће
доћи
прексутра
па
соаре
...
ал
’
фалила
сам
,
не
на
соаре
,
нег
’
на
мали
асамбле
.
Једна
,
опет
,
около
педесет
година
стара
,
нећу
сад
још
да
је
именујем
,
има
10
.
000
ф
.
годишње
;
та
није
дошла
,
него
дала
ме
звати
,
дала
ми
је
свој
фотографисан
лик
и
поздравила
Вас
да
је
посетите
;
врло
ће
Вас
радо
дочекати
.
После
на
бр
.
1
.
000
јавило
се
већ
сијасет
,
и
са
матерама
,
и
без
матера
.
Има
красни
’
,
лепи
’
девојчица
,
с
којима
би
човек
сретне
дане
проводити
могао
.
Има
међу
њима
и
лепи
’
,
воспитани
’
машамода
;
ал
’
Вас
могу
уверити
,
господин
Наранџић
,
да
су
особите
девојке
,
само
им
срећа
фали
.
То
је
све
засад
,
а
који
дан
биће
их
сијасет
.
Сад
од
Ваше
воље
и
густа
стоји
да
себе
и
њи
’
...
ил
’
пофалила
сам
...
коју
од
њи
’
усрећите
.
Које
су
се
на
моју
нумеру
прејавиле
,
ево
им
фотографије
.
«
Извуче
из
ормана
фотографична
портрета
.
Она
прва
од
3
.
000
ф
.
види
се
здраво
лепа
,
само
сувише
шмахтенд
.
Она
од
5
.
000
ф
.
лепа
,
но
прама
мене
,
будући
сам
врло
сув
,
врло
дебела
,
ал
’
пасира
.
Она
од
10
.
000
ф
.
претерано
је
дебела
;
трбу
’
неисказано
велики
.
Е
,
сад
да
бирам
!
Оне
на
бр
.
1
.
000
би
ми
се
најбоље
допадале
:
какви
’
ту
нема
блондина
и
бринета
,
па
све
феш
изгледају
,
ал
’
бадава
,
немају
новаца
!
Кажем
госпођи
Ливији
да
ћу
термине
соареа
точно
одржати
,
и
видићу
да
л
’
се
слажемо
у
натури
.
Тако
и
то
желим
и
на
бр
.
1
.
000
ствар
уредити
.
Госпођа
Ливија
је
на
све
готова
и
у
свему
точна
.
Ја
одржим
термин
соареа
и
први
и
други
дан
.
Фине
даме
,
врло
смо
се
добро
унтерхалтовали
.
Госпођи
од
10
.
000
нисам
хтео
визиту
правити
,
јер
сасвим
није
била
за
мене
.
Кад
би
’
се
с
њом
шетао
,
тек
би
’
се
бламирао
;
већ
је
близу
шесет
година
.
Међутим
,
одем
са
госпођом
Ливијом
и
на
бр
.
1
.
000
.
Упознам
се
лично
са
љубведостојним
фрајлицама
.
Ал
’
кратко
је
време
,
ди
ће
човек
за
два-три
дана
у
све
да
проникне
;
треба
ту
мало
више
времена
.
Правим
дуже
термине
,
упознам
се
све
већма
и
већма
на
обадве
нумере
.
Сваки
дан
се
нове
и
нове
јављају
,
и
то
тако
инкогнито
,
да
нико
о
томе
ништ
’
не
зна
,
само
ја
,
госпођа
Ливија
и
она
персона
које
се
тиче
.
Ту
сам
сад
за
две
недеље
врло
лепе
дане
провео
;
никад
их
заборавити
нећу
!
Ал
’
од
женидбе
нема
ништа
.
На
бр
.
1
.
200
ни
једна
својој
категорији
не
одговара
;
свака
млого
мање
има
.
На
броју
1
.
000
,
као
што
реко
’
,
не
може
се
ништа
чинити
,
јер
су
сироте
,
а
сирота
,
кад
дође
до
среће
,
побесни
.
Ал
’
,
опет
,
ако
их
и
нисам
хтео
узети
,
опет
учинио
сам
оно
што
човек
треба
прама
сироте
да
чини
:
нешто
сам
мало
дао
свакој
на
аусштафирунг
,
и
то
само
из
чистог
,
бистрог
сажалења
прама
радени
’
сиротица
.
И
оне
су
задовољне
биле
.
О
томе
нико
нек
се
не
сумња
.
Но
већ
време
је
било
да
целу
ствар
прекинем
,
ал
’
тешко
иде
,
јер
које
што
сам
се
ја
већ
на
те
абентаере
научио
,
које
пак
што
сам
све
нове
и
нове
понуде
за
женидбу
добијао
.
Мало
помало
одучиле
се
од
бр
.
1
.
200
.
Но
иа
бр
.
1
.
000
дуже
је
трајало
,
јер
се
онде
Чика
облизивао
;
он
се
потајно
издавао
за
ауктора
друге
анонце
.
Ал
’
опет
није
успео
:
неће
ни
једна
за
њега
да
пође
;
кажу
да
је
матор
.
Ал
’
оне
би
се
саме
у
том
варале
,
јер
Чика
да
је
из
истине
на
женидбу
мислио
,
па
да
се
показао
онако
,
као
човек
од
велике
сермије
,
све
би
летиле
за
голубом-чиком
.
Наједаред
све
престаде
,
само
она
милостива
са
10
.
000
годишњег
не
да
мира
.
Даје
велике
презенте
госпођи
Ливији
,
само
да
ме
приволи
да
јој
визиту
учиним
.
Рескирам
се
једанпут
и
одем
на
визиту
.
Врло
ме
лепо
дочекала
.
Собе
красота
,
салон
велики
.
Зове
ме
на
ручак
једанпут
,
двапут
.
На
једаред
изиђе
она
сама
с
фарбом
на
среду
и
пита
ме
:
би
л
’
се
ја
женио
?
Кажем
јој
да
би
’
,
ал
’
по
мом
познатом
програму
.
Она
ми
искрено
каже
да
би
пошла
за
мене
.
Ја
јој
искрено
кажем
да
немам
против
тога
ништа
,
али
рад
сам
да
ми
цело
имање
после
њене
смрти
поклони
,
и
то
да
се
одма
’
у
форми
моринга
осигура
.
Она
се
на
то
мало
увређена
нашла
,
па
само
каже
да
ће
се
промислити
и
на
знање
дати
.
Ја
одем
.
Она
ме
никад
не
зове
,
а
онамо
не
идем
;
сигурно
се
промислила
да
није
рада
моринговати
,
и
тако
ја
сасвим
изостанем
.
Госпођа
Ливија
не
само
од
поменуте
госпође
што
је
презенте
добивала
,
него
је
добивала
и
од
други
’
,
само
да
им
на
руку
иде
.
Кад
сам
први
пут
у
госпође
Ливије
кућу
ступио
,
било
је
прилично
покућства
,
ал
’
сад
као
год
у
какав
салон
да
ступиш
.
И
то
је
добила
само
од
удовица
.
Било
је
после
чак
из
околине
,
а
не
само
из
вароши
,
који
су
своје
кћери
нудили
,
и
долазили
су
госпођи
Ливији
са
фотографисаним
портретама
и
са
забележеним
миразом
.
Лично
их
нису
хтели
претставити
,
нег
’
су
ме
инвитирали
,
да
ја
к
њима
дођем
.
Ал
’
само
да
нико
о
томе
не
зна
да
кћери
своје
нуде
,
доносили
су
госпођи
Ливији
лепе
презенте
.
И
ја
им
то
нисам
замерао
,
јер
сваки
отац
гледи
да
добро
своју
кћер
уда
.
Тако
је
госпођа
Ливија
доста
профитирала
,
без
да
је
икакве
користи
тражила
.
Тако
исто
и
њена
пријатељица
на
бр
.
1
.
000
,
једна
вешта
блуменмахерка
.
Ја
од
моје
стране
био
сам
благодаран
,
особито
прама
госпође
Ливије
,
и
знам
да
се
не
може
против
мене
потужити
.
Ал
’
искрено
исповедам
,
да
она
није
била
интересаторка
,
имала
је
најлепше
намере
,
и
што
је
учинила
,
учинила
је
у
хатар
као
прама
свог
старог
познаника
и
Бранковог
пријатеља
,
а
ја
држао
сам
си
си
за
неку
сатисфакцију
,
што
сам
могао
учинити
нешто
добра
оној
која
је
негда
на
мене
слабо
гледала
,
ил
’
баш
фумигирала
.
Пале
су
ми
на
памет
млоге
фрајле
,
којима
су
прагове
обијали
,
а
оне
се
гордиле
као
Ливија
,
па
су
тако
исто
као
и
она
прошле
.
Госпођу
Ливију
су
после
тога
млого
оговарали
што
се
мало
опоравила
,
ал
’
нису
имали
право
;
и
опет
искрено
вам
исповедам
да
је
госпођа
Ливија
оно
чинила
,
што
је
,
по
свом
положењу
,
прама
мене
чинити
имала
;
и
који
би
што
против
ње
прословио
,
против
тога
би
’
ја
увек
био
.
Прошао
је
,
дакле
,
и
тај
јукс
и
Чикин
југендштрајх
.
Десић
,
међутим
,
другим
се
чим
забављао
.
Он
је
врло
добро
знао
да
за
њега
није
ни
бр
.
1
.
200
,
ни
бр
.
1
.
000
.
Он
је
већ
сувише
познат
био
,
па
није
имао
надежде
да
ће
што
профитирати
.
Зато
,
док
сам
се
ја
са
тим
намерама
бавио
,
склопио
је
и
он
план
за
себе
;
но
није
му
добро
за
руком
пошао
.
Десић
је
већ
одавна
на
Јелку
око
бацио
,
па
кад
је
видио
да
ја
баш
тако
за
њом
не
чезнем
,
одважио
се
што
у
своју
корист
код
ње
покушати
.
Са
својим
лицем
и
именом
не
би
ни
најмање
успео
,
јер
Јелка
не
би
га
слушала
;
ал
’
та
му
је
околност
на
руци
била
,
што
је
он
својом
руком
у
моје
име
Јелки
оба
писма
писао
и
потписивао
.
Ово
друго
нисам
ни
читао
.
Кад
сам
Десићу
допустио
да
у
моје
име
оно
друго
писмо
напише
,
он
га
је
сасвим
по
својој
ћуди
написао
.
Кад
је
видио
да
је
већ
са
мојим
абентаером
око
краја
,
а
он
хајд
’
да
употреби
прилику
,
те
напише
у
трећем
писму
,
за
које
ја
нисам
ни
знао
,
да
Јелка
дође
одма
’
госпођи
Ливији
,
и
то
определи
и
дан
кад
.
Јелка
дође
.
Баш
тај
дан
није
дошао
Десић
к
мени
,
а
ја
сам
имао
са
Чиком
посла
,
јер
је
Чика
отпутовати
хтео
,
већ
му
је
дуго
било
време
,
па
га
никако
задржати
не
могу
.
Чика
каже
да
ће
и
к
Јелки
сврнути
и
пита
ме
хоћу
ли
што
да
јој
поручим
.
Поручим
јој
да
се
још
мало
претрпи
,
па
ћу
ја
сам
доћи
к
њој
да
је
посетим
.
Чика
се
опрости
и
оде
.
Ја
мислим
још
кад
ћу
ићи
к
Јелки
,
ал
’
кад
наједаред
дође
порука
од
госпође
Ливије
,
да
је
код
ње
госпођа
Јелка
и
чека
ме
.
Зачудио
сам
се
откуд
тако
брзо
,
кад
јој
ни
поручио
нисам
да
дође
.
Кад
онамо
,
а
ја
ју
нађем
уплакану
.
Зачудим
се
.
Питам
је
шта
јој
фали
,
а
она
,
кад
си
очи
убрисала
,
одговара
ми
.
Ливија
је
изашла
.
»
Видиш
,
Милане
,
како
сам
прошла
.
Добила
сам
писмо
да
данас
дођем
.
Сестра
и
шогор
осетили
су
да
те
волем
и
да
за
твоју
љубав
у
В
.
идем
;
стали
су
ми
на
пут
да
не
идем
,
посвадим
се
са
сестром
и
шогором
,
и
претила
сам
им
да
ћу
мој
капитал
отказати
.
Но
они
и
онда
силом
хоће
да
ме
задрже
.
Ал
’
ја
се
разљутим
,
па
без
да
су
знали
,
упаковала
сам
нешто
хаљина
,
на
сам
овамо
побегла
.
Ал
’
кад
сам
овамо
дошла
,
а
оно
господин
Десић
дође
и
каже
ми
да
ниси
овде
,
да
си
већ
отпутовао
,
па
је
почео
мени
курмахерај
правити
,
па
ми
је
казао
да
ти
нећеш
ништ
’
за
мене
да
знаш
.
Ја
му
нисам
веровала
,
ал
’
он
ми
каже
да
ти
ниси
мени
та
писма
писао
,
него
он
,
и
узме
перо
и
тинту
,
па
је
почео
писати
,
па
је
акурат
његова
рука
.
Ја
сам
се
забунила
,
а
он
ме
још
већма
забуњивао
,
јер
је
клекао
пред
мене
,
па
је
искао
опроштење
и
исповедио
ми
,
да
је
он
све
то
чинио
што
лудује
за
мном
,
па
ми
силом
руку
љуби
,
ал
’
ја
се
још
већма
разљутим
,
вичем
:
»
Полицај
,
ватра
!
«
Десић
се
уплашио
,
па
је
побегао
,
а
ја
сам
се
тако
уплашила
,
да
још
и
сад
имам
херцклопфен
.
Ево
та
писма
,
само
погледај
!
«
»
Знаш
,
мила
Јелка
,
оно
је
истина
да
сам
ја
са
њим
прво
писмо
писао
,
јер
ме
онда
палац
на
вр’у
јако
болео
,
а
ти
то
не
знаш
,
јер
се
нисам
теби
тужио
;
после
друго
писмо
је
он
у
моје
име
писао
,
знаш
да
не
буду
две
руке
у
корешподенцији
;
и
ту
сам
му
се
сасвим
поверио
,
мислио
сам
да
је
мој
искрен
пријатељ
,
који
зна
тајну
чувати
.
За
треће
писмо
ништ
’
не
знам
.
Видим
да
сам
фалио
,
опрости
ми
.
Ал
’
обећавам
ти
да
више
нећу
са
Десићем
никаквог
посла
имати
.
Дај
,
молим
те
,
да
читам
та
писма
.
«
Узмем
оно
друго
које
сам
по
наруџбини
послао
,
без
да
сам
га
читао
,
па
га
у
себи
читам
.
„
Љубезна
Јелка
!
”
Буди
на
опрезу
,
па
кад
ти
поручим
,
одма
’
до
дођеш
,
и
то
к
госпођи
Ливији
.
Сад
ме
само
неки
важни
послови
задржавају
.
Буди
донде
спокојна
и
уверена
о
љубави
твога
...
тебе
до
смрти
љубећег
...
М
.
Н
.
“
»
Но
то
је
велики
шпицпуб
!
«
Пружи
сад
последње
.
„
Сладчајша
Јелка
!
„
Сад
немој
ништ
’
да
оклеваш
,
но
како
добијеш
ово
пар
реди
,
а
ти
одма
’
сутра
,
тојест
у
четвртак
,
дођи
госпођи
Ливији
,
ако
хоћеш
да
будем
на
веки
твој
.
.
.
М
.
Н
.
“
»
Но
то
је
инпертинент
шпицпуб
.
Ја
сам
баш
данас
поручио
по
Чики
,
који
је
мало
пре
отпутовао
,
да
дође
к
теби
и
да
ти
каже
да
се
мало
претрпиш
,
докле
ти
што
не
поручим
.
Сирома
’
Чика
,
сад
ће
се
бадава
трудити
!
Ал
’
нека
,
наћи
ће
си
он
друштва
.
«
Јелка
се
умирила
.
Ја
јој
правим
кур
из
учтивости
један
,
два
,
три
,
пет-шест
дана
,
и
она
је
сасвим
задовољна
.
Шетам
се
с
њом
по
сокаци
,
па
јој
све
познате
даме
завиде
.
Није
била
ружна
,
могао
сам
се
с
њом
шетати
.
Разгласи
потајно
да
је
просим
,
да
ћу
је
узети
.
Нико
није
то
веровао
,
па
и
она
сама
тешко
,
па
тек
издалека
наговешћује
шта
свет
о
мени
и
о
њој
говори
.
Мени
је
већ
доста
било
,
време
је
да
се
на
леп
начин
од
ње
опростим
.
Шогор
и
сестра
пишу
јој
да
се
врати
,
прете
јој
да
ће
по
њу
доћи
.
Она
им
поручује
да
то
нипошто
не
чине
,
јер
је
она
од
себе
госпођа
.
Напослетку
и
сам
је
почнем
наговарати
да
се
врати
,
јер
се
глас
разнео
да
је
за
Десићем
дошла
;
то
је
сам
Десић
разгласио
,
па
нек
покаже
свету
да
то
није
истина
,
а
само
ће
с
тим
показати
,
ако
се
опет
кући
врати
.
Она
саизволи
,
само
да
је
ја
пратим
и
код
куће
извиним
.
Ја
је
отпратим
кући
и
извиним
пред
Рунићевима
и
њу
и
себе
,
и
докажем
да
у
тим
писмима
нема
моје
руке
;
осведоче
се
о
мом
рукопису
и
увере
се
да
је
све
то
од
стране
Десића
изишло
.
Рунић
и
Рунићка
особито
ми
благодаре
,
ишту
опроштење
од
мене
и
са
Јелком
се
помире
.
Хтели
су
у
ту
славу
одма
’
и
част
да
праве
,
ал
’
кажем
да
се
не
могу
нимало
бавити
,
и
тако
једва
сам
се
могао
са
великом
муком
од
њи
’
откинути
и
вратим
се
у
В
.
Тако
прође
абентаер
са
госпођом
Јелком
.
Десић
је
мислио
да
ћу
се
јако
на
њега
срдити
,
што
је
ту
комедију
са
госпођом
Јелком
изиграо
,
па
није
смео
к
мени
долазити
;
и
кад
ме
на
сокаку
види
,
уклања
се
.
Он
,
истина
,
није
лепо
учинио
што
је
хтео
с
мојим
именом
да
профитира
,
ал
’
ја
зато
опет
нисам
био
фаше
;
шта
више
,
задовољан
сам
био
сасвим
,
а
Десић
је
сам
себе
каштиговао
,
јер
је
са
тим
госпођу
Јелку
увредио
,
па
да
јој
ни
на
очи
не
иде
.
Нађем
га
на
сокаку
,
у’ватим
га
за
руку
и
кажем
му
да
се
ни
најмање
не
срдим
,
све
је
добро
испало
.
Десић
се
јако
зарадовао
,
смеје
се
као
луд
што
је
тако
испало
,
и
остасмо
опет
добри
пријатељи
.
Бранко
је
већ
у
вароши
,
но
нећу
к
њему
да
идем
;
чекам
да
он
к
мени
дође
.
Кад
ето
једанпут
дође
.
Било
је
пред
вече
.
»
Камо
те
,
Бранко
,
већ
откад
те
желим
видити
?
!
«
»
Имао
сам
у
околини
посла
,
па
сам
се
већ
пре
неколико
дана
вратио
,
ал
’
опет
и
код
куће
сам
имао
посла
,
па
нисам
те
могао
одма
’
потражити
.
А
како
ти
овде
?
«
»
Врло
добро
!
Сваки
дан
се
нађе
какав
абентаер
.
«
»
Чуо
сам
како
си
се
у
новине
метнуо
,
да
си
се
рад
женити
,
па
си
међу
женскима
читаву
револуцију
начинио
.
Шта
ти
то
пало
на
намет
?
«
»
Није
мени
,
него
управо
Чики
је
пало
на
памет
,
и
од
њега
је
врло
добра
мисао
била
,
јер
које
од
жалости
за
тобом
,
што
си
с
Гривићевима
тако
прошао
,
које
пак
што
другог
посла
нисам
имао
,
почело
ми
бити
дуго
време
.
А
ко
ти
је
то
казао
?
«
»
Читао
сам
у
новинама
и
одма
’
сам
знао
,
да
је
то
твоје
масло
,
па
и
у
вароши
се
чује
.
Морао
сам
се
смејати
,
макар
да
нисам
био
добре
воље
.
«
»
Јавиле
су
се
млоге
љубведостојне
,
ал
’
ни
једна
није
одговарала
програму
;
зато
се
и
нисам
могао
оженити
.
Па
да
знаш
ди
је
био
рандеву
?
Код
наше
негдашње
...
или
твоје
негдашње
...
Ливије
.
«
»
Чуо
сам
.
«
»
Би
л
’
се
надао
да
ћеш
још
Ливију
овде
наћи
,
па
јеси
л
’
је
видио
?
«
»
Видио
сам
је
баш
јуче
.
Поред
мене
је
прошла
.
«
»
Па
јеси
л
’
је
познао
?
Је
л
’
те
она
познала
?
Јесте
л
’
се
разговарали
?
«
»
Познао
сам
и
ја
њу
и
она
мене
;
погледала
ме
,
па
је
очи
спустила
,
мало
се
и
насмешила
,
но
ја
сам
одма
’
на
страну
погледао
;
нит
’
сам
је
хтео
ословити
,
нити
је
она
мене
ословила
.
«
»
Па
није
ти
било
жао
?
«
»
Зашт
’
да
ми
је
жао
?
Она
како
ме
није
дочекала
и
удала
се
за
другог
,
већ
је
из
мог
срца
избачена
,
па
сад
ми
је
свеједно
,
као
и
макоја
друга
.
«
»
Но
,
сиротицу
знам
да
је
морало
болети
.
«
»
Страшно
и
јесте
,
после
толико
година
и
толике
рафинерије
.
«
»
Знаш
да
је
бабица
?
«
»
Знам
.
«
»
Па
ваљда
те
то
женира
?
«
»
Ни
најмање
.
Ја
сваки
сталеж
поштујем
,
но
само
нећу
ништ
’
с
њом
да
имам
.
«
»
Ал
’
је
она
за
тебе
распитивала
.
«
»
Ти
знаш
да
ја
не
волем
да
ко
о
мени
распитује
,
а
она
најмање
.
Но
мани
се
тога
разговора
.
Кажи
ми
мислиш
ли
се
ти
овде
још
и
дуже
бавити
?
«
»
Какво
је
то
од
тебе
питање
,
Бранко
?
!
Но
,
томе
се
не
би
надао
од
тебе
.
Зар
сам
ја
теби
овде
на
досади
?
То
ће
толико
рећи
,
као
:
»
Шта
се
већ
кући
не
торњаш
?
«
Јесам
ли
те
увредио
,
Бранко
?
«
»
Шта
лудујеш
,
шта
трчиш
напред
,
кад
не
знаш
што
сам
те
то
питао
?
Ја
сам
једно
лепо
званије
добио
у
вароши
Б
.
и
до
две
недеље
морам
онде
бити
,
па
сам
рад
да
си
са
мном
;
онде
си
ти
и
онако
код
куће
,
па
бисмо
могли
заједно
онамо
.
«
»
Е
,
то
је
сасвим
друго
.
Гратулирам
ти
већ
унапред
.
Молим
те
,
ако
смем
питати
,
какво
си
званије
добио
?
«
»
Постао
сам
асесор
.
«
»
Бога
ми
,
то
је
лепо
званије
!
Још
можеш
далеко
дотерати
.
Драго
ми
је
.
Хоћу
ићи
с
тобом
онамо
,
ма
сад
одма
’
.
«
»
Не
вичи
!
До
две
недеље
,
велим
,
јер
донде
имам
овде
посла
;
морам
да
се
приправљам
.
«
»
Ал
’
како
ћу
ја
донде
без
тебе
проводити
,
кад
имаш
посла
?
«
»
То
ти
је
брига
!
А
кад
си
није
умео
Милан
Наранџић
забаве
наћи
?
«
»
То
ми
је
баш
мило
,
кад
ме
тако
куражиш
,
и
право
кажеш
:
наћи
ћу
ја
себи
забаве
!
«
»
Дакле
,
то
сам
ти
хтео
казати
;
ради
донде
шта
год
хоћеш
,
мене
остави
донде
на
миру
,
па
ћемо
после
заједно
.
«
»
Хоће
л
’
и
госпођа
Ханика
с
нами
?
«
»
Сви
заједно
и
са
свим
;
зато
морам
да
се
приправим
.
«
»
Е
добро
,
ја
ћу
опет
од
сутра
да
почнем
лустрајзе
по
околини
,
па
ћу
до
тринаест
дана
овде
бити
.
«
»
Дакле
,
нека
тако
буде
.
Фала
богу
што
ћу
на
страну
отићи
;
одма
’
сам
мало
ведрији
,
веселији
!
«
»
Познаје
се
на
теби
.
Како
си
страшно
изгледао
,
кад
сам
те
после
женидбе
први
пут
видио
.
Нисам
ти
ништа
хтео
говорити
,
ал
’
кажем
ти
:
страшно
си
изгледао
.
«
»
Па
и
зашто
да
сам
увек
невесео
,
је
л
’
?
То
ваљда
због
Гривићеви
?
Бриго
,
на
страну
!
Зови
келнера
,
нек
нам
донесе
што
.
Баш
данас
хоћу
да
се
с
тобом
развеселим
.
«
»
И
вредно
је
у
срећу
твога
званија
да
се
провеселимо
.
«
»
Мани
се
званија
;
нећу
званија
ради
,
него
онако
без
политике
,
као
што
смо
негда
;
па
баш
нећу
ни
с
ким
,
него
само
нас
двоје
.
Звони
нек
донесу
.
«
Ја
звоним
,
келнер
дође
.
Ја
заповедим
све
што
треба
,
келнер
оде
и
одма
’
све
донесе
.
Ми
се
донде
разговарамо
.
»
Да
нас
бог
живи
,
Милане
!
«
»
Живили
ми
!
«
Пијемо
.
Баш
ми
је
мило
било
што
је
Бранко
тако
расположен
,
па
кад
сам
с
њим
,
не
браним
ма
се
и
отрескао
.
Падоше
ми
на
памет
детињске
и
младићске
године
,
па
нас
то
све
већма
оживљавало
.
»
Опомињеш
ли
се
,
Милане
,
нашег
тандлмарка
?
«
»
А
опомињеш
ли
се
ти
твоје
Иде
и
Марије
?
«
»
А
ти
твоје
Резике
и
Бабике
?
«
»
Само
,
молим
те
,
немој
њи
’
спомињати
;
одма
’
ће
ми
мучно
бити
.
«
»
Ти
си
,
Милане
,
неблагодаран
.
«
»
Којом
су
мером
оне
мене
мериле
,
с
том
истом
мером
сам
им
и
ја
одмерио
.
Слушао
сам
их
као
луд
,
па
није
л
’
то
доста
?
Ал
’
,
молим
те
,
не
спомињи
их
више
.
«
»
Ди
је
наш
Цифрић
?
«
»
У
Б
.
,
и
,
као
што
чујем
,
добро
живи
са
Фишпауховицом
.
«
»
Сигурно
и
докторише
.
«
»
Докторише
,
ал
’
сигурно
је
већ
једно
гробље
напунио
,
док
се
испрактицирао
.
«
»
Морам
и
код
Зоричића
отићи
,
пре
нег
’
што
отпутујем
,
ал
’
који
дан
не
знам
.
Морам
га
видити
.
«
»
Тај
ће
баш
од
радости
изван
себе
;
и
мене
ће
пут
онуд
навести
,
па
можда
ћемо
се
сви
троје
састати
.
«
»
Да
сам
сам
,
одма
’
би
могао
к
њему
ићи
,
ал
’
на
врат
на
нос
морам
се
на
пут
спремати
,
па
са
женом
.
Лепо
је
кад
је
човек
сам
,
слободан
...
ал
’
,
опет
,
немам
право
,
опет
је
лепше
кад
је
човек
ожењен
,
па
има
добру
жену
.
«
»
Благо
теби
,
Бранко
,
кад
имаш
добру
жену
,
цео
свет
каже
да
се
јако
волете
!
«
»
Управо
да
ти
кажем
,
није
баш
тако
страшна
љубав
;
нисмо
имали
доста
времена
да
се
боље
упознамо
,
па
не
могу
рећи
да
не
би
’
нашао
био
другу
какву
,
коју
би
већма
волео
,
ил
’
кога
би
она
већма
волела
.
Ал
’
у
брачном
животу
друкчије
стоји
ствар
.
Ту
цили-мили
није
све
,
ту
треба
—
осим
тога
и
велико
пријатељство
.
Ако
је
жена
пријатељ
,
не
може
муж
имати
већег
пријатеља
од
жене
:
а
ако
је
непријатељ
,
не
може
имати
већег
непријатеља
од
жене
.
Ја
нисам
у
моју
жену
залуђен
,
ал
’
здраво
је
могу
трпити
,
јер
ми
је
здраво
наклоњена
.
«
»
Чуо
сам
да
не
зна
шта
да
ради
око
тебе
.
«
»
Јест
,
чисто
је
већ
сувише
.
Ал
’
какву
ја
нарав
имам
,
то
једно
је
држи
.
Знаш
,
неописано
мрзим
Гривића
и
Гривићку
;
имам
узрока
,
ал
’
то
не
само
због
штафирунга
.
То
је
сасвим
друго
нешто
:
нису
јој
сад
пријатељи
,
нису
јој
од
детињства
пријатељи
били
,
о
том
сам
се
са
више
страна
уверио
;
и
,
да
ми
није
тако
претерано
наклоњена
,
због
Гривићеви
’
и
њу
би
’
морао
омрзнути
.
Но
она
је
као
какво
јагње
поред
мене
,
неће
ништа
противусловити
.
Само
то
једно
се
једим
што
,
кад
пред
њом
псујем
Гривићеве
,
неће
против
њи
’
ни
једне
речи
испустити
.
Мислио
сам
,
то
је
леп
карактер
,
кад
противу
своји
’
неће
да
прослови
,
ал
’
опет
то
ме
мрзи
,
како
може
тако
флегматична
бити
,
кад
зна
,
кад
сам
је
уверио
,
да
јој
Гривићеви
никад
нису
били
пријатељи
.
Ал
’
опет
мислим
се
:
млада
је
,
па
још
нема
тако
пакосно
срце
,
као
ми
.
Но
опет
ти
кажем
да
је
поред
свега
тога
не
мрзим
.
«
»
Шта
је
то
—
не
мрзиш
?
Та
то
није
доста
—
треба
баш
да
волеш
.
«
»
Та
волем
,
волем
,
ал
’
волети
није
љубити
,
ил
’
симандлом
бити
,
јер
ја
,
фала
богу
,
нисам
још
пакрачки
декрет
добио
.
Ја
моју
жену
грлим
,
па
то
је
доста
.
Сад
манимо
се
тога
,
но
разговарајмо
се
о
другом
чем
.
«
»
Е
добро
.
Кажи
ми
,
Бранко
,
шта
о
мени
овде
говоре
?
«
»
Држе
те
за
једног
сујетног
лудова
.
«
»
Баш
су
лудови
!
Ја
и
кад
лудујем
,
мудрији
сам
од
њи
.
«
»
Чули
су
да
си
богат
,
и
то
ти
је
нешто
кредита
одржало
.
«
»
Па
како
могу
казати
да
сам
лудов
?
Изучио
сам
се
из
ничега
.
Оженио
сам
се
богато
.
Је
л
’
то
лудо
?
Овде
се
бавим
неко
доба
,
па
да
видиш
колико
се
њи
’
нуде
.
Бранко
,
опрости
ми
,
ал
’
морам
ти
казати
,
да
си
ти
данас
удовац
,
па
да
се
женимо
,
ја
би
’
опет
већу
партију
начинио
.
«
»
Јер
си
интересатор
,
фиглар
;
дању
ноћу
о
том
мислиш
,
и
знаш
се
већим
показати
нег
’
што
јеси
.
«
»
Па
онда
нисам
луд
,
онда
сам
паметнији
нег
’
сви
они
који
ме
оговарају
.
Па
зар
мислиш
да
тебе
не
оговарају
?
«
»
А
кога
на
свету
не
оговарају
?
!
«
»
Они
о
теби
свашта
којешта
говоре
.
Мало
те
и
пофале
,
да
те
већма
кудити
могу
.
Кажу
да
си
бранденбургер
.
«
»
Ако
за
бранденбургера
оног
држе
,
као
што
ми
с’ваћамо
,
који
је
здравог
тела
,
ил
’
духа
,
ил
’
срца
,
па
овај
свет
без
ичије
увреде
ужива
,
ал
’
свет
не
квари
,
онда
сам
и
ја
прави
бранденбургер
,
јер
само
онолико
уживам
колико
ми
здравље
и
чест
допушта
;
ако
што
зло
мисле
,
онда
су
сплеткаши
и
пангалози
.
«
»
Ал
’
овде
је
нека
мода
да
,
кад
ко
не
носи
рукавице
,
иде
у
мале
бирцаузе
вечерати
,
а
човек
је
,
штоно
зову
,
од
бољег
реда
,
одма
’
га
извичу
за
лумпа
и
пијаницу
.
А
обично
ти
исти
,
који
друге
тако
извикују
,
показују
се
,
као
што
сам
приметио
,
као
потајни
грешници
.
«
»
Мани
се
ти
’
људи
:
то
су
ил
’
телесни
ил
’
душевни
богаљеви
.
Завиде
другом
,
што
сами
нису
у
стању
.
Твори
право
,
не
вређај
поштеног
,
буди
здрав
и
уживај
свет
,
—
то
је
код
мене
регула
живота
!
«
»
Право
имаш
,
Бранко
!
Слушао
сам
како
је
једна
велика
енглеска
дама
била
у
Бечу
.
Енглескиње
су
,
као
што
кажу
,
врло
доброг
састава
,
па
добро
једу
и
пију
.
Та
Енглескиња
је
појела
за
фруштук
,
около
једанаест
сати
,
један
бифтек
,
а
попила
је
пет
чаша
јаког
пива
.
Бечке
даме
,
које
нису
тако
здраве
,
чудиле
се
,
па
су
је
држале
за
бранденбургерку
,
а
овамо
била
је
врло
учтива
и
паметнија
нег
’
све
Бечкиње
.
«
»
Немој
се
,
Милане
,
томе
чудити
.
Те
бечке
даме
,
које
нису
тако
здраве
,
пију
место
тога
трипут
на
дан
кафу
,
а
увече
теја
,
зато
и
јесу
мизерабл
.
Тако
је
исто
и
код
нас
.
Па
да
видиш
какви
су
још
Енглези
!
Сви
њи’ови
велики
људи
љуште
и
вино
и
пиво
,
и
то
најбоље
.
Зато
опет
највише
они
путују
,
и
најлакше
сваку
климу
сносе
.
Кад
би
какав
славан
енглески
министар
,
ког
у
новинама
читамо
,
овамо
дошао
,
ево
моје
главе
ако
га
за
месец
дана
за
првог
лумпа
прогласили
не
би
,
а
он
би
се
тек
смејао
њи’овој
лудорији
.
«
»
Сасвим
право
имаш
!
Откако
женске
ништ
’
не
раде
,
а
млого
кафе
и
теја
пију
,
од
то
доба
се
доктори
,
бабице
и
врачаре
умложавају
.
Тако
су
,
опет
,
господа
људи
сами
мекушци
.
Отуда
шкрофле
,
јектике
,
подагре
,
главобоље
,
зубобоље
,
језикобоље
,
слаб
ил
’
никакав
пород
.
Па
да
видиш
до
чега
су
дотерале
млоге
са
фарбањем
лица
.
Знаш
,
то
је
већ
шкандал
.
Хоће
природу
да
надвисе
.
Познавао
сам
у
мом
животу
три
даме
,
и
то
црномањасте
,
ал
’
не
да
су
биле
праве
црномањасте
,
него
праве
Креолке
ил
’
Араберке
.
Косе
вране
,
зуби
као
бисер
,
очи
гараве
,
харамиске
,
да
ти
срце
отму
,
са
дугачким
трепавицама
покривене
;
лице
гаркасто
,
па
умиљато
.
Знаш
,
кад
сам
их
први
пут
видно
,
да
сам
смео
,
клекао
би
’
на
колена
,
па
би
’
их
молио
,
само
да
их
могу
један
сат
гледати
.
Те
исте
сам
видио
после
десет
година
,
беле
,
бледе
;
испод
бледоће
провиди
се
стара
црнкаста
фарба
,
као
какав
стари
универзитет
,
једанпут
окречен
,
па
јефтина
фарба
стару
дику
и
понос
покрива
.
А
да
су
гараве
остале
,
камо
срећа
и
по
њи
’
и
по
људе
!
«
»
Ал
’
си
,
Милане
,
фантаста
!
Ти
све
судиш
са
стране
лепоте
и
љубави
,
а
не
и
са
стране
здравља
.
Ал
’
треба
и
то
да
знаш
да
,
које
се
дуго
фарбају
,
лице
им
изгуби
живоћу
,
зуби
им
се
покваре
,
па
то
није
баш
ни
здраво
.
«
»
Па
није
баш
ни
лепо
,
ни
пријатно
.
Тако
сам
био
више
пути
са
дамама
,
које
су
се
јако
фарбале
.
Биле
су
страшно
парфемирате
,
па
опет
нисам
се
могао
с
њима
из
ближе
разговарати
,
тако
су
непријатно
из
уста
мирисале
,
и
то
сигурно
од
фарбања
;
а
штета
,
биле
су
лепе
.
«
»
Но
,
још
да
имам
жену
која
се
маже
,
не
би
’
ни
један
дан
с
њом
био
.
«
»
Ти
си
у
том
срећан
;
твоју
госпођу
Ханику
је
већ
сама
природа
од
детињства
добро
нафарбала
.
Има
особиту
лепу
кожу
.
«
»
Нећу
мене
,
ни
што
се
моје
зове
,
нико
ни
да
фали
,
ни
да
куди
;
зато
манимо
се
ти
’
разговора
,
па
буд’мо
весели
,
по
нашем
старом
обичају
.
«
»
Хајд
’
,
живио
!
«
Тако
смо
се
подуже
веселили
и
шалили
.
Он
ме
једнако
секира
са
Бабиком
и
Резиком
,
па
са
милостивом
—
мојом
покојном
госпођом
.
Те
старе
комендије
нису
му
из
главе
излазиле
,
и
морао
сам
му
већ
и
дикоје
познате
штикле
опет
приповедати
.
Баш
смо
добро
провели
,
онако
као
два
стара
пријатеља
.
Нисмо
један
другог
вређали
и
доста
смо
се
лепог
наразговарали
;
доста
смо
и
јели
и
пили
,
и
опет
памет
нисмо
изгубили
.
Већ
около
пет
сати
опростисмо
се
и
Бранко
оде
кући
.
Да
нас
је
ко
видио
да
се
тако
доцкан
разилазимо
,
мислио
би
да
је
богзна
какав
лумперај
био
.
И
доиста
,
кад
је
Бранко
доле
сишао
и
на
сокак
изишао
,
а
ја
фришко
на
пенџер
,
да
га
још
једанпут
видим
,
па
да
му
опет
збогом
кажем
.
А
он
отпоздравља
,
иде
,
а
на
њега
с
бока
гледи
потсмешљиво
један
пургер
,
који
је
врло
рано
на
шпекулацију
устао
.
Сигурно
је
мислио
о
Бранку
:
»
Гле
,
кад
корхељ
кући
иде
!
«
Ал
’
зато
Бранко
остаје
Бранко
,
а
тај
пургер
филистер
.
Затворим
пенџер
.
Ал
’
смо
баш
провели
.
Сад
легнем
спавати
.
ВИИИ
Сутрадан
,
кад
устанем
,
мислим
се
:
шта
да
радим
,
куда
ћу
?
Да
је
ту
Чика
,
сад
би
он
план
какав
начинио
;
овако
треба
сам
да
измислим
.
Онамо
,
ди
сам
већ
једанпут
био
,
не
би
’
волео
ићи
;
рад
би
’
опет
ново
што
видити
.
Морам
опет
најпре
на
познато
место
ићи
,
па
оданде
ћу
си
лакше
,
по
околности
,
маршруту
начинити
.
Идем
најпре
Зоричићу
,
па
онда
даље
.
Морам
и
зато
најпре
к
Зоричићу
,
да
му
кажем
да
,
ако
Бранко
к
њему
дође
,
да
му
ништ
’
не
приповеда
од
оног
што
је
мени
приповедао
,
јер
зашто
да
га
већма
боле
;
а
друго
,
богзна
какав
рачун
носи
у
глави
Бранко
о
целој
тој
ствари
.
Обучем
се
,
пошљем
по
кола
.
За
по
сата
кола
су
ту
.
Сад
сам
морам
путовати
;
биће
ми
дуго
време
.
Звао
би
’
Десића
,
ал
’
бојим
се
да
не
учини
опет
онако
што
као
с
госпођом
Јелком
.
Идем
сам
.
Већ
сам
на
путу
.
Кад
човек
сам
путује
,
дуго
му
је
време
.
Шта
зна
друго
чинити
,
него
мислити
се
о
којекаквим
стварима
.
И
онда
падне
човеку
свашта
на
памет
:
и
мудро
и
лудо
,
све
испрекрштано
,
без
почетка
и
краја
,
сад
се
почне
једно
,
сад
се
прескочи
на
друго
;
сад
гледиш
,
пресуђујеш
предел
,
сад
гледиш
на
коње
,
па
мериш
да
ли
му
је
која
нога
фалична
,
сад
гледиш
на
стадо
,
на
добру
ил
’
хрђаву
пашу
,
на
усеве
;
сад
ти
опет
домаћа
брига
на
памет
падне
,
сад
разни
спомен
прошлости
.
Падне
ми
Бранко
на
памет
.
У
целом
његовом
разговору
усиљавао
се
сакрити
своју
бољу
,
ал
’
опет
у
дикојим
речма
његовим
дало
се
доста
открити
,
млого
којешта
.
Но
не
може
све
то
дуго
у
тајности
остати
;
пре
ил
’
после
,
мало
помало
сам
ће
ми
исповедити
,
само
се
бојим
да
се
не
задоцни
.
Опет
Бранка
изгубим
из
главе
и
падне
ми
на
памет
Ливија
.
Хоћу
силом
да
је
избацим
из
главе
,
ал
’
не
иде
;
спомен
и
мисао
су
тирани
.
Па
да
ми
што
важније
на
памет
пада
,
него
све
којешта
.
Сравњивам
Ливију
сада
са
Ливијом
девојком
.
Као
девојка
,
била
је
врло
умиљата
,
танка
;
сад
пунија
,
слободнија
,
кокета
.
Сравњивам
себе
,
какав
сам
био
онда
и
какав
сам
сада
.
То
ме
сравнење
највећма
мрзи
.
Ливија
би
волела
бити
што
је
онда
била
,
а
ја
опет
волем
што
сам
сада
,
ма
да
сам
старији
.
Какве
разлике
,
какве
промене
!
Падне
ми
опет
на
памет
госпођа
Ханика
,
како
се
у
конту
церекала
,
и
Бранкове
речи
,
како
му
је
она
наклоњена
.
Све
ми
мозак
буши
.
На
срећу
,
падне
ми
на
памет
Чика
,
па
се
мало
разведрим
.
Како
се
,
сирома
’
,
узмувао
на
бр
.
1
.
000
!
Нећу
више
ништ
’
да
мислим
;
гледим
на
све
стране
,
на
шуму
и
долину
,
на
комарце
из
шумице
,
па
с
њима
све
мисли
испрескачем
.
Мало
помало
дођем
до
Зоричића
.
Ту
нећу
дуго
да
се
бавим
,
извињавам
се
,
кажем
му
да
хоћу
даље
да
путујем
и
молим
да
ми
каже
каква
су
у
околини
места
.
Он
ми
све
ређа
,
ал
’
немам
овде
ни
једног
познаника
.
Питам
га
:
је
л
’
далеко
П
.
,
ди
Чика
седи
?
Није
далеко
,
каже
ми
куд
треба
ићи
.
Јавим
му
да
ће
га
Бранко
посетити
,
но
опоменем
га
да
му
ништ
’
не
говори
о
оној
ствари
.
»
Збогом
!
«
Седнем
на
кола
и
одем
.
Кола
брзо
иду
,
ал
’
сам
нестрпељив
,
па
би
’
се
за
брег
у’ватио
и
до
Чике
довукао
.
Морам
још
кроз
једно
село
проћи
,
па
тек
онда
у
П
.
,
ди
је
Чика
.
Кад
дођем
до
близу
оног
првог
села
,
кад
издалека
видим
:
једна
кола
стоје
пред
капијом
,
а
на
коли
два
господарска
човека
,
ал
’
далеко
су
,
не
могу
добро
лица
да
видим
.
Обоје
су
прекрстили
руке
,
па
седе
.
Шта
то
значи
,
није
л
’
им
се
каква
несрећа
догодила
?
Знате
шта
зову
пред
једним
селом
капију
?
Од
дрвета
начињена
нека
баријера
,
заграда
,
да
је
може
дете
за
фртаљ
сата
срушити
;
то
је
капија
.
То
је
зато
да
марва
овамо
онамо
не
пролази
.
Обично
какво
дете
онде
стоји
,
па
путницима
за
једну
крајцару
,
а
и
бадава
,
отвара
.
Кад
нема
онде
детета
,
онда
си
путници
сами
отворе
и
затворе
.
Ја
све
ближе
,
кад
наједаред
познам
Чикин
лик
;
другог
не
познајем
.
Страшно
сам
се
зарадовао
.
Дођем
до
њи
’
.
»
Откуд
ти
,
Милане
?
Баш
добро
кад
си
дошао
!
«
Чика
је
то
изговорио
,
ал
’
се
с
кола
не
миче
;
тако
исто
и
онај
други
,
један
млад
човек
.
»
Ја
баш
к
теби
идем
.
Шта
,
ваљда
се
не
може
капија
да
отвори
?
«
Обоје
се
смеју
.
Чика
прослови
:
»
Да
ти
кажем
управо
шта
је
.
Већ
овде
по
сата
чекамо
.
Капија
се
може
отворити
,
ал
’
детета
нема
.
Ја
нећу
да
устанем
,
да
отворим
,
а
неће
ни
он
;
каже
да
он
коње
тера
,
на
мене
је
ред
.
Ал
’
ја
нећу
ништ
’
за
то
да
знам
;
нећу
мој
комодитет
да
рушим
,
а
и
он
је
тврдоглав
.
Зато
,
молим
те
,
нек
’
отвори
кочијаш
.
«
Мој
кочијаш
отвори
.
Сад
се
изљубимо
и
са
оним
другим
упознамо
.
Види
се
фајн
човек
;
има
нешто
џентлменски
на
њему
.
Седи
у
Ш
.
,
приватијер
,
живи
од
свог
имања
,
као
што
ми
је
Чика
после
казао
.
Питам
Чику
куда
ће
;
каже
у
Ј
.
;
зове
и
мене
онамо
.
Извињавам
се
,
кажем
да
сам
непознат
,
ал
’
Чика
узима
све
на
себе
;
биће
добро
,
само
да
с
њим
идем
.
Одважим
се
,
јер
знам
да
Чика
неће
што
лудо
измислити
.
Чика
сад
сиђе
доле
,
па
остави
господина
Г
.
из
Ш
.
и
седне
до
мене
.
Кренемо
се
.
И
господин
Г
.
вози
се
за
нами
.
Чика
се
разговара
са
мном
.
»
Баш
добро
кад
си
нас
ослободио
.
«
»
Па
да
нисам
дошао
,
тек
морали
бисте
сами
отворити
.
«
»
Богме
ја
не
би
’
отворио
,
а
не
би
ни
он
;
чекали
бисмо
док
когод
не
би
дошао
;
а
да
није
нико
дошао
,
ми
бисмо
из
каприца
до
ноћи
тако
стајали
.
«
»
Но
то
је
баш
енглески
,
Чико
.
«
»
Зар
и
код
Енглеза
тако
што
бива
?
«
»
Тако
је
један
Енглез
стајао
на
једној
станици
па
је
читао
новине
.
С
обе
стране
велико
блато
.
Дође
на
сусрет
други
Енглез
,
па
рад
је
прећи
,
ал
’
не
може
,
јер
је
свуд
блато
,
а
онај
чита
,
ни
бриге
му
није
.
Овај
сад
стоји
пред
првим
,
па
га
чека
да
га
пропусти
.
Но
први
чини
се
канда
га
не
види
,
док
се
другом
не
досади
чекање
,
па
га
ослови
:
»
Милорд
!
Молим
Вас
,
кад
прочитате
те
новине
,
дајте
ми
да
и
ја
после
мало
читам
.
«
Онда
се
тек
тргне
и
пропусти
га
.
«
»
Но
то
је
био
баш
фајн
виц
!
Волео
би
’
познавати
тог
првог
Енглеза
.
Ал
’
кажи
ми
,
молим
те
,
како
си
ти
прошао
са
твојим
вицем
,
тојест
са
Јелком
?
Ја
сам
онда
био
код
њи
’
,
ал
’
ње
није
било
онде
.
Нотарош
ми
је
тек
инкогнито
у
уши
шушнуо
,
да
је
за
тобом
побегла
,
па
су
се
,
и
он
и
нотарошка
,
јако
помамили
и
грдили
те
.
Немој
више
ићи
онамо
.
А
шта
је
са
Јелком
?
«
»
Ништа
.
Десић
је
инкогнито
писао
да
дође
госпођи
Ливији
;
она
је
дошла
,
ал
’
Десић
се
преварио
,
јер
га
Јелка
ни
гледати
није
хтела
.
Ту
после
ја
се
нађем
,
а
она
је
била
сасвим
задовољна
,
шетала
се
са
мном
и
унтерхалтовала
неколико
дана
;
после
је
наговорим
да
иде
натраг
и
да
се
помири
,
а
ја
ћу
је
водити
.
Она
се
реши
,
ја
је
одведем
,
докажем
да
то
није
моја
рука
,
но
Десићева
,
и
све
на
њега
падне
:
помире
се
,
а
мени
на
мом
труду
особито
зафале
.
«
»
Но
то
је
баш
био
мајстерштук
!
Баш
се
радујем
.
Мислио
сам
да
нећу
смети
онамо
ићи
,
јер
се
и
на
мене
нотарошка
расрдила
,
казала
је
да
сам
ја
крив
,
да
сам
ја
поштоноша
био
.
Тако
је
,
ал
’
ђаво
га
знао
ко
јој
је
казао
.
Срди
л
’
се
још
на
мене
?
«
»
Ни
најмање
.
Све
је
у
реду
.
Кад
сам
те
спомињао
,
а
она
се
с
Јелком
заједно
смејала
,
па
каже
:
»
Прави
Луцифер
тај
Чика
!
«
«
»
Е
,
сад
је
добро
кад
сам
Луцифер
!
Ту
опет
наново
може
бити
гранде
фантазија
!
«
»
Ал
’
и
јеси
враг
.
Тако
се
радујем
што
сам
те
познао
,
јер
,
знаш
,
ја
не
волем
са
сваким
бити
познат
.
«
»
А
ја
на
шпизбургере
и
не
гледим
,
него
све
што
је
нобл
тражим
.
На
и
ти
,
кад
оматориш
,
исти
ћеш
бити
на
мене
.
Јеси
л
’
тенцер
?
«
»
Те
какав
још
!
«
»
Какав
сам
ја
био
тенцер
,
кад
сам
био
млађи
!
Знао
сам
између
јаја
играти
,
тако
сам
ситно
умео
.
Сад
сам
већ
тежи
.
«
»
Доста
си
лак
и
сад
.
Ал
’
кажи
ми
:
како
ти
истериваш
тако
?
Та
ја
не
могу
с
тобом
да
издржим
!
«
»
Треба
све
то
знати
.
«
»
Па
научи
ме
,
Чико
;
и
ту
има
неког
кунста
.
«
»
Те
каквог
кунста
!
Ето
,
видиш
,
сам
полазим
ти
на
абентаере
,
као
путешествујући
ритер
;
свуд
сам
са
младима
,
и
даљу
и
ноћу
.
Кад
они
пију
,
и
ја
с
њима
држим
,
ал
’
кад
се
дубље
уђе
,
а
ја
варакам
;
они
се
забуне
,
па
док
они
три
чаше
,
а
ја
тек
полу
,
па
се
украдем
на
сат-два
из
друштва
;
док
ме
се
сете
,
већ
сам
се
испавао
.
Но
,
кад
је
већ
сувише
,
кад
ме
често
силују
,
а
ја
десет
дана
терам
с
њима
,
после
се
шкизирам
,
отидем
кући
,
купам
се
сваки
дан
и
одмарам
,
пијем
саму
воду
,
па
како
се
поткрепим
,
а
ја
опет
друштва
тражим
.
«
»
Но
то
је
баш
лепо
.
И
ја
ћу
си
[
то
]
за
регулу
узети
.
Ал
’
,
молим
те
,
шта
је
и
ко
је
то
куда
сад
идемо
?
«
»
Не
брини
се
.
Баш
ти
нећу
казати
.
Познају
те
.
Хоћу
да
буде
изненада
.
«
Тако
разговарамо
се
,
шалимо
се
,
док
не
стигнемо
у
Ј
.
Већ
смо
ту
.
Кућа
велика
.
Уђемо
унутра
,
велика
авлија
,
ал
’
кад
—
баш
једнога
на
дерешу
туку
.
Мислио
сам
одма
’
да
ту
мора
бити
каква
судница
.
И
нисам
се
преварио
,
јер
сам
дочекати
морао
,
док
сви
’
дванаест
нису
ударили
.
Сирома
’
,
дерао
се
као
овчији
коњ
.
После
егзекуције
,
пређе
к
нами
егзеквент
.
Чика
ме
претстави
;
мени
се
чини
познато
лице
,
ал
’
и
он
познато
смеши
се
.
»
Имам
ли
срећу
,
господине
Наранџићу
?
«
»
С
моје
стране
срећа
.
«
»
Ја
сам
судац
Брачић
.
Зар
ме
не
познајеш
,
Милане
?
«
»
Одмах
сам
хтео
рећи
.
Давно
је
било
,
па
сам
мислио
:
могу
се
и
преварити
.
Баш
ми
је
мило
!
«
Пољубимо
се
.
Међутим
,
Чика
је
отишао
унутра
,
и
док
длан
о
длан
,
а
ево
га
опет
са
вице-суцем
Писаровићем
.
И
то
је
мој
стари
познаник
.
»
Откуд
ти
,
Милане
?
«
,
»
Чики
могу
зафалити
.
Нисам
ни
знао
куд
ме
води
.
Не
би
’
се
надао
тој
срећи
.
«
Стари
познати
,
није
требало
млого
етикеције
;
уђемо
сви
у
собу
и
претставимо
се
домаћици
.
Фина
млада
госпођа
!
Опростимо
се
после
тога
и
ставимо
се
у
ред
.
За
један
дан
био
сам
канда
сам
код
куће
.
Весело
друштво
,
гостију
ваздан
.
Добро
нам
се
водило
,
а
партаја
ваздан
,
па
ме
то
јако
мрзило
.
Особито
са
судијама
и
адвокатима
не
волем
имати
посла
,
па
макар
да
су
ми
какви
пријатељи
.
Све
једнако
слушам
о
курентима
,
процесима
,
сентенцијама
и
егзекуцијама
.
Поред
све
доброте
домаћинове
,
морао
сам
зевати
.
Али
суци
су
добри
људи
,
па
кад
сврше
свој
посао
,
и
они
као
људи
траже
реграције
.
И
Чики
је
дуго
време
,
па
ме
све
на
страну
зове
и
планира
шта
ћемо
радити
;
ја
се
сасвим
на
њега
ослоним
.
Каже
ми
да
ће
ме
водити
овамо
онамо
и
да
се
нећу
покајати
.
И
господин
Г
.
хоће
с
нами
.
То
чује
вице-судац
Писаровић
,
и
он
хоће
с
нами
.
Друштво
ваљано
,
само
да
се
на
пут
кренемо
;
знам
да
нам
се
неће
зло
водити
.
Још
онај
дан
постао
сам
са
Г
.
»
пер
ту
«
.
Ал
’
шта
ћу
да
му
тајим
име
:
он
се
зове
Гајић
.
Хоћемо
што
пре
да
се
откинемо
,
судац
нас
не
пушта
,
жао
му
је
,
ишао
би
и
он
,
ал
’
има
млого
посла
.
Једва
смо
добили
дозволење
.
Жао
нам
је
било
,
ал
’
бадава
,
хоћемо
да
се
проведемо
.
Но
,
опет
,
обрекао
сам
се
са
Чиком
заједно
,
да
ћемо
Ј
.
за
главни
квартир
узети
;
како
се
уморимо
,
одма
’
ћемо
у
Ј
.
на
одмор
.
У
Ј
.
нећемо
ништа
;
шта
се
кога
тиче
шта
по
другим
странама
радимо
.
Једва
чекам
да
се
кренемо
.
И
време
је
било
,
јер
ми
је
једнако
мучно
било
,
откако
сам
чуо
онога
на
дерешу
.
Враг
би
знао
што
имам
тако
мекано
срце
;
већ
се
сам
на
себе
љутим
.
Већ
су
кола
готова
,
и
то
двоја
.
На
једнима
ће
се
возити
Гајић
и
Чика
,
на
другима
ја
и
Писаровић
.
Ово
је
у
реду
било
,
јер
с
Писаровићем
већ
одавна
нисам
био
.
Седнемо
и
кренемо
се
.
Чику
и
Гајића
пустимо
напред
.
Тек
што
смо
из
Ј
.
изишли
,
а
ми
већ
видимо
како
се
Чика
са
Гајићем
кошка
.
Волели
су
се
,
па
су
се
из
шале
инатили
.
И
ми
почнемо
разговор
:
најпре
о
којекаквим
догађајима
,
откако
се
нисмо
видили
,
па
онда
о
садашњим
стварима
.
»
Ал
’
само
то
мрзим
,
брате
,
што
се
и
у
данашње
доба
људма
батине
дају
.
Знаш
,
кад
сам
чуо
како
се
онај
дерао
,
нећу
три
дана
апетита
имати
.
Зар
не
би
могло
то
бити
без
батина
?
«
»
Не
може
.
«
»
А
зашто
?
Зар
нема
друге
каштиге
,
зар
се
не
може
затвором
каштиговати
?
«
»
Ако
га
на
дан-два
затвориш
,
мораш
му
дати
јести
;
ако
му
даш
јести
,
ма
само
сува
леба
,
он
је
на
то
научен
,
па
кад
се
ослободи
,
он
те
исмеје
,
па
првом
приликом
опет
какво
зло
учини
:
зато
мораш
га
дерати
.
«
»
Ал
’
кад
се
на
то
навикне
,
онда
и
батине
у
ништа
не
узима
.
«
»
Онда
га
треба
више
и
јаче
дерати
.
Зар
мислиш
да
мени
није
жао
?
и
ја
сам
човек
;
ал
’
да
тако
не
поступамо
,
не
би
си
на
путу
сигуран
био
;
да
се
успоречиш
с
њим
,
би
те
ранио
ил
’
убио
;
међу
собом
би
се
клали
и
убијали
за
багателу
.
Мора
то
тако
да
буде
.
«
Писаровићу
нисам
опет
дао
сасвим
за
право
,
јер
сам
мислио
да
се
све
то
лакшим
начином
отклонити
може
.
Кад
сам
Писаровићеве
речи
чуо
,
онда
сам
се
тек
радовао
што
нисам
паор
.
Проћи
имамо
кроз
једно
село
.
Станемо
на
пијаци
да
купимо
цигара
.
Вашар
је
био
,
паори
се
поред
музике
веселе
.
Није
прошло
два
минута
,
а
већ
се
страшно
потукли
:
коме
глава
разбијена
,
коме
руке
испребијане
.
Покавџили
су
се
због
којекакви
’
тричарија
.
Вицесудац
умеша
се
и
да
кривце
позатварати
,
па
после
опет
седнемо
и
путујемо
даље
.
Дођемо
у
друго
село
;
кад
овде
,
опет
други
ексцес
:
брат
брата
с
ножем
убо
,
јер
није
се
могао
с
њим
у
неколико
мерова
жита
поделити
.
И
тог
затворе
.
Изиђемо
из
села
.
На
пољу
опет
вијају
четници
два
паора
,
који
су
у
туђу
њиву
марву
утерали
и
велику
штету
учинили
.
»
Ето
,
видиш
,
сад
шта
,
би
с
њима
радио
?
«
—
прослови
Писаровић
.
»
Строжајше
каштиговао
.
Па
шта
ће
с
њима
бити
?
«
»
Први
ћеду
доћи
у
криминал
код
већег
суда
;
тако
исто
и
онај
,
који
је
брата
убио
;
а
они
који
су
штету
чинили
,
добиће
по
дванаест
.
«
»
Богме
ја
би
’
овим
дао
сваком
по
педесет
.
Зато
и
ја
на
мом
добру
имам
толику
штету
,
а
то
због
такови
’
лопова
,
а
они
,
шпицбуби
,
тако
се
правдају
,
да
их
сажалим
,
па
мислим
да
мој
ишпан
мрзи
на
њи
’
,
па
их
у
беду
уваљује
.
«
»
Сад
такове
ако
само
затворим
,
то
није
ништ
’
,
сваки
дан
ћеш
све
већу
и
већу
штету
имати
.
Па
да
видиш
какви
други
хунцвутарија
ти
ту
нема
.
Да
их
напустиш
,
комунизам
и
анархија
је
ту
.
«
»
Па
,
зар
је
ту
свуд
тако
?
«
»
Није
свуд
.
Има
места
ди
се
човек
чудити
мора
владању
њи’овом
,
ал
’
они
хрђави
на
ове
мрзе
,
па
ил
’
их
кваре
,
ил
’
их
гоне
.
«
»
Ту
би
могао
млого
учинити
поп
и
учитељ
.
Но
манимо
се
тога
,
ја
нисам
од
тога
фаха
човек
,
но
кажи
ми
:
куда
сад
идемо
?
«
»
Ја
ни
сам
не
знам
,
Чика
сад
командира
;
мал’те
нећемо
у
Ш
.
код
Гајића
.
«
»
Ал
’
фајн
човек
тај
Гајић
.
Допада
ми
се
—
џентлмен
је
.
«
»
А
фини
бранденбургер
.
Ту
ћемо
се
добро
провести
.
«
»
Је
л
’
ожењен
?
«
»
Није
.
«
»
Утолико
боље
.
Па
после
из
Ш
.
куда
ћемо
?
«
»
То
је
Чикин
посао
,
он
је
већ
напред
измислио
куда
ћемо
;
само
толико
ти
могу
казати
,
да
нигди
нећемо
читав
дан
провести
.
Сад
овде
ћемо
вечерати
,
богзна
опет
сутрадан
ди
ћемо
ручати
,
а
ди
ли
опет
вечерати
и
спавати
;
и
то
све
тако
траје
,
док
се
не
уморимо
,
па
онда
опет
одмарај
се
,
па
ради
.
«
Ето
,
већ
се
види
Ш
.
Још
мало
па
смо
онде
.
Већ
смо
у
Ш
.
,
код
Гајића
.
Одма
’
се
ту
чудеса
преправљају
.
Гајић
позове
још
неколико
своји
’
пријатеља
,
све
саме
честите
бранденбургере
.
Страховито
смо
провели
,
чак
до
пет
сати
ујутру
.
Само
Чика
је
мало
легао
око
три
сата
,
па
,
хајд
’
,
то
смо
му
допустили
.
Кад
ујутру
,
а
кола
већ
преправна
стоје
,
па
се
опет
возимо
.
Чика
и
Гајић
напред
,
а
ми
за
њима
.
Путујемо
и
дођемо
у
К
.
Ту
се
станимо
код
Чикиног
пријатеља
Мишкића
.
Упознамо
се
,
по
није
нам
ни
до
чега
даље
,
но
само
до
спавања
.
Чика
шушне
Мишкићу
,
а
овај
нас
одма
’
понуди
да
легнемо
.
И
ми
одма
’
легнемо
,
и
два-три
сата
проспавамо
.
Кад
сам
устао
,
а
и
моја
братија
су
већ
горе
била
,
па
мислим
се
:
хоћемо
ли
сад
даље
?
Но
тешко
ће
што
од
тога
бити
.
Мишкић
мора
бити
гостољубив
;
види
му
се
из
очију
.
Ја
и
Чика
разговарамо
се
.
Наједанпут
чујемо
писку
,
кречање
пилића
и
дреку
пловака
.
Кољу
их
.
Одмах
сам
знао
да
нећемо
одма
’
ићи
одавде
.
И
Чика
је
то
исто
приметио
.
»
Брудер
,
одавде
нећеду
сад
пустити
.
Чујеш
,
већ
кољу
?
«
»
Чујем
.
Па
шта
ћемо
онда
?
«
»
Ништа
,
ми
ћемо
ручати
овде
,
па
после
ручка
одвешћу
те
на
једно
место
.
Знам
да
тако
што
још
ниси
видио
.
Ту
има
једна
лепа
,
млада
удовица
,
а
има
врло
лепу
кћер
:
нобл
су
и
воспитане
.
Морам
те
ауфировати
.
’
Оди
на
страну
,
да
нико
не
чује
.
Кажем
ти
,
лепе
су
обадве
;
за
матер
би
казао
пре
да
је
кћери
сестра
,
тако
млада
изгледа
.
На
матер
сам
ја
око
бацио
;
зато
ње
се
мани
.
Ја
сам
у
њу
заљубљен
,
ал
’
за
то
нико
не
зна
,
само
ја
и
сад
ти
.
Не
зна
ни
она
сама
,
нити
ће
знати
.
И
она
мене
не
мрзи
;
најволијем
се
с
њом
шалити
.
И
Гајић
и
Писаровић
онде
паре
очи
;
ал
’
неће
ништ
’
бити
,
како
тебе
ауфирујем
.
Сад
ћути
.
«
Сад
опет
помешамо
се
међу
друге
,
разговарамо
се
,
дишпутамо
се
.
Дође
ручак
.
Није
се
ништа
интересантно
стало
.
Ручак
је
био
добар
,
а
после
ручка
Чика
одма
’
начини
план
да
идемо
тамо
.
»
Браћо
,
ја
би
’
вам
сад
нешто
казао
.
Фала
богу
,
испавани
смо
,
нисмо
од
вина
компромитирани
;
мислим
да
би
најбоље
било
да
учинимо
визиту
госпођи
Нини
и
фрајли
Отилији
.
«
Сви
смо
готови
.
Гајићу
и
Писаровићу
канда
је
Чика
из
уста
ту
реч
извадио
,
повичу
:
»
Хоћемо
!
«
—
само
се
нешто
Мишкић
уздржава
.
Он
је
велики
бранденбургер
,
па
би
волео
да
код
њега
останемо
.
Но
не
помаже
му
ништа
,
па
и
он
се
реши
да
нас
прати
.
Преправљамо
се
.
Сви
дођемо
к
огледалу
,
па
за
четку
и
чешаљ
,
да
боље
изгледамо
.
Мени
првом
дају
чест
.
Наместим
косу
,
уредим
бркове
,
рашчешљам
браду
:
фајн
,
добро
изгледам
.
Пустим
другога
.
Гајић
је
већ
за
леђи
стајао
,
па
и
он
наглади
бркове
,
косу
,
намешта
си
косу
,
прави
смешеће
очи
,
да
љубезан
изгледа
.
Писаровић
једва
је
ред
дочекао
;
најпре
гледи
зубе
,
јесу
л
’
бели
.
Био
је
на
зубе
сујетан
.
Онда
из
џепа
извади
бркомаз
(
свагда
га
је
у
џепу
носио
)
,
намаже
бркове
,
са
рестом
поглади
обрве
,
а
косу
је
још
ујутру
наместио
,
па
неће
да
дира
.
Сад
је
ред
на
Чику
.
Чика
је
лукав
,
па
је
и
фатермердер
метнуо
,
само
да
нешто
екстра
изгледа
.
Намазао
је
и
бркове
,
да
му
не
стоје
као
метла
,
па
од
фатермердера
ништ
’
му
друго
не
видиш
,
само
по
главе
,
нос
,
бркове
и
обрве
.
Мишкић
није
био
кицош
;
он
какав
је
био
за
асталом
,
такав
је
и
остао
.
Идемо
на
визиту
.
Ја
и
Чика
напред
,
за
нами
Писаровић
и
Гајић
,
Мишкић
напослетку
.
Уђемо
у
кућу
.
Велика
авлија
,
издалека
види
се
велика
башта
.
Код
басамака
,
близу
кујне
,
један
велики
астал
и
клупе
;
онде
седе
две
интересантне
женске
.
Приступимо
,
оне
устану
.
»
Господин
Милан
Наранџић
,
спаија
,
ове
друге
познајете
;
ово
је
,
опет
,
госпођа
Милеуснић
и
фрајла
Отилија
,
«
—
Чика
претставља
,
»
Драго
нам
је
.
«
»
С
моје
стране
особита
чест
.
«
»
Изволте
сести
.
«
Сви
седнемо
и
сви
онако
штајф
владамо
се
.
Сви
су
били
познати
,
ал
’
због
мене
морали
су
мало
етикецију
изводити
.
Сад
један
,
сад
други
што
прослови
,
ал
’
ни
код
једног
смисла
нема
:
није
ништ
’
интересантан
разговор
.
Мати
,
не
би
рекао
да
је
преко
тридесет
,
елегантна
женска
;
кћи
особито
лепа
,
млада
као
капља
,
смеђа
,
бела
,
умиљата
,
не
да
је
девојка
,
него
као
лубеница
.
Ја
морам
у
почетку
да
с
великом
етикецијом
говорим
,
а
моји
коморати
,
већ
би
отвореније
говорили
,
ал
’
не
смеду
,
јер
би
тако
изгледало
канда
сам
ја
воспитанији
од
њи
’
.
Разговор
све
о
времену
.
Док
један
говори
,
донде
ми
један
другог
меримо
.
Ја
седим
сасвим
укочено
;
ал
’
то
неће
дуго
трајати
;
то
је
тек
моја
прва
фигура
.
Гајићеве
очи
онако
се
љубезно
смеше
,
као
што
их
је
на
огледалу
наместио
.
Писаровић
често
кези
зубе
да
се
виде
и
глади
кади
кад
брк
.
Чика
као
какав
стари
хусарски
барјактар
подупире
брк
да
му
не
спадне
.
Мишкићу
ни
бриге
,
није
био
курмахер
.
Осим
Мишкића
,
сваком
се
показао
на
очима
неки
мали
ајферзухт
;
сваки
је
хтео
да
боље
у
грацију
дође
.
Чика
нас
опет
избави
:
почео
се
шалити
,
а
ми
за
њим
као
луди
;
даме
се
смеју
,
а
ми
такођер
.
Није
трајало
по
сата
,
био
сам
и
ја
фамилијаризират
.
Чика
предложи
да
се
по
башти
шетамо
.
Паметно
је
учинио
;
сви
једва
дочекамо
.
Башта
је
велика
.
Ја
се
најпре
са
фрајла-Отилијом
шетам
:
дао
би
’
јој
срце
и
по
живота
.
Ја
сам
задовољан
са
њеним
умилним
одговорима
.
Ал
’
не
могу
да
будем
на
миру
.
Писаровић
,
а
особито
Гајић
,
нападну
као
асаси
;
све
око
мене
и
фрајла-Отилије
врзу
се
.
Не
могу
да
их
с
врата
скинем
,
а
пред
њима
не
могу
се
ништа
интересантно
разговарати
.
Шта
ћу
сад
?
На
срећу
,
Чика
примети
,
па
ми
намигне
да
к
њему
пређем
.
Он
се
шетао
поред
госпође
мамице
.
И
ја
сам
тек
поред
фрајле
ишао
,
а
нисам
је
испод
руке
водио
,
па
како
је
ти
асаси
забуњивају
,
лако
ми
је
било
повући
се
натраг
.
Они
други
су
то
једва
дочекали
.
Ја
сам
из
фрајлини
’
очију
видио
да
јој
је
жао
било
.
Идем
поред
мамице
.
Чика
се
уклони
,
па
у
остало
друштво
.
Знам
зашто
:
да
квари
.
Сад
ја
почнем
са
госпођом
.
У
чудном
сам
стању
био
.
Сама
мамица
је
љубведостојна
,
па
и
њој
би
’
рад
од
срца
што
рећи
,
а
рад
би
’
опет
о
фрајли
,
јер
ми
се
врло
допала
;
таку
би
’
за
госпођу
волео
имати
.
Од
једне
роле
две
сам
си
начинио
:
са
очима
изражавам
наклоност
прама
мамице
,
а
са
речима
прама
фрајле
.
Разговарам
се
сад
о
једној
,
сад
о
другој
ствари
,
напослетку
ударим
баш
на
ствар
.
»
Ал
’
милостива
,
што
имате
фрајлицу
,
то
више
не
роди
!
Као
да
су
је
нимфе
одгојиле
.
Ал
’
није
ни
чудо
:
»
ивер
од
кладе
далеко
не
пада
«
«
.
»
Та
,
знате
,
све
то
младост
чини
;
свака
млада
девојка
је
лепа
.
«
»
Молићу
,
опростите
ми
што
Вам
противусловити
морам
,
јер
не
чини
то
само
младост
.
Колико
ја
знам
млади
’
девојака
,
па
су
ружне
,
и
колико
знам
,
нећу
да
кажем
старе
,
ал
’
које
већ
велику
децу
имају
.
Милостива
,
нећу
да
Вам
шмајхлујем
али
...
«
»
Немојте
,
немојте
,
прошла
су
већ
времена
,
сад
је
на
деци
ред
.
«
»
Оно
бар
допустите
ми
да
могу
исказати
,
да
је
фрајлица
тако
лепа
,
какву
давно
већ
нисам
видио
.
«
»
Лепота
на
страну
,
само
да
буде
срећна
.
«
»
Она
мора
бити
срећна
,
она
не
може
бити
несрећна
,
јер
би
онда
и
само
јестество
неправедно
било
.
Само
штета
што
је
на
селу
.
Ко
ће
тако
лако
наћи
цвет
сакривен
у
пустињи
?
!
За
фрајлицу
је
велика
варош
.
Кога
има
овде
у
околини
?
Највећи
су
људи
суци
,
вице-суци
,
нотароши
,
и
тако
на
ту
форму
.
Ја
нећу
да
вређам
такову
господу
,
ја
имам
решпекта
и
прама
њи
’
,
ал
’
фрајлица
је
сасвим
за
друге
рођена
.
Она
је
,
кажем
,
за
варош
,
то
се
из
свега
види
.
Да
фрајлицу
доведете
на
већу
какву
пијацу
,
у
велику
варош
,
ди
је
конкуренција
велика
,
будите
уверени
,
милостива
,
да
би
она
до
велике
среће
дошла
.
Ваша
фрајлица
није
за
нотароше
,
није
за
суце
;
она
је
за
спаије
,
за
бароне
,
за
грофове
,
за
фирштове
.
«
Тек
што
сам
ово
изрекао
,
ал
’
већ
ми
је
за
леђи
Мишкић
.
Њега
је
мрзило
у
оном
друштву
,
па
сад
је
овамо
дошао
;
но
кисело
лице
и
овде
показује
.
Сад
опет
почнемо
други
разговор
.
»
Милостива
,
уколико
ми
је
мило
што
имам
чест
Вашу
одличну
кућу
познати
,
утолико
ми
је
,
опет
жао
,
кад
се
удалим
,
што
Вас
опет
видити
нећу
;
ал
’
спомен
ће
ми
у
срцу
остати
.
«
»
Па
зашто
?
—
Та
,
ово
не
мора
бити
последњи
пут
.
Солидним
људма
је
наша
кућа
увек
отворена
.
Извол’те
нас
и
други
пут
,
и
чешће
посетити
;
мени
ће
мило
бити
.
«
»
Кад
сте
тако
милостиви
,
а
’
ја
ћу
бити
тако
слободан
«
што
пре
моје
подворење
учинити
.
«
»
Ја
на
Вашу
реч
зидам
.
«
Међутим
,
приближили
смо
се
осталом
друштву
.
Они
се
код
фрајла-Отилије
у
вицу
надмећу
.
Сирота
фрајла-Отилија
не
зна
им
одговорити
,
ал
’
Чика
јој
иде
па
руку
,
па
их
вицем
надвиси
.
Већ
смо
се
помешали
.
Мишкић
,
коме
је
било
дуго
време
,
једва
је
чекао
да
томе
крај
учини
.
»
Ја
сам
жедан
.
«
Мишкићу
то
није
замерити
,
јер
је
он
као
ондашњи
човек
свакидашњи
био
,
па
видило
се
да
му
милостива
и
није
замерила
,
но
одма
’
каже
:
»
Извол’те
!
«
—
и
понуди
нас
све
унутра
.
Сад
морамо
сви
из
баште
;
но
пре
него
што
смо
изишли
,
фрајла-Отилија
начини
за
сваког
букет
.
Мишкић
неће
да
прими
,
каже
да
он
на
то
не
даје
ништа
,
а
и
шта
ће
ожењеном
човеку
.
Ми
остали
радосно
примимо
.
Мој
је
био
најлепши
.
Знам
блуменшпрахе
,
па
сам
проучио
,
да
мој
више
вреди
,
нег
’
сви
други
;
они
то
нису
веровали
,
но
мислили
су
да
је
њи’ов
лепши
,
јер
је
шаренији
.
У
мом
је
било
фергисмајнихт
,
и
још
лепши
,
што
више
значе
.
Писаровић
и
Гајић
одма
’
задену
за
капут
,
а
ја
баш
нећу
да
заденем
,
да
не
мисле
да
сам
се
од
њи
’
научио
,
но
у
руци
га
држим
.
Чика
свој
букет
заденуо
за
шешир
.
Изгледао
је
као
стари
переџија
.
Мишкић
је
једва
чекао
да
изиђемо
из
баште
.
Он
неће
у
собу
,
но
напољу
за
астал
,
па
на
клупу
.
Ни
ми
нисмо
противни
.
Донесу
вина
.
Ту
се
сад
поред
чаше
вина
поразговоримо
и
прошалимо
.
Већ
је
вече
.
Дође
Мишкићева
слушкиња
и
зове
нас
на
вечеру
.
Милостива
нас
је
рада
на
вечери
задржати
,
ал
’
Мишкић
не
да
се
ни
осолити
,
каже
да
смо
ми
његови
гости
.
Морамо
да
идемо
.
Препоручимо
се
,
ал
’
с
обећањем
да
ћемо
опет
срећу
имати
.
Сад
смо
опет
код
Мишкића
.
Мишкићу
је
цента
са
срца
спала
кад
смо
к
њему
дошли
.
Не
воле
он
по
башти
шетати
се
.
Познао
сам
га
за
кратко
време
.
Ставио
би
’
се
о
главу
,
да
је
врло
поштен
човек
;
нема
лукавства
,
а
бранденбургер
особити
.
Госпођа
добра
домаћица
и
гостољубива
.
Дође
вечера
.
Све
масна
,
папрена
,
добра
јела
доносе
.
Све
ми
се
допадало
.
Чика
је
гурман
,
чека
мелшпајз
,
ал
’
га
не
доносе
;
Чика
се
љути
,
па
Мишкића
задиркује
.
»
Па
шта
,
зар
немаш
тестаног
јела
?
«
»
Нема
;
мислио
сам
да
га
нико
не
једе
радо
.
«
»
Зар
га
ти
никад
не
једеш
?
«
»
Никад
.
Код
мене
се
никад
мелшпајз
не
прави
.
«
»
Дакле
,
не
једеш
ни
пите
?
«
»
Ни
пите
.
Кажем
ти
:
никакав
мелшпајз
.
«
»
А
погачице
?
«
»
Кад
су
слане
и
са
чварци
,
ал
’
друго
ништа
.
«
»
Пијеш
ли
млеко
?
«
»
Никад
.
«
»
А
како
€
кајмаком
?
«
»
Ни
да
га
видим
.
«
»
Волеш
ли
слатко
?
«
»
Не
,
папрено
и
кисело
.
«
»
Но
,
то
је
прави
бранденбургерски
реглама
.
А
да
л
’
си
често
болестан
?
«
»
Никад
.
«
»
Никад
ни
не
кашљеш
?
«
»
Само
каткад
ујутру
,
кад
устанем
,
ал
’
одма
’
престане
.
А
зашто
ме
,
Чико
,
то
питаш
?
«
»
Зато
,
да
видим
хоћеш
ли
кроз
моју
школу
пасирати
,
а
добар
си
ми
ђак
.
«
Тако
се
Чика
шали
,
задиркује
сад
једног
,
сад
другог
;
но
ни
Чики
нико
не
остаје
дужан
,
већ
га
сваки
по
великом
носу
добро
куцне
,
а
особито
Мишкић
.
Тако
нам
у
шали
прође
и
то
вече
,
ил
’
управо
ноћ
.
Сутрадан
опет
смо
сви
у
скупу
,
и
пре
нег
’
што
ћемо
се
саветовати
шта
ћемо
сад
радити
,
Чика
хоће
да
приповеди
његов
сан
.
»
Слушајте
,
да
вам
приповедим
мој
сан
,
док
га
нисам
заборавио
.
Снивао
сам
да
смо
били
у
некој
великој
башти
.
Ја
лежим
на
једној
страни
,
а
Гајић
на
другој
.
Мало
даље
за
једним
асталом
седи
Наранџић
,
Мишкић
и
Писаровић
.
Служи
их
Мишкићева
слушкиња
,
та
та
твоја
Сока
Миндеркец
.
Кад
долете
однекуд
к
мени
два
лепа
гаћаста
голуба
:
један
ми
на
једно
,
други
на
друго
раме
седне
,
а
ја
добијем
неку
потајну
снагу
,
канда
крила
имам
,
па
летим
горе
.
Зауставим
се
,
па
гледим
шта
ви
радите
и
да
вам
кажем
последњи
пут
:
»
Збогом
!
«
—
ако
морам
у
небеса
.
Ал
’
код
вас
јави
се
један
човек
у
црном
јапунџету
,
а
батина
у
руци
,
па
почне
вијати
Миндеркеца
;
она
бега
,
па
разбија
флаше
.
Наједанпут
загрми
,
удари
киша
,
начини
се
читаво
језеро
;
ви
се
претворите
у
рибе
:
Наранџић
у
штуку
,
Писаровић
у
шарана
,
а
Мишкић
у
смуђа
;
гледим
ди
је
Гајић
,
ал
’
кад
он
—
претворио
се
у
рака
,
па
пливате
,
па
се
задиркивате
.
Ја
опет
наједанпут
претворим
се
у
голуба
,
и
то
пурцла
.
Премећем
се
горе-доле
,
кад
наједаред
пуче
гром
,
а
ја
видим
да
сам
у
кревету
.
Пробудио
сам
се
.
«
»
То
је
луд
сан
,
«
рече
Мишкић
.
»
Какви
санова
нема
!
Ал
’
не
знате
шта
то
значи
?
Чекајте
,
ја
ћу
вам
га
развести
.
Што
су
ме
голубови
у
висину
носили
,
то
значи
,
да
ћу
још
дуго
међу
лепим
полом
и
господом
живити
.
Што
сам
био
пурцл
,
то
је
да
ћу
се
још
по
свету
премећати
,
тојест
,
абентаере
имати
.
Што
сте
се
у
рибе
претворили
,
и
то
није
зло
.
Знак
је
да
ћете
рибе
јести
,
а
који
рибе
једе
,
пије
вина
,
па
је
све
то
добро
.
Што
се
Гајић
претворио
у
рака
,
значи
да
неће
напредовати
у
оном
што
му
се
сада
по
глави
врзе
;
а
шта
је
то
,
то
он
сам
за
себе
нек
задржи
.
Сирота
Миндеркец
Сока
!
Ил
’
ће
њу
когод
украсти
,
ил
’
ће
с
ким
побећи
.
То
је
све
.
«
Гајића
је
мрзело
што
се
у
рака
претворио
;
не
верује
сну
,
ал
’
опет
волео
би
да
је
и
он
риба
,
па
још
какав
велики
сом
,
па
да
му
у
чељуст
ситнеж
падне
.
Ал
’
опет
смеје
се
уз
друге
.
Чика
ме
зове
на
страну
,
на
једну
реч
.
Каже
ми
да
ће
сутра
бити
у
шуми
близу
села
Б
.
мајалес
,
управо
јулијалес
,
јер
је
у
мају
хрђаво
време
било
.
»
Онде
«
вели
,
»
биће
њи
’
сијасет
,
млого
фрајли
и
дама
,
па
и
сама
гђа
Милеуснићка
ће
онде
бити
с
фрајлом
Отилијом
.
Да
ништа
не
говоримо
Гајићу
о
том
,
но
да
му
кажемо
да
се
ми
враћамо
другим
путем
у
П
.
,
а
он
нек
иде
у
Ш
.
Писаровићу
казаћемо
да
иде
са
Гајићем
,
па
да
га
завара
,
—
он
ће
то
учинити
,
добар
је
,
—
ал
’
нипошто
да
му
не
кажемо
куд
идемо
,
јер
ако
чује
да
ће
фрајла
Отилија
онде
бити
,
ето
ти
и
њега
онамо
.
«
Тако
нас
двоје
отићи
ћемо
на
мајалес
.
Опет
смо
у
друштву
.
Чика
зове
на
страну
Писаровића
,
шушне
му
у
уши
,
а
Писаровић
на
све
пристаје
.
Опет
су
у
друштву
.
Чика
започне
.
»
Знате
шта
?
Доста
смо
за
два
дана
проводили
,
мало
треба
и
одморити
се
;
Писаровић
и
Гајић
нек
иду
кући
,
а
ми
ћемо
,
ја
и
Наранџић
отићи
к
мени
у
П
.
,
па
прексутра
оданде
ћемо
доћи
у
Ј
.
«
Гајићу
се
то
не
допада
,
ал
’
Писаровић
наваљује
на
њега
,
па
се
мора
да
приклони
.
И
Мишкићу
је
жао
,
ал
’
мора
што
други
хоћеду
.
Разиђемо
се
,
Писаровић
са
Гајићем
,
ја
са
Чиком
.
Они
су
пошли
путем
у
Ј
.
,
ми
,
опет
,
у
П
.
Сасвим
противне
стране
.
Б
.
је
близу
П
.
Стигнемо
у
П
.
Ту
је
сад
Чика
домаћин
.
Све
је
онако
овде
као
што
ми
је
Чика
приповедао
;
све
је
за
комодитет
уређено
.
Сав
изглед
је
као
шлос
међу
планинама
.
Ту
сад
проведем
један
дан
са
Чиком
.
Планирамо
заједно
.
Чика
каже
да
смо
зато
обојицу
с
врата
скинути
морали
,
јер
од
њи’овог
ајферзухта
мицати
се
не
би
могли
.
И
то
ми
је
још
казао
,
да
је
Гајић
такав
човек
да
зна
шта
мислимо
,
био
би
у
стању
дваест
миља
за
нами
ићи
.
Сутрадан
идемо
у
Б
.
,
у
шумицу
,
управо
на
мајалес
.
Чика
је
понео
са
собом
толико
,
да
читаво
једно
друштво
частити
може
.
Кад
тамо
,
ал
’
већ
онде
сијасет
света
.
Из
целе
околине
се
договорили
да
се
ту
скупе
.
Ту
има
красни
’
лепи
’
фрајла
и
госпођа
,
ту
видимо
и
госпођу
Милеуснићку
са
фрајла-Отилијом
.
Одма
’
приђемо
к
њима
,
поздравимо
их
и
сад
нећемо
их
више
оставити
.
Госпођа
пита
за
Гајића
и
Писаровића
.
Чика
им
каже
да
не
могу
доћи
;
отишли
су
далеко
на
пут
,
но
да
су
их
поздравили
.
Сад
заузмемо
најлепше
место
,
код
једног
хиљадугодишњег
раста
,
испод
којег
извор
тече
.
Донесемо
онамо
што
смо
за
тракту
спремили
.
Разговарамо
се
,
шалимо
се
,
па
тако
чекамо
време
ручку
.
Скупе
се
око
нас
и
млоге
друге
даме
.
Већ
дође
време
да
се
астал
намешта
,
ал
’
кад
наједанпут
чују
се
из
далека
једна
кола
.
Још
нисмо
их
ни
видили
,
ал
’
Чика
позна
по
звеки
и
терању
,
да
су
то
наши
брудери
.
То
је
Гајић
и
Писаровић
.
»
Који
враг
ове
сад
овамо
носи
!
«
—
повиче
Чика
.
Погодио
је
:
Писаровић
и
Гајић
је
.
Сиђу
и
дођу
к
нами
.
»
Такви
сте
ви
мајстори
?
!
Оправили
сте
нас
,
само
овамо
да
не
дођемо
.
Добро
,
добро
!
«
»
Ту
се
сад
Чика
свакојако
извињава
,
ал
’
не
верује
му
се
.
Милеуснићка
и
Отилија
смејале
су
се
на
Чику
;
знале
су
да
је
то
његово
масло
.
Мене
је
мало
мрзело
,
што
је
Чика
казао
да
нећеду
доћи
и
да
су
их
поздравили
,
па
ће
мислити
да
и
ја
лажем
.
Но
опет
се
све
умири
,
јер
ни
Гајић
није
хтео
да
се
покаже
ајферзихтик
,
а
био
је
у
великом
граду
(
степену
)
.
Сад
Чика
да
наместити
астал
за
све
.
Астал
тај
није
био
прави
астал
,
већ
избрано
је
било
узвишено
место
,
па
су
унаоколо
мало
поткопали
,
па
за
седење
употребили
се
колски
јастуци
,
камење
и
кошареви
.
Гајић
се
чини
канда
не
зна
да
ће
Чика
частити
,
па
он
инвитира
даме
да
их
части
.
Ове
не
могу
,
јер
су
се
Чики
обрекле
.
То
је
дало
повода
Гајићу
да
се
мало
расрди
,
ал
’
Чика
га
опет
ублажи
.
Дође
време
да
се
седа
.
Најбоље
место
су
имале
Милеуснићка
и
Отилија
.
Седиле
су
на
колским
јастуцима
.
До
њи
’
седи
Писаровић
и
Гајић
с
леве
стране
,
на
једном
колском
кошару
.
Тај
кошар
је
био
горе
шири
,
доле
ужи
,
а
набијен
са
сеном
,
а
преко
сена
ћебе
.
Мало
се
заљуљкавао
.
С
десне
стране
седио
сам
ја
и
Чика
,
и
који
је
доспео
.
Таман
има
још
за
једног
места
,
па
ето
дође
и
Мишкић
.
Баш
добро
!
Заузме
то
последње
место
.
Ту
се
сад
руча
.
Сваки
мотри
један
другога
очи
куд
стрељају
.
Не
дамо
очима
ода’нути
.
Између
јела
и
јела
Чика
изводи
своје
вицове
.
Сви
се
смеју
.
Свршисмо
и
ручак
.
Сад
долазе
наздравице
.
Један
овом
,
други
оном
наздравља
,
највише
се
наздравља
Милеуснићки
и
Отилији
.
Ја
сам
уједаред
обема
наздравио
и
са
наздравицом
начинио
сам
код
свију
ероберунг
.
Сад
дође
време
певања
.
Чика
замоли
у
комшилуку
једну
лепу
фрајлу
,
која
лепо
пева
,
да
би
изволела
нас
усрећити
.
Она
дође
,
а
за
њом
се
и
друге
намаме
.
Оне
к
нами
долазе
,
треба
да
им
правимо
места
.
Гајић
и
Писаровић
мигоље
се
на
свом
кошару
,
кошар
се
љуља
,
труп
им
претегне
кошар
и
немају
времена
да
могу
горе
скочити
,
већ
се
са
кошаром
преметну
.
Ноге
горе
.
Стра’овит
смеј
са
свију
страна
.
Гајић
пре
стане
на
ноге
.
Сав
је
црвен
у
лицу
;
волео
би
сто
форинти
изгубити
,
нег
’
што
му
се
то
трефило
.
И
Писаровић
могао
би
се
одма
’
подићи
,
само
да
хоће
,
ал
’
од
каприца
остао
је
још
неко
време
у
тој
позицији
,
чекао
је
по
свој
прилици
да
му
пандури
помогну
,
који
су
на
близу
стајали
.
Но
ови
се
не
мичу
,
и
Писаровић
морао
је
сам
устати
.
Милеуснићка
и
Отилија
,
колико
су
се
уздржавале
,
опет
су
се
морале
грохотом
смејати
,
док
Чика
није
почео
»
Многаја
љета
«
певати
,
и
с
тим
је
све
забашурио
,
премда
се
и
у
певању
и
сам
мало
смешити
морао
.
Сад
се
већ
мало
и
раскомотимо
,
посвлачимо
капуте
.
Дође
и
музика
.
Играју
.
После
игранке
некима
падне
на
памет
,
да
се
играју
жмурке
,
шанца
и
друге
ђаволасте
игре
.
И
Чика
се
умеша
.
Чика
је
триумфирао
,
кад
је
видио
како
су
се
преметали
;
но
,
да
им
олакша
бољу
,
хоће
и
од
сам
себе
да
прави
јукс
.
Чика
игра
се
са
фрајлама
и
младим
госпођама
.
Читав
хец
,
Чику
међу
младима
видити
.
Јуре
га
корбачем
.
Чика
се
превија
,
савија
;
оне
га
гоне
,
он
трчи
у
псећијем
трапу
;
стигну
га
,
туку
га
,
гурају
га
,
и
тек
кад
је
сасвим
изнемогао
,
кад
је
исплазио
језик
,
од
игре
престане
.
Сви
се
смеју
,
и
Писаровић
и
Гајић
,
па
им
се
радост
из
очију
види
,
и
одма
’
буду
боље
воље
.
Док
су
се
играли
,
донде
сам
се
ја
са
госпођом
Милеуснићком
учтивјејше
разговарао
и
обречем
се
да
ћу
још
данас
визиту
учинити
,
ако
дозволи
.
Она
дозволи
.
Надао
сам
се
да
за
видела
још
то
бити
може
.
Наједанпут
диже
се
Милеуснићка
,
зове
Отилију
кући
.
Сви
моле
да
још
остану
;
ништ
’
не
помаже
,
госпођа
при
свом
остаје
.
Малочас
па
је
нема
.
Оде
.
За
један
сат
је
код
куће
.
Чика
ме
зове
на
страну
,
па
каже
ми
да
идемо
инкогнито
у
К
.
Кажем
му
да
сам
се
већ
и
онако
обрекао
.
Дан
је
,
нема
шест
сати
,
можемо
лако
стићи
.
Гајић
и
Писаровић
смутни
су
.
Изгубе
сву
вољу
.
Гајић
је
рад
да
се
кући
иде
,
то
јест
,
сваки
својој
.
Гајић
са
Писаровићем
,
а
ја
са
Чиком
.
Једва
смо
дочекали
.
Опремимо
се
и
ми
на
другу
страну
.
Возимо
се
.
Баш
сам
добро
провео
!
Кад
сам
капут
обукао
,
турим
руку
у
стражњи
џеп
,
да
извадим
другу
,
фришку
мараму
,
а
кад
тамо
,
—
извадим
главицу
бела
лука
:
неко
га
је
унутра
метнуо
.
Оглеђујем
се
даље
.
Кад
опет
—
нађем
једну
у
ћошку
капута
забодену
чиоду
.
Да
ме
убију
,
не
знам
ко
је
метао
и
крошто
.
Сигурно
су
какве
женске
врачале
.
Разговарамо
се
да
нам
време
прође
.
»
Фајн
женске
,
Чико
,
баш
ми
се
допада
та
кућа
!
Јеси
ли
видио
како
је
изгледала
Отилија
?
—
Као
лабуд
!
«
»
А
и
мати
није
ружна
;
још
је
она
шмахтенд
,
санфт
.
«
»
Него
и
ти
си
велики
мајстор
,
Чико
,
како
си
ти
то
ове
лепо
удесио
;
па
,
онако
,
видим
радо
те
имају
.
«
»
Све
их
забуним
;
само
још
да
сам
мало
млађи
.
«
»
Доста
млад
изгледаш
.
«
»
Само
коса
да
ми
је
мало
угаситија
,
већ
изгледам
као
зеленко
;
морам
с
кунстом
да
се
дотерујем
.
«
»
Јест
,
као
зеленко
,
као
ајзеншимл
,
ал
’
још
ниси
бео
.
«
»
Па
се
још
допадам
.
Кад
се
која
у
мене
заљуби
,
ја
се
чиним
канда
и
не
примећавам
;
нећу
да
је
застидим
;
кад
се
ја
у
какву
заљубим
,
не
гледим
јој
у
очи
,
нег
’
спустим
очи
доле
,
учиним
се
стидљив
,
—
то
се
женскима
допада
.
«
»
Тако
исто
и
ја
чиним
.
«
»
Канда
смо
рођена
браћа
.
Појео
би
’
те
!
«
Разговарамо
тако
.
Коњи
брзи
,
па
већ
смо
у
К
.
Станемо
,
уђемо
унутра
.
Лепо
нас
приме
.
»
Види
се
да
сте
од
речи
.
Јесте
ли
били
данас
задовољни
?
«
»
Врло
добро
,
милостива
!
А
како
ви
?
«
»
Ми
врло
добро
.
Моја
Отилија
још
се
једнако
смеје
;
ал
’
сте
,
Чико
,
баш
велики
ђаво
!
Да
Вас
не
би
,
не
би
тако
весело
испало
.
«
»
Љубим
руку
,
милостива
!
Само
кад
сам
Гајића
мало
насекирао
.
«
Тек
што
је
Чика
то
изрекао
,
ал
’
опет
нека
кола
пред
кућу
стала
.
Кад
оно
,
опет
Гајић
и
Писаровић
.
Уђу
унутра
.
Први
Гајић
.
»
Добро
вече
,
милостива
!
А
ви
опет
сте
овде
.
Вас
двоје
с
нами
жмурка
играте
,
Чико
.
«
»
А
који
враг
је
вас
овамо
донео
?
«
Морамо
сви
да
се
смејемо
.
Кад
ето
Мишкића
.
Још
већи
смеј
.
Сад
госпођа
и
фрајла
пуно
гостољубије
показују
.
Што
је
год
могло
бити
,
све
су
пред
нас
изнели
.
Но
мене
и
Чику
није
толико
све
то
интересирало
,
колико
тај
малер
што
су
та
двојица
дошла
.
Ми
смо
мислили
њи
,
да
изиграмо
,
они
,
опет
,
нас
.
Обе
стране
смо
се
преварили
.
Они
су
мислили
да
ми
нисмо
овде
,
ми
смо
мислили
да
они
неће
овамо
доћи
.
Ми
њи
’
контролирамо
,
они
нас
;
Писаровић
Гајића
,
Гајић
Писаровића
.
Ту
нема
више
унтерхалтунга
.
Они
чекају
да
ми
одемо
,
а
ми
,
опет
,
да
они
оду
.
Већ
је
мрачно
.
Мора
ма
која
страна
започети
;
ако
једна
пође
,
мора
и
други
поћи
.
Ја
започнем
.
Препоручим
се
и
даље
њи’овом
пријатељству
.
И
они
морају
да
се
чисте
.
Са
жалошћу
кућу
оставимо
и
седнемо
на
кола
.
Гајић
и
Писаровић
у
стопе
за
нами
.
Чика
ми
каже
да
станемо
;
измислио
је
ново
нешто
.
Сви
сиђемо
и
саветујемо
се
.
»
Шта
знамо
радити
?
Знате
шта
би
сад
најбоље
било
?
Једна
страна
госпођа
је
дошла
у
Ердевик
;
сад
баш
мало
пре
на
путу
ме
срело
писмо
,
и
моли
ме
,
ако
могу
,
да
јој
рака
из
села
М
.
донесем
.
Њој
то
отказати
не
могу
,
па
сам
од
оног
сна
добио
и
сам
густ
на
раке
и
рибе
.
Знате
шта
?
Хајд’мо
сад
у
М
.
;
није
далеко
.
«
»
Ја
сам
готов
,
«
рече
Гајић
,
који
је
у
М
.
свог
пријатеља
имао
.
»
Ја
нећу
;
имам
ујутру
рано
посла
,
«
—
рече
Писаровић
.
»
А
оно
хајд’мо
нас
троје
,
а
Писаровић
нек
иде
на
моји
коли
у
Ј
.
«
»
Не
браним
.
«
Сваки
се
на
то
приклони
.
Мишкић
остане
код
куће
.
Писаровић
отиде
у
Ј
.
,
а
ја
,
Чика
и
Гајић
возимо
се
у
М
.
Чика
је
казао
да
неће
ни
сат
трајати
,
на
ћемо
бити
онде
.
Чика
са
Гајићем
једнако
се
кошка
:
овај
му
пребацује
да
је
он
целој
конфузији
узрок
,
ал
’
Чика
се
зна
из
свега
вешто
исплести
.
Облачно
је
било
,
севају
муње
;
наједанпут
почне
киша
падати
.
У
холујини
и
мраку
изгубимо
пут
и
,
тамо-овамо
тумарајући
,
једва
доспемо
после
дванаест
у
М
.
Преко
четири
сата
смо
путовали
.
У
М
.
свуд
је
затворено
,
и
код
самог
Гајићевог
пријатеља
.
Он
хоће
онде
да
лупа
,
ми
му
не
дамо
;
дође
пред
велики
бирцауз
и
једва
нам
после
по
сата
отворе
.
Ту
преноћимо
.
Гајић
и
Чика
отишли
су
том
пријатељу
да
учине
кратку
визиту
,
па
ће
после
купити
рибе
и
рака
,
па
онда
богзна
куда
ћемо
,
—
ни
сами
не
знамо
.
Сад
сам
сам
,
на
морам
да
их
чекам
.
Страшно
ми
је
дуго
време
.
И
онако
сам
дошао
као
без
главе
,
без
икакве
цели
,
само
из
каприца
.
Кад
наједаред
,
ето
и
њи
’
.
Куд
ћемо
сад
?
Један
’
оће
у
Ј
.
,
други
у
К
,
трећи
у
Ш
.
Сели
смо
на
кола
,
па
смо
се
двапут
кроз
М
.
провезли
,
док
се
сложимо
куда
ћемо
.
Паори
су
гледали
на
нас
,
као
на
какво
чудо
,
што
се
овамо
онамо
возимо
.
Напослетку
Чика
реши
целу
ствар
,
и
то
да
најпре
идемо
у
Ш
.
,
то
је
одавде
три
миље
,
па
да
онде
половину
рибе
код
Гајића
испечемо
и
ручамо
,
па
онда
да
се
ја
и
Чика
у
Ј
.
вратимо
,
а
Гајића
код
куће
оставимо
.
Сложни
смо
и
отпутујемо
у
Ш
.
У
Ш
.
лепо
ручамо
по
реченом
програму
.
После
ручка
изјавимо
да
смо
ради
у
Ј
.
са
рибом
и
рацима
.
Ал
’
је
Гајић
беда
,
па
хоће
и
он
с
нами
у
Ј
.
Шта
ћемо
сад
?
Чика
је
досетљив
,
па
преокрене
да
ми
морамо
најпре
кроз
П
.
проћи
.
Гајић
хоће
до
П
.
да
нас
прати
.
Домаћин
је
,
одбити
га
не
може
,
па
седнемо
и
отпутујемо
у
П
.
Мислили
смо
да
ће
нас
се
сад
манути
.
Ал
’
о
том
ни
разговора
,
допада
му
се
у
нашем
друштву
.
Сад
ја
,
нестрпљив
,
изјавим
да
сам
рад
преко
Б
.
опет
у
К
.
;
бавићу
се
онде
мало
,
па
оданде
идем
у
Ј
.
Гајић
’
оће
свуд
с
нами
да
иде
.
Е
добро
,
да
видимо
докле
ће
то
трајати
.
Опет
седнемо
па
кола
,
па
преко
Б
.
дођемо
с
рибама
и
рацима
у
К
.
Госпођа
страна
у
Ј
.
једнако
чека
на
раке
.
Кад
смо
стигли
у
К
,
већ
је
било
пред
вече
.
Идемо
управо
пред
кућу
госпође
Милеуснићке
.
Кад
унутра
,
а
онде
већ
Писаровић
.
Он
се
нами
чуди
,
ми
њему
,
а
зачудила
се
и
госпођа
и
фрајла
.
Ми
сад
сами
не
знамо
шта
ћемо
сад
.
Ма
шта
започели
свуд
је
с
нами
Гајић
,
као
какав
демон
.
Огледамо
се
,
па
се
сами
себи
смејемо
.
У
тој
забуни
сад
Чика
изиђе
напоље
,
сад
Гајић
,
сад
Писаровић
,
—
све
нешто
шурују
.
Ја
се
донде
у
соби
разговарам
.
Опет
један
по
један
улазе
.
Сад
Чика
прослови
.
»
Молим
,
милостива
,
немојте
се
наћи
увређени
,
ми
сад
из
М
.
долазимо
,
донели
смо
лепе
рибе
и
рака
,
не
би-л’-
сте
тако
добри
били
,
да
их
на
презент
примите
,
па
да
нас
на
вечеру
задржите
?
«
»
Здраге
воље
.
«
»
Скидајте
торбу
с
кола
!
«
Док
длан
о
длан
,
а
кочијаш
донесе
рибе
и
раке
.
Чика
је
давнашњи
познаник
,
па
му
све
добро
стоји
.
И
ја
се
сам
с
тим
мало
утешим
.
И
остали
се
зарадују
.
Позват
буде
и
Мишкић
на
вечеру
.
Да
не
би
досађивали
,
док
се
вечера
спреми
,
извинимо
се
и
молимо
,
да
се
можемо
донде
мало
проћи
.
Допусти
нам
се
.
Ми
изиђемо
и
шетамо
се
до
Мишкићеве
куће
.
Ту
сад
станемо
,
па
се
разговарамо
.
Чекамо
дуго
и
дуго
,
још
нас
на
вечеру
не
зову
.
Чика
каже
,
може
бити
да
они
нас
чекају
.
Гајић
се
понуди
да
иде
да
види
шта
је
то
;
већ
ће
бити
около
једанаест
сати
.
Сад
чекамо
Гајића
,
док
једаред
дође
и
донесе
нам
жалосну
вест
,
да
се
риба
не
може
пећи
,
јер
је
милостивој
нешто
позлило
.
Сви
се
зачудимо
.
Чика
мисли
да
је
Гајић
морао
какав
маневар
произвести
,
па
ће
сад
он
њега
да
изманеврира
.
Чика
ме
зове
на
страну
,
нешто
ми
шушне
,
а
ја
му
одобрим
.
Сад
им
стане
Чика
говорити
:
»
Ја
се
никад
не
би
’
надао
,
да
ћемо
тако
проћи
.
Сад
ја
сам
купио
раке
за
страну
госпођу
,
носили
смо
их
овамо
онамо
,
па
сам
учинио
и
ту
жртву
,
па
све
рескирао
,
и
раке
смо
на
презент
милостивој
дали
,
ал
’
том
кондицијом
,
,
да
нас
задржи
иа
вечери
.
Но
будући
да
она
нами
тако
наједанпут
отказује
,
и
то
на
сокаку
,
то
је
фумигирање
;
зато
налазим
за
нужно
да
и
ми
од
нашег
права
не
отступимо
,
но
да
иштемо
нашу
рибу
и
раке
натраг
.
«
Сви
смо
сложни
,
само
један
Гајић
ћути
,
ал
’
не
противослови
.
Тако
ми
одма
’
пошљемо
онамо
једног
човека
и
поздравимо
милостиву
,
да
је
нама
врло
жао
што
јој
[
је
]
позлило
,
ал
’
да
желимо
нашу
рибу
и
раке
натраг
добити
.
Малочас
,
а
човек
носи
торбу
натраг
с
рибом
и
рацима
.
Ово
је
била
довољна
сатисфакција
,
и
прама
милостиве
,
и
прама
Гајића
,
коме
је
Чика
пребацио
да
нема
такта
,
ал
’
мени
је
најгоре
било
,
јер
сад
тако
изгледа
,
канда
сам
фаше
са
милостивом
,
а
ни
крив
ни
дужан
.
Мени
се
све
чини
да
нас
је
све
Чика
,
као
стари
практикус
,
изманеврирао
.
Мени
је
врло
жао
,
јер
ми
је
та
кућа
у
срцу
остала
,
и
ако
ме
срећа
кад
онамо
нанесе
,
извинићу
се
,
предаћу
се
.
Колико
смо
са
рибом
и
рацима
путовали
!
Из
К
.
у
М
.
,
па
онда
у
Ш
.
,
оданде
опет
у
П
.
,
оданде
опет
у
К
.
,
а
оданде
у
Е
.
Близу
десет
миља
.
Стигнемо
у
Е
.
около
два
сата
после
поноћи
.
Чика
нас
одведе
једном
пријатељу
.
Тај
нам
отвори
врата
и
да
нам
испећи
рибу
.
Ту
смо
управо
већ
фруштуковали
.
Раке
предамо
страној
госпожи
.
Како
сване
,
јавим
Чики
да
сам
рад
отпутовати
и
молим
га
да
ме
мало
отпрати
;
Чика
се
обећа
до
Рунића
ме
пратити
,
јер
сам
онамо
намеран
.
Зафалим
Бранићу
и
опростим
се
;
опростим
се
и
изљубим
са
мојим
Писаровићем
и
Гајићем
,
и
пријатељем
што
сам
му
дао
рибу
испећи
;
дам
и
мог
доброг
Мишкића
поздравити
,
седнем
са
Чиком
иа
кола
и
отпутујем
.
ИX
Из
дугог
времена
разговарамо
се
.
»
Фала
Богу
,
што
смо
се
једанпут
од
ти
’
комедија
опростили
;
сад
нам
је
за
неко
време
доста
.
Како
се
вратим
од
Рунићеви
’
,
одморићу
се
који
дан
,
па
идем
у
С
.
да
просим
девојку
.
«
»
За
кога
?
«
»
За
једног
честитог
момка
.
«
»
Је
л
’
чему
девојка
?
«
»
Фајн
,
па
има
десет
хиљада
.
«
»
Има
л
’
он
штогод
?
«
»
Двапут
толико
.
«
»
Па
ту
се
лако
могу
сложиш-
«
»
На
сигурно
идемо
.
Куд
ја
једанпут
ударим
,
ту
мора
добро
испасти
;
ал
’
и
он
је
честит
,
нема
му
мане
,
јер
ја
се
за
свако
трице
не
заузимам
.
«
»
Па
би
л
’
мени
био
проводаџија
?
«
»
Би
’
,
ал
’
за
тебе
нема
овде
партије
.
Знао
сам
још
пре
да
нашем
програму
неће
ни
једна
одговорити
.
«
»
Па
онда
,
луд
би
’
био
да
се
женим
.
И
овако
ми
не
фали
ништ
’
.
Без
већег
мираза
нека
се
онај
жени
ком
је
и
с
малим
поможено
,
ком
је
жена
нужна
,
да
му
буде
десна
рука
.
«
»
Ретки
су
такови
случајеви
.
Сад
ако
која
иоле
шта
донесе
,
ту
ти
мора
имати
две
слушкиње
,
па
после
дојкињу
.
«
»
Зато
,
после
,
како
прође
неколико
година
,
а
оно
ју
крв
мучи
,
све
с
докторима
и
бабицама
има
посла
.
«
»
Па
онда
,
неће
да
код
куће
веш
перу
,
то
је
гемајн
,
но
даје
се
изван
куће
вешерки
.
«
»
И
то
је
хрђаво
.
«
»
Како
не
!
Те
вешерке
,
то
су
ти
особите
неке
мадаме
.
Не
само
што
кошуље
нестају
,
но
и
сплетке
се
из
куће
у
кућу
доносе
.
Куд
вешерке
долазе
,
ту
ти
нема
више
кућевне
тајне
.
Што
чују
на
једном
месту
,
то
на
другом
искажу
.
Особито
кад
се
госпође
с
њима
упусте
.
Госпође
мисле
да
њима
кажу
,
да
неће
од
њи
’
опет
друго
што
другима
однети
.
Варају
се
.
Вешерке
живе
у
непрекидном
егзамену
.
Оне
добро
живе
са
слушкињама
.
Упусти
се
с
вешеркама
у
познанство
,
па
јој
добро
плати
,
па
ће
ући
у
свију
кућа
тајне
.
Ја
кад
год
хоћу
што
да
докучим
,
само
с
њима
се
упустим
.
Па
онда
госпођа
нек
’
јој
не
попушта
и
не
гледи
кроз
прсте
,
онда
тешко
њој
.
«
»
Имаш
право
,
Чико
.
И
ја
сам
већ
млоге
којекакве
тајне
од
моје
вешерке
чуо
.
Него
ја
опет
не
би
’
се
радовао
да
су
госпође
цео
дан
занимане
,
јер
онда
не
бисмо
се
могли
унтерхалтовати
.
«
»
То
је
истина
;
но
и
не
бој
се
да
ће
тако
скоро
бити
онако
као
што
је
негда
било
.
Нов
нараштај
ће
,
по
нас
,
још
бољи
бити
;
он
ће
тек
од
билдунга
живити
.
Сад
ми
је
тек
жао
што
сам
оматорио
;
сад
ти
тек
завидим
,
кад
будеш
мог
доба
,
како
ћеш
добро
живити
.
Па
хајд
’
,
то
је
све
сад
за
мене
и
тебе
добро
,
ал
’
што
ме
мрзи
тај
нови
кост
.
Откако
су
измислили
тај
врашки
пшорхерт
,
не
можеш
више
добра
јела
јести
.
Још
до
неколико
година
,
па
ће
печење
на
ражњу
у
митологију
спадати
;
неће
нико
веровати
да
се
прасе
на
ражњу
испећи
може
.
Па
ту
су
ти
сад
торте
и
кохови
мегдан
одржали
.
Знам
кад
сам
био
млад
,
па
на
ручку
у
каквој
масној
господарској
кући
,
кад
је
највећа
тракта
,
није
било
више
од
пет
јела
.
Већ
шесто
се
за
луксуз
држало
.
Па
каква
јела
!
Све
ти
сланина
за
вратом
расте
.
А
сад
?
Кад
ручаш
у
каквој
средњој
кући
,
три
дана
имаш
грижу
.
Ти
слаткижи
и
шпархерти
здравље
и
џеп
утамањују
.
Ал
’
код
шпархерта
не
кува
газдарица
,
већ
он
сам
кува
.
Па
како
ти
се
допада
луксус
?
«
»
Ја
волем
нобл
и
елегантно
,
ал
’
не
претерано
,
и
да
сваки
зна
шта
му
пристоји
.
«
»
Јест
,
ал
’
није
тако
.
Кад
сам
био
млад
,
није
свака
носила
шешире
и
свилене
хаљине
.
Сад
носе
све
то
већ
и
штумедле
.
Да
сам
онда
видио
да
каква
штумадла
шешир
носи
,
сам
би
’
јој
га
с
главе
скинуо
.
Сад
не
можеш
разликовати
штумадлу
од
грофице
.
«
»
То
је
равноправност
.
«
»
Лепа
би
то
равноправност
била
,
кад
би
у
хаљинама
штумадла
хтела
да
буде
грофица
.
«
»
Ал
’
,
да
видиш
,
опет
се
то
да
видити
,
па
какве
ко
хаљине
имао
.
Нека
једна
женска
,
која
није
од
већег
ранга
,
обуче
хаљину
од
сто
форинти
,
а
грофица
од
тридесет
,
па
ће
опет
сваки
држати
да
је
грофичина
скупља
.
Сад
који
мене
познаје
,
па
кад
обучем
ма
како
јефтину
,
ал
’
чисту
хаљину
,
мисле
да
је
ауслендерски
штоф
;
а
нека
стане
поред
мене
какав
свакидашњи
,
обичан
човек
,
па
нека
су
му
богзна
како
скупе
хаљине
,
неће
веровати
да
су
скупље
од
моји
’
.
Он
кад
навуче
дијамантски
прстен
,
и
онда
му
се
не
верује
да
је
прави
дијамант
.
«
»
Та
то
и
јесте
малер
,
што
такве
мале
госпође
мисле
да
богзна
какве
даме
шпилују
,
а
овамо
ни
најмање
;
а
муж
хуче
.
Ја
да
сам
велика
дама
,
баш
би
’
јефтине
хаљине
носио
,
па
би
’
опет
више
важио
,
нег
’
те
са
свиленима
.
«
»
Код
нас
ретко
ћеш
видити
и
највећу
даму
у
скупој
хаљини
,
осим
у
великој
паради
.
«
»
Код
нас
и
на
мајалес
иду
у
тешкој
свиленој
хаљини
.
«
»
Фала
богу
кад
им
ја
нисам
супруг
!
«
Тако
смо
се
још
доникле
о
луксузу
разговарали
;
окренемо
други
разговор
.
»
Ал
’
ти
,
Чико
,
баш
добро
живиш
на
пољу
!
«
»
Као
у
рају
.
Видио
си
какву
имам
башту
?
«
»
Видио
сам
,
као
год
енглески
парк
.
«
»
Ал
’
то
је
мој
вкус
!
Ја
сам
све
то
испланирам
,
па
онда
и
сам
радим
као
баштован
,
комоције
ради
.
Ди
год
си
био
у
овој
околини
у
каквој
башти
,
све
је
то
дјело
руку
мојих
.
Како
ти
се
допада
башта
у
Е
.
код
суца
?
«
»
Врло
лепа
!
«
»
И
ту
сам
ја
у
ред
дотерао
.
Сад
се
морам
да
насмејем
шта
ми
је
пало
на
памет
.
Знаш
шта
ми
је
пало
на
памет
?
Кад
сам
регулирао
башту
у
Е
.
код
суца
,
онда
сам
још
велику
браду
носио
;
била
је
седа
.
Комоције
ради
,
не
једанпут
свучем
капут
,
па
узмем
мотику
у
руке
,
па
копам
.
Баш
су
онда
ту
и
робијаши
радили
,
све
сами
паори
.
Кад
су
ме
опазили
да
копам
,
а
овамо
златан
ланац
и
прстен
на
руци
,
почеше
ме
мерити
и
нагађати
шта
сам
,
и
сви
су
једног
мњенија
:
да
сам
робијаш
.
Чујем
и
шта
говоре
:
један
каже
да
сам
ја
тај
што
правим
банке
,
и
сви
верују
.
Пређе
један
старији
к
мени
и
тихо
ми
говори
да
му
кажем
ди
су
ми
сакривене
банке
,
да
ће
их
,
кад
изиђе
,
он
на
себе
узети
,
а
и
мени
неће
ништ
’
фалити
.
Ја
сам
му
обрекао
да
ћу
му
сутрадан
казати
,
па
,
сирома
,
богзна
о
каквом
је
богатству
ону
ноћ
снивао
,
па
како
му
је
морало
тешко
пасти
кад
мене
више
не
виде
.
«
У
разговору
чисто
смо
заборавили
да
смо
већ
у
селу
,
пред
Рунићевом
кућом
.
Уђемо
унутра
,
сви
су
код
куће
.
Зарадоваше
се
.
Комплименти
,
љубљење
.
Јелки
се
очи
од
радости
светлише
.
»
Ви
сте
баш
ретка
срећа
,
господин
Наранџић
!
Откуд
тако
,
откуд
ти
Чико
?
«
—
рече
гостољубивим
тоном
Рунић
.
»
Мало
смо
се
у
околини
провели
.
Сад
је
лепше
на
пољу
,
нег
’
у
вароши
.
«
Пољубимо
се
.
»
Били
смо
на
лустрајзе
,
«
рече
Чика
.
»
Баш
добро
!
Већ
има
пет
дана
откако
никаквог
госта
нисам
имао
.
Хајд
опрашите
се
!
«
Води
нас
у
другу
собу
.
Остаде
сама
Јелка
.
Рунићка
,
тек
што
смо
се
поздравили
,
одма
’
је
отрчала
у
кујну
,
и
до
ручка
нисмо
је
видили
.
Ми
се
донде
прашимо
и
тоалетирамо
.
Чика
се
тако
налицкао
,
канда
ће
кумовати
.
Уђемо
ди
је
Јелка
.
Рунић
је
некуд
отишао
.
»
Јел’-те
,
милостива
,
да
сам
јако
поцрнео
?
«
»
Ништа
то
не
чини
,
изгледате
здраво
интересант
.
«
рече
Јелка
,
бацивши
критичан
поглед
на
мене
.
Чика
је
доиста
поцрнео
и
држи
да
је
интересант
,
ал
’
од
тракте
и
лопотања
нос
му
је
више
виолет
изгледао
него
иначе
.
»
Милостива
,
ја
сам
за
дужност
држао
још
једанпут
моје
подворење
учинити
;
ја
који
дан
одлазим
.
«
»
Зар
сасвим
?
«
»
Сасвим
,
ал
’
не
занавек
,
да
се
не
вратим
.
Ако
тек
не
умрем
,
мислим
да
ћу
се
још
са
већом
надом
до
неко
време
овамо
вратити
,
а
и
донде
задржите
ме
у
спомену
.
«
Јелка
није
могла
на
ове
речи
да
одговори
,
тако
је
била
тронута
.
На
лакат
се
једном
руком
нагла
,
другом
мараму
вуче
из
џепа
,
а
у
очима
јој
суза
засја
.
Почне
очи
брисати
.
Ја
сам
нећу
одма
’
да
је
тешим
,
јер
знам
да
ће
јој
још
теже
пасти
,
а
овако
ће
јој
се
са
сузом
и
боља
избрисати
.
Теши
је
Чика
.
»
Немојте
,
милостива
,
плакати
,
господин
Наранџић
доћи
ће
опет
к
Вами
.
Он
иде
на
своје
добро
;
давно
већ
није
био
код
своје
куће
,
па
мора
мало
и
да
надгледи
,
ал
’
он
Вас
у
срцу
носи
,
уверен
сам
;
а
будите
и
Ви
уверени
,
ја
њега
добро
познајем
,
кажем
Вам
:
сва
на
његовом
срцу
лежите
«
.
Јелка
формално
плаче
,
јеца
.
Једва
смо
је
могли
утешити
,
и
то
Чика
са
своји
’
вицеви
’
,
јер
ја
нисам
могао
гледати
како
плаче
,
особито
у
оваковом
стању
,
у
љубави
.
Чудно
је
то
видити
женску
кад
плаче
,
особито
кад
је
види
онај
у
кога
је
заљубљена
.
Никад
нисам
мислио
да
ћу
код
Јелке
на
толики
ероберунг
наићи
.
Чика
,
да
мало
забашури
плач
,
иште
штамбух
,
да
упишемо
.
»
Милостива
,
дајте
штогод
лепо
да
упишемо
,
и
онако
немате
још
ни
од
мене
никаквог
спомена
.
«
Јелка
погледи
на
мене
,
па
се
кроз
плач
насмеши
,
па
устане
и
из
друге
собе
донесе
један
леп
велики
штамбух
,
метне
га
на
астал
,
па
онда
затим
донесе
перо
и
мастило
,
па
се
опет
у
другу
собу
уклони
.
Даје
нам
времена
да
можемо
компонирати
.
Сад
најпре
почнем
преметати
исписане
листове
.
Било
их
је
свакојаки
’
.
Било
је
такови
листова
,
ди
обожатељ
види
се
да
чезне
за
Јелком
,
ал
’
њено
је
срце
прама
њега
’
ладно
,
па
јадикује
.
Има
ди
је
обожатељ
имао
Јелкино
срце
у
џепу
,
па
се
тек
титра
.
Има
и
такови
’
,
да
их
Јелка
не
би
требала
ни
да
држи
,
тако
су
смешни
.
Има
ди
јој
се
пребацује
неверност
.
На
једном
листу
стајало
је
ово
:
»
Ти
хоћеш
да
те
љубим
;
како
те
могу
љубити
,
кад
си
неверна
.
«
На
другом
:
»
Твоје
лепо
лице
,
твоја
усница
,
твоје
уздисаје
никад
заборавити
нећу
.
«
На
трећем
,
опет
:
»
Ти
си
лептир
,
који
с
једног
цвета
на
други
лети
.
«
Чика
чита
,
па
се
смеши
.
Каже
да
међу
тим
обожатељма
познаје
дикоје
који
су
велики
кујони
.
Узмем
лист
и
перо
,
па
ово
пишем
:
„
Кад
сам
те
први
пут
видио
,
заробила
си
ми
срце
;
но
моје
срце
имало
је
добро
ариште
,
а
то
је
твоје
срце
.
Сад
ме
пушташ
из
тог
аришта
,
ал
’
зато
остајем
твој
роб
.
Они
сати
,
они
дани
,
које
смо
на
крили
Аморови
провели
,
остају
ми
незаборављени
.
Донде
док
нас
судба
опет
не
састави
,
Аморова
стрела
,
која
нас
је
ујазвила
,
нека
почива
код
богиње
Венере
.
М
.
Н
“
.
Чика
је
донде
горе-доле
ходао
и
у
глави
компонирао
.
»
Знаш
,
ја
сам
мало
старији
,
морам
на
краће
.
«
Пише
:
„
Ја
сам
за
тобом
чезнуо
,
ти
си
ме
презирала
,
но
опраштам
ти
,
извињавам
те
,
јер
ме
ниси
презирала
из
злог
срца
,
но
што
сам
мало
старији
;
знам
,
да
сам
млађи
,
друкчије
би
било
.
Чика
Голубовић
с
.
о
.
“
»
Сад
смо
готови
.
Но
,
брудер
,
ти
си
овде
мајсторштук
начинио
,
велики
ероберунг
,
залудио
си
је
.
А
то
није
мала
ствар
.
Да
је
девојка
,
не
би
’
се
чудио
,
јер
девојка
све
лако
верује
,
ал
’
код
овако
практичне
,
као
што
је
Јелка
,
није
шала
;
само
не
знам
хоће
л
’
бити
постојана
?
«
—
рече
тихо
Чика
.
»
Милостива
,
извол’те
,
ми
смо
готови
.
«
Отворимо
врата
,
.
Јелка
уђе
.
Најпре
мој
лист
чита
.
Насмеши
се
,
па
љубезног
спомена
пун
поглед
на
мене
баци
.
Сад
прочита
и
Чикин
лист
.
»
Ђаво
Чика
!
«
—
рекне
,
па
потапше
Чику
по
леђима
.
Чика
канда
се
о
десет
година
подмладио
,
тако
му
је
мило
.
Јелка
однесе
опет
штамбух
,
и
баш
добро
,
јер
ето
долази
Рунић
,
који
није
баш
те
штамбухе
волео
.
»
Ја
сам
се
мало
забавио
;
имао
сам
мало
посла
;
ал
’
се
опет
нисам
задоцнио
,
сад
је
тек
подне
;
идем
да
видим
шта
та
моја
матора
ради
,
је
л
’
већ
ручак
готов
.
Сад
ћу
ја
доћи
.
«
Отиде
у
кујну
Рунић
.
Ову
прилику
употребим
,
па
замолим
Јелку
да
прими
од
мене
мали
презент
у
спомен
,
мој
фотографирани
портре
и
један
прстен
,
на
коме
је
изрезано
:
вера
,
љубав
и
надежда
.
Мило
јој
је
било
,
примила
га
је
.
Она
опет
изнесе
свој
портре
и
преда
ми
.
Кажем
јој
да
сам
тронут
,
па
,
као
у
забуни
,
разглеђујем
се
.
Видим
мало
,
лепо
псетанце
,
прави
енглендер
.
Замолим
Јелку
да
ми
га
поклони
,
јер
ће
ми
остати
спомен
верности
.
Јелка
каже
,
здраге
воље
,
само
са
неком
формом
мора
га
,
од
Рунића
изискати
,
јер
је
псето
његово
,
а
врло
га
радо
има
.
Да
сам
знао
не
би
’
га
ни
искао
,
јер
баш
мале
псе
нерадо
имам
,
ал
’
хтео
сам
да
Јелки
буде
мило
,
да
мисли
да
ћу
остати
веран
,
па
сад
што
сам
молио
,
не
могу
натраг
повући
.
Дође
Рунић
.
Јелка
му
каже
да
би
’
желио
малог
Ламора
имати
.
Ламор
се
звао
.
Рунић
каже
да
га
здраво
воле
,
и
ником
га
не
би
дао
,
само
мени
.
Добио
га
је
од
једног
финанцрешпицијента
.
Ја
га
молим
да
га
задржи
,
кад
је
спомен
,
да
вучем
молбу
натраг
.
Ништ
’
не
помаже
;
макар
да
му
је
жао
,
морам
га
примити
.
Сад
је
већ
Ламор
мој
;
узмем
га
у
руке
и
почнем
га
гладити
.
Носи
се
супа
.
Фришко
метнем
псето
доле
,
идем
напоље
да
руке
оперем
.
Истрчи
за
мном
и
Јелка
,
те
ме
уведе
у
трећу
собу
и
донесе
ми
пешкир
и
лавор
.
Ту
сам
се
последњи
пут
са
госпођом
Јелком
измеђ
’
четири
ока
видио
,
јер
,
док
не
отпутујем
,
нећу
више
ни
минут
бити
сам
с
њоме
.
Ту
сам
је
сад
последњи
пут
стиснуо
за
руку
и
пољубио
.
Опет
су
јој
сузне
очи
.
Хајд
’
да
ручамо
.
Ја
и
Чика
били
смо
доста
наломљени
,
па
нисмо
имали
апетита
.
Ал
’
кад
смо
видили
с
каквим
апетитом
Рунић
једе
,
и
ми
смо
се
одма
’
мало
боље
при’ватили
.
Мора
да
је
Рунић
данас
врло
велику
комоцију
правио
.
Који
нема
апетита
,
волео
би
’
га
овамо
послати
.
При
крају
ручка
спомене
Рунић
како
му
је
жао
да
нема
више
друштва
;
да
је
знао
да
ћемо
доћи
,
већ
би
се
побринуо
.
Ја
сам
се
радовао
што
нема
нас
више
,
јер
сам
ломан
.
Све
се
бојим
да
не
хукну
откуд
год
нотароши
,
јер
онда
нема
пардона
.
Рунић
поче
да
пева
,
ал
’
дере
се
јако
;
Чика
помаже
,
ал
’
крештаво
;
ја
нисам
певац
,
па
нећу
са
којекаквим
певањем
ни
за
један
сат
наклоност
Јелке
,
—
која
би
ме
могла
због
хрђавог
певања
дишгустирати
,
—
да
губим
.
Јелка
неће
да
пева
;
није
јој
до
тога
.
Рунићка
је
промукнута
;
млого
је
викала
на
надничаре
.
Рунић
се
извикао
,
па
сад
започе
разговор
.
»
Дакле
,
Чико
,
добро
си
провео
?
«
»
Страшно
смо
правили
ероберунге
,
ја
и
Наранџић
.
«
»
Па
вар
и
ти
?
«
»
Питај
само
фрајле
и
госпође
,
мал
’
ме
нису
појеле
.
«
»
Благо
њима
!
А
ди
ти
је
Десић
?
Тога
би
’
волео
једаред
видити
.
Имао
сам
најпре
тешко
срце
и
на
твог
господина
и
на
тебе
,
ал
’
после
сам
се
уверио
,
да
је
Десић
свему
крив
,
«
»
Шогоре
,
молим
Вас
,
поштедите
ме
,
јер
нећу
овде
остати
,
ако
будете
о
том
говорили
,
«
рече
Јелка
,
која
није
волела
да
се
о
том
разговор
води
.
»
И
ти
немаш
сад
другог
разговора
,
него
баш
о
том
,
рече
мало
срдито
Рунићка
.
»
Ти
знаш
,
тај
Десић
на
очи
да
ми
више
не
иде
.
Шта
мислиш
,
такве
хунцвутарије
у
мојој
кући
правити
!
«
»
Слатки
шогоре
,
још
једаред
Вас
молим
да
се
тога
манете
;
јер
ако
само
још
једну
реч
о
том
прословите
,
ја
одма
’
ову
собу
остављам
.
Извините
ме
,
господин-Наранџић
!
«
»
Та
није
вредно
о
томе
ништа
спомињати
!
«
Сад
Чика
започне
шалу
и
мало
нешто
забашури
:
ал
’
тек
Јелка
је
већ
вољу
изгубила
,
па
и
Рунићка
.
У
разговору
често
се
паузе
праве
.
Улучим
прилику
да
се
дигнем
на
пут
.
Наздравим
целој
фамилији
на
познанству
и
пријатељству
,
препоручим
се
,
ако
нас
судба
доведе
,
и
за
даље
,
и
сад
изјавим
да
даље
путовати
морам
,
јер
ми
је
хитно
.
Задржавају
ме
још
,
ал
’
ја
не
одустајем
,
а
и
Чика
ме
потпомаже
,
јер
мора
и
он
па
пут
.
Дамо
презати
.
Још
мало
,
па
су
кола
ту
.
Почнем
се
од
сваког
појединце
опраштати
.
Јелка
не
може
да
се
задржи
,
сузе
јој
роне
,
и
тако
жалосно
изгледа
,
да
и
саму
Рунићку
на
сузе
натерује
.
Рунић
смутно
лице
показује
.
Дам
свима
портре
.
Опраштам
се
и
од
Чике
,
јер
ће
он
сад
другим
путем
ићи
.
Жао
ми
је
било
.
Обречем
се
да
ћу
гледати
да
до
једно
по
године
опет
дођем
.
Чики
је
тако
жао
,
да
плаче
.
Чудно
је
видити
старог
човека
кад
плаче
.
Кад
дете
ил
’
млада
женска
плаче
,
особито
ако
је
лепа
,
то
жалосно
изгледа
.
Кад
средњег
доба
човек
плаче
,
не
стоји
му
добро
.
Ал
’
кад
старац
плаче
,
онда
је
баш
смешан
.
Тако
и
Чика
.
,
кад
сам
га
видио
како
плаче
,
какву
физономију
прави
,
ма
да
ми
је
жао
било
,
опет
сам
се
морао
на
ту
фигуру
насмешити
.
Но
,
да
учиним
крај
тој
сцени
,
узмем
ствар
накратко
.
»
Збогом
,
буд’те
здрави
!
«
рекнем
,
изљубим
се
,
па
хитам
напоље
.
Они
сви
за
мном
.
Чика
седне
на
његова
кола
,
а
ја
на
моја
.
Јелка
сузним
очима
меће
ми
Ламора
на
кола
,
па
ми
још
једанпут
стисне
руку
и
загушеним
гласом
:
»
Збогом
!
«
—
рекне
.
Ламора
узмем
у
крило
.
»
Збогом
!
«
»
Збогом
,
збогом
!
Срећан
пут
!
«
Чика
јури
напред
,
ја
за
њим
,
па
он
удари
на
десно
,
а
ја
на
лево
.
Још
се
доникле
руком
поздрављамо
.
Већ
смо
изван
села
.
X
Кад
сам
изван
села
био
,
онда
је
тек
мени
још
теже
било
.
С
којим
сам
од
кратко
доба
у
шали
и
лакрдији
живио
,
па
како
ми
је
жао
раставити
се
!
Те
жалосне
мисли
,
јако
су
ме
обузеле
;
помислим
како
је
у
свету
све
непостојано
,
па
сравњивам
промене
мога
живота
.
Опоменем
се
шта
сам
био
и
шта
сам
сад
.
Био
сам
сирома
’
ђак
,
глад
увек
ненаситима
,
новаца
мало
;
сад
,
фала
богу
,
свашта
доста
.
Ал
’
ди
је
онај
стари
апетит
?
Само
је
једно
било
боље
онда
нег
’
сада
:
то
је
што
сам
био
млад
.
Тојест
,
нисам
још
стар
,
ал
’
нисам
ни
младић
.
Само
кад
би
овако
могло
увек
остати
!
Ал
’
све
дубље
у
године
улазимо
.
Већ
четрдесет
није
далеко
,
скоро
ћу
и
четврти
крст
главом
полупати
.
Како
то
време
пролази
!
Кад
сам
био
младић
као
да
је
прекјуче
било
,
а
сад
хоће
већ
и
девојке
на
удају
да
ме
у
руку
љубе
!
Лепи
изгледи
!
Још
пре
неколико
година
нашао
сам
једну-две
седе
косе
у
глави
,
па
како
сам
се
онда
уплашио
,
па
сам
их
тајно
напоље
вукао
;
а
сад
не
даду
се
већ
напоље
вући
,
толико
их
има
;
па
већ
и
у
бради
се
појављују
.
Сад
наопако
да
седим
у
селу
ил
’
варошици
,
већ
би
био
»
чика
«
,
а
то
још
нисам
рад
.
У
селу
си
матор
момак
ако
имаш
дваест
и
пет
година
,
у
малој
вароши
тридесет
;
у
великој
вароши
си
врло
млад
момак
од
двадесет
и
пет
,
од
тридесет
најбољи
.
Па
већ
нисам
ни
момак
,
но
удовац
,
и
то
ми
десет
година
с
леђа
скида
.
У
великој
вароши
сам
ја
пунонадеждан
млад
удовац
.
За
девојку
од
двадесет
година
нисам
матор
,
а
и
осамнаест
је
близу
двадесет
.
Волим
опет
што
сам
удовац
,
нег
’
да
сам
момак
.
Па
још
да
се
бацим
на
удовице
,
те
би
за
мном
трчале
,
ма
да
су
од
осамнаест
година
.
Ал
’
нећу
о
том
ни
да
се
мислим
.
Падне
ми
на
памет
,
како
сам
са
Чиком
проводно
.
Само
да
није
са
рацима
онако
фушерски
испало
.
Та
Отилија
не
може
да
ми
изиђе
из
главе
.
Две
недеље
ће
ми
се
,
које
у
сну
,
које
на
јави
,
по
срцу
врети
.
А
сирота
Јелка
?
Њој
ћу
се
ја
опет
две
недеље
по
срцу
врсти
,
па
онда
наћи
ће
се
који
други
делија
.
Па
сам
и
са
мушкима
врло
добро
провео
.
Све
искрени
и
ваљани
људи
.
Само
ме
једно
мрзи
:
те
млоге
наздравице
и
силом
чашу
испити
.
Рад
сам
дуго
да
живим
,
а
да
ми
се
руке
не
тресу
.
Кажем
ја
њима
да
на
силу
не
ваља
,
ал
’
они
не
даду
се
ни
осолити
.
Жао
би
ми
било
,
ако
би
до
које
године
којег
од
њи
’
видио
да
му
језик
заплеће
,
а
руком
ил
’
ногом
не
може
да
макне
,
ил
’
пре
времена
да
је
постао
старац
.
Већ
се
међу
њима
налазе
који
ће
скоро
крв
пуштати
.
Ја
нећу
крв
да
пуштам
.
Ове
већма
и
већма
задубим
се
у
мисли
,
кад
наједанпут
ето
ме
у
селу
код
Зоричића
.
У
авлији
чује
се
како
у
соби
џавељају
.
Познао
сам
Бранков
глас
.
Уђем
у
собу
.
Баш
за
фруштуком
седе
Бранко
и
Зоричић
.
»
Добар
дан
!
«
»
Откуд
ти
,
Милане
?
«
—
рече
Бранко
.
»
Из
вилајета
.
Тако
сам
се
провео
,
да
ће
ми
за
месец
дана
доста
бити
.
«
»
Благо
теби
,
кад
тако
можеш
једнако
проводити
!
Мислиш
ли
одавде
још
кудгод
?
Ја
морам
ићи
кући
,
већ
сам
два
дана
ту
,
но
још
се
могу
сат-два
бавити
.
«
»
И
ја
идем
с
тобом
.
«
Зоричић
моли
да
се
до
сутра
бавимо
,
ал
’
ми
не
пристајемо
.
Изиђем
мало
напоље
,
опрашим
се
,
па
опет
уђем
.
Бранко
почне
распитивати
ди
сам
био
и
шта
сам
радио
.
а
ја
му
све
исприповедам
,
од
аз
до
ижице
.
»
Добро
је
кад
ко
такву
нарав
има
.
Живићеш
сто
година
!
«
—
рече
Бранко
.
»
Да
бог
да
!
И
желим
и
хоћу
.
А
ко
стоји
теби
па
путу
?
Не
можеш
ли
,
ил
’
ниси
могао
и
ти
тако
исто
?
«
»
Код
мене
је
сасвим
друго
.
Ти
хоћеш
само
добро
да
живиш
;
и
ја
хоћу
;
ал
’
осим
тога
,
ја
јошт
нешто
хоћу
,
о
чем
ти
ни
поњатија
немаш
.
«
»
Нит
’
хоћу
да
имам
о
другом
поњатија
,
само
о
добром
животу
.
«
»
Хоћу
да
не
будем
тако
саможив
као
ти
.
«
»
Дакле
Бранко
,
ја
сам
шмуциг
.
Такве
комплименте
тек
од
тебе
могу
чути
,
а
цео
свет
каже
:
»
Наранџић
је
шланг
,
елегантан
човек
.
«
Носим
се
као
први
гавалер
,
уживам
свет
и
на
уживање
не
жалим
новац
избацити
;
кад
сам
дигод
у
гостима
,
дам
сваком
слуги
на
вино
.
Је
л
’
то
шмуциг
?
«
»
Ти
сасвим
на
друго
одговараш
.
Што
на
то
дајеш
,
то
се
само
твоје
коже
тиче
;
ти
само
на
твоје
уживање
дајеш
:
у
том
ниси
шмуциг
.
Ал
’
узми
само
:
ти
си
богат
човек
,
ти
би
могао
какав
мали
инштитут
за
сиромашне
ђаке
установити
,
ил
’
неколико
штипендија
давати
,
па
видиш
,
ниси
досад
још
ништа
за
човечаство
учинио
.
«
»
Какав
инштитут
,
какве
штипендије
?
Јесам
ли
ја
био
у
каквом
инштитуту
,
јесам
ли
имао
штипендије
?
А
знаш
како
сам
се
мучио
.
Кад
сам
био
ђак
,
па
ми
се
зими
подере
ђон
,
а
ја
голим
табанима
морам
по
снегу
да
идем
.
Па
видиш
,
све
сам
извојевао
.
Ко
има
главу
као
ја
,
тај
је
као
патка
у
води
,
како
види
свет
,
уме
живити
.
Па
онда
богзна
који
ће
какав
ђак
бити
,
па
колико
њи
’
помру
,
док
до
цели
дођу
.
«
»
Па
нека
само
између
десет
њи
’
један
цели
одговори
,
па
је
добитак
за
људство
;
тај
један
неће
бити
себичан
као
што
си
ти
.
«
»
А
шта
ћемо
са
они
’
девет
?
Видиш
,
Бранко
,
ти
немаш
у
свему
право
.
Кад
би
’
већ
рескирао
,
и
тако
што
хтео
,
а
ја
би
’
сасвим
другу
регулу
завео
,
нег
’
што
се
по
свету
ради
.
Обично
у
свету
даје
се
на
децу
сиромашни
’
родитеља
.
Ако
је
удовица
,
па
има
петоро
деце
,
то
је
већ
довољан
узрок
да
јој
се
једно
дете
за
школовање
узме
.
Ту
се
после
не
пита
:
има
ли
дете
млого
талента
?
Ја
не
би
’
тако
чинио
.
Дао
би
’
дете
чрез
учене
људе
визитирати
,
чрез
докторе
,
психологе
,
физиологе
,
да
виде
какав
је
изглед
од
детета
.
Па
онда
,
распитао
би
’
и
проучио
каквог
су
талента
били
родитељи
,
деда
,
прадеда
:
да
ли
је
та
фамилија
отворена
,
талентирана
,
да
ли
је
био
у
тој
фамилији
какав
особити
човек
.
Јер
налазе
се
читаве
фамилије
,
које
су
изванредно
паметне
,
ил
’
у
чему
том
одликоване
,
а
има
фамилија
,
у
којима
од
деведесетог
шукундеде
са
својим
изванредним
даром
није
нико
у
очи
пао
.
Са
телом
се
и
дух
насљеди
.
Па
би
’
онда
и
саму
главу
детета
егзаменирао
.
Да
имам
право
,
само
да
ти
наведем
један
пример
.
Познавао
сам
једну
циганску
банду
.
Примиста
те
банде
био
је
славан
музикант
;
деце
није
имао
.
Да
би
после
себе
ваљаног
насљедника
оставио
,
који
би
га
у
музики
докучио
,
ил
’
надмашио
,
узме
једно
туђе
сироче
циганско
и
почне
га
учити
.
Ја
сам
то
дете
видио
,
кад
му
је
дванаест
година
било
.
Лице
лепо
,
умиљато
,
коса
гарава
,
вукласта
.
Фрајле
,
кад
су
га
год
видиле
,
гладиле
су
га
.
Попипам
главу
детета
:
остраг
мали
мозак
слабо
развијен
;
тако
исто
и
напред
;
у
форми
никакве
лепе
хармоније
;
на
лицу
ни
једне
маркирате
црте
;
чело
два
прста
узано
.
Почне
свирати
;
средње
свира
,
а
већ
пет
година
како
учи
.
Кажем
примисти
да
од
тог
никад
неће
бита
славан
музикант
;
глава
му
не
показује
снаге
.
После
десет
година
видим
примисту
,
питам
га
за
дете
;
каже
да
га
је
једнако
учио
и
тукао
га
,
само
да
научи
,
ал
’
ништ
’
не
ваља
:
какав
је
био
онда
,
такав
је
и
сада
;
морао
га
је
отерати
.
Ето
видиш
,
Бранко
,
ја
би
’
и
на
то
пазио
.
Па
онда
,
кад
би
’
на
ваљано
дете
наишао
,
па
баш
и
да
није
сиромашно
,
опет
би
’
рескирао
и
давао
да
се
од
њега
особито
што
искреше
.
Па
онда
има
и
друго
што
,
на
што
би
се
могло
дати
.
Узми
само
по
целом
свету
учитеље
,
од
који
’
просвета
народна
зависи
,
па
не
заслуже
ни
толико
колико
један
фијакер
,
а
деца
и
удовице
им
у
сиротињи
цвиле
.
Не
би
л
’
могао
човек
и
на
то
рескирати
?
Па
колико
има
друго
којешта
!
«
»
Ти
си
сад
овде
сијасет
намлео
,
па
опет
и
на
оно
што
за
добро
налазиш
нећеш
да
рескираш
.
«
»
Још
сам
ја
млад
човек
;
ако
без
деце
умрем
,
да
видиш
шта
ћу
учинити
.
«
»
Опет
се
види
да
си
саможив
,
кад
за
живота
нећеш
добра
да
чиниш
.
«
»
Ако
почнем
за
живота
делити
,
то
после
уђе
у
страст
и
сујету
,
па
могу
ја
до
ничега
доћи
.
Док
имам
,
донде
ме
сваки
поштује
,
а
кад
не
узимам
,
онда
хоће
свака
рага
да
се
о
мене
отаре
.
«
»
Ту
баш
лежи
наша
највећа
болест
,
што
за
живота
један
другог
нећемо
да
помажемо
.
Узми
сад
два
комшије
:
један
је
сирома
’
,
има
деце
;
други
је
богат
,
а
има
деце
.
Сирома
’
,
који
има
једну
кућу
и
занат
,
падне
због
хрђави
’
година
у
нужду
велику
,
—
не
може
да
плати
дуг
,
који
износи
половину
вредности
куће
.
Иште
у
зајам
од
богатог
комшије
;
овај
има
доста
наслагани
’
новаца
,
може
се
интабулирати
на
кућу
,
ал
’
не
да
,
већ
исмејава
потребитог
сиромака
.
Овај
не
може
да
добије
нигди
у
зајам
,
па
дође
егзекуција
и
продаду
му
кућу
будзашто
.
Од
дешперата
сирома
’
умре
.
Умре
и
богати
.
Сиромака
један
син
помогне
се
,
купи
очеву
кућу
,
шпекулира
и
обогати
се
.
Богатога
синови
били
су
раскошни
,
осим
једнога
,
који
је
за
све
морао
да
издире
.
Раскошни
сасвим
пропадну
и
распуде
се
;
остане
само
онај
један
добар
.
Остала
му
је
кућа
,
могао
би
се
још
помоћи
,
ал
’
кредитори
на
њега
наваљују
,
хоће
да
му
будзашто
отму
кућу
.
Само
сад
когод
да
му
помогне
,
на
би
се
лепо
извукао
.
Иште
од
свог
богатог
комшије
у
зајам
,
има
се
на
шта
интабулирати
.
Овај
је
у
детињству
чуо
како
им
комшијин
богат
отац
није
хтео
узајмити
,
кућа
има
пропала
,
па
сад
не
да
;
мисли
да
је
то
сатисфакција
покојном
оцу
.
Продаду
кућу
,
и
комшија
се
упропасти
.
Ето
,
тако
то
иде
од
сина
на
унука
,
па
гледимо
како
један
другог
у
пропаст
пушта
,
и
фамилије
се
искорењавају
.
Је
л
’
то
,
добро
?
«
»
Мани
се
,
Бранко
!
Да
нема
,
опет
,
који
пропада
,
не
би
се
никад
онај
који
није
имао
ништа
обогатио
.
Но
нећу
више
о
томе
да
слушам
,
почнимо
друго
што
.
«
Бранко
је
хтео
да
продужи
,
а
и
Зоричић
имао
је
вољу
,
и
сад
је
моје
сад
његово
одобравао
,
ал
’
ја
друго
заведем
.
»
Кажи
ми
,
Бранко
,
шта
је
ново
тамо
у
В
.
откако
сам
отишао
?
«
»
Нема
ништа
;
чекају
тебе
да
их
опет
с
каквим
актом
електризираш
.
«
»
Ти
се
шалиш
,
ал
’
ти
ја
кажем
да
сам
их
и
електризирао
.
Ја
знам
да
ме
млоги
и
оговарају
,
и
пре
су
ме
већ
оговарали
,
ал
’
мене
то
ништ
’
не
тушира
.
Само
да
знам
ко
мене
оговара
,
ил
’
госпођу
Јелку
,
ил
’
ма
коју
даму
,
с
којом
имам
срећу
упознати
се
,
па
да
имам
два
сведока
,
дао
би
’
им
ватре
,
па
ма
ме
колико
коштало
.
Знам
,
и
ти
пакосни
људи
који
ми
завиде
,
да
имају
у
чему
год
два
сведока
,
што
никад
не
могу
имати
,
и
они
би
мени
дали
ватре
,
ал
’
ја
сам
чисто
злато
,
па
ми
не
могу
доскочити
.
Ал
’
има
млого
завидљиви
’
људи
на
свету
!
Зар
ти
мислиш
да
,
теби
твоје
асесорство
не
завиде
?
Те
како
!
«
»
А
шта
да
ми
завиде
?
«
»
То
што
си
цел
твоју
докучио
,
што
си
постао
асесор
.
«
»
Страшно
и
јесте
!
Дакле
,
ти
мислиш
да
сам
са
тим
цел
докучио
?
То
је
само
једно
средство
к
цели
.
Разумеш
ме
?
«
»
Дакле
,
онда
шта
је
твоја
цел
?
«
»
То
никоме
,
ни
теби
,
још
сад
казати
не
могу
.
«
»
Онда
,
ко
би
те
разумео
?
»
И
не
треба
да
ме
разумеш
;
тек
онда
ћеш
ме
разумети
,
кад
цел
докучим
,
ил
’
ме
не
буде
,
ал
’
сад
не
.
Оно
што
желим
да
ми
испадне
за
руком
,
а
ти
би
пљескао
од
радости
;
ако
не
испадне
,
казао
би
да
сам
луд
.
Све
бисте
хтели
да
вам
печени
врапци
у
уста
падају
.
«
»
Дакле
,
ти
да
се
приближиш
тој
твојој
тајној
цели
,
ти
би
си
и
асесорство
на
страну
бацио
?
«
»
Сто
асесорства
!
Знаш
?
«
»
Онда
је
друго
;
онда
се
не
чудим
што
те
оговарају
,
што
кажу
да
си
претеран
човек
,
непостојан
човек
,
ферфушован
човек
;
ал
’
опрости
ми
што
ти
морам
казати
,
јер
сам
чуо
,
да
о
теби
говоре
.
«
»
То
таки
говоре
као
што
си
ти
,
по
којима
свет
за
сто
година
ни
за
један
педаљ
коракнуо
не
би
.
Колико
је
већ
пути
мене
свет
о
земљу
ударао
,
па
се
опет
са
земље
дигнем
.
Дође
каткад
и
мој
дан
,
па
за
тај
један
дан
све
душмане
срушим
.
За
један
дан
више
учиним
,
нег
’
гомила
као
што
си
ти
и
теби
подобни
,
па
онда
од
непријатеља
постану
пријатељи
.
«
»
У
том
имаш
право
,
Бранко
.
То
сам
ја
сам
на
себи
приметио
.
Ја
баш
знам
неколико
њи
’
у
В
.
,
који
ме
оговарају
,
показао
ми
их
Десић
,
па
,
опет
,
кад
чују
како
моје
акције
стоје
,
па
кад
поред
мене
пролазе
,
а
они
ме
љубезњејше
поздрављају
.
Зато
је
врло
добро
кад
се
човек
мало
поткожи
.
Новац
данашњи
свет
управља
.
«
»
Знам
куда
шибаш
!
Знаш
ли
да
би
’
се
и
ја
за
коју
годину
обогатити
могао
,
само
да
ми
је
то
главна
цел
?
У
сваком
сталежу
може
се
човек
обогатити
,
само
ако
за
тим
стоји
:
и
паор
,
и
занатлија
,
и
ма
које
класе
био
,
па
макар
биле
каткад
и
зле
године
,
јер
после
зли
’
година
добре
долазе
.
«
»
Та
ја
то
добро
знам
да
би
си
могао
,
па
зато
се
и
ја
једим
на
тебе
,
што
не
идеш
за
тим
.
Да
видиш
,
кад
би
’
ја
био
као
ти
,
шта
би
’
радио
!
«
»
Човек
који
се
за
већу
какву
идеју
бори
,
тај
не
сме
грамзити
за
новцем
.
Ал
’
бадава
се
о
томе
разговарамо
!
Знам
ја
:
нит
’
ћеш
ти
од
твог
одустати
,
нит
’
ја
од
мога
.
—
Време
је
већ
да
идемо
.
«
Зоричић
усиљава
се
да
Бранка
задржи
:
ал
’
све
забадава
.
»
Сад
,
брате
Зоричићу
,
одлазим
,
и
богзна
када
ћемо
се
видити
,
па
богзна
,
док
те
опет
видим
,
какве
ћемо
промене
доживити
.
Помен’ме
се
,
и
,
ако
ме
никад
не
видиш
,
знај
да
је
Бранко
подлегао
судби
,
коју
је
предвидио
,
но
од
које
се
одвратити
није
дао
.
Збогом
!
«
Зоричићу
су
очи
за
сузу
готове
;
не
може
да
говори
,
једва
може
да
»
Збогом
,
буди
срећан
!
«
—
изрече
.
Премда
се
не
растајем
од
Бранка
,
опет
ми
је
тешко
пало
,
кад
сам
видио
како
изванредно
Зоричић
жали
за
Бранком
.
Нема
више
оклевања
,
опростимо
се
,
седнемо
на
кола
и
отпутујемо
.
Седимо
.
Рад
би
’
се
разговарати
.
Бранко
,
замишљен
,
не
говори
ништа
.
Говорим
,
ал
’
Бранко
ништ
’
не
одговара
.
Имао
је
чудан
обичај
,
да
је
често
тако
расут
,
да
му
можеш
читав
сат
говорити
,
а
нећеш
добити
одговора
:
ћути
,
и
да
га
запиташ
шта
си
говорио
,
не
би
речце
знао
казати
,
тек
би
се
мало
на
то
насмешио
.
И
то
бива
онда
кад
га
,
разговор
не
интересира
;
но
кад
га
интересира
,
пази
на
сваку
реч
.
Добра
нарав
,
и
ја
би
’
волео
тако
да
могу
,
ал
’
ја
морам
да
чујем
и
оно
што
ме
не
интересира
,
па
тек
после
се
једим
.
Сад
се
и
ја
бацим
у
ћутање
.
Да
нас
је
ко
видио
,
мислио
би
да
два
нема
путују
.
Морам
да
задремам
,
и
тако
дремајући
стигнем
у
В
.
Станемо
баш
пред
мојим
хотелом
.
Ја
сиђем
,
а
Бранко
се
одвезе
кући
.
Сад
сам
опет
у
В
.
Одморим
се
,
па
после
подне
у
шетњу
.
Имам
још
доста
времена
.
Тек
до
три
дана
ћемо
отпутовати
.
Шетам
се
по
вароши
.
Нађем
се
са
Десићем
.
Лако
је
било
са
Десићем
састати
се
.
Он
је
приватије
,
има
доста
времена
,
као
и
ја
,
па
иде
,
као
и
ја
,
женски
пол
на
сокаку
очима
стрељати
.
Покаже
ми
све
новине
,
ал
’
не
интересирају
ме
,
јер
морам
отпутовати
.
Наговара
ме
да
останем
бар
још
осам
дана
;
велики
су
,
вели
,
за
мене
изгледи
.
Но
напала
ме
чежња
за
мојим
отачаством
,
као
каквог
Швајцера
.
Шетамо
се
,
а
писмоноша
носи
ми
са
поште
рецепис
.
Одемо
на
пошту
.
Добијем
писмо
и
новаца
.
Мој
иншпектор
шиље
ми
20
.
000
форинти
.
Једио
сам
се
.
Имао
сам
још
доста
новаца
;
овде
,
макар
да
сам
био
шланг
,
нисам
могао
све
потрошити
,
а
мој
иншпектор
побојао
се
да
ће
ми
новац
нестати
.
Шта
ћу
сад
с
толики
новци
?
Да
их
натраг
носим
?
Кажем
Десићу
да
не
би
’
бранио
неким
партајама
на
сигурну
хипотеку
тај
новац
издати
.
Растанемо
се
.
Одем
мало
кући
да
неке
заповести
издам
за
пут
.
Нисам
био
још
код
куће
,
а
већ
се
муштерије
јављају
,
које
ишту
у
зајам
новаца
.
Један
ми
даје
хипотеку
,
ал
’
на
6
%
.
Други
,
опет
,
па
хипотеку
на
10
%
.
Трећи
на
несигурну
хипотеку
20
%
.
Све
једно
за
другим
долазе
.
Морали
су
одма
’
од
Десића
начути
,
да
би
’
рад
у
зајам
дати
,
па
сад
њи
’
сијасет
навалише
,
да
сам
се
једва
бранити
могао
.
Ником
пе
обричем
,
никог
не
одбијем
,
но
обећам
да
ћу
се
сутра
до
подне
промислити
.
Пошљем
одма
’
по
Десића
.
Једва
су
га
нашли
.
Дође
.
Ја
га
питам
за
те
муштерије
.
Он
ми
каже
која
је
каква
,
па
још
и
то
дода
,
да
има
међу
њима
и
такови
’
који
само
зато
узајмљују
,
да
могу
опет
на
60
%
издавати
.
Од
ови
’
ни
једном
нећу
да
дам
,
ал
’
не
дам
ни
првом
на
6
%
.
Нисам
луд
.
Издам
поред
сигурне
хипотеке
на
10
%
,
и
сутрадан
већ
је
интабулирато
било
.
Сутрадан
се
путовати
мора
.
Цео
дан
морам
у
визитама
провести
.
Најпре
одем
Бранку
,
да
му
јавим
да
сам
готов
.
Одговори
ми
да
ћемо
се
на
дамшифу
видити
.
Отидем
после
код
неки
’
од
они
’
дама
,
које
сам
имао
по
програму
за
супруге
узети
.
Резон
је
да
се
с
њима
опростим
.
Лепо
су
ме
примиле
и
жалосно
се
од
мене
растале
.
Обрекле
су
ми
да
ће
се
,
кад
дамшиф
пође
,
онуда
шетати
.
То
је
за
мене
велико
одличије
.
Напослетку
,
посетим
и
Ливију
.
Зашт
’
не
сироту
?
!
Она
је
,
истина
,
рујина
,
ал
’
лепа
рујина
,
која
је
са
споменом
моје
младости
скопчана
.
Питам
шта
ће
својима
кући
поручити
.
Каже
да
их
поздравим
,
и
моли
ме
,
кад
ме
о
њој
успитају
,
да
не
кажем
да
је
бабица
,
но
да
је
код
једног
барона
,
који
јој
обрекао
да
ће
је
узети
.
Бадава
сам
јој
говорио
да
је
њено
званије
лепо
,
служи
човечаству
више
него
ма
које
друго
,
неће
ни
да
зна
,
само
ме
једнако
моли
да
јој
ту
љубав
учиним
.
И
,
тако
,
морао
сам
се
обрећи
да
ћу
за
њену
љубав
код
куће
лагати
.
Зафалим
се
на
њеном
усрдију
,
њој
сузе
лију
,
—
опростим
се
и
одем
.
Сутрадан
,
пре
првог
звонења
,
већ
сам
код
дамшифа
.
Багажију
су
ми
већ
пре
однели
.
Ту
се
опет
наново
опраштам
,
па
уђем
у
дамшиф
.
Бранко
и
госпођа
Ханика
већ
су
унутри
били
.
Дамшиф
се
већ
креће
.
Још
се
с
дамшифа
поздрављамо
.
С
брега
познаници
шеширма
машу
,
познанице
марамама
.
И
сирота
Ливија
маше
.
Нестане
нас
из
вида
.
Сад
на
дамшифу
унтерхалтујемо
се
.
Онде
се
разговарају
,
онде
пију
кафу
,
онде
бифтек
једу
.
И
ја
и
Бранко
бифтека
смо
се
прифатили
.
Госпођа
Ханика
остала
је
иа
фердеку
;
рада
је
онде
све
да
види
:
сад
је
први
пут
свог
живота
на
дамшифу
.
Ја
и
Бранко
разговарамо
се
;
упознамо
се
и
са
другима
.
Није
ништа
лакше
него
на
дамшифу
упознати
се
.
Кад
ми
се
већ
са
мушкима
досадило
,
онда
тражим
си
какву
даму
.
И
,
доиста
,
нашао
сам
си
једну
лепу
и
паметну
,
с
којом
сам
време
проводио
.
Стигне
и
ручак
—
таблето
.
Ја
седнем
поред
моје
даме
.
Служим
је
,
све
што
треба
додајем
јој
.
Госпођа
Ханика
седи
до
Бранка
.
Ал
’
до
ње
и
визави
већ
има
с
којима
се
познала
на
фердеку
,
па
се
сваки
час
љубезно
гледају
и
разговарају
.
Не
кажем
мушки
,
боже
сачувај
,
него
женски
.
После
ручка
опет
куд
које
:
који
се
да
на
карте
,
који
чита
,
који
пак
на
фердек
.
Ја
са
мојом
дамом
проводим
у
разговору
.
Бранко
чита
,
госпођа
Ханика
је
на
фердеку
.
Она
тек
кад
и
кад
доле
сиђе
,
да
види
шта
њен
Бранко
ради
,
па
га
почне
цили-мили
гладити
,
док
је
Бранко
не
замоли
да
се
тога
мане
,
да
је
то
претерана
љубав
на
дамшифу
.
Она
онда
опет
на
фердек
.
Тако
прође
нам
дан
,
а
дође
ноћ
.
Ја
сам
си
већ
напред
кабину
наручио
,
па
ми
је
било
лако
.
Но
мени
је
жао
било
,
па
из
резона
понудим
Бранка
и
госпођу
Ханику
,
да
заузму
моју
кабину
.
Бранко
неће
.
Онда
хоћу
и
ја
с
њим
да
седим
.
Госпођа
Ханика
неће
међу
госпође
на
конак
,
већ
остане
силом
код
Бранка
,
у
диму
и
ди
се
мушки
картају
.
Ови
који
су
је
видили
чудили
су
се
,
и
сваки
је
рекао
:
»
Срећан
је
тај
Бранко
,
што
такву
госпођу
има
,
која
једнако
над
њим
лебди
!
«
Пред
зору
,
кад
већ
Бранко
и
госпођа
Ханика
задремају
,
отидем
у
моју
кабину
и
мало
проспавам
.
Тако
смо
путовали
,
док
нисмо
дошли
до
Б
.
Бранко
са
госпођом
Хаником
оде
у
хотел
.
Није
хтео
к
мени
да
дође
,
каже
да
ће
ме
већ
посетити
.
А
ја
управо
у
моју
кућу
,
Сутрадан
,
Бранко
узме
си
сталан
квартир
,
пријави
се
и
почне
одма
’
као
асесор
радити
.
Ја
,
опет
,
одем
на
моје
добро
,
да
надгледим
економију
.
Једно
време
опет
нећемо
се
видити
.
Резом
,
газдарицом
.
По
свему
изгледа
да
је
овај
”
г
.
Десић
“
иста
личност
која
и
напред
опоменута
:
”
г
.
Весић
“
;
али
,
како
се
личност
под
презименом
”
Десић
“
спомиње
све
до
краја
овога
дела
романа
,
нисмо
хтели
ово
презиме
замењивати
напред
поменутим
”
Весић
“
.
Из
даљег
причања
видеће
се
да
је
Рунић
гђи
Јелки
био
зет
,
а
не
брат
.
