ДОШЉАЦИ
РОМАН
ДЕО
ПРВИ
Њихови
кнежеви
и
племићи
били
су
чистији
од
снијега
,
бјељи
од
млијека
;
тијело
им
је
било
руменије
од
драгог
камења
,
глатко
као
сафир
.
А
сад
им
је
лице
црње
од
помрчине
,
не
познају
се
на
улицама
;
кожа
им
се
прилијепила
за
кости
,
осушила
се
као
дрво
.
СВЕТО
ПИСМО
.
ГЛАВА
ПРВА
.
С
ПРОЛЕЋА
.
Девичанство
,
ти
ме
остављаш
,
Куд
одлазиш
?
САФО
.
Крај
се
примицао
новинарској
сезони
.
Београд
,
који
оживи
крајем
августа
,
већ
се
крајем
фебруара
,
пред
облацима
прашине
,
повлачи
да
проспава
летњи
сан
.
Парламенат
је
завршавао
своје
седнице
,
испуњене
беседама
и
псовкама
,
говорничким
гестовима
и
шамарима
,
радом
на
интересу
народа
и
неколицине
,
свечаним
резолуцијама
и
немим
гутањем
жаба
.
С
димом
ватара
по
топчидерском
брду
,
где
се
горело
ђубре
,
ишчезавао
је
и
београдски
живот
,
пун
сјаја
и
скандала
,
отимачина
и
пожртвовања
,
љубави
и
трговине
,
надувене
раскоши
и
црне
немаштине
.
Прекидао
се
низ
великих
игранки
за
хумане
циљеве
и
кромпир-балова
,
свадба
и
развода
,
хваљења
и
оговарања
,
завидног
скакања
у
класама
и
свирепог
истеривања
из
службе
,
успеха
и
катастрофа
,
честих
празника
и
честих
постова
.
Болесно
фебруарско
сунце
,
које
са
собом
носи
пролетње
дане
и
помисли
на
самоубиство
,
провлачило
се
кроз
разапето
рубље
у
једном
ниском
дворишту
,
пробијало
се
кроз
неопране
и
улепљене
прозоре
,
и
,
својим
зрацима
,
жутим
као
што
је
слама
,
обасјавало
је
уредништво
Препорода
,
дижући
по
њему
густу
прашину
.
Унутрашњост
Препорода
била
је
врло
скромна
.
На
прозорима
није
било
завеса
,
већ
су
се
лети
,
кад
сунце
упече
,
уредник
и
сарадници
довијали
муци
и
на
прозоре
разапињали
капуте
.
Два
писаћа
стола
,
нова
,
од
добре
растовине
и
са
сецесионистичким
шарама
,
трудили
су
се
да
својом
лепотом
сакрију
ову
претерану
скромност
.
Иза
једног
стола
стајао
је
нов
етажер
,
у
коме
су
биле
разбацане
,
махом
неразрезане
,
књиге
разноликог
формата
а
још
разноврсније
садржине
-
књиге
које
су
долазиле
на
приказ
.
Међу
њима
је
достојанствено
отскакао
географски
атлас
немачког
издања
,
још
из
доба
кад
у
Србији
није
било
железничке
пруге
-
једина
књига
која
се
могла
поносити
међу
својим
другама
да
је
купљена
.
Ту
је
било
још
неколико
фотографских
плоча
и
један
пар
жутих
ципела
,
на
које
су
потајно
аспирирала
два
сарадника
и
један
шегрт
.
Више
етажера
стајао
је
зидни
календар
,
литографски
рад
,
са
сликом
једног
комите
,
Београда
и
некаквих
паприка
.
Иза
другог
стола
ширила
се
карта
једног
дела
Старе
Србије
,
целе
Маћедоније
и
Једренске
Области
,
са
јасно
обележеним
местима
устанка
из
1903
.
године
,
издање
Унутрашње
Организације
,
односно
бугарске
владе
.
Карта
је
падала
чак
до
земље
,
где
су
лежали
остаци
од
цигара
,
масна
хартија
и
мрвице
бурека
.
Пријатну
противност
овој
магази
јавне
речи
чиниле
су
две
уљудне
физиономије
што
су
,
задубљене
,
висиле
изнад
плаветних
шлајфни
,
које
су
се
,
исписане
,
измицале
испод
пера
као
испод
какве
машине
.
Уредник
,
зрео
човек
,
са
лицем
жутим
и
енергичним
,
подигао
би
главу
само
кад
би
слагач
који
је
остао
без
посла
дошао
да
узме
рукопис
,
промерио
га
једним
изгубљеним
погледом
,
као
да
је
хтео
из
његове
физиономије
да
нађе
наставак
свога
чланка
,
па
би
онда
узео
у
зубе
свој
брк
и
продужио
посао
,
мирно
,
предано
и
као
по
калупу
.
Образи
и
подбрадак
били
су
му
свеже
обријани
,
коса
ошишана
до
коже
,
врат
се
руменио
у
чистој
,
добро
попегланој
крагни
,
из
које
је
излазила
мала
,
уска
краватна
зејтињаве
боје
и
елегантно
увирала
у
затворен
прсник
и
капут
од
грубог
енглеског
штофа
.
Друго
лице
,
које
је
седело
за
столом
са
залеђем
оне
бугарске
географске
карте
,
био
је
сарадник
Препорода
за
балканску
политику
,
књижевност
и
уметност
.
Како
су
његови
балкански
извештаји
морали
имати
извесну
патриотску
тенденцију
,
то
су
га
у
редакцији
звали
Патриотом
,
а
његове
послове
,
ма
се
они
односили
на
чисту
књижевност
,
називали
су
патриотска
рубрика
.
Његове
црте
нису
биле
енергичне
као
код
уредника
,
нити
му
је
лице
било
однеговано
.
По
кошчатим
образима
виделе
су
се
црвене
бубуљице
.
Масна
коса
падала
му
је
преко
чела
.
Али
његове
плаве
,
мале
очи
,
биле
су
као
постављене
свилом
,
као
код
свих
људи
који
имају
дубоку
унутрашњост
.
На
његовом
лицу
лебдео
је
,
као
и
код
уредника
,
неки
израз
замишљености
и
дубине
,
повећан
само
једном
количином
неке
неодређене
меланхолије
.
Патриота
је
радио
брзо
и
нервозно
.
Хтео
је
да
што
пре
сврши
свој
посао
,
па
да
се
одмори
.
Болесно
фебруарско
сунце
на
њега
је
утицало
јаче
него
на
његове
другове
.
Осећао
је
као
неко
пенушање
крви
.
Грозничава
ватра
запламила
би
му
,
с
часа
на
час
,
образе
,
и
млитавост
освајала
му
све
зглавкове
на
телу
.
-
Хоће
ли
бити
још
чега
?
-
упита
фактор
штампарије
Патриоту
,
кад
му
узе
и
последњу
шлајфну
.
-
Још
једна
кратка
вест
?
-
рече
он
,
поправљајући
свеску
неисписане
хартије
.
-
Један
легат
за
основну
школу
у
Тузли
.
-
Бога
ми
,
гледајте
што
више
.
Немамо
ништа
гармонда
...
-
Колико
вам
још
треба
?
-
прекиде
га
уредник
.
-
Па
,
што
цицера
,
што
гармонда
,
још
осам
стубаца
.
-
Осам
стубаца
!
-
викнуше
у
глас
уредник
и
сарадник
.
-
Па
да
,
шта
сам
јутрос
добио
!
-
чуди
се
фактор
.
-
Ово
од
вас
и
господина
Кремића
.
Остало
ништа
.
Фељтона
ни
слова
.
Господин
Паја
се
напио
.
Господин
Васић
није
још
дошао
.
Два
ми
слагача
већ
стоје
без
посла
.
У
редакцији
наста
тајац
.
Доле
,
из
туђег
дворишта
,
чуло
се
да
су
обућарски
момци
свршили
доручак
и
наставили
рад
.
Кроз
разапето
рубље
долазило
је
потмуло
,
а
по
такту
,
лупање
чекића
у
калупе
,
и
глас
једног
баритона
,
који
је
певао
умекшавајући
сугласнике
:
Љубичица
с
пролећа
се
јавља
,
А
с
пролећа
и
гроб
јој
се
справља
.
У
том
улете
у
собу
,
као
без
душе
,
репортер
Препорода
,
Богдан
Васић
,
вукући
за
собом
своје
ноге
,
суве
и
дугачке
као
шестар
.
По
црвеним
очима
видело
се
да
је
јутром
надокнадио
ноћ
.
Још
с
врата
стаде
говорити
задихано
:
-
У
министарској
седници
...
како
да
кажем
...
решено
је
да
се
приступи
реорганизацији
војске
.
Реформа
ће
обухватити
...
како
да
кажем
...
-
Зар
само
то
?
-
упита
га
уредник
попреко
,
љут
што
му
је
репортер
задоцнио
.
-
А
,
има
још
...
како
да
кажем
...
турски
посланик
у
Топчидеру
,
хлеб
поскупио
,
село
Мрчевци
проглашено
за
варошицу
.
Реформа
ће
...
како
да
кажем
...
обухватити
:
главни
генерал
-штаб
,
васпитање
и
...
-
Шта
ви
то
мени
причате
!
-
прекиде
га
уредник
.
-
То
се
мене
ништа
не
тиче
.
Него
седите
па
то
напишите
.
-
Кремићу
,
јеси
ли
свршио
?
-
обрати
се
репортер
Патриоти
,
па
додаде
поверљиво
:
-
А
Пајо
...
како
да
кажем
...
одметнуо
нам
се
у
хајдуке
;
нигде
го
нема
!
-
Джаба
му
што
пије
,
али
ништа
није
оставио
рукописа
!
Треба
нам
још
осам
стубаца
.
-
Осам
?
Биће
,
биће
!
-
оптимистички
одговори
Васић
самом
себи
.
-
Јеси
ли
видео
у
Ријечи
...
како
да
кажем
...
легат
за
основну
школу
...
Пијан
је
као
Рус
.
Баш
сад
то
пишем
.
Ево
готов
сам
.
Седи
,
па
Бога
ми
,
поразвуци
.
Кремић
уступи
место
Богдану
,
протеже
се
,
па
запали
цигарету
,
загледа
се
у
прострто
рубље
у
дворишту
,
и
пуштајући
најслађи
,
први
дим
,
несвесно
понови
шустерску
песму
:
А
с
пролећа
и
гроб
јој
се
справља
.
Легат
у
Доњој
Тузли
,
београдске
вести
и
засебна
рубрика
,
коју
је
нови
уредник
начинио
о
глади
у
Индији
према
извештајима
Нове
Слободне
Пресе
,
једва
су
изнела
три
ступца
,
и
у
редакцији
је
владала
она
најтежа
атмосфера
за
новинара
:
кад
се
подне
примиче
,
а
материјала
нема
.
Чак
се
и
администратор
Душан
енервирао
,
и
грдио
једним
нарочитим
речником
продавце
новина
који
су
долазили
у
административно
одељење
и
давали
обрачун
од
јучерашњег
броја
.
-
Да
ја
напишем
нешто
о
терору
Арнаута
?
Остало
ми
је
...
Шта
!
Па
да
цео
број
испадне
патриотски
!
-
крикну
администратор
из
своје
собе
и
крупним
басом
надјача
тутањ
штампарске
машине
.
Његово
црвено
лице
помоли
се
на
отвору
од
администрације
,
намрштено
и
готово
да
и
песницама
брани
број
од
сувишног
патриотизма
.
-
Ваљада
опет
некакве
козе
?
-
упита
уредник
.
-
Па
као
увек
,
краду
,
пљачкају
,
-
одговори
сарадник
.
-
Доста
смо
о
том
писали
.
Кремић
се
замисли
.
Доиста
,
писао
је
доста
о
тим
Арнаутима
.
Више
него
што
је
и
морао
.
Био
је
створио
читав
догађај
због
неколико
украдених
коза
.
Остала
штампа
,
суревњива
на
Препород
,
да
јој
не
односи
рекорд
у
патриотизму
,
прихватила
је
паролу
против
Арнаута
и
пролила
потоке
суза
и
мастила
.
Образовао
се
одбор
госпођа
и
госпођица
,
те
приредио
једну
забаву
у
корист
пострадалих
;
студенти
су
држали
митинг
и
донели
оштру
резолуцију
,
влада
је
интервенисала
,
турски
посланик
се
извинио
и
дао
обећања
да
се
жалосни
догађај
неће
поновити
.
Госпође
и
госпођице
провеле
су
се
лепо
,
студенти
се
сити
надебитовали
,
влада
забележила
један
успех
више
у
свом
раду
,
турски
посланик
добио
шта
да
ради
...
сви
су
добили
по
нешто
,
само
новинар
који
је
створио
све
то
мора
да
се
тога
махне
и
глође
перо
,
измишљавајући
шта
друго
за
незајажљив
кљун
штампарске
машине
.
-
Како
је
неблагодаран
овај
позив
,
-
мислио
је
млади
сарадник
Препорода
.
-
Данас
се
деси
нешто
,
уложиш
све
своје
снаге
,
пишеш
...
пишеш
,
новине
се
купују
,
мислиш
да
си
урадио
богзна
какву
ствар
.
Сутрадан
,
све
је
заборављено
,
све
отишло
у
заборав
као
лањски
снег
,
заборав
тако
брз
,
тако
густ
и
свиреп
!
И
Кремић
се
сети
чега
све
није
било
ове
зиме
у
Београду
.
Умрла
Баба
Рупа
,
умро
и
чика
Нешо
,
који
је
по
улицама
командовао
уображеним
батеријама
и
викао
:
дум
-
дум
,
и
још
неколико
људи
без
којих
се
Београд
није
дао
замислити
.
Људи
за
које
се
мислило
да
су
тврди
као
кремен
камен
,
претрпели
слом
у
имању
и
части
.
Нове
звезде
појавиле
се
на
пољу
политике
и
трговине
,
уметности
и
занатства
.
Сваки
дан
је
доносио
по
један
свеж
цвет
од
неоцењиве
новинарске
вредности
,
који
би
свенуо
већ
сутрадан
.
Цео
тај
живот
који
је
стао
безброј
година
и
мука
,
нада
и
разочарења
,
суза
и
осмеха
,
борбе
и
рада
,
све
те
ствари
од
јуче
,
тако
веселе
или
жалосне
,
нису
данас
вределе
оног
петпарца
који
продавац
новина
тражи
од
публике
.
Из
тих
мисли
трже
Кремића
телефон
,
смештен
у
административно
одељење
,
и
он
чу
тежак
покрет
администратора
и
његов
мргодан
глас
:
-
Ало
,
ко
је
тамо
?
...
А
,
ти
си
,
Мато
?
После
мале
почивке
,
он
продужи
,
али
гласом
сасвим
промењеним
:
-
Шта
?
...
Самоубиство
?
...
Једна
радница
?
...
Из
љубави
?
Уредник
,
с
обасјаним
лицем
као
да
је
добио
главни
згодитак
,
скочи
иза
стола
и
потрча
телефону
.
Скочи
преводилац
,
коректор
,
па
и
фактор
.
Ова
радост
ледну
Кремића
у
срце
.
Уредник
,
који
је
био
заменио
администратора
на
телефону
,
пошто
чу
све
што
је
хтео
,
прекиде
везу
и
,
весело
трљајући
руке
,
стаде
да
објашњава
радозналим
:
-
Мата
Без
Руке
јавља
се
са
Дорћола
да
се
удавила
у
Дунаву
једна
радница
из
Официрске
Задруге
.
Узрок
несрећна
љубав
...
Обећао
сам
му
дати
десет
бројева
бесплатно
данас
...
А
где
је
Васић
?
...
Стан
самоубице
Банатска
улица
број
36
.
-
Па
ту
ја
седим
!
-
изненади
се
Кремић
.
-
Онда
брзо
!
Иначе
нема
Васића
.
Трчите
тамо
...
Само
брзо
и
што
више
појединости
.
Ствар
је
важна
...
Слагачи
чекају
на
рукопис
.
-
Препород
ће
отићи
данас
као
алва
!
-
додаде
администратор
задовољно
.
ГЛАВА
ДРУГА
ЗНАК
У
дну
суморног
дунавског
краја
,
готово
на
самој
обали
,
налази
се
Банатска
улица
,
још
непросечена
,
и
покалдрмљена
само
са
једне
стране
.
У
тој
улици
,
где
кокоши
безбрижно
чепркају
земљу
као
у
каквој
паланци
,
издиже
се
једна
велика
кућа
на
два
спрата
.
То
је
кућа
број
36
.
Подигао
ју
је
један
велики
београдски
трговац
од
грађе
која
му
је
остала
после
зидања
једне
велике
државне
грађевине
.
Трговац
је
говорио
да
је
диже
у
хуманом
циљу
,
тежећи
да
радницима
пружи
удобан
и
јевтин
стан
.
Кад
је
ударао
темељ
,
начинио
је
од
тога
читаву
црквену
свечаност
,
а
када
је
кућу
свршио
,
снабдео
је
сваки
апартман
својим
литографским
портретом
.
Оба
пак
пута
престонички
листови
донели
су
дугачке
чланке
у
славу
овог
предузимача
.
Међутим
,
радници
су
остали
у
својим
старим
земуницама
,
јер
је
кирија
била
скупа
.
Тек
неколико
њих
,
који
су
имали
боље
наднице
,
заузели
су
одељења
доњег
спрата
,
нарочито
она
из
дворишта
.
Остала
одељења
заузеле
су
две
три
јеврејске
породице
,
једна
бабица
,
код
које
је
становао
Милош
Кремић
,
ситни
чиновници
и
занатлије
.
Милош
се
ретко
задржавао
код
куће
,
те
још
добро
није
познавао
овај
монуменат
предузимачке
хуманости
.
Тек
поједини
детаљи
,
које
је
случајно
сретао
за
неколико
месеци
откако
је
седео
у
овој
кући
,
стварали
су
му
слику
о
њој
,
слику
једног
нејасног
мозаика
разних
сталежа
,
вера
,
народности
и
културе
.
Између
себе
општиле
су
само
породице
које
имају
заједнички
трем
и
подрум
.
Жене
су
једна
другу
пажљиво
титулисале
госпом
и
говориле
час
ви
час
ти
.
У
дворишту
је
обично
владала
тишина
,
она
чудна
тишина
гомиле
која
је
заузета
послом
.
Цео
тај
свет
,
тих
шеснаест
разних
породица
,
проводио
је
дан
радећи
,
а
ноћ
спавајући
.
Ретко
да
се
каткад
зачује
глас
какве
песме
или
свирке
.
Па
и
сама
деца
била
су
мирна
;
ћутећи
су
се
играла
у
каквом
куту
;
тек
кад
изађу
на
Дунав
скакала
су
и
дерала
се
.
Одрасли
су
брзо
ишли
преко
дворишта
,
као
да
су
су
бојали
да
их
ко
не
повуче
за
капут
,
натраг
на
улицу
,
у
рад
,
и
улазили
у
своје
станове
на
једнака
,
мрко
обојена
врата
,
тако
решени
као
да
никад
из
њих
неће
изаћи
.
Физиономија
ове
куће
била
се
једва
мало
изменила
кад
се
десило
ово
самоубиство
.
Деца
која
су
се
сва
скупила
на
капију
гледала
су
забленуто
у
једну
собу
на
доњем
спрату
,
где
је
лежала
умрла
девојка
.
У
њиховим
крмељивим
очима
тек
би
синуо
сјај
свести
кад
би
неко
изашао
из
те
собе
.
Радо
су
се
стављала
на
услугу
кад
би
им
ко
отуда
затражио
да
што
послушају
,
и
по
троје
трчало
у
бакалницу
за
тамњан
или
у
кафану
за
ракију
.
После
би
опет
заћутала
,
и
кад
би
које
од
њих
запитало
што
,
остала
би
га
утишавала
песницом
у
слабине
и
тако
чувала
свечану
и
тужну
тишину
која
је
лебдела
над
овом
незграпном
кућом
.
Нека
сањива
малаксалост
која
опија
вукла
се
по
стварима
.
Жуто
фебруарско
сунце
обасјавало
је
само
јужну
страну
дворишта
.
Остале
три
стране
су
остајале
у
пепељавој
сенци
,
која
је
још
више
појачавала
дубоку
меланхолију
и
пустош
овог
живота
у
предграђу
.
Кремић
се
надао
да
ће
затећи
своју
газдарицу
код
куће
и
добити
од
ње
податке
који
су
му
требали
.
Али
је
она
већ
била
изашла
на
неки
порођај
.
Требало
је
упитати
неког
другог
.
Једна
девојка
,
која
се
по
укусном
оделу
и
углађеном
кретању
одвајала
од
осталих
становника
ове
куће
,
видела
се
како
непрестано
трчи
и
свршава
послове
потребне
око
једног
покојника
.
Она
је
помогла
да
се
девојка
намести
,
нашла
је
цвећа
,
зимзелена
и
лала
,
распремила
собу
и
кујну
,
метнула
неколико
столица
напоље
за
оне
који
немају
места
унутра
,
донела
од
своје
куће
кафе
и
шећера
,
слала
децу
у
бакалницу
,
звала
ову
или
ону
старију
и
искуснију
жену
да
се
нађе
око
мртваца
,
мало
говорила
,
а
највише
чувала
присуство
духа
,
те
радила
предано
као
да
јој
је
то
дужност
.
Ова
девојка
,
која
се
звала
Зорка
,
седела
је
са
својом
мајком
,
удовицом
једног
чиновника
,
до
бабичиног
стана
.
Њихово
је
одељење
било
најскупље
и
најлепше
,
на
горњем
спрату
,
над
самим
улазом
,
са
три
велике
собе
,
окренуте
Дунаву
.
Оне
су
имале
пензију
,
коју
су
умеле
да
распореде
.
Једну
су
собу
издавали
,
ако
се
јави
преко
пријатеља
каква
девојка
.
Имали
су
у
кући
све
што
им
треба
.
Према
суседима
су
се
држали
на
оној
благонаклоној
висини
коју
наше
ситне
чиновничке
породице
заузимају
према
грађанском
сталежу
;
нису
тражили
од
својих
комшија
ништа
и
ретко
им
правили
посете
,
али
су
им
радо
позајмљивали
кад
им
затреба
штагод
:
какав
суд
или
нешто
шећера
,
који
грош
или
практичан
савет
.
Стога
је
свет
око
њих
веровао
да
ове
жене
имају
више
новаца
него
што
је
било
у
ствари
,
и
окруживао
их
извесном
пажњом
и
понизношћу
која
се
указује
само
господи
.
Сарадник
Препорода
се
једва
сећао
да
је
неки
пут
видео
Зорку
у
кући
,
те
ништа
није
изближе
знао
о
њој
.
Али
,
по
свему
што
је
на
њој
видео
,
закључио
је
да
она
није
неки
велики
род
утопљеници
и
да
је
најбоље
да
се
њој
обрати
,
те
уђе
да
је
потражи
.
Зорка
је
у
том
тренутку
скидала
лонце
с
кафом
,
и
кад
угледа
Милоша
да
јој
се
приближује
,
толико
се
трже
да
јој
се
кафа
просу
по
ватри
.
Она
је
познавала
Кремића
из
виђења
.
Знала
је
да
ради
у
Препороду
и
да
је
песник
.
Његови
стихови
,
који
су
излазили
с
времена
на
време
у
овом
листу
,
обично
о
каквом
великом
пролазнику
,
налазили
су
топао
пријем
у
њеноме
срцу
.
Њој
је
годила
сентименталност
двадесетих
година
којима
су
ове
песме
биле
испуњене
и
извесна
жица
искрености
која
их
је
одвајала
од
тадашњих
песама
,
пуних
тражења
свиле
и
измишљених
салона
.
Радо
је
читала
и
остало
што
изађе
у
Препороду
под
потписом
М
.
К
.
,
па
је
уочила
Милошев
стил
,
те
је
познавала
и
оно
што
је
писао
без
потписа
.
У
празнини
девојачких
дана
,
она
је
кришом
пратила
погледом
Милоша
кад
изјутра
излази
у
варош
,
интересовала
се
да
сазна
што
више
појединости
о
њему
,
и
знала
је
да
је
прошле
јесени
свршио
права
и
да
се
још
није
решио
да
ступи
у
државну
службу
.
Тај
млади
човек
,
замршене
плаве
косе
и
са
замишљеним
лицем
,
на
које
је
неодређена
меланхолија
утискивала
као
један
печат
,
одвајао
се
од
осталих
младића
који
су
око
ње
становали
,
махом
трговачких
помоћника
и
банкарских
чиновника
,
те
би
је
покаткад
боцнула
жеља
да
се
упозна
с
њим
.
Тренутак
који
јој
је
доносио
ово
познанство
био
је
неочекиван
и
злокобан
.
На
њиховом
домаку
лежао
је
мртвац
.
Атмосфера
је
била
тешка
,
пуна
тамњана
и
мртвачког
мириса
.
Кад
је
млади
човек
поздрави
,
нешто
хладно
сави
се
око
Зоркина
срца
,
као
човеку
кад
осети
рђав
знак
.
Не
размишљајући
ништа
и
предајући
се
сва
томе
тамном
осећању
,
она
збуњено
остави
лонче
са
кафом
и
,
једва
промуцавши
пардон
,
промаче
поред
Кремића
у
двориште
.
Милош
је
био
пошао
из
редакције
,
са
најбољом
вољом
да
скупи
материјал
за
љубавну
драму
које
се
завршила
на
дунавској
обали
,
али
,
уколико
се
одмицао
од
уредништва
,
утолико
се
у
њему
губила
воља
за
то
и
обузимала
га
извесна
неугодност
при
помисли
каква
ће
сцена
бити
између
њега
и
родитеља
несрећне
девојке
.
-
Шта
ли
је
могло
окорети
срце
овог
човека
да
се
радује
туђој
смрти
и
од
ње
прави
трговину
?
-
мислио
је
путем
Кремић
,
сећајући
се
како
је
уредник
трљао
руке
задовољно
кад
је
сазнао
за
самоубиство
.
-
Син
једног
проте
из
унутрашњости
и
познатог
народног
посланика
;
одлично
свршио
гимназију
у
Београду
и
права
у
Паризу
;
широм
му
била
отворена
врата
каријери
у
дипломатији
и
на
Универзитету
...
Шта
га
је
натерало
да
остави
све
то
и
пристане
да
се
прегони
са
типографима
,
ради
са
пијаницама
,
изналази
где
је
јефтинији
и
сам
конац
којим
се
увезују
пакети
новина
.
Добро
упознат
са
најлепшим
делима
светске
литературе
,
ево
га
где
угађа
крвожедним
инстинктима
публике
за
њен
петпарац
!
Да
је
било
угодније
време
за
размишљање
,
можда
би
се
овај
млади
човек
,
такође
родом
из
унутрашњости
,
кога
су
већ
почела
походити
питања
живота
,
задубио
у
тајну
овог
прелома
и
у
њој
нашао
поуке
за
свој
живот
,
али
смрт
је
била
тако
близу
да
је
својом
свечаношћу
презирала
ситне
рачуне
.
И
млади
новинар
,
гадећи
се
на
свој
позив
,
остављен
сам
себи
,
посматрао
је
шта
се
око
њега
ради
.
Кујна
у
којој
га
је
оставила
Зорка
била
је
тако
уска
да
се
човек
у
њој
једва
могао
окренути
.
Мали
број
судова
и
ствари
у
њој
показивао
је
да
ту
живи
једна
скромна
породица
,
а
по
чистоти
у
свему
видело
се
да
ту
станују
само
жене
.
Из
собе
је
допирало
нарицање
једне
старице
,
убрађене
црном
шамијом
и
с
укрштеним
шалом
на
леђима
.
Кукњаву
је
пратио
пригушен
разговор
комшинки
.
-
Погледај
је
,
Бога
ти
,
као
да
је
заспала
!
-
чуо
се
глас
једне
младе
жене
у
либадету
од
плаве
кадифе
.
-
Као
да
ће
сад
устати
!
-
потврди
друга
жена
.
-
Сирота
,
како
се
усуди
!
-
Мене
сву
језа
подиђе
кад
само
помислим
...
-
А
што
?
-
упаде
неко
трећи
-
Боље
то
него
да
се
трује
.
Мање
је
муке
.
-
Грех
је
то
,
јадна
!
-
рече
она
жена
у
либадету
,
поверљиво
,
да
је
не
чује
старица
која
је
кукала
.
-
Није
то
њен
грех
!
-
противи
се
гласно
она
трећа
жена
.
Он
је
грешан
,
пасји
син
.
Ја
бих
њему
револвер
...
-
Па
шта
ми
Бог
да
!
...
-
допуни
неко
четврти
.
-
Куку
,
сине
,
шта
учини
од
себе
-
нарицала
је
старица
у
црној
шамији
акцентујући
по
нишки
.
На
два
састављена
стола
лежала
је
мртва
девојка
,
обучена
у
празнично
руво
.
Лице
јој
је
било
повезано
једном
ружичастом
свиленом
траком
,
да
јој
уста
не
би
стајала
отворена
.
Мртвачка
укоченост
била
је
наступила
и
вилице
се
нису
могле
потпуно
склопити
,
те
су
јој
усне
стајале
полуотворене
и
насмејане
,
као
да
је
душа
сањала
некакав
пријатан
сан
.
Овај
осмех
кварила
је
једна
мрља
,
која
је
стајала
у
дну
десног
образа
као
једна
црна
суза
;
ова
мрља
долазила
је
од
згусле
крви
,
која
се
прилепила
за
кожу
у
последњем
тренутку
живота
и
више
се
није
дала
опрати
.
Иначе
су
образи
били
бледи
.
Црте
се
претварале
у
хладан
мрамор
.
Под
трепавицама
се
виделе
стакласте
зенице
.
Душа
се
претворила
у
ноћ
.
И
присуство
смрти
уносило
је
хладну
свечаност
у
свакодневну
сиротињу
овог
стана
.
Дигнувши
очи
са
мртваца
,
Кремић
задржа
поглед
на
подбухлом
лицу
старице
која
је
седела
чело
главе
покојничине
и
,
нетремице
гледајући
у
лепо
лице
свога
детета
,
грцала
и
питала
се
изгубљено
:
"
Куку
,
сине
,
шта
учини
од
себе
?
"
Лице
ове
старице
,
колико
се
видело
испод
црне
шамије
којом
је
била
убрађена
,
било
је
суво
,
мршаво
,
поцрвенело
и
огрубило
као
код
људи
који
су
одвајкада
сиротиња
,
људи
који
проводе
своје
дане
без
сочне
жалбе
за
пропалим
имањем
или
без
зелене
наде
да
ће
доћи
нови
и
бољи
дани
.
По
овој
дубокој
паћеничкој
резигнацији
резао
је
свежи
бол
страшне
гримасе
очајања
и
мржње
на
живот
.
Кремић
се
не
смеде
умешати
у
ову
беду
него
се
неопажено
врати
на
трем
,
па
се
реши
да
упита
ону
децу
да
му
кажу
што
знају
.
Али
се
у
том
тренутку
сусрете
са
Зорком
.
Она
се
руменила
у
лицу
,
кајала
се
због
свога
сујеверства
и
враћала
се
да
госте
послужи
кафом
.
-
Молим
вас
,
госпођице
,
на
неколико
речи
...
-
осмели
се
новинар
.
-
Шта
се
то
десило
?
Извините
ме
за
један
тренутак
.
Сад
ћу
ја
,
само
да
наслужим
кафу
женама
,
-
одговори
му
она
,
љубазно
и
слободно
,
и
утрча
у
кућу
.
Милош
погледа
за
њом
.
Зорка
је
била
од
оних
девојака
код
којих
се
избегава
говор
о
годинама
.
Време
и
прековремен
девојачки
живот
почели
су
већ
да
остављају
трагове
на
њој
.
Њене
црте
су
већ
почињале
да
вену
и
добивају
бледолику
боју
задоцнелог
цвећа
.
Али
је
она
имала
лице
жене
која
је
мршава
одвајкада
и
које
се
лако
не
мења
с
годинама
.
Тој
особини
,
која
јој
је
давала
нечег
детињастог
и
тичијег
,
лепо
се
придружавао
влажан
поглед
њених
дубоких
очију
,
које
су
биле
мрке
као
воде
у
хладу
од
врба
.
Виткост
њеног
сразмерног
тела
заогртала
се
једним
тајанственим
велом
који
жену
чини
женом
,
и
измицала
погледу
посматрачевом
.
У
овој
беди
смрти
и
скученог
живота
Кремић
се
пријатно
осети
кад
виде
кретање
њених
лепих
женских
облика
.
Чудио
се
како
Зорку
раније
није
приметио
.
Да
,
човек
данима
пролази
једним
путем
,
види
прашину
,
ограду
,
траву
и
лептира
на
њему
,
а
не
примећује
лиснату
одраслу
јабуку
,
која
се
сва
бели
од
цвета
.
Случај
један
открива
му
племенито
дрво
,
и
он
застаје
зачуђен
,
и
пита
се
:
да
ли
је
то
доиста
јуче
постојало
.
Кад
се
Зорка
врати
,
Милошево
лице
се
озари
ватром
задовољства
,
и
он
је
,
да
би
се
што
боље
са
њом
познао
,
шаљиво
упита
:
-
А
мени
кафа
?
-
Гле
,
зар
сте
ви
за
то
дошли
!
-
одговори
му
она
ђаволасто
.
Кремић
се
насмеја
и
,
гледајући
мале
вене
на
Зоркиним
капцима
и
слепим
очима
,
које
су
плавом
мрежицом
опкољавале
дубину
њених
зеница
,
замоли
је
да
му
одговори
на
питања
која
јој
је
постављао
о
несрећној
девојци
и
узроку
њеног
самоубиства
.
-
Анђа
се
упознала
у
овој
кући
са
једним
бандиским
наредником
,
-
одговори
му
девојка
.
-
Он
је
био
врло
леп
човек
,
крупних
црних
бркова
и
очију
.
Носио
се
пажљиво
:
кајас
му
је
био
увек
нов
,
а
одело
од
официрске
чоје
.
Кад
је
говорио
,
смешио
се
и
све
окретао
на
шалу
.
То
ми
се
није
допадало
код
њега
и
плашило
ме
за
Анђу
.
Она
га
је
брзо
заволела
и
с
њим
се
спријатељила
.
Мајка
јој
ништа
није
сметала
,
хвалила
је
наредника
и
радовала
се
срећи
свога
детета
.
То
су
били
лепи
моменти
и
за
нас
комшије
кад
би
наредник
седео
са
Анђом
и
свирао
на
своју
трубу
.
Да
,
он
је
свирао
,
свирао
увек
.
Кад
год
му
је
служба
допуштала
,
долазио
је
кући
и
ту
је
чекао
да
се
Анђа
врати
,
извијајући
мелодије
које
су
биле
врло
слатке
и
жалосне
,
као
да
то
није
свирао
човек
који
се
увек
смеје
.
А
кад
би
она
дошла
,
сели
би
заједно
,
она
је
певала
тихо
,
изгубљено
,
а
он
ју
је
пратио
све
тише
и
тише
.
Ту
задрхта
Зоркин
глас
.
-
То
је
трајало
тако
цело
лето
,
-
продужи
она
,
-
али
,
од
јесенас
,
наредник
је
све
ређе
долазио
кући
,
све
се
ређе
чула
његова
труба
.
О
Митрову-дне
он
се
исели
одавде
,
изговарајући
се
да
му
је
далеко
касарна
,
а
пре
месец
дана
буде
премештен
у
Ваљево
.
Шта
је
од
тога
доба
било
између
њих
двоје
,
ја
не
знам
.
Видим
само
како
се
свршило
:
јутрос
је
Анђа
отишла
на
рад
као
и
обично
,
али
место
да
удари
у
варош
,
она
оде
на
Дунав
,
и
не
говорећи
никоме
ништа
,
не
остављајући
ниједне
речце
написане
,
она
скочи
у
воду
.
Кад
су
притрчали
неки
војници
и
извукли
је
из
реке
,
она
је
већ
била
мртва
.
-
А
он
?
-
упита
помахнитало
Милош
.
-
Он
се
свакако
смеје
,
-
одговори
му
Зорка
,
и
глас
јој
задрхта
још
јаче
.
Кремић
помисли
да
ће
сад
чути
бујицу
речи
против
мушкараца
,
али
се
Зорка
била
повукла
у
се
и
ћутала
,
занесена
и
невесела
.
Чудне
се
ствари
дешавају
на
овоме
свету
.
Има
људи
са
којима
живимо
одавно
заједно
и
у
пријатељству
,
а
никад
се
с
њима
нисмо
разговарали
искрено
,
никад
им
нисмо
широм
отворили
своје
срце
;
док
с
другима
тек
што
смо
проговорили
коју
реч
,
а
ми
се
заинтересујемо
за
њих
као
за
браћу
и
пружимо
им
цело
своје
срце
.
Једва
оваква
потреба
за
интимношћу
била
је
обузела
млада
човека
према
девојци
с
којом
је
говорио
,
и
он
је
упита
умекшаним
гласом
који
је
долазио
из
дубине
груди
:
-
Опростите
ми
,
госпођице
,
ако
сам
слободан
.
Кад
вас
видим
тако
ћутљиву
и
меланхоличну
,
ја
се
плашим
да
вас
овим
нисам
повредио
...
бојим
се
да
и
ви
нисте
несрећни
.
Преко
Зоркиних
усана
прелете
један
жалостан
осмејак
.
-
Несрећна
нисам
,
-
одговори
она
простосрдачно
,
-
него
ме
је
потресла
несрећа
ове
девојке
.
-
Шта
мислите
о
њој
,
о
Анђи
?
Да
ли
је
осуђујете
?
-
Ја
не
видим
зашто
је
треба
осуђивати
.
Ово
је
само
несрећа
,
зла
судбина
,
како
кажу
наше
мајке
.
Анђа
је
била
слабо
створење
,
које
се
није
могло
одупрети
искушењу
,
прохтевима
срца
,
и
сносити
последице
које
они
изазивају
.
-
Напротив
!
-
рече
Милош
.
-
Она
је
правилно
мислила
.
Живот
је
жалостан
.
Једина
срећа
коју
можемо
наћи
у
њему
јесте
љубав
.
Кад
ње
нема
...
Не
,
није
тако
.
Љубави
има
увек
.
Она
нам
се
нуди
на
сваком
кораку
.
Колико
има
потребитих
и
немоћних
који
су
жедни
наше
љубави
.
Али
љубав
какву
је
Анђа
тражила
то
је
осећање
луксуза
.
Она
нас
вуче
ка
задовољствима
,
али
не
и
срећи
,
јер
се
срећа
налази
у
дужности
и
пожртвовању
...
Пожртвовање
је
срећа
,
господине
Кремићу
,
-
понови
Зорка
и
набра
обрве
,
две
мале
обрве
,
тешке
и
црне
као
крила
у
ластавице
.
-
То
су
калуђерске
мисли
,
госпођице
!
Према
томе
,
ја
бих
...
Зорка
не
хтеде
да
допусти
да
се
разговор
продужи
даље
на
том
терену
него
прекиде
Кремића
:
-
Ви
ћете
сад
написати
читаву
историју
од
овог
догађаја
.
Али
би
корисније
било
да
се
нађете
овде
.
Потребно
нам
је
људи
.
Наше
комшије
су
на
раду
и
заузети
су
цео
дан
.
Кремић
обећа
да
ће
се
навратити
после
подне
и
учинити
што
може
,
али
се
унапред
извини
да
се
не
уме
наћи
у
оваквим
стварима
.
-
Треба
умети
!
-
несташно
му
добаци
ова
мршава
девојка
и
отрча
да
види
треба
ли
шта
женама
.
ГЛАВА
ТРЕЋА
.
ТРИ
ДРУГА
.
Милош
Кремић
пролазио
је
читаву
зиму
поред
своје
нове
познанице
а
,
тако
рећи
,
није
је
видео
.
Сад
пак
,
раставши
се
од
ње
,
мислио
је
на
њу
,
памтио
све
што
је
код
ње
нашао
и
веровао
да
је
боље
зна
него
све
жене
које
је
досада
познавао
.
Далеко
од
Зорке
,
он
је
као
сва
осетљива
жива
бића
која
су
обдарена
имагинацијом
,
оживљавао
њено
лице
,
бледо
и
невесело
као
задоцнело
цвеће
,
њен
прав
поглед
,
који
је
долазио
из
мирних
дубина
тамног
ока
,
меланхоличан
осмех
око
усана
,
које
су
прецветале
недирнуте
љубавним
пољупцем
,
сигуран
глас
,
који
је
слободно
износио
њена
интимна
мишљења
,
и
цело
њено
витко
биће
које
се
измицало
посматрачевом
погледу
.
У
овим
мислима
,
којих
се
није
могао
отрести
,
лице
и
глас
Зоркин
давали
су
му
утисак
једног
сна
или
неке
успомене
.
Одакле
се
дизала
ова
женска
глава
,
на
шта
су
га
опомињали
ови
прикривени
уздаси
и
речи
,
сређене
у
природне
афоризме
,
који
су
му
продирали
у
дубину
срца
?
У
редакцију
је
дошао
на
време
и
сео
да
пише
.
Као
да
је
хтео
наћи
одушке
новим
осећајима
који
су
га
гушили
,
он
се
сав
предавао
опису
жалосне
љубави
између
раднице
Анђе
и
бандиског
наредника
,
па
је
описујући
замишљене
дирљиве
сцене
уздржавао
с
муком
сузе
које
су
му
навирале
на
очи
.
Слагачи
су
са
уживањем
читали
овај
рад
слажући
слова
,
и
гласно
давали
своје
похвалне
примедбе
.
То
је
потврђивао
и
коректор
прегледајући
шиф
за
шифом
,
а
администратор
,
који
је
био
свршио
обрачун
с
продавцима
,
беспослен
је
читао
свршене
коректуре
и
говорио
:
-
Алал
ти
вера
,
Милошу
.
Види
се
да
си
песник
.
Данас
ће
отићи
хиљада
више
,
као
један
!
И
сам
уредник
прилазио
је
Кремићу
,
нудио
му
цигарете
и
палидрвца
.
Кад
сврши
све
,
млади
сарадник
Препорода
предложи
својим
друговима
и
уреднику
да
скупе
нешто
новаца
за
мајку
покојничину
,
да
јој
се
то
нађе
у
невољи
.
Ту
се
Милош
поново
изненади
.
Онај
исти
човек
који
је
задовољно
трљао
руке
,
кад
је
чуо
да
је
једна
сиротица
извршила
самоубиство
,
збуњено
је
промуцао
:
"
Нека
,
оставите
ви
то
,
даћу
ја
нешто
!
"
и
уручио
Кремићу
двадесет
динара
да
однесе
девојчиној
мајци
.
Сирота
жена
како
се
обрадовала
!
Баш
јој
је
требао
новац
за
плати
таксу
за
митрополитов
благослов
,
да
би
јој
ћерку
опојали
и
сахранили
по
обредима
православне
цркве
.
-
Хоћете
ли
доћи
довече
на
чување
мртваца
?
-
рече
му
Зорка
том
приликом
.
-
Биће
доста
девојака
,
Анђиних
другарица
.
-
А
хоћете
ли
ви
бити
?
-
запита
је
Кремић
,
осмехнувши
се
.
-
Моја
мајка
брзо
задрема
...
-
Шта
то
мари
.
Нећете
бити
сами
.
-
Ви
не
знате
моју
мајку
!
-
додаде
Зорка
гласом
који
је
издавао
поштовање
и
страх
.
Милош
Кремић
је
био
већ
претурио
далеко
неколико
сентименталних
криза
прве
младости
и
сит
је
био
својих
једностраних
несрећних
љубави
,
чији
је
једини
добар
род
била
једна
књига
меких
и
жалосних
стихова
који
су
му
отшкринули
врата
нашега
Парнаса
.
Истина
,
он
није
после
тога
одрицао
постојање
и
драж
љубави
,
како
је
то
обичај
непосредно
после
првих
друштвених
бродолома
.
Он
је
и
даље
сматрао
љубав
за
суштину
живота
.
И
млади
песник
,
који
досада
није
био
видео
ни
го
врат
својих
драгана
,
жудео
је
за
новом
симпатијом
,
за
једним
женским
бићем
које
би
се
хтело
привезати
за
њега
душом
и
телом
,
и
којем
би
он
поклонио
цео
узбудљиви
раскош
своје
младости
.
Ипак
је
његов
дотадањи
сентиментални
живот
још
имао
утицаја
и
цртао
му
љубав
,
стварну
љубав
између
човека
и
жене
,
као
чедо
из
царства
слободних
осећаја
и
страсти
,
као
једну
наклоност
без
везе
и
примесе
материјалног
живота
.
Он
није
хтео
да
ту
љубав
придобије
поклонима
и
умиљавањем
,
обећањем
за
брак
и
перспективама
положаја
који
је
желео
задобити
у
друштву
.
Па
чак
није
хтео
да
успех
његове
љубави
зависи
ни
од
чари
његове
поезије
,
ни
од
разложности
његових
политичких
чланака
.
Хтео
је
да
та
љубав
и
њему
дође
као
једном
обичном
човеку
који
има
право
на
њу
и
који
ничим
не
заслужује
мржњу
и
хладноћу
.
При
том
Кремић
није
био
од
оних
људи
чије
је
лице
природа
обдарила
неодољивошћу
лепоте
,
да
се
око
њега
девојке
отимају
,
те
је
чекао
време
и
случај
да
му
се
побере
и
ово
последње
нереално
цвеће
прве
младости
.
Навикнутом
тако
на
несрећне
љубави
и
стерилна
обожавања
,
полуобећани
рандеву
у
Банатској
улици
годио
му
је
необично
.
У
срцу
је
осећао
чар
једне
неиспеване
песме
и
у
крви
слатку
топлину
неког
непојамног
одушевљења
.
По
природи
ћутљив
и
у
најинтимнијем
друштву
,
он
би
се
сад
распричао
и
слатко
смејао
,
са
своја
два
друга
,
за
једним
столом
у
Москви
.
Њих
тројица
су
били
из
једне
јаке
универзитетске
генерације
,
која
се
с
успехом
огледала
у
науци
,
књижевности
и
политици
.
Припадали
су
једном
клубу
и
у
њему
били
најинтимнији
.
Заблуда
је
мислити
да
интимни
другови
морају
бити
у
свему
једнаки
.
Изгледа
,
напротив
,
да
се
могу
здружити
само
људи
са
разним
особинама
,
а
нарочито
неједнаким
степенима
осећајности
.
Њима
треба
само
једна
мала
веза
потребе
или
честих
сусрета
па
да
се
сложе
,
одричући
се
само
екстрема
своје
оригиналности
.
Ову
тројицу
везале
су
три
сентименталне
историје
,
које
су
се
случајно
распрострле
једанпут
на
терен
једне
свечаности
коју
је
била
приредила
њихова
група
на
Универзитету
.
Налазећи
се
у
једној
муци
,
они
су
се
приближили
за
то
време
,
за
тих
неколико
часова
,
па
тако
и
остали
,
сродивши
се
као
другови
из
детињства
,
мада
су
у
свему
били
различити
.
Најстарији
од
њих
,
Богдан
Васић
,
који
је
био
репортер
Препорода
и
имао
узречицу
:
"
како
да
кажем
"
,
био
је
такође
песник
,
али
без
великих
нада
на
какав
сјајан
успех
.
Стихом
је
умео
владати
врло
добро
,
мада
се
никад
није
знао
удубити
у
предмет
и
из
њега
дати
нешто
ново
и
непосредно
.
За
његову
поезију
-
коју
најзад
ни
он
није
много
ценио
-
била
је
фатална
његова
љубав
са
једном
ученицом
Учитељске
Школе
,
девојком
иначе
симпатичном
,
али
без
ичега
темељног
,
јасног
и
урођеног
.
Та
љубав
је
била
рана
,
почела
је
још
док
је
Богдан
био
у
гимназији
,
те
му
није
дала
стварног
документа
,
и
још
више
му
појачала
склоност
за
површну
осећајност
.
Кад
је
девојка
свршила
школу
,
отишла
је
из
Београда
у
неко
село
близу
Петровца
,
далеко
од
сваког
угоднијег
саобраћајног
средства
,
те
је
поета
почео
непрестано
тужити
у
својим
песмама
:
"
Дођи
,
драга
!
Ходи
драга
!
"
То
му
је
прешло
у
навику
као
оно
његово
"
како
да
кажем
"
,
те
и
кад
би
се
трудио
да
избегне
овај
фатални
мотив
,
ипак
се
кроз
песму
осећало
оно
:
"
Дођи
драга
!
"
Иначе
,
Васић
се
није
много
трудио
.
Био
је
природе
немарне
.
Живео
је
за
данас
,
и
није
га
се
тицало
шта
ће
бити
сутра
.
Што
би
добио
новаца
,
брзо
би
потрошио
на
дуван
и
добар
ручак
,
цвеће
и
одело
,
на
кафу
и
жене
,
не
плативши
никоме
ни
паре
свога
дуга
,
ма
то
било
код
гостионичара
,
газдарице
или
неког
пријатеља
.
Једног
дана
човек
га
је
могао
видети
обученог
као
министра
,
с
белим
прслуком
и
ћилибарском
муштиклом
у
зубима
,
а
после
се
с
вуцима
клао
.
Час
се
видео
у
Москви
,
усред
какве
отмене
породице
,
а
час
се
гурао
у
каквој
забаченој
кафаници
са
некаквим
поднаредницима
који
су
писали
у
Узданици
и
имали
књижевних
амбиција
.
Због
те
немарности
није
свршио
школу
,
иако
су
његови
другови
већ
отслужили
војску
и
добили
указ
;
нити
је
било
изгледа
да
ће
је
икад
свршити
.
Драгутин
Ранковић
,
студент
француског
језика
и
литературе
,
био
је
сушта
противност
Васићу
.
Његово
одело
,
које
није
било
од
богзна
како
скупоцене
материје
,
било
је
модерног
кроја
и
боје
,
увек
углачано
и
без
једне
мрље
.
Кад
је
седео
редовно
је
повлачио
панталоне
у
колену
,
пажљиво
марамом
брисао
сто
где
ће
наслонити
руку
и
жалио
се
на
келнере
.
Брада
,
која
му
је
као
венац
ивањског
цвећа
окруживала
цело
лице
,
била
је
како
треба
поткресана
;
танки
бркови
описивали
су
геометриски
тачне
лукове
изнад
усана
;
коса
у
длаку
раздељена
,
а
нокти
углађени
и
однеговани
.
Поред
све
ове
пажње
Ранковић
се
бојао
да
му
што
ружно
не
стоји
и
,
с
часа
на
час
,
припиткивао
је
,
усред
најинтересантније
конверзације
,
како
му
стоји
кравата
,
зашто
му
опада
коса
и
је
ли
му
врат
одвише
дугачак
.
Радио
је
гимнастику
,
пушио
две
цигарете
дневно
,
пио
шербет
и
чувао
се
покварена
женскиња
.
Никад
се
није
могао
наљутити
да
заборави
на
другог
,
нити
се
толико
одушевити
да
заборави
на
себе
.
Своје
слободно
време
ревносно
је
трошио
на
рад
клуба
,
али
кад
је
требало
свршити
неку
своју
ствар
,
нико
га
није
могао
наговорити
да
то
одложи
,
ма
Београд
изгорео
.
Он
је
био
стога
један
од
малог
броја
студената
из
те
генерације
који
су
могли
с
правом
рећи
да
нису
пропустили
ниједан
час
на
Универзитету
.
Школу
није
био
свршио
,
јер
био
је
млађи
од
Богдана
и
Милоша
,
али
се
већ
унапред
држало
да
ће
је
свршити
на
време
и
с
најбољом
оценом
.
Са
извесном
плашњом
која
му
је
давала
одмерености
и
поноса
у
тону
,
он
је
знао
говорити
о
свему
и
задобити
свакога
.
Ни
са
ким
се
није
свађао
.
Чак
и
оне
које
није
волео
трпео
је
и
поздрављао
их
на
читавих
десет
корака
високим
дизањем
шешира
и
гласом
препуним
радости
.
Био
је
и
сноб
,
али
само
донекле
,
до
оне
границе
докле
је
слободно
и
допуштено
;
да
подиже
нове
величине
које
се
подижу
,
да
обара
ауторитете
масе
који
се
обарају
,
да
се
извлачи
из
општег
нивоа
и
ствара
себи
квази-животну
потребу
за
науком
и
уметношћу
.
Овај
човек
,
који
је
био
обдарен
немилосрдном
вољом
и
од
оца
чиновника
,
изгледало
је
да
је
способан
за
све
.
Ипак
,
песме
није
писао
,
јер
се
бојао
да
испадне
неозбиљан
.
Писати
расправе
није
се
усуђивао
.
Састављати
уводне
чланке
није
знао
.
Поред
свега
,
он
је
био
свуда
тражен
.
Виђао
се
по
свим
угледним
књижевним
и
политичким
редакцијама
.
У
њима
је
кориговао
језик
примљених
рукописа
и
давао
по
какав
превод
или
белешку
.
Његов
стил
је
имао
нечег
лицемерног
,
плашљивог
и
узалудног
.
За
песника
Ранковић
је
био
одличан
филозоф
,
за
филозофа
богом
обдарени
песник
;
за
професора
вешт
дипломата
,
а
за
дипломату
изврстан
професор
;
људи
су
га
сматрали
за
врло
погодног
у
женском
друштву
,
а
жене
су
мислиле
да
је
врло
занимљив
у
мушком
друштву
.
Сви
су
се
пак
слагали
да
је
Ранковић
врло
учен
и
човек
од
будућности
.
Средину
између
ова
два
антипода
држао
је
Милош
Кремић
.
Родом
из
једне
пропале
ужичке
трговачке
куће
,
он
је
био
наследио
,
од
свега
што
му
је
кућа
некад
имала
,
понос
и
љубав
према
солидарности
,
те
две
особине
класичне
трговине
на
путу
Дубровник
-
Београд
.
Свршио
је
школу
на
време
,
иако
не
са
гласом
одличног
ђака
.
Писао
је
песме
из
насушне
потребе
да
олакша
себи
од
утисака
које
су
му
прилике
живота
товариле
на
срце
.
Из
те
болесне
склоности
за
олакшањем
потицале
су
му
многе
мане
,
претерана
поверљивост
према
лицима
с
којима
је
већ
једном
постао
интиман
,
слабост
енергије
,
воља
за
тражењем
весеља
и
заноса
.
У
томе
ипак
није
претеривао
,
управо
дотеривао
је
дотле
докле
су
му
допуштала
средства
и
преостатак
новца
од
редовних
месечних
издатака
за
стан
,
храну
и
отплату
кројачу
за
одело
.
Иако
није
умео
да
чува
хаљине
,
он
је
поред
свих
мрља
и
бора
на
њима
,
имао
извесне
природне
елеганције
,
која
је
урођена
многим
брђанима
и
најтежа
за
имитирање
.
Прав
и
одрастао
,
са
накомрштеним
поносом
у
очима
и
чистим
словенским
цртама
,
он
је
могао
бити
још
леп
човек
да
није
имао
неуједначен
тен
на
лицу
,
црвене
бубуљице
,
које
су
ружно
одскакале
од
бледоликих
образа
,
и
грубу
кожу
,
што
му
је
долазила
од
расе
која
је
водила
из
дана
у
дан
сурову
борбу
за
опстанак
.
Он
је
био
,
дакле
,
од
оних
људи
који
нису
ружни
и
који
добијају
у
очима
околине
уколико
их
ова
више
познаје
.
Али
,
Милошева
склоност
да
не
ниче
онде
где
се
не
сеје
,
да
чека
у
куту
док
га
догађаји
и
сопствена
вредност
извуку
из
сенке
,
чинила
је
да
остане
непримећен
,
одузимала
је
могућност
женском
свету
да
позна
његове
мисаоне
очи
и
мек
глас
,
који
је
долазио
из
дубине
душе
,
те
је
стога
овај
човек
имао
ретко
који
наклоњен
женски
осмех
да
сачува
у
архиви
свога
срца
.
Тачног
правца
у
животу
није
имао
.
У
њему
,
који
је
био
још
у
годинама
кад
се
човек
ствара
,
отимали
су
се
о
превласт
сув
разум
и
осетљиво
срце
.
Обадвоје
било
је
код
њега
јако
развијено
раним
ступањем
у
живот
и
борбу
.
Он
се
ломио
из
крајности
у
крајност
,
из
разузданог
весеља
у
истински
живот
,
из
животињске
лењости
у
очајну
радљивост
.
Није
се
знало
још
ко
ће
однети
победу
,
разум
или
срце
,
и
дан
победе
означавао
је
дан
његове
трагедије
,
јер
се
разум
био
толико
наоштрио
,
а
срце
тако
нарасло
да
је
Милош
ишао
у
категорију
оних
људи
код
којих
подлегање
једног
од
ова
два
једнака
стуба
њиховог
бића
значи
бродолом
од
кога
се
човек
не
опоравља
.
Од
ових
се
људи
спасавају
само
они
код
којих
борба
између
срца
и
разума
траје
до
краја
живота
,
водећи
их
једном
страшном
резултантом
:
по
урвинама
,
по
уском
венцу
планина
,
између
два
амбиса
,
али
увек
висином
.
Милош
је
позивао
оба
друга
да
иду
заједно
на
чување
мртваца
.
Богдан
је
био
пристао
,
али
Драгутин
се
није
дао
осоколити
.
Кремић
је
волео
Драгутиново
друштво
,
јер
је
овај
штедео
његову
осетљивост
,
опраштао
Милошу
ако
би
се
затрчао
у
критици
његове
педантерије
,
волео
његове
стихове
,
био
му
интимни
критичар
.
Ранковић
је
говорио
да
је
боље
отићи
кући
и
урадити
штогод
пре
спавања
.
-
Море
,
хајде
,
па
ћемо
код
мене
попити
чај
,
-
говорио
му
је
Милош
.
-
Пазимо
се
као
браћа
,
а
још
ми
ниси
био
у
стану
откако
сам
се
преселио
.
-
Та
твоја
Банатска
улица
је
на
крају
света
!
-
примети
му
Драгутин
.
-
За
час
ћемо
се
спустити
Скопљанском
улицом
.
Шетње
ради
...
-
Па
шта
ће
рећи
комшије
?
-
примећивао
је
поново
Ранковић
-
Шта
ће
рећи
?
Биће
им
драго
што
сам
довео
своје
другове
.
Дочекаће
нас
лепо
.
Ми
смо
доле
,
на
Дорћолу
,
велике
зверке
!
-
Да
је
бар
ко
кога
познајем
,
какав
заслужан
човек
!
-
чудио
се
Драгутин
.
-
Ех
,
није
него
да
је
...
како
да
кажем
...
ректор
Универзитета
,
-
пресече
га
Богдан
,
па
дохвати
цигарету
из
Милошеве
табакере
и
стаде
је
пушити
грицкајући
.
-
А
,
шта
велиш
?
...
Биће
...
како
да
кажем
...
нечег
из
Официрске
Задруге
?
-
окрете
се
Богдан
Милошу
,
па
ће
опет
Драгутину
:
-
Буди
мушко
,
Драгутине
Ранковићу
,
како
да
кажем
...
-
и
лупи
га
руком
по
рамену
.
Ранковић
се
не
даде
убедити
,
већ
оде
кући
.
Богдан
дође
до
Три
Шешира
,
али
га
ту
поднаредници
салетише
да
попије
коју
.
И
тако
сам
Милош
пође
у
Банатску
улицу
,
питајући
се
шта
ће
тамо
бити
.
ГЛАВА
ЧЕТВРТА
АЛИ
ЈЕДНОГ
ДАНА
...
Гомила
младих
људи
и
жена
,
груба
лица
и
неукусне
тоалете
,
тискала
се
по
трему
,
кујни
и
соби
.
Више
није
било
оне
старице
у
црној
шамији
која
је
кукала
чело
главе
покојничине
,
акцентујући
по
нишки
;
комшинке
су
је
биле
одвеле
некуд
да
се
одмори
,
и
сан
који
крепи
пао
је
на
њене
уплакане
трепавице
.
Анђино
лице
било
је
покривено
једном
џепном
женском
марамом
,
зелено
порубљеном
.
Тајанствену
тишину
смрти
замењивао
је
весео
жагор
,
а
мирис
воштане
свеће
губио
се
у
мирису
од
дувана
и
пива
.
Милош
ступи
у
собу
с
нелагодним
осећањем
човека
који
с
обичним
расположењем
улази
у
гомилу
непознатог
и
развесељеног
света
.
Једва
је
чекао
да
се
прогура
и
нађе
са
својом
новом
познаницом
.
Нешто
у
дубини
душе
говорило
му
је
да
је
она
ту
и
да
га
чека
.
Доиста
,
није
се
преварио
.
Зорка
је
седела
уврх
собе
,
између
своје
мајке
и
Кремићеве
газдарице
.
Госпа
Селена
,
Зоркина
мајка
,
била
је
од
оних
старица
које
носе
хаљину
од
кадифе
,
на
глави
имају
мали
шешир
од
црних
шљокица
и
,
на
први
поглед
,
немају
никаквих
особености
.
Човек
би
помислио
да
ју
је
већ
негде
видео
и
не
би
био
сигуран
да
ће
је
други
пут
познати
.
Али
,
Милош
осети
дубоку
меланхолију
кад
упореди
лице
мајке
и
ћерке
.
Стара
госпођа
,
са
сивом
косом
,
увелим
,
избразданим
лицем
,
исплаканим
очима
и
погуреним
телом
,
којем
су
године
и
старост
одузели
сваку
чар
жене
,
представљала
је
,
упркос
свему
томе
,
живу
визију
старости
девојке
која
је
седела
поред
ње
.
Јер
су
те
очи
наличиле
на
оне
које
су
мрке
као
сенке
по
води
;
те
унакажене
црте
говориле
су
јасно
да
су
то
исте
оне
црте
које
на
ћеркином
лицу
имају
бледолику
боју
задоцнелог
цвећа
,
а
то
погурено
тело
,
на
којем
више
ништа
није
добро
стајало
,
зацело
је
и
отхранило
оно
друго
,
младо
и
витко
женско
тело
које
се
измиче
погледу
посматрачеву
.
Да
знају
мајке
које
тако
јако
опомињу
на
своје
ћерке
каквом
горчином
испуњава
њихова
појава
човека
који
се
са
љубавним
жељама
приближује
њиховом
детету
,
оне
би
се
криле
као
прокажене
.
Зорка
приказа
Милоша
својој
мајци
једним
плашљивим
гласом
,
који
је
садржавао
страх
и
поштовање
према
овој
старици
,
и
напомену
ласкаво
да
је
он
писац
оног
чланка
који
је
изишао
у
Препороду
о
Анђиној
смрти
.
Госпа
Селена
га
промери
једним
погледом
од
главе
до
пете
,
рече
неколико
хладно
љубазних
речи
,
и
продужи
разговор
са
бабицом
не
знам
о
каквом
скандалу
у
једној
великој
београдској
породици
.
Да
би
умањила
утисак
увредљивог
поноса
своје
мајке
,
ове
старе
паланачке
величине
,
која
се
још
сада
осећала
горда
што
је
била
жена
једног
среског
капетана
,
Зорка
се
љубазно
насмеши
и
поведе
разговор
с
Милошем
о
његовој
поезији
.
Али
се
Кремићу
није
из
памети
брисала
госпа
Селена
,
која
је
и
под
старост
говорила
изафектираним
гласом
паланачких
госпођа
и
није
пропуштала
прилику
а
да
не
спомене
своју
пен-зију
,
како
је
она
изговарала
ту
реч
секући
је
на
двоје
ради
јачег
акцента
.
Млади
песник
продужавао
је
,
несвесно
у
мислима
,
да
упоређује
мајку
и
ћерку
,
и
дошао
до
уверења
,
супротног
ономе
које
је
очекивао
:
да
се
ове
две
жене
,
мајка
и
ћерка
,
не
слажу
ни
у
чему
другом
до
у
цртама
на
лицу
.
По
лицу
син
личи
на
оца
,
ћерка
на
мајку
,
али
се
њихове
душе
кадгод
разликују
тако
као
да
нису
изишле
једна
из
друге
.
Између
једне
и
друге
генерације
дубе
се
непремостиви
јазови
.
Млади
се
привикавају
новинама
,
праве
скокове
,
који
су
утолико
већи
уколико
је
раса
свежија
,
поводе
се
духом
времена
,
и
,
на
путу
усавршавања
,
развијају
једну
од
урођених
особина
,
док
она
не
постане
главна
,
и
родитељи
се
упитају
са
запрепашћењем
:
је
ли
то
њихов
син
,
њихова
ћерка
,
дете
њихово
,
које
је
расло
пред
њиховим
очима
и
по
њиховим
саветима
.
Стари
побуњени
против
новог
доба
,
које
корача
брже
него
они
и
немилостиво
их
оставља
за
собом
,
повлаче
се
у
успомене
,
све
што
не
разумеју
мисле
да
је
противу
њих
управљено
,
мрзовољно
ћуте
и
окоревају
у
навикама
.
И
једног
дана
две
генерације
,
очеви
и
синови
,
мајке
и
ћерке
,
родитељи
и
деца
,
налазе
се
на
два
супротна
,
често
пута
непријатељска
терена
,
не
разумеју
се
никако
и
живе
у
миру
само
тако
ако
је
код
деце
толико
поштовање
према
родитељу
да
им
одобравају
све
старачке
каприсе
,
или
код
родитеља
толика
љубав
за
децу
да
им
,
против
свога
мишљења
,
дају
све
,
жртвују
имање
и
себе
саме
.
Како
се
мало
има
да
каже
у
првом
рандеву
!
Човек
осећа
како
губи
од
своје
вредности
са
сваким
секундом
који
пролази
у
мучној
ћутњи
;
изналази
само
баналне
ствари
за
разговор
и
кретенски
се
смеје
без
икаква
повода
,
а
уста
стоје
срцу
затворена
,
као
да
човек
није
скидао
звезде
с
неба
да
би
спремио
себи
један
сат
разговора
.
Један
радник
,
од
оних
радничких
типова
који
носе
реденгот
,
имају
велике
бркове
и
аранжирају
кадрил
на
забавама
,
умеша
се
у
разговор
између
Зорке
и
Милоша
,
и
спасе
ситуацију
.
-
Читао
сам
ваш
опис
смрти
другарице
Анђе
,
-
рече
он
.
-
Допада
ми
се
необично
...
читава
прича
.
Није
се
могла
лепше
ожалити
.
Томе
је
крива
буржоазија
...
треба
укинути
стајаћу
војску
.
Ми
пролетери
...
част
ми
је
представити
се
,
Пера
Јагодић
,
сарачки
мајстор
у
,
родом
из
Бежаније
...
знате
,
овде
преко
.
-
Мило
ми
је
,
мило
ми
је
-
збуњено
се
Кремић
захваљивао
и
бранио
од
даљих
комплимената
.
И
други
радници
приђоше
радознало
.
Један
рече
званично
:
-
Е
,
да
се
испретстављамо
!
И
тада
наста
једно
опште
руковање
,
помешано
са
нуђењем
пива
и
визит-карти
.
Весеље
још
више
порасте
.
Мало
је
требало
па
да
неко
запева
.
-
Слушај
,
Зорка
,
већ
је
време
да
се
иде
кући
,
-
ослови
је
мајка
.
Девојка
се
наже
ближе
госпа
Селени
и
стаде
јој
нешто
тихо
говорити
.
Свакако
ју
је
молила
да
остану
још
мало
.
За
то
време
Милош
ју
је
испитивачки
посматрао
.
Зорка
је
отскакала
од
свих
девојака
које
су
ту
биле
скупљене
,
као
ружа
у
пољу
коприва
.
Кремић
је
осећао
како
лепо
стоји
на
Зорки
њена
црна
сукња
,
која
се
као
талас
ноћи
спуштала
од
њеног
струка
,
и
бела
свилена
блуза
,
што
је
овлаш
оцртавала
благо
развијену
бисту
у
девојке
,
и
да
њена
ушчешљана
фризура
допушта
светлости
да
падне
на
њено
интелигентно
чело
и
открије
дубине
сенастих
очију
.
Он
управо
није
видео
да
је
Зоркина
сукња
црна
,
блуза
свилена
,
а
фризура
ушчешљана
.
Он
је
све
то
примећивао
само
као
један
згодан
оквир
,
који
је
истицао
своју
слику
,
слику
Зорке
просте
,
природне
,
госпоствене
и
у
исти
мах
веселе
и
одушевљене
.
Из
тог
посматрања
трже
га
један
пискав
јеврејски
глас
,
који
га
је
званично
питао
:
-
Која
сте
ви
варош
?
-
Зашто
?
-
Играмо
поште
.
-
Дорћол
!
-
брзо
одговори
Милош
и
насмехну
се
.
-
То
није
варош
!
-
противила
се
Јеврејка
.
-
Добро
,
добро
,
прима
се
!
-
викали
су
радници
.
-
А
ви
,
го-спо-ђи-це
?
-
затеже
Јеврејка
гласом
и
пређе
на
Зорку
.
Зорка
се
замисли
,
па
онда
прште
у
смех
и
рече
:
-
Ужице
.
Нико
ништа
не
примети
;
само
се
Кремић
уједе
за
усне
и
поцрвене
.
Ужице
и
Ужичани
немају
добар
глас
у
Београду
.
Не
једанпут
,
Милош
је
имао
прилике
да
види
како
се
лица
изненадно
промене
кад
помене
да
је
родом
из
ове
вароши
.
Игра
настаде
.
Викало
се
:
"
Тру-тру
!
"
-
"
Ко
иде
?
"
-
Пошта
!
"
Грешило
се
.
Свађало
се
кад
се
неко
ухватио
у
погрешци
.
С
часа
на
час
остајало
је
све
мање
играча
који
нису
били
дали
залогу
.
Пуким
случајем
не
погрешише
само
ово
двоје
који
су
овде
заказали
свој
први
састанак
,
те
осташе
да
суде
.
Повучени
у
кујну
,
Милош
и
Зорка
су
судили
благо
.
Ту
у
закутку
,
остављени
насамо
,
они
су
ћућорили
,
питали
су
чија
је
која
"
фота
"
и
договарали
се
чиме
кога
да
казне
.
Баратајући
по
разноликим
залогама
,
њихови
су
се
прсти
додиривали
.
Лице
им
је
подилазила
нека
топла
румен
.
Очи
су
им
биле
мокре
и
светле
.
Стојећи
једно
према
другом
,
стидљиви
и
неодлучни
,
они
су
наличили
на
две
птице
које
стоје
на
два
разна
џбуна
,
гледају
се
ћутећи
и
слатко
,
пре
него
што
пређу
на
песму
и
даље
нежности
.
Они
из
собе
опомињали
су
их
да
похитају
.
И
ова
два
створа
,
већ
блиска
једно
другом
,
хитали
су
,
али
се
мисао
није
дала
лако
привезати
за
игру
и
продуживала
је
њихов
тајни
састанак
,
на
којем
ни
речи
нису
говорили
о
себи
.
Кад
се
сврши
игра
поште
,
госпа
Селена
уста
и
рече
Зорки
да
се
иде
кући
.
Али
,
онај
радник
у
реденготу
,
Пера
Јагодић
,
салете
госпа
-
Селену
ласкавим
речима
и
готово
је
натера
да
седне
,
док
само
одиграју
још
једну
игру
,
игру
писама
.
-
Нека
свако
задржи
своје
раније
име
,
-
викао
је
Јагодић
,
као
да
аранжира
кадрил
.
-
Затим
добиће
онолико
хартијица
колико
персона
има
у
игри
.
Свакој
од
тих
персона
слободно
је
написати
шта
хоће
у
границама
учтивости
,
адресујући
само
име
вароши
како
се
зове
дотична
персона
.
Хартијицу
треба
,
знате
,
после
превити
тако
да
се
адреса
види
,
и
бацити
у
мој
шешир
.
Милош
је
дуго
мислио
шта
ће
и
коме
ће
да
пише
.
Нико
га
од
ових
радника
ни
радница
није
интересовао
.
Најзад
,
он
стрпа
неопажено
све
хартијице
у
џеп
и
само
на
једној
написа
:
"
Ужице
.
Како
је
пријатна
та
варош
;
ах
,
како
су
били
слатки
они
кратки
тренуци
које
сам
малочас
крај
ње
провео
.
Долази
ми
на
срце
једна
грешна
мисао
:
да
још
неко
умре
,
да
бих
могао
провести
још
неколико
таквих
тренутака
крај
Ужица
,
крај
вас
"
.
Писање
је
дуго
трајало
,
јер
раднице
нису
биле
вичне
перу
,
а
радници
су
заборављали
како
се
ко
зове
.
Најзад
се
то
сврши
и
радник
у
реденготу
поче
делити
пошту
.
Милош
је
радознало
очекивао
шта
ће
наћи
у
тим
писмима
.
Читао
је
једно
за
другим
.
У
првом
писму
стајало
је
:
"
Скромност
је
највећа
врлина
.
"
У
другом
је
било
:
"
Ја
вас
волим
,
ја
вас
обожавам
,
кад
ћу
вас
поново
видети
?
...
Рукопис
и
интерпункција
били
су
до
зла
Бога
рђави
,
и
Милош
пређе
на
треће
писмо
.
Ту
је
стајало
опет
неизвеџбаном
женском
руком
написано
:
"
Ој
Дорћоле
,
мали
Цариграде
!
"
Четврто
писмо
није
било
ништа
интересантније
:
"
Пет
и
три
осам
,
погоди
ко
сам
.
То
те
моли
она
која
те
воли
.
"
Пето
писмо
писао
је
мушкарац
правилним
практикантским
рукописом
:
"
Еј
,
побратиме
,
откуд
ти
овде
западе
?
!
"
...
и
још
неколико
знака
дивљења
.
Кад
пређе
на
шесто
писмо
,
Кремић
задрхта
.
Био
је
то
нежан
женски
рукопис
,
које
је
писала
једна
сигурна
рука
и
свако
слово
мирно
довршавала
.
Нешто
у
Милошу
рече
:
-
То
је
од
ње
.
Писмо
је
садржавало
ову
кратку
реченицу
:
"
Дорћол
.
Ја
вас
већ
волим
донекле
;
али
осећам
да
ћу
једног
дана
волети
вас
много
.
"
Он
не
смеде
одмах
погледати
у
Зорку
,
већ
се
задуби
у
слова
,
као
да
је
из
њих
хтео
прочитати
још
нешто
више
.
Да
је
Кремић
био
графолог
,
он
би
иза
тог
рукописа
,
јасног
и
сигурног
,
видео
једну
природу
чији
се
карактер
нагиње
према
ономе
што
је
право
и
лепо
,
а
мирне
црте
откривале
би
му
душу
жене
с
тихим
лицем
које
би
се
могло
узети
за
неосетљиво
,
жене
која
је
предодређена
више
за
породичне
наклоности
него
за
смутње
страсти
.
Кремић
то
није
био
,
и
није
се
тиме
интересовао
,
већ
се
трудио
да
ухвати
тачан
смисао
речи
,
да
би
видео
има
ли
ту
шале
и
ироније
.
Кад
се
најзад
усудио
да
дигне
очи
и
да
на
Зоркином
лицу
нађе
потпоре
за
своје
радосне
слутње
,
он
се
сусрете
са
једним
осмехом
,
најлепшим
изразом
женске
душе
,
који
је
лутао
по
њеним
уснама
,
говорио
све
и
,
у
исти
мах
,
не
значио
ништа
.
ГЛАВА
ПЕТА
.
ДРАГАНА
.
Има
два
чудна
типа
у
београдској
младежи
.
Има
девојака
које
су
строго
сачувале
своју
телесну
чедност
,
а
у
лову
на
мужеве
изгубиле
целокупно
девичанство
душе
,
и
младића
који
су
престали
бити
чедни
још
пре
него
што
су
добили
науснице
,
па
ипак
,
упркос
пласирања
своје
нежности
по
најгорим
местима
,
успели
су
да
у
души
остану
нетакнути
,
невини
као
јагњад
.
Од
ових
људи
постају
највернији
мужеви
и
љубавници
који
највише
пате
.
Милош
Кремић
је
окушао
забрањену
јабуку
још
првих
година
кад
је
дошао
у
Београд
,
па
ју
је
и
даље
кушао
поред
свих
сентименталних
криза
кроз
које
је
пролазио
.
Али
,
после
сваког
угриска
,
осећао
је
бљутав
укус
купљене
љубави
.
Кремић
је
несвесно
наслућивао
да
је
љубав
која
се
не
изражава
у
монети
сасвим
нешто
друго
.
Са
заврнутом
јаком
на
капуту
и
стидећи
се
самог
себе
,
он
се
враћао
кроз
прљаве
улице
с
тржишта
љубави
,
крио
се
у
сенку
околних
кућа
и
жудео
за
љубављу
једног
бића
које
ће
му
се
предати
без
рачуна
.
Сад
му
се
на
обзорју
изненадно
јављала
једна
симпатија
.
-
Ево
једне
жене
за
којом
сам
жудио
,
-
мислио
је
он
,
раставши
се
од
Зорке
.
-
Истина
је
да
ме
она
већ
воли
донекле
.
Од
мене
само
зависи
да
ме
заволи
потпуно
.
Милош
се
брзо
свуче
,
баци
се
у
постељу
и
предаде
мислима
.
Оне
су
се
чудно
укрштавале
у
његовој
глави
.
Он
је
час
био
уверен
да
га
Зорка
већ
одавно
воли
,
да
му
је
оним
писмом
открила
своју
љубав
и
да
само
од
једног
његовог
да
зависи
остварење
свих
заносних
слика
,
пуних
женске
лепоте
.
Час
би
опет
један
дах
сумње
избрисао
,
као
мокар
сунђер
цртеже
по
табли
,
све
те
лепе
мисли
.
-
То
је
шала
.
-
мислио
је
тада
.
-
Она
је
то
написала
лако
,
не
мислећи
ништа
,
као
оне
раднице
које
су
ми
писале
:
"
Пет
и
три
осам
"
...
Али
би
Кремић
брзо
одбацио
ту
мисао
о
шали
,
јер
је
човеку
пријатно
да
мисли
оно
што
му
се
допада
.
Замишљао
је
поново
да
га
Зорка
воли
,
цртао
је
даље
њихово
ближе
познанство
,
изјаве
љубави
,
њихов
заједнички
живот
.
Бујна
машта
осетљиве
природе
и
двадесетих
година
ишла
је
све
даље
и
даље
.
Млади
песник
разголишавао
је
своју
нову
познаницу
,
утирао
јој
трагове
година
и
живота
,
облачио
је
у
скупоцене
хаљине
,
метао
на
њу
огрлице
од
бисера
,
златне
гривне
;
извлачио
је
из
Банатске
улице
,
преносио
је
негде
на
Врачар
,
у
оне
тихе
улице
без
бакалница
,
зидао
за
њу
романтичну
вилу
,
око
које
расту
јеле
и
пужу
се
руже
,
стављао
на
прозоре
тешке
завесе
,
што
дају
тајанствену
полутаму
,
пунио
собе
раскошним
вазама
цвећа
,
златним
лустерима
и
меким
диванима
,
васкрсавао
читаве
поворке
слугу
и
слушкиња
,
и
у
мислима
се
опкољавао
свим
оним
за
чим
жуди
младо
срце
једног
човека
који
је
голих
руку
дошао
у
Београд
из
једне
сироте
паланке
и
хтео
да
има
све
оно
што
је
у
њему
видео
.
Кад
би
већ
са
маштањем
дошао
до
немогућности
,
Милоша
би
леднула
мисао
да
би
то
све
морао
платити
својом
слободом
.
Та
је
мисао
обарала
све
његове
куле
од
карата
,
јер
он
није
хтео
да
буде
привезан
ни
за
кога
.
Он
је
био
човек
кога
је
живот
рано
научио
шта
је
то
ја
.
Изнад
свега
,
уздизало
се
то
ја
.
Кад
је
дошао
у
Београд
,
све
је
било
против
њега
,
и
он
се
,
у
тој
борби
за
себе
,
навикнуо
да
гледа
,
да
зна
само
за
своје
ја
.
И
он
је
волео
себе
и
своју
слободу
,
крваво
купљену
са
десет
сопствених
ноката
.
Милош
Кремић
није
био
рђав
човек
,
имао
је
високих
идеала
и
добро
срце
,
био
је
готов
да
од
онога
што
има
даде
и
другима
,
али
би
устао
љуто
као
вучица
на
онога
који
би
ставио
руку
на
његово
ја
,
који
би
покушао
да
му
одузме
слободу
да
располаже
са
собом
како
хоће
.
-
Нека
иде
до
ђавола
!
-
рекао
је
тада
у
себи
Кремић
.
-
Све
девојке
траже
да
се
удаду
.
Код
мене
то
неће
наћи
...
Треба
спавати
.
Милош
се
окрену
на
другу
страну
и
покуша
да
заспи
.
Али
сан
,
као
какво
неваспитано
дерле
,
само
је
додиривао
трепавице
,
па
бежао
даље
.
Кремић
се
окретао
час
на
једну
час
на
другу
страну
,
покушавао
да
броји
или
да
замисли
како
се
жито
таласа
,
али
није
могао
заспати
.
Кратко
Зоркино
писмо
задало
му
је
било
једну
рану
.
Млади
песник
налазио
је
ублажења
својој
муци
само
кад
се
поново
предавао
крилима
своје
мисли
и
летео
оној
бледоликој
девојци
са
тамним
очима
.
Већ
су
се
прозори
белили
на
соби
и
нов
дан
се
објављивао
,
кад
Милошу
паде
на
ум
једна
мисао
која
му
се
учини
да
није
рђава
.
-
Она
ме
већ
воли
.
Волим
и
ја
њу
,
-
говорио
је
он
у
себи
.
-
Ми
се
не
можемо
узети
.
Али
,
шта
то
мари
.
Ми
ћемо
се
волети
и
против
тога
.
Ја
не
тражим
од
ње
ништа
више
него
да
ме
воли
и
...
покоји
пољубац
у
недељи
дана
.
Нека
тражи
мужа
на
другој
страни
.
Ја
јој
остављам
потпуну
слободу
.
И
бићу
срећан
ако
се
уда
.
Кремић
није
био
начисто
са
слободном
љубави
;
ипак
му
се
овај
њен
облик
допаде
.
-
Ништа
нећемо
жртвовати
ни
ја
ни
она
.
А
ипак
ћемо
се
волети
!
-
мислио
је
.
У
његовој
машти
,
Зорка
се
претвори
у
једног
доброг
анђела
,
који
му
долази
да
га
милује
,
да
га
диже
кад
падне
,
теши
кад
трпи
,
даје
хране
његовој
поезији
и
одлази
од
њега
кад
то
захте
његова
срећа
.
Кад
се
сутрадан
пробудио
,
Милош
се
чудио
самом
себи
како
је
могао
,
на
основу
једног
писма
које
не
каже
ништа
,
на
основу
једне
игре
,
да
мисли
да
га
Зорка
заиста
воли
.
Смела
и
слободна
машта
,
која
је
у
мраку
дизала
куле
по
ваздуху
,
повукла
се
у
своје
тајанствене
путове
на
прву
појаву
стварности
.
-
Ја
сам
уображена
будала
!
-
пребаци
он
себи
кад
се
сети
свега
шта
је
мислио
,
и
љутито
диже
завесе
с
прозора
,
да
би
видео
да
се
обуче
.
Оно
жуто
фебруарско
сунце
које
је
дан
пре
тога
онако
слободно
сијало
,
обећавајући
пролеће
,
овог
јутра
није
изишло
.
На
Београд
се
спустила
ситна
,
црна
и
хладна
киша
.
Она
је
изгледала
да
одвајкада
пада
и
не
мисли
никад
престати
.
Сиво
небо
висило
је
на
раменима
.
Све
је
око
човека
било
мокро
и
каљаво
:
било
да
приђе
прозору
да
га
отвори
,
било
да
се
очеше
о
какав
дирек
на
улици
или
да
притисне
кваку
на
вратима
.
-
Шта
ми
је
било
да
то
мислим
?
-
говорио
је
Кремић
у
себи
.
-
Како
сам
могао
?
...
Како
сам
могао
?
...
Да
,
ја
сам
директно
смешан
,
будала
,
глупак
.
Он
је
осећао
срам
пред
самим
собом
.
Окретао
се
по
соби
као
да
је
тражио
да
што
није
остало
од
његове
синоћне
бесмислености
.
Да
није
морао
ићи
у
редакцију
,
он
не
би
излазио
из
собе
и
ту
би
остао
скривен
од
стида
и
срама
.
Као
лопов
,
извукао
се
из
свог
стана
и
прешао
преко
дворишта
,
сав
срећан
што
га
Зорка
није
видела
.
-
Али
,
ја
је
ипак
волим
!
-
мислио
је
он
,
хитајући
у
редакцију
.
-
Да
,
већ
је
и
ја
донекле
волим
и
осећам
да
ћу
једног
дана
волети
је
много
...
Само
да
не
будем
смешан
,
џаба
му
све
остало
!
Човек
који
познаје
једну
жену
и
који
је
одваја
од
других
може
донекле
прикривати
своје
симпатије
и
одлагати
тренутак
дизања
завесе
са
свог
срца
.
Али
,
томе
одлагању
има
граница
.
Живот
тече
око
нас
,
привлачи
нас
једно
другом
чак
и
против
наше
воље
.
И
тада
долази
момент
,
важан
тренутак
у
односима
између
тога
човека
и
те
жене
.
Он
се
осећа
;
осећа
се
топлина
његовог
наступања
и
страх
да
ће
он
проћи
.
Тада
се
човек
и
жена
погледају
очи
у
очи
.
Не
зна
се
шта
ће
искрснути
.
Све
зависи
од
ма
какве
ситнице
.
Једна
несмишљена
реч
или
неспретан
покрет
кадри
су
да
упропасте
све
.
И
кад
тај
тренутак
прође
осетиће
се
да
је
све
добивено
или
изгубљено
.
Кремић
се
бојао
тога
тренутка
.
Мислио
је
на
Зорку
и
дан
и
ноћ
.
Претурао
по
глави
успомене
на
оно
неколико
тренутака
које
је
провео
заједно
са
њом
.
Осећао
је
како
му
занимање
са
њом
блажи
бол
који
је
осетио
од
првог
тренутка
кад
се
њој
приближио
.
Али
,
није
имао
храбрости
да
даље
пође
.
-
Шта
ће
бити
?
Како
да
јој
кажем
шта
осећам
?
-
мислио
је
он
.
-
Какав
ћу
изгледати
у
њеним
очима
?
Ах
,
само
да
не
будем
смешан
!
Од
оне
вечери
кад
су
били
заједно
прошло
је
било
неколико
дана
,
а
између
њега
и
Зорке
ништа
се
нарочито
није
било
догодило
.
Несигуран
у
себе
,
он
ју
је
стално
избегавао
.
Прекодан
није
долазио
кући
.
Изјутра
је
прелазио
преко
дворишта
брзо
као
да
га
неко
гони
.
За
то
време
видео
ју
је
само
двапут
.
Оба
пута
ју
је
поздравио
скидањем
шешира
.
И
то
је
било
све
.
Неискусан
у
животу
и
имајући
једну
болесну
склоност
да
све
преувеличава
,
Милош
је
већ
веровао
да
је
све
свршено
.
-
Све
је
свршено
,
и
ја
сам
један
велики
магарац
,
-
прекоревао
је
он
себе
,
и
у
глави
тражио
речи
и
стихове
да
опева
у
једној
краткој
песми
ову
љубав
која
је
умрла
пре
него
што
се
родила
.
Чар
те
нове
песме
о
једном
кратком
и
пролазном
љубавном
расположењу
,
које
у
себи
садржи
непомућену
васиону
наших
снова
и
жеља
,
тешио
га
је
и
претварао
му
бол
у
мртав
књижевни
модел
,
као
што
природњаку
шпиритус
умртвљава
и
чува
мале
животиње
.
Реч
по
реч
,
стих
по
стих
,
Кремић
је
у
свесци
својих
песама
вајао
један
бледолик
женски
профил
,
један
од
оних
профила
који
сретнемо
на
шеталишту
,
у
железничком
купеу
или
при
чаши
пива
,
и
који
нас
загреје
својом
лепотом
,
узбуди
нам
благе
романтичне
жеље
,
и
напусти
нас
пре
него
што
нам
се
досади
,
те
у
нама
остави
нечег
нежног
,
магловитог
,
лаког
и
блиског
сузама
.
Али
,
српска
литература
не
доби
ову
песму
.
Догађаји
зауставише
младог
песника
у
раду
и
показаше
му
да
шпиритус
није
убио
животињицу
и
да
још
све
није
свршено
.
Једно
јутро
кад
је
ишао
у
редакцију
,
Кремић
сустиже
Зорку
у
оној
споредној
улици
која
води
од
џамије
на
Велику
Пијацу
.
Зорка
је
ишла
са
још
једном
девојком
у
друштву
,
те
Милошу
би
лако
да
је
заобиђе
и
продужи
пут
,
јавивши
јој
се
само
.
Али
га
она
задржа
.
-
Господине
Кремићу
,
имам
нешто
да
вас
упитам
,
-
рече
му
она
,
па
погледавши
у
своју
другарицу
продужи
:
-
Мислим
да
се
познајете
:
госпођица
Љубица
Захарић
,
студенткиња
;
господин
Кремић
,
наш
комшија
...
Знате
,
ви
свакако
идете
често
пута
у
позориште
,
па
вас
молимо
да
нас
поведете
једанпут
.
Госпођица
Љубица
седи
код
нас
...
Али
,
знате
како
је
.
Мајка
не
воли
позориште
,
а
ми
саме
,
девојке
,
нема
смисла
да
идемо
.
-
Драге
воље
,
госпођице
,
-
одговори
Кремић
учтиво
и
одрешито
,
дивећи
се
сам
своме
гласу
.
-
У
суботу
се
даје
Драгана
,
па
ако
хоћете
?
-
Ах
,
то
је
дивно
!
-
Дочека
студенткиња
.
-
Тако
је
жалостивно
.
Баш
вам
хвала
.
-
Ви
сте
гледали
тај
комад
?
Ствар
је
нежна
и
топла
,
-
одговори
Кремић
Љубици
,
и
сусрете
се
са
погледом
Зоркиним
,
једним
од
оних
испитивачких
погледа
којим
жена
хоће
да
у
једном
тренутку
сазна
утисак
који
је
начинила
појава
друге
жене
.
Милош
не
издржа
тај
поглед
,
јер
је
осећао
да
ће
наћи
у
њему
само
своју
слику
,
и
продужи
разлагање
о
овој
француској
драми
.
У
суботу
вече
,
кад
су
били
у
позоришту
,
између
Зорке
и
Милоша
није
се
ништа
нарочито
догодило
,
али
је
млади
песник
осетио
да
се
тада
збио
онај
критични
моменат
од
кога
је
зависило
све
.
Он
је
прошао
и
донео
Милошу
победу
.
Да
,
ништа
се
нарочито
није
десило
:
седели
су
у
партеру
;
између
другог
и
трећег
чина
Милош
је
купио
дамама
бонбоне
,
после
их
је
упознао
са
Драгутином
Ранковићем
;
кад
се
претстава
свршила
,
свратили
су
у
посластичарницу
,
и
,
најзад
,
отишли
кући
...
Има
ствари
на
које
се
човек
увек
може
ослонити
.
Једна
од
њих
јесте
и
осећање
:
оно
је
у
извесним
случајевима
много
сигурније
него
разум
.
Да
,
по
разуму
судећи
,
те
се
вечери
није
ништа
нарочито
десило
,
али
је
Кремић
,
кад
је
допратио
своје
даме
до
њиховог
стана
и
ступио
сам
у
своју
собу
,
осетио
да
се
те
вечери
десило
нешто
што
је
приближило
Зорку
и
њега
тако
близу
,
нешто
што
се
више
није
могло
поправити
,
нешто
тајанствено
и
силно
које
му
није
више
дало
да
стукне
назад
.
Њихов
весео
излазак
из
куће
,
заједничка
места
у
партеру
,
Зоркина
торбица
коју
је
Милош
држао
у
крилу
,
долазак
Драгутина
Ранковића
који
се
Зорки
није
толико
допао
колико
је
Милош
очекивао
,
један
угушен
крик
који
је
Зорка
пустила
кад
драгана
извршује
самоубиство
,
претпролетња
мрачна
ноћ
,
њихово
лагано
отварање
капије
,
ступање
уза
степенице
на
прстима
и
обећање
да
ће
опет
заједно
отићи
у
позориште
-
све
је
то
пунило
Милоша
добром
надом
и
радошћу
од
живота
.
ГЛАВА
ШЕСТА
ДУНАВЕ
,
ДУНАВЕ
,
ТИЈА
ВОДО
ЛАДНА
...
-
Пази
да
се
не
изгубимо
!
-
викну
Кремић
Драгутину
Ранковићу
и
нежно
повуче
Зорку
тамо
где
се
чуо
глас
:
"
Ево
масака
!
"
Полусрушене
куће
Јеврејске
Мале
,
налик
на
варош
коју
су
Турци
опљачкали
,
вечерас
су
биле
оживеле
и
на
себе
узеле
изглед
људских
станова
.
То
је
било
вече
,
једино
вече
у
години
дана
,
кад
београдски
Јевреји
отворено
показују
да
су
живи
,
да
и
они
имају
своје
празнике
,
обичаје
,
и
право
на
живот
.
По
угловима
су
ницале
дотле
невидљиве
кафанице
.
Вечиту
тишину
кривудавих
улица
заменила
је
врева
веселе
гомиле
.
Прозори
,
без
завеса
,
били
су
осветљени
.
Кроз
њих
су
се
виделе
старе
Јеврејке
,
са
широком
пантљиком
око
главе
,
поседале
по
патосу
и
с
цигаром
у
зубима
.
Све
су
капије
биле
отворене
.
Свет
је
улазио
,
излазио
и
шетао
се
по
свим
кућама
као
по
свом
дому
.
Кроз
тиху
ноћ
одјекивала
је
музика
разноврсних
инструмената
.
Поред
циганског
ћеманета
чуле
се
шумадиске
гајде
,
уз
маћедонски
гоч
тресла
је
расходована
војна
банда
.
Из
свих
крајева
Београда
јурио
је
народ
у
ове
тесне
улице
и
гушио
се
,
радознао
да
види
јеврејске
маске
.
-
Гле
,
гле
,
Моше
!
-
викао
је
неко
показујући
једног
Јеврејина
који
је
узео
костим
Краљевића
Марка
из
Народног
позоришта
и
достојанствено
се
шетао
рђавом
калдрмом
.
-
Личи
му
ко
ждребету
кашика
!
Сарике
и
Ребеке
,
дотле
плашљиве
и
ћутљиве
као
камен
,
безбрижно
су
ишле
кроз
народ
,
обучене
у
мушко
одело
,
и
штипале
се
са
првим
који
им
приђе
.
-
Чини
ми
се
да
нисам
у
Београду
,
-
рече
Зорка
Милошу
поверљиво
.
-
Станимо
док
прођу
ове
маске
.
Гле
,
црнци
!
Талас
гомиле
запљускивао
је
све
више
улице
.
Гомила
се
повијала
као
њива
кукуруза
на
јесењем
ветру
.
Ваздух
је
одјекивао
од
песме
и
псовке
,
смеха
и
вриштања
.
-
А
гдје
је
Љубица
?
-
Остала
је
са
Драгутином
,
-
рече
Кремић
Зорки
.
-
А
,
ево
их
.
Љубица
досад
није
видела
јеврејске
маске
,
те
се
са
Зорком
договорила
да
изиђу
то
вече
у
пратњи
Милошевој
.
Кремић
је
позвао
и
Драгутина
,
да
друштво
буде
што
веће
.
Овај
се
дао
дуго
молити
.
Најзад
је
пристао
,
јер
му
се
Љубица
допадала
.
Ранковић
је
донекле
познавао
ову
девојку
са
Универзитета
.
Она
је
те
године
дошла
из
једне
гимназије
из
унутрашњости
и
уписала
се
на
Универзитет
за
француски
језик
и
књижевност
.
Својом
младом
појавом
унела
је
нечег
новог
у
целу
групу
.
У
семинару
је
заструјао
интимнији
живот
.
Студенткиње
су
осетиле
да
ће
им
ова
паланчанка
,
препланулог
лица
и
ђаволастих
очију
,
постати
опасан
конкурент
,
те
су
се
решавале
којем
од
својих
обожавалаца
да
поклоне
своје
срце
,
и
тим
попуштањем
привезивале
за
себе
изабраног
младића
.
Студенти
,
желећи
љубави
и
љубакања
,
примали
су
ове
авансе
као
озебао
сунце
,
предавали
се
целом
душом
усамљеним
шетњама
и
авантури
.
Љубица
је
била
жена
рођена
за
љубав
,
љубав
страсну
и
променљиву
,
жена
,
развијена
и
каприциозна
,
код
које
ништа
није
кадро
да
угаси
тај
пламен
страсти
:
хришћанске
поуке
ни
разочарења
у
животу
,
матерински
позив
ни
старост
.
Њено
источњачко
лице
имало
је
крупне
црте
;
нарочито
су
јој
уста
била
велика
,
те
кад
би
се
човек
у
њу
загледао
,
добро
и
изблиза
,
не
би
могао
рећи
да
је
лепа
.
Али
се
то
ипак
није
видело
из
мрке
боје
њених
образа
и
под
влажном
светлошћу
живих
,
крупних
и
црних
очију
.
Њен
поглед
је
привлачио
човека
топлим
миловањем
;
усне
су
јој
се
црвениле
,
сочне
и
насмејане
,
као
располовљена
јагода
,
а
коса
,
обилата
и
густа
,
окруживала
јој
је
главу
као
ноћ
у
шуми
.
Рамена
су
јој
била
јака
,
груди
као
брдо
и
цела
структура
снажна
и
ухрањена
као
да
је
била
ћерка
једне
од
оних
наших
сеоских
попадија
које
остају
вечито
младе
и
испијају
полиће
пред
механом
.
-
Не
губите
се
!
-
припрети
Зорка
прстом
Драгутину
и
Љубици
,
и
пође
за
Милошем
да
види
црнце
.
Њих
четворо
пробијали
су
се
кроз
гомилу
која
је
плавила
улицу
као
надошла
река
;
несташно
дирали
маске
,
гурали
се
и
смејали
на
најмањи
повод
,
као
и
цео
свет
око
њих
.
Како
су
ове
улице
средњевековног
Београда
биле
одвише
узане
за
толико
народ
,
ова
два
пара
младих
људи
губила
се
често
и
довикивала
.
У
томе
би
се
некоме
од
њих
омакло
да
при
зивкању
не
помене
и
уобичајену
титулу
:
господине
или
госпођице
,
или
да
народске
узвике
:
погле
!
пази
!
претвори
на
ви
.
То
би
им
поново
измамило
буран
смех
и
приближило
их
још
више
једно
другом
.
Они
би
се
узели
за
руке
,
као
да
су
маске
или
пријатељи
од
детињства
,
гурали
се
кроз
свет
,
мешали
се
у
говор
гомиле
,
весело
ступали
по
туђим
кућама
,
изигравали
брата
и
сестру
,
играли
окретне
игре
у
неком
дворишту
,
поплочаном
циглама
,
откривали
лица
маскама
,
дисали
дубоко
и
губили
се
у
свет
и
у
ноћ
.
Око
њих
је
кључало
весеље
,
које
је
извирало
из
песме
,
музике
,
вина
,
гомиле
народа
и
млаке
пролетње
ноћи
.
Било
је
нечега
опојног
у
даху
те
ноћи
,
почетком
марта
,
кад
дувају
јужни
ветрови
,
који
доносе
поздрав
последњег
снега
са
планина
;
кад
је
небо
покривено
топлим
облацима
,
који
се
полагано
крећу
и
сеју
мрак
и
заборав
;
кад
се
природа
буди
,
потоци
жуборе
,
трава
ниче
,
дрвеће
пупи
,
а
тице
свијају
гнезда
и
певају
.
Милош
је
дубоко
осећао
ову
београдску
ноћ
и
сву
сласт
што
ју
је
делио
са
блиским
женским
бићем
,
са
девојком
која
га
је
држала
за
руку
и
поверљиво
му
шапутала
:
-
Хајдемо
даље
,
даље
...
Чини
ми
се
да
ово
није
Београд
.
Кад
је
дошао
на
крај
Јеврејске
Мале
,
Кремић
се
није
зауставио
него
је
продужио
да
иде
даље
неким
прашљивим
путем
око
кога
није
више
било
кућа
.
Он
није
марио
што
је
изгубио
остало
друштво
.
Довољна
му
је
била
ова
пријатељица
,
лака
као
птица
,
и
ова
ноћ
,
широка
и
млака
,
мила
и
наклоњена
,
што
се
изливала
на
њих
двоје
као
балсам
живота
,
претварала
Београд
у
Витлејем
,
и
певала
младом
човеку
да
је
на
земљи
срећа
,
а
на
небу
радост
.
Зорка
је
ишла
,
послушна
као
јагње
,
наслоњена
на
његову
десну
руку
.
Пут
је
био
прав
и
усамљен
.
Око
њих
је
била
ноћ
црна
и
тишина
дубока
.
Тек
кад
дођоше
на
саму
дунавску
обалу
,
приметише
једну
широку
угашену
масу
,
из
које
су
избијали
пламени
језичци
.
То
су
се
дунавски
таласи
дизали
и
спуштали
,
озарени
неким
сакривеним
светлилом
.
Под
њиховим
ногама
шкрипао
је
шљунак
.
Кад
стигоше
на
обалу
,
они
се
пустише
без
речи
и
седоше
на
један
изврнут
чамац
.
Јужни
ветар
млако
их
је
миловао
по
лицу
.
Однекуд
је
долазио
мирис
на
смолу
и
пупољке
од
врбе
.
Далеко
,
са
друге
стране
Дунава
,
светлуцала
је
ватра
у
некој
царинској
стражари
.
Још
даље
,
улево
,
дрхтали
су
електрични
лампиони
на
земунском
кеју
.
Зорка
је
била
спустила
руке
у
крило
и
посматрала
један
облак
,
који
је
рубила
све
више
једна
сребрна
врвца
.
Црне
дунавске
воде
виделе
су
се
све
више
.
Милош
пак
био
се
поднимио
на
десну
руку
и
,
гледајући
у
крај
обале
,
предавао
се
сав
своме
неодређеном
осећању
,
помешаном
од
среће
и
бола
.
-
На
шта
мислите
,
господине
Милошу
?
-
упита
га
Зорка
тихим
гласом
,
као
да
се
бојала
да
не
отера
овај
лаки
ноћни
чар
који
их
је
окружавао
.
-
То
је
тешко
рећи
,
-
одговори
Кремић
замишљено
.
-
Гледам
ову
обалу
и
пада
ми
на
ум
једно
поређење
.
Река
рони
земљу
на
једном
месту
,
а
на
другом
се
повлачи
;
обала
се
мења
непрестано
и
кривуда
на
сваком
кораку
.
Ипак
,
људи
цртају
ове
обале
и
верују
да
оне
изгледају
тако
.
Наши
осећаји
ми
личе
на
ове
обале
,
кривудаве
и
искидане
.
Они
расту
и
смањују
се
,
дижу
се
и
падају
;
ничег
јасног
,
а
човек
их
изражава
и
саопштава
другим
,
не
марећи
да
ли
је
то
тачно
и
исправно
.
Сакривени
месец
је
рубио
облак
,
иза
кога
је
стајао
,
све
више
.
Његова
бела
светлост
се
ширила
постепено
,
те
се
небо
указивало
као
неки
далеки
пропланак
,
по
коме
се
просуло
стадо
ситних
облака
.
Светла
срма
се
спуштала
на
земљу
,
будећи
ноћни
ваздух
и
осветљавала
воду
,
која
је
личила
на
поцрнели
никал
.
Шљунак
се
беласао
.
Једна
група
збијених
врба
указивала
се
поред
њих
и
изгледала
као
да
се
пропиње
да
их
види
.
Зорка
је
седела
близу
Милоша
.
Са
плашљивим
и
дирљивим
дивљењем
,
она
је
слушала
младог
песника
као
да
је
хтела
попити
речи
док
су
му
још
дрхтале
на
уснама
.
Ноћ
је
била
изазивала
свеже
руменило
на
бледоликим
образима
младе
жене
,
а
јужни
ветар
је
завлачио
своје
младе
пипке
у
њену
косу
и
од
кестењастих
праменова
правио
романтичан
оквир
њеним
руменим
јагодицама
.
Милош
је
узе
за
руку
.
Она
је
не
повуче
него
се
зарумени
још
више
,
подиже
главу
ка
небу
,
где
се
сребрн
месец
крио
иза
облака
,
и
остаде
тако
,
изгубљена
,
изван
света
,
као
да
је
слушала
неку
арију
која
јој
се
допада
.
-
А
на
шта
мислите
ви
?
-
упита
је
Кремић
.
Зорка
се
благо
трже
и
Милоша
погледа
са
осмехом
на
уснама
.
У
овом
укрштању
њихових
погледа
,
бржем
од
пуцња
,
њене
црне
зенице
,
као
вода
у
Дунава
,
биле
су
се
осветлиле
исто
тако
од
неког
скривеног
извора
светлости
и
преливале
се
у
метал
,
док
се
њено
лице
руменело
све
до
слепих
очију
и
гргуравих
праменова
косе
.
Милош
је
тада
био
најближе
до
оног
идеала
љубави
који
је
стварао
у
свом
усамљеном
животу
.
Јасно
је
видео
тражену
срећу
како
му
се
приближује
и
додирује
га
својим
тајанственим
крилима
.
Али
,
зашто
је
он
оклевао
тога
тренутка
,
зашто
се
уздржавао
,
чега
се
бојао
?
Он
је
испустио
Зоркину
руку
коју
је
држао
,
поново
је
поднимио
и
гледао
у
изрецкану
обалу
Дунава
.
Срећа
долази
изненадно
;
она
се
рђаво
подудара
са
обичним
животом
;
она
притиском
збуњује
човека
.
Они
осташе
тако
ћутљиви
,
непокретни
и
стрепећи
од
онога
што
ће
им
донети
идући
минут
.
Оба
млада
створа
беху
обуставили
своју
вољу
и
напрегли
сва
своја
чула
,
као
да
је
њихова
судбина
зависила
од
неког
трећег
.
Месец
је
и
даље
марљиво
рубио
облаке
,
Дунав
се
пресијавао
,
јужни
ветрови
пиркали
,
таласи
љубакали
обалу
,
а
из
дна
земљиних
груди
допирао
је
ритам
једног
великог
и
спокојног
дисања
.
Наједанпут
,
ту
чаробну
тишину
нарушише
људски
кораци
.
Милош
и
Зорка
скочише
у
исти
мах
као
да
их
је
неко
хтео
да
затече
на
рђавом
делу
.
Шум
се
приближавао
из
велике
даљине
.
У
тихој
ноћи
одјекивао
је
бат
човечјих
ногу
.
-
Не
бој
се
!
-
први
се
ослободи
Милош
и
несвесно
пређе
на
ти
.
-
Има
их
више
.
То
су
свакако
финанси
.
-
Хајдемо
кући
!
-
промуца
Зорка
,
пребледела
од
изненадног
страха
.
Тек
тада
Кремић
виде
како
је
био
близу
среће
.
Сад
му
се
она
измицала
брзо
као
што
је
и
дошла
.
И
као
да
хтеде
ухватити
ту
срећу
,
он
пружи
руке
,
ухвати
се
око
Зоркиног
паса
и
наже
се
да
јој
притисне
пољубац
на
њене
пребледеле
усне
.
Она
се
трже
,
и
оном
инстинктивном
окретношћу
коју
је
природа
дала
жени
ради
одбране
,
истави
оба
длана
пред
своје
лице
.
Пољубац
паде
на
меке
завојице
шаке
,
на
оне
тајанствене
шаре
по
длану
из
којих
се
чита
судбина
.
Тај
је
пољубац
био
горак
и
сладак
,
нешто
што
заноси
,
што
опија
и
боли
,
као
чаша
напуњена
шампањем
и
сузама
.
-
Не
,
немој
!
...
Хајдемо
кући
!
...
Ево
,
иде
неко
!
-
рече
му
Зорка
благо
,
као
да
се
хтела
извинити
за
срећу
коју
му
крати
,
и
изви
се
из
његовог
загрљаја
.
Шум
се
приближавао
све
више
.
Већ
се
јасно
познавале
две
људске
прилике
.
То
нису
били
финанси
.
То
је
био
још
један
заљубљен
пар
,
који
је
био
пошао
њиховим
путем
.
На
запрепашћење
свију
четворо
,
они
се
познадоше
.
Први
се
освести
Ранковић
и
рече
Милошу
и
Зорки
,
да
би
забашурио
свој
траг
:
-
А
где
сте
ви
?
Тражили
смо
вас
по
целој
Мали
.
Још
нам
је
само
остало
овде
да
вас
потражимо
.
Али
,
зловоља
и
жалба
за
пропалом
самоћом
,
која
је
јасно
била
исписана
по
Љубичином
лицу
,
сведочила
је
противно
.
ГЛАВА
СЕДМА
ДУГ
ПОЉУБАЦ
Они
нису
заказивали
састанке
,
па
ипак
су
се
састајали
све
четворо
,
готово
сваки
дан
.
То
је
било
обично
пред
вече
.
Љубица
је
после
школе
силазила
кући
и
узимала
са
собом
Зорку
под
ма
каквим
изговором
.
Онда
би
изишле
на
Мали
Калимегдан
и
селе
на
једну
клупу
,
на
оном
вештачком
брегу
који
је
подигнут
у
дну
парка
према
Кнез
Михаиловом
Венцу
.
Дотле
би
се
нашли
Милош
и
Драгутин
,
прошли
би
једанпут
кроз
Кнез
Михаилову
улицу
и
Велики
Калимегдан
,
па
би
се
онда
спустили
на
Мали
Калимегдан
оном
стазом
која
води
поред
градског
платна
,
посматрали
неко
време
љуљашке
и
остале
забаве
за
децу
,
куварице
и
војнике
,
узели
једну
стазу
која
се
од
главне
одваја
удесно
,
спустили
се
низ
мале
степенице
,
начињене
од
трошног
ташмајданског
камена
,
које
воде
у
дубину
парка
,
тек
једва
пошумљену
,
и
по
тим
уским
,
неугаженим
стазама
дошли
до
клупе
,
где
су
их
већ
очекивале
две
њихове
познанице
.
Између
ова
два
друга
,
који
су
дотле
поверавали
један
другом
своје
најтананије
осећаје
,
никад
се
сад
није
заподевало
питање
о
мислима
које
су
гајили
према
овим
двема
девојкама
што
су
их
чекале
.
Они
су
осећали
да
је
то
место
најболније
код
човека
.
и
бојећи
се
неспоразума
и
нехотичних
увреда
,
избегавали
су
пажљиво
сваки
разговор
о
Зорки
или
Љубици
,
мада
је
,
и
једном
и
другом
,
било
најслађе
говорити
о
овим
двема
другарицама
.
Кад
се
баш
није
могао
избећи
овај
разговор
,
млади
пријатељи
говорили
су
полако
,
одмерено
,
са
највећим
тактом
и
уз
имена
ових
својих
познаница
додавали
титулу
госпођице
.
Кремићу
се
Љубица
није
у
свему
допадала
,
али
,
ипак
,
никад
не
би
споменуо
Драгутину
о
њеном
паланачком
укусу
да
шта
црвено
прикачи
на
своју
тоалету
,
а
ни
Драгутин
није
правио
ни
најмању
алузију
на
Зоркине
године
.
Чак
су
ишли
дотле
да
је
Милош
узносио
Љубицу
на
рачун
Зорке
,
а
Ранковић
му
се
противио
и
хвалио
Зорку
на
рачун
Љубице
.
Ма
како
да
се
нису
заказивали
,
састанци
на
Малом
Калимегдану
били
су
потајни
.
То
се
видело
по
месту
које
су
били
изабрали
у
дну
парка
,
које
не
посећује
нико
други
до
каква
гувернанта
Немица
или
кратковид
пензионер
.
Тај
део
Кнез
Михаиловог
Венца
био
је
тако
исто
пуст
,
остављен
корову
и
самом
себи
од
саобраћаја
и
општине
.
Улица
је
била
нерегулисана
,
без
калдрме
;
трава
је
по
њој
расла
у
изобиљу
.
Па
и
саме
куће
,
које
су
биле
подигнуте
само
са
једне
стране
улице
,
изгледале
су
напуштено
и
без
људи
.
Ролетне
су
биле
готово
увек
спуштене
на
њиховим
прозорима
.
Тамо
где
је
којим
чудом
прозор
био
отворен
рогушио
се
луксузан
намештај
,
чамотан
и
празан
.
Тек
из
једне
новосазидане
куће
,
у
сецесионистичком
стилу
и
са
позлаћеним
орнаментима
сунца
које
се
рађа
,
чули
су
се
несигурни
тонови
гласовира
,
на
којем
је
једна
млада
жена
разбијала
своју
досаду
.
Зорка
и
Љубица
устајале
су
чим
су
им
се
приближавали
два
пријатеља
,
проговорили
би
коју
реч
,
смејући
се
без
повода
,
и
сви
заједно
спуштали
су
се
поред
Општинске
Баште
ка
Дунаву
.
Та
огромна
и
тамна
маса
воде
,
која
се
достојанствено
ширила
између
две
обале
и
државе
,
имала
је
нарочиту
привлачну
моћ
на
ова
два
заљубљена
пара
.
Висок
хоризонт
који
је
почињао
да
се
шири
од
београдског
гребена
и
вишњичких
брда
хитао
је
у
бескрај
банатске
равнице
,
пуне
озеленеле
шуме
и
ритова
,
чија
је
затворено
зелена
и
бујна
боја
пријатно
одскакала
од
наше
обале
,
рапаве
и
голетне
.
По
бистром
ваздуху
изнад
воде
губили
се
сиви
праменови
дима
,
заостали
иза
једног
пароброда
који
се
већ
изгубио
на
хоризонту
.
У
огромни
видик
штрчали
су
многобројни
фабрички
димњаци
на
нашој
страни
,
као
неке
црне
и
витке
шимере
,
које
су
јогунасто
ишле
у
небо
и
поносно
висиле
изнад
своје
земље
.
Нешто
натчовечно
и
материјално
,
а
у
исти
мах
видљиво
и
јако
,
лелујало
се
између
ових
црних
димњака
,
ширило
се
по
нашем
хоризонту
,
смејало
се
свему
што
је
људско
и
извештачено
,
и
одушевљавало
на
борбу
и
крв
,
на
љубав
и
жртве
.
Нехотимичним
покретом
,
Милош
би
стао
поред
Зорке
,
а
Драгутин
до
Љубице
.
И
тада
би
силазили
,
не
марећи
што
су
се
спотицали
по
јендецима
и
рупама
од
отврдлог
блата
,
и
смејући
се
кад
би
се
ко
од
њих
закачио
за
живу
ограду
Општинске
Баште
.
Пред
њима
је
била
широка
пољана
,
Дунав
,
пучина
од
ваздуха
,
љубав
и
вечност
.
И
уколико
су
више
силазили
,
све
је
један
пар
више
измицао
,
а
други
застајкивао
,
све
се
младић
више
примицао
девојци
,
глас
био
дрхтавији
,
смех
нервознији
а
поглед
светлији
.
Кад
би
већ
далеко
одмакли
од
вароши
и
туђих
радозналих
погледа
,
младићи
би
једним
нежним
покретом
,
који
се
може
извести
само
у
двадесетим
годинама
,
узимали
своје
даме
испод
руке
,
онако
...
без
питања
,
усред
разговора
о
безначајним
питањима
,
и
слатко
нагнути
на
десну
страну
,
продужили
ићи
,
све
напред
,
без
циља
,
без
свести
.
Тек
би
се
зауставили
на
дунавској
обали
.
Ту
су
се
састајали
,
сви
четворо
,
терали
детињасте
шале
,
прскали
се
водом
,
гурали
једно
друго
у
реку
,
претили
самоубиством
,
и
шегачили
се
на
рачун
смрти
.
Али
су
дани
били
још
кратки
,
они
млаки
дани
половином
марта
кад
сунце
већ
залази
око
шест
сати
,
и
мрак
их
је
изненађивао
,
брз
мрак
који
се
јављао
са
торлачких
висова
.
Они
су
се
тада
невољно
окретали
Београду
,
који
се
већ
,
са
Општом
Државном
Болницом
и
Универзитетом
,
завијао
у
таму
и
ноћ
.
Они
би
тада
ударили
преко
баштованџиница
,
и
заобилазили
што
више
само
да
дуже
остану
насамо
.
Тада
би
се
понављала
стара
игра
:
младић
је
узимао
своју
девојку
испод
руке
,
нежно
би
се
нагињао
на
њену
страну
и
говорио
јој
о
безначајним
стварима
.
Ове
наивне
шетње
,
у
знаку
идиле
,
поновиле
су
се
неколико
пута
не
мењајући
ништа
у
односима
између
Зорке
и
Милоша
.
Ипак
се
не
може
рећи
:
баш
ништа
.
Строг
посматрач
могао
је
приметити
да
Милошева
рука
привлачи
све
више
руку
младе
жене
,
и
да
је
песниково
срце
све
топлије
од
овог
додира
.
Кремић
није
више
ништа
желео
.
Тај
лаки
додир
женског
бића
испуњавао
му
је
све
негдашње
фантастичне
снове
и
пусте
жеље
.
Он
му
је
надокнађивао
све
муке
које
би
претурио
тога
дана
.
После
те
шетње
,
осећао
се
весео
и
одушевљен
,
као
после
доброг
ручка
.
-
Нека
ово
потраје
увек
,
-
говорио
је
он
себи
,
кад
се
враћао
са
Зорком
у
варош
.
-
Ја
јој
ништа
више
не
тражим
.
Али
,
из
полутамног
Београда
,
по
коме
се
палиле
електричне
сијалице
,
ругало
се
овим
његовим
мислима
нешто
себично
,
пакосно
и
ружно
,
а
јасно
као
земља
,
убедљиво
као
судбина
,
и
шаптало
му
:
-
Пољуби
је
...
Пољуби
је
!
Једне
вечери
,
при
повратку
,
кад
је
Драгутин
већ
био
далеко
одмакао
са
Љубицом
и
кад
је
из
свију
крајева
Београда
звонио
тај
досадни
шапат
:
"
Пољуби
је
...
пољуби
је
!
...
"
.
Милош
се
обрати
Зорки
,
као
да
је
хтео
сузбити
тај
шапат
.
-
Штета
...
-
Рече
јој
,
-
штета
што
прекидамо
шетњу
сад
кад
је
најлепша
.
-
Мајка
једва
и
оволико
допушта
,
јер
мисли
да
сам
с
Љубицом
у
Кнез
-Михајловој
улици
.
А
да
до
мене
стоји
...
-
одговори
Зорка
са
једном
нехотичном
благошћу
у
гласу
и
замисли
се
.
-
Шта
бисте
радили
?
-
запита
је
Милош
,
а
шапат
се
понови
:
"
Пољуби
је
...
пољуби
је
!
"
-
Да
,
шта
би
радила
?
-
поново
је
упита
Милош
и
погледа
је
једним
упитним
погледом
.
У
том
погледу
било
је
нечег
наивног
,
неодлучног
,
дечјег
и
онога
што
постоји
у
физиономијама
извесних
људи
за
које
се
каже
,
чак
и
кад
су
претурили
тридесету
:
"
Како
је
млад
!
"
Зорка
застаде
пред
тим
погледом
и
не
могаде
задржати
дубок
уздах
који
јој
се
претвори
у
речи
:
-
Зашто
ниси
старији
још
коју
годину
!
Милоша
изненади
овакав
одговор
.
Зорка
је
била
увек
донекле
предана
у
себе
саму
.
У
целој
њеној
виткој
особи
било
је
нечег
озбиљног
,
поноситог
,
нечега
што
се
наслеђује
,
остатак
неке
јаке
и
енергичне
расе
.
Сад
се
пак
она
приказа
Кремићу
скрушена
,
пуна
једне
болне
резигнације
и
тако
лепа
у
својој
скрушености
,
као
тица
која
се
мрзне
.
Он
осети
у
њој
једну
природу
тако
сличну
својој
,
природу
дубоку
и
осетљиву
,
предодређену
за
патњу
.
Он
је
узе
и
за
другу
руку
.
Пред
њих
се
спуштала
ноћ
,
тишина
,
бездан
.
Бледи
пламенови
једне
партије
Дунава
,
која
се
светлуцала
негде
око
Карабурме
,
изумирали
су
као
сфера
једне
мртве
звезде
.
Пролистале
гране
од
врба
и
неједнаки
плотови
пружали
су
се
у
ваздух
као
црне
утваре
.
Њихова
узбуђена
лица
освежавао
је
један
поветарац
.
Једно
јато
жаба
крештало
је
у
некој
бари
.
Зорка
не
трже
своју
руку
.
Лагано
,
неосетно
,
она
је
следовала
једом
општем
покрету
Милошеве
снаге
.
Њена
сразмерна
дјевојачка
биста
,
са
пуно
оне
болне
резигнације
,
нагињала
се
у
загрљај
,
и
њене
усне
,
румене
од
грознице
,
отворише
се
,
као
љубичица
под
млаким
притиском
једног
пољупца
.
Њихове
усне
биле
су
се
среле
.
Узбуђење
је
било
толико
јако
да
су
се
оне
прилепиле
,
остале
тако
приљубљене
једне
уз
друге
.
Очију
изгубљених
у
бесконачност
,
руку
раширених
,
и
готови
да
се
понова
стегну
,
Милош
и
Зорка
остајали
су
ту
,
неми
,
у
екстази
једног
пољупца
који
се
није
свршавао
.
Они
су
мешали
свој
дах
,
нешто
убрзан
,
и
дрхтали
као
у
грозници
.
Они
су
осећали
да
су
без
снаге
да
прекину
свој
загрљај
,
и
нису
желели
ништа
више
од
овог
другог
пољупца
.
Писак
једне
фабрике
опомену
их
да
је
време
да
иду
кући
.
Они
пођоше
,
несвесно
,
не
одвајајући
још
усну
од
усне
.
На
сваком
кораку
су
застајали
и
понављали
овај
дуги
,
дубоки
и
устрептали
пољубац
,
прекидајући
га
само
кад
им
је
нестајало
ваздуха
.
ГЛАВА
ОСМА
.
ПАД
.
Кад
би
неки
докон
Немац
хтео
да
од
љубави
начини
науку
,
Милош
и
Зорка
би
му
могли
открити
читаву
скалу
пољубаца
.
Јер
има
пољубаца
и
пољубаца
.
Они
зависе
од
воље
с
којом
се
дају
,
од
осетљивости
места
на
које
падају
и
начина
на
који
се
чине
или
примају
.
Та
скала
почиње
од
благог
грљења
стаса
и
лаког
додира
усана
,
па
се
свршава
пољупцем
где
се
тело
у
тело
упија
,
где
једне
груди
дишу
ваздухом
других
,
усне
бледе
од
грчевитог
притиска
,
глава
тоне
у
несвест
,
мисао
се
губи
и
цело
биће
обамире
од
неког
ужасног
и
слатког
умора
.
Ови
пољупци
су
постали
убрзо
насушна
потреба
Милошева
,
које
се
више
није
могао
одрећи
.
Он
је
вребао
сваку
згодну
прилику
где
је
могао
загрлити
своју
драгану
;
чак
и
под
највећом
опасношћу
да
их
ко
не
угледа
.
-
И
ја
волим
ове
пољупце
као
да
сам
девојчица
,
-
говорила
је
Зорка
,
као
да
се
хтела
оправдати
пред
Милошем
,
привијала
се
уз
њега
целим
својим
телом
и
подносила
му
своје
отворене
усне
као
путир
,
пун
опојног
љубавног
пића
.
Ова
два
велика
детета
сркала
су
ово
пиће
облапорно
као
алкохолик
који
хоће
да
надокнади
дане
проведене
у
азилу
.
Не
водећи
рачуна
куд
их
може
одвести
њихова
несмишљена
љубав
,
они
су
насељавали
својим
пољупцима
сва
места
где
су
могли
остати
насамо
.
Љубили
су
се
по
оним
улицама
које
су
никле
саме
,
између
Дома
Светог
Саве
и
дунавске
обале
,
пустим
као
сокаци
по
паланкама
,
где
по
капијама
спавају
мачке
и
по
калдрми
се
забављају
голубови
.
За
њихове
пољупце
знало
је
дрвеће
засађено
по
Душановој
улици
,
које
је
бацало
мршаву
сенку
по
песковитом
тротоару
.
Они
су
се
грлили
и
у
својој
улици
,
сакривени
иза
једне
колибе
за
електричну
инсталацију
.
Па
и
на
својој
капији
,
степеницама
и
у
трему
,
они
су
грабили
оне
кратке
моменте
кад
нико
не
иде
,
и
приближавали
своје
усне
,
дрхтећи
од
страха
да
их
ко
не
изненади
и
топећи
се
од
милине
ових
отетих
пољубаца
.
Од
тих
дугих
,
продужаваних
и
понављаних
пољубаца
па
до
у
грех
,
само
је
један
корак
.
Милош
је
то
осећао
добро
,
али
није
имао
довољно
воље
да
се
одрече
сласти
коју
су
му
пољупци
давали
,
и
да
потпомогне
племените
напоре
које
је
Зорка
каткад
чинила
да
се
отресе
овог
пијанства
.
-
Шта
ја
ово
радим
!
-
прекоревао
је
он
себе
у
тим
тренуцима
и
зарицао
се
да
ће
се
поправити
.
Али
,
једна
тајанствена
сила
инсталисана
је
у
души
поред
воље
и
ратује
са
овом
.
И
Милош
,
чим
би
видео
Зорку
,
њене
влажне
и
дубоке
очи
,
које
су
га
гледале
са
много
слатке
и
сетне
љубави
;
њене
румене
усне
,
које
су
певале
песму
жељи
и
заносу
;
њен
витки
стас
,
који
се
измицао
посматрачевом
погледу
,
и
танани
струк
,
пун
мекоте
и
женскости
,
губио
је
главу
и
предавао
се
судбини
,
која
му
је
тада
изгледала
лепа
и
великодушна
.
Недеље
,
месеци
,
године
пролазе
,
за
које
време
два
људска
бића
иду
свако
својим
путем
.
Логика
случаја
доводи
их
једно
пред
друго
.
Они
се
погледају
очи
у
очи
.
Њихови
се
путеви
сједињују
.
Сваки
тренутак
и
свака
ситница
приближују
срце
срцу
док
не
наступи
велики
моменат
љубави
,
кад
се
голотиња
открива
и
другарица
постаје
метреса
.
То
се
догодило
крајем
марта
,
једног
поподнева
,
кад
је
ваздух
био
жут
као
бакар
,
а
природа
тиха
и
свечана
да
се
човеку
непрестано
чинило
да
је
празник
мада
је
био
радни
дан
.
Милош
је
био
дошао
кући
,
као
и
обично
,
после
ручка
,
јер
поподне
није
радио
у
редакцији
,
и
легао
да
се
одмори
.
Заваљен
на
један
отоман
од
старинског
турског
цица
,
са
шарама
које
нису
личиле
ни
на
шта
,
он
је
читао
једног
од
наших
покрајинских
приповедача
у
моди
,
и
не
налазећи
у
њему
што
су
критичари
проналазили
,
остајао
је
хладан
и
продужавао
читање
тих
редова
,
написаних
у
дијалекту
,
тек
као
забаву
за
очи
.
Очекивао
је
да
му
сан
падне
на
трепавице
.
И
сан
је
долазио
,
али
од
оних
лаких
снова
као
у
железници
,
где
човек
не
зна
да
ли
спава
или
је
будан
.
С
часа
на
час
отварао
је
очи
и
бесмислено
гледао
у
таваницу
,
по
којој
су
љуске
од
креча
и
пукотине
правиле
чудне
контуре
неких
крилатих
животиња
.
Долазила
му
је
воља
да
пуши
,
али
је
у
жилама
осећао
малаксалост
и
умор
,
прве
дарове
пролећа
,
те
га
је
мрзело
да
спусти
руку
на
под
и
напипа
табакеру
.
Најзад
,
кад
се
на
то
решио
,
сан
је
био
већ
сасвим
одбегао
,
те
се
Кремић
лепо
диже
и
посади
на
отоман
,
косе
разбарушене
и
леђа
наслоњених
на
дувар
.
Осећао
је
страшну
досаду
.
Чак
му
и
цигарета
није
пријала
.
У
кући
је
било
све
мирно
,
као
у
цркви
.
Бабица
,
његова
газдарица
,
била
је
још
јутрос
изишла
,
и
ко
зна
да
ли
ће
се
и
ноћас
вратити
.
За
шетњу
са
Зорком
било
је
још
рано
.
Да
изиђе
у
варош
,
знао
је
да
је
цео
свет
заузет
,
и
у
кафани
би
још
више
зевао
.
Бацио
је
цигарету
на
плех
поред
пећи
и
дигао
се
да
отвори
прозор
.
Споља
га
је
запахнуо
влажан
ваздух
који
је
мирисао
на
нову
траву
.
Пред
његовим
очима
гурило
се
неколико
радничких
станова
и
зјапио
један
заграђен
плац
,
пун
старе
гвожђарије
.
Иза
те
човечје
беде
и
прљавштине
ширила
се
Јалија
,
сва
зелена
.
Од
ње
се
пуштао
бескрајан
видик
,
као
над
океаном
,
који
је
гутао
широку
траку
Дунава
,
његова
пошумљена
острва
,
мирне
белуцаве
рукаве
и
ритове
,
обрасле
у
бледу
трску
.
На
самој
ивици
хоризонта
,
далеко
тамо
на
северу
,
смешило
се
једно
чисто
банатско
село
,
а
доле
у
дну
,
камо
је
текла
сва
дунавска
вода
,
назирала
се
у
сивини
даљине
два
готска
торња
некакве
цркве
у
Панчеву
.
Обухвативши
једним
погледом
цео
тај
видик
,
Милош
спусти
очи
на
улицу
и
примети
једну
старицу
у
блузи
од
кадифе
са
шеширом
од
црних
шљокица
како
замаче
за
угао
ка
Шондиној
фабрици
.
Он
позна
госпа
-
Селену
.
Мислећи
на
њу
,
лагано
му
дође
мисао
да
је
Зорка
сама
и
да
могу
провести
који
тренутак
заједно
.
Уколико
му
је
та
мисао
сазревала
у
глави
,
утолико
се
он
брзо
облачио
и
хитао
да
изиђе
на
трем
.
Кад
изађе
напоље
,
неодлучно
застаде
на
кућном
прагу
.
Двориште
је
било
мирно
.
На
прозорима
се
није
видело
живе
душе
.
Сва
су
врата
била
затворена
.
Само
један
пас
сунчао
се
на
калдрми
,
опруживши
реп
и
ноге
,
као
да
је
цркао
.
Нека
загонетна
тишина
изилазила
је
из
ових
затворених
станова
и
у
ваздуху
се
чуло
неко
натприродно
зујање
.
Кремић
не
смеде
поћи
ка
Зоркиним
вратима
.
Бојао
се
да
јој
није
тамо
Љубица
или
која
беспослена
сусетка
.
Томе
страху
придружавала
се
ова
тишина
,
а
оно
натприродно
зујање
обавијало
се
око
њега
,
као
летеће
паучине
у
пољу
,
и
шаптало
му
:
-
Куда
ћеш
несретниче
?
У
том
тренутку
отворише
се
врата
на
Зоркином
стану
,
и
на
своје
изненађење
,
Милош
угледа
бледу
девојку
,
са
очима
црним
као
вода
у
сенци
врба
.
Каква
ли
је
чудна
рука
извела
оба
ова
створа
и
сама
им
приредила
састанак
усред
потпуне
напуштености
ове
велике
куће
?
Каква
ли
је
то
фатална
сила
што
станује
поред
наше
воље
,
побеђује
је
,
и
гура
нас
на
непознати
пут
судбине
,
сила
што
нам
приређује
смртоносне
катастрофе
,
да
нам
после
принесе
кондир
са
животним
напитком
,
благи
мелем
нашим
ранама
?
Окрећући
се
да
је
нико
не
види
,
и
тако
стављајући
цело
своје
женско
тело
у
покрет
,
она
притрча
Милошу
и
обеси
му
се
о
врат
.
Млади
човек
је
обухвати
око
паса
,
и
осећајући
под
својим
пазухом
устрептале
женске
груди
,
он
је
привуче
свом
снагом
уза
се
,
и
гласом
који
је
дрхтао
од
узбуђења
испрекидано
јој
прошапта
:
-
Хајдемо
код
мене
.
-
Не
,
никада
!
-
трже
се
Зорка
уплашено
.
Али
се
Милош
савлада
донекле
,
поста
смирен
као
јагње
,
погледа
је
право
у
очи
и
,
не
мислећи
ништа
рђаво
,
искрено
рече
:
-
Хајде
да
ми
видиш
собу
.
Веруј
ми
,
нећу
ти
ништа
учинити
;
ја
сам
бољи
него
што
ти
мислиш
.
Да
,
млади
песник
био
је
тада
праведнички
искрен
,
али
је
његов
глас
,
упркос
његовој
вољи
,
дрхтао
и
одавао
унутарњу
смутњу
.
-
Ако
нас
ко
види
?
-
упита
она
поверљиво
.
-
Нико
нас
неће
видети
-
тврдио
је
Кремић
.
-
Сви
су
на
раду
.
Моја
газдарица
не
долази
преко
дана
.
А
госпа
Селена
је
изишла
у
варош
,
видео
сам
је
...
Хајде
!
И
он
је
благо
повуче
ка
вратима
.
Зорка
корачи
два
корака
,
али
се
трже
опоменута
једним
од
оних
тамних
унутарњих
предосећаја
што
нас
боцну
у
извесним
тренуцима
.
Једна
мува
прозуја
поред
њих
.
Пас
у
дворишту
мрдну
репом
.
Негде
у
даљини
залупише
врата
.
Зорка
покуша
да
истргне
руку
из
Милошева
загрљаја
и
да
побегне
.
-
Не
,
нећу
...
не
могу
,
не
смем
,
-
бранила
се
онда
.
-
Ја
осећам
између
нас
нешто
мрачно
што
ме
плаши
.
Ах
,
пусти
ме
,
молим
те
.
-
Не
,
лудице
моја
,
-
тепао
јој
је
Милош
,
и
љубио
ју
је
у
врат
и
у
лице
.
-
Шта
ти
је
данас
?
Што
се
бојиш
?
Он
најзад
успе
да
је
превуче
преко
прага
,
па
је
онда
пусти
слободну
.
Учинивши
овај
први
корак
,
Зорка
се
предаде
вољи
Милошевој
и
пође
са
њим
,
руку
испружених
и
очију
отворених
,
као
месечарка
.
Кад
дође
у
собу
и
виде
да
јој
Милош
ништа
неће
,
она
се
ослободи
.
Она
никад
није
била
у
тој
соби
,
те
се
интересовала
за
сваку
стварчицу
која
је
испуњавала
стан
њеног
драгана
.
Загледала
је
у
књиге
,
набацане
на
једном
орману
.
Посматрала
је
фотографије
по
зиду
.
Погађала
која
је
то
жена
што
је
личила
на
Милоша
,
обучена
у
српску
ношњу
,
са
тепелуком
и
либадетом
,
и
,
ненавикла
на
позу
,
унезверено
гледала
са
своје
мале
фотографије
,
те
се
њене
благе
материнске
црте
још
јаче
испољавале
.
Зорка
је
откривала
разне
карте
са
сликама
,
посетнице
с
непознатим
именима
и
забачене
бројеве
Препорода
,
у
којима
су
изишле
Милошеве
песме
.
Питала
га
је
за
његову
мајку
,
за
кућу
,
и
ту
далеку
паланку
,
омрзнуту
од
Београђана
.
Милош
јој
је
одговарао
кратко
,
вукао
је
благо
на
диван
поред
себе
,
и
својим
уснама
покривао
њена
малена
уста
која
су
чаврљала
којешта
.
Пољупци
су
падали
,
најпре
лаки
и
суви
,
а
после
све
тежи
,
дужи
и
влажнији
,
праћени
с
Милошеве
стране
миловањем
све
страснијим
и
слободнијим
.
Зорка
се
бранила
у
пола
снаге
,
и
полако
се
подавала
том
слатком
миловању
усне
и
прстију
које
ју
је
опијало
као
неко
заслађено
пиће
,
доводило
је
у
усхићење
,
пунило
је
храброшћу
и
вукло
њену
малу
главу
у
неки
дим
и
маглу
.
И
ова
два
велика
детета
,
уверена
у
своју
јаку
вољу
и
добре
намере
,
клизали
су
се
све
више
ка
граници
са
које
се
даље
не
може
тргнути
.
У
једном
тренутку
,
Милош
је
био
обавио
једним
погледом
целу
своју
саучесницу
.
Ако
је
цивилизован
човек
оклевао
пред
скрупулом
,
ово
оклевање
није
спречавало
дивљака
који
дрема
у
нама
свима
.
Кад
је
све
било
доцкан
,
свест
се
наједаред
вратила
.
Зорка
је
скочила
као
рањена
,
једним
покретом
се
бацила
на
столицу
и
,
наслонивши
лактове
на
сто
,
заронила
је
главу
ћутећи
.
Неколико
тренутака
,
дугих
,
мучних
и
свирепих
,
прођоше
,
а
она
је
седела
непрестано
тако
,
укочена
,
скамењена
и
не
пуштајући
гласа
од
себе
.
-
Зоро
,
Зоро
-
плашљиво
ју
је
звао
Милош
.
Али
,
онда
је
и
даље
остајала
тако
,
нема
и
непокретна
.
Тек
после
дугог
времена
,
покретоше
се
прво
њена
рамена
,
па
онда
груди
,
а
за
њима
глава
.
Један
јецај
,
који
је
долазио
из
најдубље
шупљине
груди
,
затресе
цело
ово
женско
тело
,
мршаво
као
у
тице
,
и
крупне
сузе
минуше
низ
укочене
руке
.
Ах
,
те
сузе
,
оне
се
никад
не
заборављају
у
животу
.
Милош
клече
поред
своје
драгане
и
,
у
једној
болној
екстази
,
проговори
:
-
Ја
нисам
хтео
...
Ја
то
себи
нећу
никад
опростити
.
Како
се
то
десило
?
Ах
,
живот
је
свиреп
,
варљив
,
мучитељ
...
Јадна
моја
Зорко
...
-
Идите
,
бежите
,
-
одговори
му
онда
промењеним
и
промуклим
гласом
.
Милош
је
послуша
,
погружен
и
постиђен
.
Дочепа
шешир
и
,
заборавивши
чак
да
пољуби
своју
драгану
,
рече
јој
једно
збогом
које
се
једва
чуло
и
истрча
на
улицу
.
Кад
је
изишао
на
улицу
,
окретао
се
као
да
је
гледао
где
ће
се
најбоље
сакрити
.
Нешто
хладно
дувало
му
је
за
врат
,
и
чинило
му
се
као
да
ће
нечија
тешка
рука
пасти
му
на
раме
.
Али
,
кад
је
изишао
из
дунавског
краја
и
прилазио
Теразијама
где
га
више
ништа
није
опомињало
на
Зорку
,
већ
се
почео
да
интересује
оним
што
се
напољу
догађало
.
Нико
није
ни
слутио
шта
је
он
урадио
.
Кремић
је
већ
с
пуно
пажње
посматрао
како
један
човек
трчи
за
шеширом
који
му
је
ветар
био
однео
.
Тек
с
времена
на
време
,
једна
изненадна
мисао
,
брза
као
гром
,
избрисала
би
му
све
оно
што
се
дешавало
око
њега
и
преносило
га
тамо
у
ону
велику
кућу
,
где
је
једна
жена
,
мршава
као
тица
,
плакала
крупним
сузама
.
ГЛАВА
ДЕВЕТА
.
ДВА
РАЊЕНИКА
.
Милош
и
Зорка
прећутно
су
се
избегавали
.
Млади
песник
је
ређе
долазио
кући
преко
дана
,
а
Зорка
није
излазила
у
двориште
кад
је
знала
да
је
он
ту
.
Кад
би
се
пак
случајно
срели
,
брзо
би
измењали
поздрав
,
тек
да
ко
шта
не
примети
,
и
трудили
се
да
се
што
пре
уклоне
.
Срећа
је
за
њих
била
што
се
време
променило
,
те
су
могли
неопажено
да
избегну
своје
састанке
на
Малом
Калемегдану
.
Она
изненадна
топлота
мартовског
сунца
претворила
се
у
ситну
кишу
,
која
је
падала
с
часа
на
час
,
цедећи
се
са
висине
.
Покаткад
се
небо
разведравало
,
киша
престајала
,
атмосфера
постајала
светлија
,
али
су
се
облаци
поново
скупљали
,
киша
почињала
поново
,
падала
,
лагано
и
досадно
,
и
напољу
било
тако
хладно
да
су
се
пећи
поново
ложиле
и
зимски
капути
облачили
.
Тако
је
трајало
читаву
недељу
дана
.
Најзад
киша
преста
.
Блиставо
,
право
пролетње
сунце
засја
кроз
каљави
Београд
.
Љубица
и
Драгутин
почеше
да
наваљују
,
она
на
Зорку
,
а
овај
на
Милоша
,
да
обнове
своје
шетње
по
обали
Дунава
.
-
Блато
је
и
по
чаршији
,
а
камоли
у
пољу
,
-
бранила
се
Зорка
.
Сунце
је
сијало
.
Пролистало
дрвеће
,
које
се
у
ранијој
киши
и
зими
није
ни
примећивало
,
мамило
је
младост
у
поље
,
у
слободу
.
Зорка
и
Милош
пристадоше
најзад
да
изиђу
заједно
тек
из
бојазни
да
што
Јелица
и
Драгутин
не
примете
.
-
Али
,
не
на
Дунав
,
-
одупирала
се
Зорка
.
Ова
велика
река
,
која
јој
је
до
пре
месец
дана
била
индиферентна
,
сад
је
опомињала
несрећну
девојку
на
прве
шетње
и
први
пад
.
-
Близу
је
куће
.
Може
нас
видети
који
од
комшија
,
-
изналазила
је
она
други
разлог
и
руменила
од
стида
.
После
дугог
преговарања
,
решише
се
да
ударе
Видинском
улицом
и
прошетају
у
правцу
Седам
Кућа
.
Док
су
ишли
заједно
-
сви
четворо
-
ћеретали
су
те
о
овоме
те
о
ономе
,
и
задиркивали
се
као
раније
.
Али
,
већ
на
Тркалишту
Љубица
узе
под
руку
Драгутина
и
измаче
с
њим
.
Милош
,
обузет
једним
осећајем
више
дужности
него
наклоности
,
понуди
такође
руку
Зорки
.
-
Не
!
-
одби
га
она
пригушеним
гласом
.
Пут
је
био
очајно
прав
и
дугачак
.
С
леве
стране
простирала
се
огромна
пуста
пољана
,
избраздана
пешачким
стазама
.
У
врху
ње
белило
се
Ново
Гробље
.
С
десне
стране
,
куда
је
пролазио
трамвај
,
дизале
се
нове
,
двоспратне
и
лепо
озидане
куће
,
али
већ
запуштене
и
показујући
да
у
њима
седи
прост
свет
.
И
дуг
ред
бакалница
и
механа
за
сељаке
,
проређен
којом
берберницом
,
пружао
се
до
хоризонта
,
преко
ђерма
,
чак
у
Миријево
.
Милошу
је
било
врло
тешко
ово
ћутање
,
које
је
уносило
између
њих
једно
осећање
мржње
.
Стога
је
он
обраћао
пажњу
својој
драгани
на
ову
или
ону
интересантност
овог
београдског
предграђа
.
Али
би
Зорка
само
за
час
скренула
очи
на
ту
страну
на
коју
ју
је
Милош
упућивао
,
па
би
готово
продужила
упорно
ћутање
.
Најзад
се
Кремићу
досади
то
,
те
је
упита
:
-
Зашто
сте
данас
такви
?
Зорка
подиже
своје
дуге
трепавице
,
које
су
бацале
тамну
сенку
на
њене
дубоке
очи
,
и
,
савлађујући
један
уздах
,
промуца
једва
чујно
:
-
Ви
сами
знате
.
Ово
ви
,
које
се
одавно
није
чуло
између
њих
кад
су
сами
,
звонило
је
сад
горко
и
злокобно
,
и
све
више
их
удаљавало
једно
од
другог
.
-
Заклињем
вам
се
да
све
што
се
збило
нисам
намерно
извео
,
-
одговори
Милош
,
и
глас
му
задрхта
као
пред
плач
.
-
Верујем
вам
.
Али
,
каква
вајда
!
...
Ја
сам
за
време
ових
кишних
дана
много
мислила
о
свему
овом
што
се
између
нас
десило
,
и
видела
сам
да
овако
не
можемо
продужити
.
-
Па
,
шта
треба
да
радим
?
Зорка
се
горко
осмехну
као
да
је
очекивала
овај
одговор
.
-
Кад
ме
већ
тако
питате
,
онда
има
само
један
одговор
...
Идите
!
-
И
њен
глас
поста
снажан
као
ветар
који
је
пирио
кроз
младо
кестење
,
засађено
око
пута
.
-
Оставите
ме
што
пре
.
Идите
,
док
се
још
што
горе
није
десило
.
Вама
је
лако
.
Ви
сте
човек
.
Сами
сте
.
Није
вам
ништа
отказати
стан
и
иселити
се
у
други
крај
,
далеко
од
мене
...
што
даље
,
да
се
више
никад
не
видимо
.
Бар
ћемо
сачувати
лепо
мишљење
једно
о
другом
.
-
А
ви
?
-
упита
је
Милош
нехотице
.
-
Ја
ћу
испаштати
своју
погрешку
,
борићу
се
и
даље
са
својом
судбином
...
-
Тако
сама
,
самохрана
?
-
Као
и
досад
.
Милош
се
надао
свему
од
Зорке
,
само
не
овом
потпуном
самопрегоревању
.
Бојао
се
био
да
Зорка
неће
изићи
са
предлогом
за
брак
,
и
већ
су
му
се
сви
досадањи
догађаји
прекривали
прљавом
бојом
рачуна
,
и
на
се
узимали
готово
вид
плаћене
љубави
.
Али
,
ова
болна
готовост
његове
драгане
да
све
прекине
,
да
својим
понижењем
и
одрицањем
искупи
грех
који
су
заједно
учинили
,
отерала
му
је
,
као
благо
мартовско
сунце
,
ове
мисли
црне
сумње
и
обасјавала
му
је
Зорку
још
лепшу
,
још
узвишенију
.
-
Ја
сам
готов
да
учиним
све
чим
бих
избегао
да
вас
компромитујем
,
-
одговори
Милош
гласом
пуним
мушког
поштовања
.
-
Готов
сам
,
ма
шта
о
мени
мислили
,
да
одем
не
само
из
вашег
кварта
,
него
и
из
Београда
,
ако
хоћете
...
-
О
,
толико
није
потребно
!
-
прекину
га
млада
жена
горко
.
-
Да
заборавим
све
што
се
десило
између
нас
;
да
вам
останем
искрен
пријатељ
и
брат
...
-
И
да
вас
се
до
гроба
сећам
!
-
допуни
га
Зорка
гласом
који
је
прелазио
у
јеткост
.
То
не
смете
Милоша
.
Он
оста
учтив
до
краја
.
Зорка
се
брзо
покаја
за
своју
јеткост
,
која
није
била
црта
у
њеном
карактеру
.
-
Право
да
вам
кажем
,
-
рече
она
,
-
ја
нисам
научила
у
животу
ни
на
толико
племенитости
колико
ми
ви
указујете
.
Од
мене
су
тражили
само
обавезе
.
Нико
није
помишљао
да
и
ја
имам
неко
право
,
право
да
живим
као
и
други
свет
.
Због
тога
сам
остала
девојка
.
Зар
се
и
ја
нисам
могла
удати
као
што
су
урадиле
многе
друге
,
чак
и
оне
горе
од
мене
?
Кремић
се
трже
и
од
саме
речи
која
је
спомињала
брак
,
и
рече
после
дужег
размишљања
:
-
И
ви
ћете
се
удати
,
Зорка
;
нема
сумње
.
-
Не
,
господин
-
Кремићу
.
Кад
то
нисам
досад
урадила
,
нећу
ни
отсад
кад
ми
је
тридесет
година
,
то
је
сигурно
.
Ја
ћу
остати
поред
мајке
,
да
је
негујем
,
да
јој
заслађујем
старе
дане
,
и
да
једног
дана
заклопим
њене
очи
.
-
А
тада
?
-
Боже
мој
,
има
толико
ствари
на
свету
где
човек
има
утрошити
своје
слободно
време
на
добро
!
-
И
ви
не
допуштате
никако
претпоставку
каквог
догађаја
који
ће
изменити
вашу
судбину
?
-
На
боље
?
...
Не
.
Ту
наста
један
мучна
пауза
.
У
даљини
се
видело
како
се
грле
Љубица
и
Драгутин
.
Једна
патка
брљала
се
у
јарку
крај
пута
.
Кремић
хтеде
нешто
рећи
,
али
све
његово
биће
беше
заузето
изненадним
привиђењем
основне
разлике
између
његовог
и
Зоркиног
бића
.
Док
је
он
у
свом
добру
видео
добро
целог
света
и
говорио
:
"
Нека
се
свако
труди
да
му
буде
добро
,
па
ће
бити
добро
целом
свету
!
"
,
дотле
се
Зорка
одрицала
света
,
давала
другоме
све
,
своје
уживање
,
своје
право
и
младост
,
садашњицу
и
будућност
,
не
питајући
се
како
ће
њој
бити
.
И
да
би
учинио
ма
шта
за
њу
,
да
би
јој
дао
колико
толико
задовољстава
,
да
се
не
би
извукао
тако
кукавички
и
саможиво
,
газећи
преко
срца
једне
слабе
жене
,
Кремић
учини
вечиту
погрешку
која
се
чини
у
његовим
годинама
,
покушавајући
да
између
себе
и
своје
драгане
постави
однос
једног
голог
задовољства
.
Он
је
био
још
у
добу
живота
кад
се
без
великог
предомишљања
одрицало
постојање
Бога
,
дизао
култ
природним
наукама
,
веровало
у
слободну
љубав
и
кад
се
замишљало
да
је
и
код
сваког
другог
бића
сензуална
потреба
прека
и
примамљива
.
-
Ја
не
осећам
никакву
потребу
,
-
одговарала
му
је
Зорка
,
просто
и
кратко
.
-
За
мене
саму
,
спомен
на
мој
пад
је
једна
загонетка
.
Али
,
те
искрене
и
просте
речи
не
убедише
неискусног
песника
,
и
он
је
наваљивао
све
даље
:
-
Па
добро
,
нека
тако
буде
.
Ми
ћемо
заборавити
шта
се
између
нас
десило
...
Али
,
шта
нам
смета
да
се
познајемо
,
да
излазимо
овако
у
шетњу
...
-
Не
,
не
,
Милошу
.
Ове
шетње
су
нас
и
навеле
на
зло
.
Не
водите
ме
више
кривим
путевима
.
Ја
нисам
рођена
за
њих
.
Ја
то
осећам
.
На
њима
се
треба
крити
,
варати
,
лагати
.
Ја
то
не
умем
и
не
могу
.
Већ
сам
неколико
пута
хтела
да
све
признам
мајци
.
-
Али
,
Зорка
,
имајте
милости
и
према
мени
...
Добро
,
ускратите
ми
пољупце
.
Ах
,
ти
дуги
,
дубоки
и
слатки
пољупци
!
...
Ја
их
се
одричем
.
Али
ми
не
забрањујте
да
сам
близу
вас
.
Ја
сам
се
навикао
да
мислим
на
вас
.
Има
неколико
недеља
како
сам
ваш
.
Ви
сте
прва
жена
којој
сам
ја
дао
цело
своје
срце
.
Зорка
уздахну
,
а
Милош
продужи
болно
и
поверљиво
:
-
Ви
ме
уверавате
да
овај
живот
вреди
оних
мука
које
се
за
њега
подносе
.
Без
вас
,
он
ће
бити
пуст
,
очајно
празан
као
што
је
раније
био
.
Ви
ми
откривате
у
свету
оно
што
сам
само
у
својим
стиховима
замишљао
.
Ја
понављам
ваше
име
кад
сам
сам
,
и
говорим
вашем
спектру
кад
се
с
вама
не
могу
да
састанем
.
-
Ох
,
не
говорите
ми
тако
...
Ружите
ме
,
назовите
ме
последњом
женом
,
презирите
ме
и
мрзите
,
али
ми
помогните
да
се
вратим
тамо
где
сам
била
пре
него
што
сте
ме
познали
.
И
њих
двоје
приближише
се
једно
другом
,
једним
светитељским
покретом
,
и
наставише
свој
пут
,
руку
под
руку
,
као
два
рањеника
,
који
се
ослањају
један
на
другог
и
вуку
се
преко
поља
пуног
смрти
,
рана
и
крви
.
ГЛАВА
ДЕСЕТА
.
СТАРИ
ПУТ
.
Између
Зорке
и
Милоша
био
се
утврдио
прећутан
уговор
да
излазе
у
шетњу
,
заједно
с
Драгутином
и
Љубицом
,
али
да
не
иду
на
Дунав
и
не
говоре
о
љубави
.
Од
свега
онога
што
је
било
између
њих
вратило
се
само
нежно
држање
испод
руке
и
тикање
у
говору
кад
су
насамо
.
Милошу
је
то
било
довољно
.
Готово
физичка
пријатност
обузимала
би
га
кад
би
осетио
лаки
додир
њене
блузе
.
Он
се
губио
у
тој
сласти
,
гледајући
тако
изблиза
њене
мирне
и
дубоке
очи
,
и
о
најбаналнијим
стварима
говорио
у
екстази
,
у
пијанству
,
где
се
мисли
не
довршавају
,
а
речи
не
умеју
да
се
нађу
.
Није
био
навикнуо
ни
на
толике
нежности
од
стране
девојака
које
је
познавао
и
волео
.
Одрастао
у
кући
без
сестара
,
у
гимназији
без
другарица
,
на
правном
факултету
такође
без
другарица
,
у
јевтиним
самачким
собицама
где
су
газдарице
маторе
и
ружне
,
без
довољно
новаца
да
се
баци
у
свет
моде
,
цвећа
и
поклона
,
он
је
био
провео
младост
избегавајући
женско
друштво
и
волећи
девојку
која
га
не
познаје
или
је
ван
Београда
.
Окрећући
се
и
гледајући
за
собом
,
њему
је
садашња
срећа
изгледала
врло
велика
,
а
девојка
која
ју
је
чинила
-
она
замишљена
жена
коју
је
тражио
.
Стога
се
он
и
предавао
сав
овој
бледоликој
девојци
,
на
којој
је
већ
време
остављало
свој
траг
,
и
трудио
се
да
је
ничим
не
увреди
.
Једног
априлског
поподнева
,
благог
као
купатило
,
не
знајући
ни
сами
како
,
они
попустише
без
речи
Љубици
и
спустише
се
старим
познатим
путем
који
је
водио
поред
Општинске
Баште
на
Јалију
.
Сниске
јеврејске
куће
,
које
су
с
источне
стране
рубиле
ово
градско
поље
,
изгледале
су
још
ниже
у
светлости
сунца
које
се
клонило
западу
.
Црна
градска
платна
,
која
су
се
,
и
у
рушевинама
,
ругала
тим
становима
ситног
поколења
,
падала
су
у
сенку
,
тупу
и
влажну
.
Три
војника
су
јурила
једног
коња
да
га
утерају
у
град
.
Милош
и
Зорка
били
су
оставили
за
собом
Драгутина
и
Љубицу
,
и
посматрали
како
се
коњ
узинатио
:
таман
дође
до
капије
,
и
војници
се
зауставе
,
срећни
што
могу
да
предахну
,
а
коњ
клисне
пред
њих
и
разигра
се
по
пољани
.
Зорка
се
уплаши
да
коњ
не
удари
на
њих
двоје
те
заста
,
али
овај
оде
далеко
,
начини
један
полукруг
,
као
да
је
у
манежу
,
прескочи
железничку
пругу
,
у
галопу
заобиђе
први
градски
бедем
,
па
онда
удари
све
обалом
и
замаче
у
Доњи
Град
на
сасвим
другу
капију
.
Кад
се
коњ
изгуби
,
ово
двоје
се
погледаше
и
насмејаше
.
Они
су
били
устрчали
на
један
шанац
,
у
коме
се
било
задржало
нешто
воде
од
последње
кише
.
Неколико
водених
буба
јурило
се
изнад
ове
баре
.
Сунчеви
зраци
падали
су
косо
на
воду
,
те
је
претварали
у
велико
,
масивно
огледало
.
На
бари
се
огледало
цело
високо
небо
са
свим
својим
облачићима
,
те
се
чинило
као
да
се
цео
један
свет
крије
испод
воде
.
Зорка
је
посматрала
ове
тајанствене
облаке
који
су
пливали
доле
у
дубини
воде
.
У
том
и
Милош
обрати
пажњу
на
бару
и
угледа
у
њој
Зоркин
лик
.
Њихови
погледи
укрстише
се
,
тако
кроз
воду
,
и
обоје
се
насмешише
детињски
,
гледајући
једно
друго
положено
у
води
.
-
Шта
ти
мислиш
о
себи
,
Милошу
?
-
упита
Зорка
,
посматрајући
га
непрестано
тако
у
води
.
Јеси
ли
леп
?
-
Не
!
-
одговори
Милош
.
-
Лепушкаст
?
-
Не
...
не
,
ни
то
!
-
Мало
си
се
поразмислио
док
си
то
рекао
,
-
заједљиво
му
одврати
Зорка
.
-
А
ружан
?
-
Право
да
ти
кажем
...
то
зависи
...
-
Како
?
-
Истину
ти
кажем
...
Има
тренутака
кад
ми
се
чини
да
сам
врло
ружан
.
Тада
ми
је
донекле
криво
на
себе
,
али
брзо
одмахнем
руком
и
рекнем
:
"
Шта
ја
ту
могу
!
Нисам
жена
!
"
Али
,
понекад
,
кад
је
лепо
време
и
кад
сам
испаван
,
учини
ми
се
у
огледалу
...
кратко
речено
,
ја
се
тада
себи
допадам
!
Зорка
прште
у
смех
,
и
,
још
се
смејући
,
запита
:
-
А
јеси
ли
волео
?
-
То
ти
је
тешко
рећи
...
Строго
узевши
:
нисам
никако
;
иначе
:
много
.
Али
је
све
то
била
само
поезија
,
магла
,
дим
.
И
мени
се
чини
да
први
пут
сад
кад
...
-
Шта
сте
застали
?
...
Хајдете
напред
!
-
чуше
се
гласови
другог
пара
,
и
Драгутин
се
приближи
са
Љубицом
.
Љубица
се
била
сва
зајапурила
,
да
је
ватра
била
из
њених
пуних
образа
као
јабука
,
и
црних
очију
које
су
сијале
.
Драгутин
је
,
напротив
,
био
блед
као
земља
;
ниједне
капи
није
било
у
његовом
лицу
,
а
поглед
му
је
лутао
унезверено
и
уплашено
.
-
Нама
је
добро
и
овде
,
-
одговори
им
Зорка
и
пропусти
их
.
Милош
је
узе
испод
руке
и
несвесно
поведе
за
Љубицом
,
која
је
била
обухватила
Драгутина
око
паса
и
трчала
с
њим
кроз
поље
.
-
А
сад
кад
?
...
упита
Зорка
свога
драгана
,
руменећи
се
од
радозналости
и
нестрпљења
.
-
Драгутин
ме
прекину
,
-
одговори
Кремић
.
-
Био
сам
нашао
један
тачан
израз
...
Хајдемо
на
наш
чамац
,
па
ћу
ти
рећи
.
Изврнути
чамац
трулио
је
на
свом
месту
,
заривен
целим
кљуном
у
песак
.
Они
седоше
једно
до
другог
.
Милош
узе
Зоркину
руку
у
своју
,
и
,
играјући
се
њоме
,
тражио
је
по
мислима
шта
је
хтео
рећи
.
После
оног
тешког
утиска
који
је
Зоркин
пад
оставио
на
њу
,
Кремић
се
био
заклео
да
ничим
не
злоупотреби
њено
поверење
.
Али
је
Милош
био
чиста
словенска
природа
,
код
које
се
утисци
примају
лако
,
и
где
нови
утисак
потискује
старе
.
Он
је
и
сад
понављао
речи
:
-
Не
,
не
,
ја
је
нећу
злоупотребити
.
Али
је
његова
душа
,
умиљата
и
покретљива
,
већ
дрхтала
пред
нечим
новим
и
противила
се
да
се
покори
његовој
вољи
.
Седећи
тако
на
чамцу
и
окренути
западу
,
Милош
и
Зорка
бише
обузети
величанственим
призором
сунца
које
је
,
у
илуминацији
целе
природе
,
театрално
залазило
за
земунско
брдо
.
Исток
је
био
утопљен
у
језеро
плаветне
боје
,
која
се
разливала
ка
западу
и
постајала
све
отворенија
док
се
није
претворила
у
млеко
од
растопљеног
никла
.
Запад
се
био
запалио
на
целој
својој
дужини
и
увис
пуштао
црвено
прамење
,
које
се
разлетало
до
половине
неба
.
Ова
црвена
светлост
сунчевих
зракова
правила
је
у
белини
,
што
је
са
истока
долазила
,
чаробне
обале
,
предгорја
и
острва
.
Блистав
и
снажан
стуб
дијамантске
светлости
спуштао
се
од
сунца
,
које
је
седало
,
у
Дунав
и
брчкао
се
по
зеленој
води
.
Сунце
је
изгледало
као
да
се
за
тренутак
зауставило
у
ходу
и
топлим
поздравом
грлило
целу
земљу
.
И
све
на
земљи
заћутало
је
ослушкујући
овај
поздрав
,
да
се
наједанпут
прене
,
кад
сунце
поново
почне
да
тоне
и
залази
.
Белина
,
која
се
насред
неба
грлила
са
црвеном
ватром
сунчевих
зракова
,
отимала
се
од
ње
и
хитала
западу
.
За
њом
је
хитао
исток
,
пун
плаветнила
и
ноћи
.
Дунав
се
отресао
од
игре
боја
и
,
разбацајући
се
,
гледао
је
чежњиво
за
сунцем
.
Тице
су
поново
певале
,
жабе
крекетале
,
дрвеће
се
кретало
,
и
цела
природа
поздрављала
је
свечан
одлазак
цара
неба
,
земље
и
мора
.
-
А
сад
кад
?
...
-
питала
је
упорно
Зорка
.
Засењених
очију
од
сунца
,
Милош
је
погледа
.
Њено
лице
сијало
је
у
руменилу
последњих
зракова
дневне
светлости
.
Ветар
је
пиркао
с
Дунава
,
играо
се
са
њеном
косом
и
украсима
на
њеној
блузи
.
Њена
нога
прелазила
је
њену
сукњу
,
и
у
плиткој
ципелици
наслоњеној
на
један
камен
,
видело
се
парче
једне
црне
чарапе
.
Кремић
је
узалуд
обраћао
свој
поглед
устрану
и
по
памети
тражио
шта
је
хтео
да
каже
,
али
се
његов
поглед
приковао
за
бледолику
девојку
.
Он
ју
је
видео
,
њу
и
њену
чарапу
од
свиле
,
пред
собом
,
на
Дунаву
,
у
ваздуху
,
у
оним
црвеним
пегама
које
сунце
оставља
када
се
дуго
у
њега
гледа
.
-
Да
,
ја
сам
волео
много
,
-
одговори
Милош
.
-
Али
си
ти
избрисала
све
те
спомене
.
Ја
могу
само
тебе
волети
.
И
сад
ми
се
чини
да
све
што
се
десило
пре
тебе
био
је
само
један
сан
.
Ти
си
убила
све
оне
које
сам
волео
...
Оне
су
биле
само
сунце
које
се
једанпут
појави
,
а
после
зађе
занавек
.
А
ти
си
ово
сунце
...
ево
ово
које
овако
лепо
залази
,
које
ће
се
сутра
родити
и
које
ће
тако
вечито
сијати
...
Млади
песник
хтеде
још
нешто
рећи
,
али
му
мисао
опет
измаче
.
Он
се
,
без
речи
,
наже
на
љубљено
створење
и
притиште
јој
најпре
један
,
па
онда
други
,
и
затим
трећи
и
...
безброј
пољубаца
.
Зорка
се
отимала
и
правила
их
још
слађим
,
те
пољупце
...
тако
прекинуте
,
недовршене
и
помешане
са
мирисом
врба
.
Али
је
њена
чар
превазилазила
њену
снагу
.
Око
ње
је
било
све
лепо
,
те
је
правило
још
лепшом
.
Дунав
је
био
тајанствен
као
њене
очи
,
природа
млака
као
њена
душа
а
таласи
узбуркани
као
њене
груди
.
Милош
је
био
наизменце
снажан
и
мек
,
јуначан
и
нежан
.
Та
тајанствена
природа
прилазила
му
је
у
помоћ
и
правила
га
непобедним
.
-
Милошу
...
остави
ме
,
не
вечерас
,
не
на
овом
месту
...
Сунце
је
било
зашло
за
брдо
.
Још
је
само
,
са
великим
напором
,
истеривало
последње
зраке
,
дајући
небу
,
више
себе
,
коралну
боју
.
У
природи
је
настајао
дубок
мир
.
Силуете
врба
повијале
се
према
ветру
и
расле
све
више
.
Са
истока
је
долазила
ноћ
,
брза
као
киша
,
и
мрак
падао
нагло
као
у
свим
пределима
са
пространим
видиком
.
Два
заљубљена
створа
гледали
су
се
очи
у
очи
.
Њихове
душе
,
које
су
дрхтале
под
једним
дубоким
осећајем
,
и
њихова
срца
,
која
су
куцала
неком
неисказаном
нежношћу
,
зграби
,
ухвати
,
подјарми
ова
величина
ноћи
која
је
наступала
,
овај
дубоки
мир
којима
су
дисале
све
ствари
око
њих
,
на
обали
поред
које
је
текла
огромна
вода
,
црна
као
та
ноћ
,
и
у
хладу
градских
зидина
које
су
виделе
толика
столећа
.
Гледајући
се
очи
у
очи
,
под
утиском
све
ове
лепоте
,
ове
величине
ствари
и
племените
мирноће
у
свој
овој
природи
,
тако
великој
и
тако
видљивој
,
они
осетише
да
се
њихове
душе
ослобођавају
окова
људске
пролазности
;
они
осетише
да
њихова
срца
прекидају
све
вештачке
везе
и
да
се
у
дубини
њихових
бића
развија
,
наваљује
и
осваја
нешто
ново
што
се
измиче
њиховој
власти
;
они
осетише
да
им
је
одсад
немогућно
лагати
и
бранити
се
.
Нека
неодређена
нежност
привлачила
их
је
једно
другом
.
Изненадна
блискост
уклањала
је
између
њих
осећај
стида
.
И
у
њима
је
бујала
тајанствена
сила
,
мрачна
и
немирна
,
налик
на
таласе
ове
простране
реке
који
су
запљускивали
обалу
и
пуцали
као
пољубац
.
Сваки
напор
постајао
је
узалудан
,
свака
реч
излишна
.
Два
уздрхтала
тела
прибише
се
једно
уз
друго
и
онесвестише
се
у
загрљају
.
Када
је
Зорка
отворила
очи
,
више
ње
је
стајало
високо
и
бескрајно
небо
,
по
којем
се
палиле
звезде
,
једна
по
једна
,
и
у
природи
је
шумила
тајанствена
херувика
ноћи
.
ДЕО
ДРУГИ
Љубав
има
златна
пера
.
Златан
је
и
плам
ким
све
ужиже
,
Златним
крилима
она
тјера
и
бјегућа
срца
стиже
.
Златни
пути
,
златна
врата
,
златни
кључи
ње
су
двора
,
платном
веже
она
од
злата
себи
и
другом
очи
озгора
.
ИВАН
ГУНДУЛИЋ
.
ГЛАВА
ПРВА
БАНКРОТИ
Наш
Универзитет
,
широм
отворен
свима
редовима
народа
,
био
је
увек
верна
слика
нашег
друштва
.
У
његовим
уским
скамијама
седео
је
син
простог
сељака
до
сина
државног
саветника
;
на
његовим
катедрама
држао
је
предавање
син
какве
шваље
после
човека
чија
је
породица
заузимала
најугледније
место
у
београдском
друштву
;
жеље
и
идеали
простог
пука
и
намере
обазривих
државника
наилазиле
су
пуног
одјека
у
овој
троспратној
старинској
згради
.
Наша
одушевљења
и
наша
малаксалост
,
љубави
и
мржње
,
великодушности
и
пакости
,
предузимљивост
и
ситничарење
,
све
наше
добре
и
рђаве
стране
огледале
су
се
на
Универзитету
,
у
студентским
друштвима
,
у
њиховом
јавном
и
приватном
раду
.
Генерација
којој
је
припадао
Милош
Кремић
била
је
јака
и
радила
много
.
Поцепани
на
више
клубова
,
млади
чланови
тога
нараштаја
трудили
су
се
да
испадну
што
бољи
,
што
јачи
и
светлији
.
Стога
се
њихови
састанци
у
Побратимству
били
чести
,
дуги
и
бурни
.
Свако
је
хтео
да
одбрани
своје
мишљење
и
натури
га
другом
.
Држане
су
дуге
беседе
,
позивани
су
у
помоћ
Карл
Маркс
и
Кнез
Михаило
,
упадано
је
у
реч
,
протурала
се
сумњичења
,
и
често
пута
правили
се
испади
жучни
,
неоправдани
и
увредљиви
.
Али
,
при
крају
студија
,
ови
младићи
почеше
да
више
отварају
очи
,
да
подвргавају
критици
и
своје
сопствене
идеале
,
да
се
хладе
и
хитају
да
што
пре
сврше
школу
и
добију
своје
парче
хлеба
.
И
пре
него
што
добише
дипломе
,
ови
младићи
,
један
по
један
,
због
овога
или
онога
разлога
,
у
овој
или
оној
прилици
,
одрекоше
се
својих
убеђења
,
извршише
банкротство
својих
идеала
.
Оне
разнолике
групе
ових
људи
,
тако
љуто
завађене
између
себе
,
пропадоше
као
да
нису
ни
постојале
,
а
младићи
који
осташе
у
Београду
после
ових
интимних
катастрофа
тражаху
један
другог
као
бродоломници
.
Ту
,
на
прекрету
,
пре
него
што
су
изгубили
сваку
везу
са
школом
,
а
још
сасвим
не
ступивши
у
колосек
службе
и
грађанског
живота
,
они
су
сви
осећали
један
исти
бол
,
бол
што
су
се
одрекли
онога
за
што
би
јуче
главу
положили
.
Непримећено
,
они
би
добивали
исте
прохтеве
:
за
финију
цигару
,
бољи
ручак
,
и
отменији
лока
.
И
као
људи
који
пате
једну
исту
болест
,
они
су
се
тражили
,
заборављали
на
раније
увреде
и
волели
се
.
Неколико
од
ових
младих
банкрота
,
који
су
се
још
задржавали
у
Београду
и
жудели
за
каквим
удобним
чиновничким
местом
,
долазили
су
стално
у
Москву
после
вечере
.
Њихов
сто
се
налазио
за
самим
вратима
,
како
се
уђе
у
кафану
на
главни
улаз
.
Ово
место
изабрао
је
Стојан
Бурмаз
,
адвокатски
приправник
,
човек
који
је
носио
дугу
браду
и
некад
мислио
за
себе
да
је
други
Робеспјер
.
Кад
је
први
пут
ушао
у
велику
београдску
кафану
,
имао
је
поцепане
ципеле
,
те
је
сео
у
буџак
,
бојећи
се
да
га
келнери
не
избаце
напоље
.
Остало
друштво
седело
је
за
овим
столом
у
почетку
за
љубав
Стојана
,
а
после
што
их
је
мрзело
мењати
и
тражити
шта
друго
.
Они
су
се
навикли
на
келнера
који
их
је
служио
,
а
овај
на
њих
.
Келнер
,
уфитиљених
бркова
и
неиспаваних
очију
,
мешао
се
у
њихов
разговор
,
питао
их
за
објашњење
какве
новости
коју
су
новине
криле
,
био
задовољан
са
мало
бакшиша
и
доносио
им
увек
воде
.
Иако
им
није
било
остало
готово
ништа
од
ранијих
убеђења
,
те
су
тако
били
сви
изједначени
у
погледима
на
свет
,
живот
,
друштво
,
државу
и
народ
,
ови
млади
људи
нису
то
један
другом
признавали
,
те
су
и
даље
остајали
један
за
другог
:
радикал
или
консервативац
,
националац
или
југословен
,
социјалиста
или
анархиста
.
Да
би
се
сложили
,
ретко
су
кад
озбиљно
говорили
о
каквом
предмету
,
већ
су
све
обртали
на
шалу
.
Никоме
се
није
гледало
на
образ
.
Доброј
пошалици
се
опраштало
све
.
Свирепо
се
исмевале
урођене
или
стечене
особине
,
црте
на
лицу
,
телесни
недостаци
,
понашање
,
спрема
,
памет
,
својта
и
љубав
.
Сваки
члан
је
имао
свој
надимак
:
Кремића
су
звали
Витезом
тужна
лица
,
Ранковића
Кренкебилом
према
јунаку
једне
приче
коју
је
овај
превео
,
Васића
Како-Да-Кажем
,
а
Бурмаза
Како-Си-
Госпоја
,
како
је
овај
ословио
једну
високу
београдску
даму
пружајући
јој
своју
руку
разапету
као
рипиду
.
Преко
дана
,
сваки
напосе
лупао
је
главом
да
измисли
шта
ново
чему
би
се
довече
смејали
.
Тако
је
Васић
пронашао
да
вентилатор
у
Москви
личи
на
весла
.
Стојан
Бурмаз
је
изнео
чикарму
напредњаку
,
да
је
куварица
његовог
оца
,
кад
је
прочитала
девизу
анархистовог
листа
:
"
Ни
Бога
,
ни
господара
,
ни
републику
,
ни
монархију
,
"
узвикнула
:
-
Ју
,
однео
га
шинтер
,
и
то
полиција
још
трпи
!
Ови
људи
,
који
су
у
Москви
пили
бечки
меланж
,
силазили
су
око
поноћи
у
маћедонску
улицу
на
бурек
,
а
ако
су
били
при
новцу
,
после
бурека
прелазили
су
у
једну
од
оних
ноћних
кафаница
у
истој
улици
којих
нестаје
све
више
под
немилосрдном
руком
регулације
.
Ту
се
започињало
са
десет
ћевапчића
и
литром
белог
смедеревског
вина
,
па
се
после
завршавало
певањем
цигана
,
разбијањем
чаша
и
вожњом
на
фијакеру
,
како
се
завршују
сва
наша
весеља
.
Кремић
је
био
редован
члан
овог
стола
.
Пио
је
меланже
,
јео
бурек
,
измишљао
свирепе
пошалице
и
заборављао
на
крвава
разочарења
која
је
доживео
у
политици
на
Универзитету
.
Али
,
откако
се
упознао
са
Зорком
,
осећао
је
све
више
празнину
ових
седељки
,
суровост
шала
и
лудо
траћење
времена
.
Већ
су
се
иначе
духови
исцрпљивали
и
постајали
досадни
.
Тако
једне
вечери
нико
није
био
ништа
ново
донео
.
Сви
су
ћутали
очију
упртих
у
унутрашњост
кафане
.
На
високом
плафону
обртало
се
весло
.
За
осталим
столовима
седело
је
разнолико
друштво
:
једна
отмена
београдска
фамилија
цинцарског
порекла
,
неколико
новинара
,
гимназиски
професори
,
два
официра
који
су
имали
страст
да
се
мешају
у
грађанске
ствари
,
и
један
катихета
,
тазе
из
Русије
.
Кривоног
цал-келнер
,
са
завученом
руком
у
јанџик
на
леђима
,
посматрао
се
у
великом
кафанском
огледалу
и
дивио
се
сам
себи
.
-Погледајте
за
овај
сто
до
првог
стуба
,
-
обрати
пажњу
друштва
анархиста
,
дугачак
човек
,
сува
лица
и
са
златним
цвикером
на
челу
,
славан
у
друштву
што
је
једанпут
поставио
тачну
разлику
између
пекмеза
и
сулца
.
Видите
,
мајка
и
ћерка
,
не
зна
се
која
је
од
које
лепше
обучена
,
а
имају
само
једну
џепну
мараму
.
-
Ено
,
-
додаде
други
,
-
мајка
се
убрисала
па
мараму
додаје
ћерци
испод
стола
!
Вицеви
почеше
падати
на
ове
две
жене
,
које
су
биле
из
једне
од
оних
београдских
чиновничких
кућа
где
се
помињу
само
непозната
имена
,
причају
се
безначајни
догађаји
са
важношћу
,
потцењује
се
све
што
је
за
једну
периодску
повишицу
ниже
и
чији
чланови
сматрају
себе
за
центар
света
.
-
Шта
ли
тек
чека
оног
блесана
што
седи
поред
њих
,
ако
га
улове
за
мужа
!
-
прогунђа
Стојан
Бурмаз
у
своју
браду
,
једино
што
му
је
још
остало
од
старе
демагогије
.
-
А
што
?
Можда
је
жена
заборавила
да
понесе
мараму
од
куће
,
-
примети
Ранковић
,
као
увек
пресецајући
својом
примедбом
свако
одушевљење
.
-
Ваљда
они
имају
да
мисле
...
како
да
кажем
...
на
дипломски
испит
,
-
одговори
Васић
Драгутину
.
-
Карактеристично
је
то
додавање
испод
стола
,
то
рачунање
на
превару
.
-
Баш
и
да
је
заборавила
...
шта
мари
извинити
се
и
затражити
мараму
слободно
и
отворено
?
Заборав
се
даје
опростити
,
али
превара
...
-
Само
нека
свет
не
види
,
па
је
онда
слободно
све
.
-
Наше
жене
су
такве
...
-
Не
баш
све
,
-
упаде
опет
Ранковић
.
-
Разуме
се
,
не
све
,
има
изузетака
,
али
је
већина
таква
.
Свет
је
њихов
морал
,
њихова
свест
,
њихов
рај
и
пакао
.
-
Погледајте
само
наше
другарице
!
...
Кажи
има
само
да
хоћеш
да
се
жениш
,
па
ће
скидати
звезде
да
те
увере
у
своју
љубав
.
Разговор
пређе
на
жене
.
Већина
ових
људи
,
тако
младих
,
тек
ступили
у
живот
,
нападали
су
на
жене
,
на
жену
уопште
,
чак
и
на
идеал
жене
,
и
говорили
да
се
никад
неће
оженити
.
Један
мали
број
од
њих
,
махом
песници
,
бранили
су
жену
и
сматрали
живот
вез
вољене
жене
за
узалудан
.
-
Ми
смо
криви
,
-
говорио
је
Богдан
.
-
Ми
немамо
...
како
да
кажем
...
куражи
.
Ми
смо
егоисти
.
Дон
Жуан
је
створио
жалостан
преседан
.
Треба
жену
заслужити
...
како
да
кажем
:
треба
је
усрећити
.
И
ми
смо
кукавице
.
Ми
се
бојимо
да
усрећимо
...
како
да
кажем
,
једну
жену
,
а
није
нас
стид
да
унесрећимо
педесет
...
-
Море
,
каквих
педесет
!
-
подсмехну
се
неко
.
-
Ја
их
толико
и
не
познајем
,
-
прогунђа
Бурмаз
у
своју
браду
.
-
Људи
нашег
света
су
готово
сви
свирепо
сами
.
Кажи
ми
једног
од
нас
,
једног
од
јавних
радника
...
Љубав
,
поверење
,
солидарност
су
привилегије
простог
света
.
Васић
не
смеде
продужити
полемику
са
Стојаном
,
добрим
беседником
и
досетљивим
духом
,
него
га
запита
:
-
Имаш
једну
цигарету
...
како
да
кажем
?
-
Кад
ћеш
ти
то
ш
претворити
у
м
?
-
одговори
му
Бурмаз
и
пружи
му
табакеру
.
-
Васић
није
био
још
добро
ни
извадио
цигарету
,
кад
се
анархиста
пропе
,
чак
са
дугог
краја
:
-
Цигарету
нашу
насушну
дај
нам
днес
,
-
рече
он
својим
промуклим
тенором
и
тако
рећи
истрже
табакеру
из
Васићевих
руку
.
-
Право
да
вам
кажем
,
завлачећи
се
овако
по
хотелима
од
Славије
од
Национала
,
ја
сам
изгубио
свако
осећање
за
поштену
жену
,
-
рече
напредњак
и
засмеја
се
тако
да
му
доња
вилица
испаде
,
а
ћосаво
лице
доби
облик
позоришне
маске
.
-
То
је
цела
истина
што
си
рекао
,
-
умеша
се
Милош
,
који
је
дотле
ћутао
.
-
Оно
што
се
добива
за
новац
и
не
наличи
на
љубав
.
Права
љубав
је
сасвим
нешто
друго
.
То
нису
исти
пољупци
,
то
нису
исти
загрљаји
,
то
није
чак
иста
ни
она
физичка
драж
:
то
је
сасвим
друга
ствар
.
Моје
је
мишљење
да
то
двоје
треба
крстити
различитим
именима
,
не
само
због
морала
,
већ
заиста
што
су
то
два
разна
појма
,
две
разне
ствари
,
као
јести
и
пити
.
Ја
сам
...
Милош
се
изненада
заустави
овде
,
задржан
једном
тамном
унутрашњом
опоменом
,
једним
од
оних
урођених
обзира
за
чување
себе
самог
који
не
варају
никад
.
Млади
песник
се
увери
одмах
да
је
оволико
што
је
рекао
у
корист
чистог
загрљаја
између
човека
и
жене
било
сувише
,
јер
на
њега
почеше
надати
примедбе
као
осице
:
-
Где
ти
нађе
ту
невиност
?
-
Код
које
то
препредене
газдарице
седиш
?
-
Је
ли
удовица
или
распуштеница
?
-
Чувај
се
да
не
добијеш
шта
у
мираз
.
-
Јеси
ли
јој
прегледао
куфер
?
Да
не
испадне
откуд
каква
санитетска
књижица
.
-
Кремић
је
некад
трпео
и
веће
увреде
,
али
сад
није
могао
.
Хтео
им
је
бацити
у
очи
да
су
незналице
,
неосетљиви
,
свирепи
.
Али
се
бојао
од
сваке
речи
,
да
њом
нехотично
не
открије
своју
љубав
.
Он
се
диже
и
пође
кући
.
Са
њим
пође
и
Драгутин
.
Обојица
су
ћутали
,
обузети
мислима
,
и
проговоривши
тек
кад
Драгутин
нађе
један
други
предмет
за
разговор
.
ГЛАВА
ДРУГА
ДОРЋОЛСКА
ЧЕТВОРКА
-
Дуго
сам
те
чекао
,
али
ми
није
било
досадно
,
-
говорио
је
Милош
када
се
састао
са
Зорком
сутрадан
по
оном
разговору
у
Москви
,
где
се
замало
није
изрекао
о
својој
љубави
.
-
Посматрао
сам
ово
дрвеће
по
улици
,
интензивну
боју
његовог
лишћа
што
се
под
зрацима
пролетњег
сунца
претвара
у
мрку
,
и
ово
небо
тако
плаво
и
пространо
.
Уколико
сам
више
гледао
у
ову
небеску
пучину
,
она
ми
се
све
више
откривала
,
постајала
ближа
и
топлија
.
Ја
сам
се
осећао
мање
усамљен
пред
огромношћу
овог
простора
и
светлости
,
него
синоћ
у
друштву
својих
другова
...
-
Ти
си
песник
!
-
Не
,
ја
сам
срећан
...
Овако
када
сам
с
тобом
насамо
,
далеко
од
познатог
света
,
у
природи
,
ја
се
осећам
потпун
и
задовољан
.
Природа
је
гостопримљива
.
Она
је
широка
и
пуна
незаузетих
места
.
Она
нас
матерински
прима
у
своја
широка
недра
,
не
додирујући
чирове
наше
осетљивости
.
Док
у
друштву
,
све
је
већ
заузето
,
треба
се
увек
борити
,
бити
на
опрезу
,
на
мртвој
стражи
:
на
сваком
кораку
човек
среће
завист
,
бојазан
од
конкуренције
,
пакост
,
тесне
мисли
,
оштре
речи
и
супротне
воље
.
-
И
то
говориш
ти
који
си
,
раније
,
целе
ноћи
проводио
у
том
друштву
!
-
Како
си
за
кратко
време
успела
да
ме
промениш
.
Видиш
,
мени
је
требала
једна
жена
,
једна
душа
,
која
ће
ме
волети
,
потпомагати
моју
вољу
и
храбрити
ме
на
путу
живота
и
рада
.
Ја
сам
и
раније
осећао
да
су
они
разговори
досадни
,
пошалице
грубе
,
вино
које
пијемо
љуто
и
буреци
тако
прљави
.
Ја
бих
се
заплакао
за
временом
које
сам
тако
улудо
потрошио
.
Али
,
ја
сам
био
сам
,
страховито
сам
у
овом
великом
Београду
.
-
Милошу
,
ти
си
човек
,
ти
треба
да
изиђеш
покоји
пут
у
друштво
.
-
Ја
бих
волео
највише
да
се
цео
живот
претвори
у
једну
ову
нашу
шетњу
.
Да
се
ништа
не
догађа
него
да
идемо
овако
сами
,
вечито
сами
,
кроз
ову
светлост
и
благ
пролетњи
ваздух
.
Каже
се
да
постоји
један
добар
Бог
за
заљубљене
и
пијанице
.
Ово
двоје
обраћали
су
се
и
сувише
томе
добром
Богу
и
трошили
све
своје
слободно
време
на
љубавне
састанке
.
Прилике
су
им
ишле
на
руку
.
Драгутин
је
био
узео
стан
у
истој
кући
код
једне
удовице
.
Како
је
био
на
истој
групи
са
Љубицом
,
лако
му
је
било
да
своје
састанке
са
њом
сакрије
под
вид
заједничких
лекција
.
Уз
Љубицу
је
пристајала
Зорка
,
као
ћерка
њене
газдарице
,
а
уз
Драгутина
Милош
,
као
његов
друг
.
Кад
год
није
било
згодно
да
се
састану
на
улици
,
Љубица
је
приређивала
ове
заједничке
лекције
,
и
соба
је
одјекивала
од
пољубаца
.
Да
што
не
би
приметила
госпа
Селена
,
Зорка
је
и
сама
позивала
кадгод
ово
своје
друштво
код
себе
на
чај
.
Тих
вечери
,
док
је
стара
жена
дремала
над
новинама
,
Милош
је
седео
близу
Зорке
,
и
нагнут
на
какву
књигу
,
шаптао
јој
је
слатке
љубавне
речи
.
У
црном
реденготу
,
са
белом
краватом
и
прсником
,
једним
каранфилом
крупним
,
црвеним
и
као
свила
у
рупица
од
капута
,
у
новим
лакованим
ципелама
,
по
којим
су
падале
широке
и
сјајне
врвице
,
на
меком
канабету
,
где
је
седео
поред
своје
драгане
и
пред
њеном
мајком
,
Кремић
је
посматрао
свечану
собу
Зоркиног
стана
и
у
главу
му
се
пело
неко
топло
пијанство
које
му
је
давало
осећање
да
је
цео
живот
један
сан
,
једна
песма
.
Салон
је
био
пун
ствари
;
те
ствари
су
мало
наличиле
једна
на
другу
и
показивале
да
су
докупљиване
,
у
згодној
прилици
,
у
почетку
месеца
када
се
прими
пензија
и
уштеди
на
нечему
.
Према
сиротињским
становима
,
на
које
је
Милош
био
навикнуо
је
у
Београду
,
овај
салон
му
је
био
сјајан
,
те
није
примећивао
знаке
селидбе
ни
чиновничког
докупљивања
у
почетку
сваког
месеца
.
Он
се
осећао
задовољан
и
срећан
.
Та
је
срећа
позлаћивала
све
што
његово
око
угледа
.
Своје
задовољство
изражавао
је
стискањем
Зоркине
руке
,
чим
би
спазио
да
госпа
Селена
не
гледа
.
Госпа
Селена
је
била
купила
колача
у
изобиљу
и
старала
се
да
буде
што
услужнија
,
као
што
је
обичај
у
нашим
породицама
средње
класе
,
где
једно
познанство
чини
догађај
,
а
једна
посета
читаву
епоху
.
-
Молим
вас
,
служите
се
као
у
својој
кући
!
-
нудила
је
госпа
Селена
.
Она
је
била
љубазна
,
али
од
оне
љубазности
лаке
и
површне
која
се
изражава
у
лепим
речима
.
Учтива
и
горда
,
она
је
хтела
својом
љубазношћу
да
обрати
пажњу
на
себе
,
да
покаже
како
је
њена
кућа
богата
и
отмена
,
како
је
жена
среског
начелника
,
да
је
госпођа
и
да
уме
о
свему
говорити
лепо
и
разложито
.
Њена
реч
је
била
наук
,
а
њен
живот
срећа
за
земљу
и
друштво
.
Ова
стара
жена
давала
је
утисак
госпе
,
чиновничке
жене
,
аристократије
нашег
друштва
,
где
се
полаже
све
на
церемонију
,
а
не
одмиче
се
даље
од
извештаченог
опхођења
и
плитке
унутрашњости
.
Чај
се
служио
на
дивном
сребрном
послужавнику
из
обичног
квази-порцуланског
чајника
.
То
ипак
није
сметало
младим
људима
да
буду
задовољни
и
при
добром
апетиту
.
Зорка
је
допуњавала
мајчину
церемонијалност
својом
простосрдачношћу
.
Сама
је
бирала
лепше
колаче
и
нудила
их
својим
званицама
.
-
Зини
,
-
говорила
је
она
Љубици
и
метнула
би
јој
цео
индијанер
у
уста
.
Љубица
је
жватала
и
буљила
очи
више
него
што
је
морала
,
правила
обешењачке
гримасе
и
изазивала
луд
смех
код
свију
.
Ова
девојка
,
чије
се
лице
обасјавало
ватром
страсти
и
имало
боју
угарка
и
неугашеног
пепела
,
допала
се
госпа
Селени
утолико
уколико
ју
је
уверавала
како
се
њена
ћерка
разликује
од
ње
.
Љубица
није
имала
више
од
осамнаест
година
,
а
знала
је
од
свега
понешто
.
Она
је
била
од
оних
девојака
које
тајна
љубави
посећује
још
од
раног
детињства
и
обасипа
их
мутним
и
опасним
полусазнањима
.
Дружење
са
школским
друговима
,
ране
лектире
,
двосмислене
фразе
и
немарност
родитеља
били
су
Љубицу
научили
рано
којечему
.
То
се
код
ње
било
скупило
у
једно
образовање
половно
и
страсно
,
опасније
од
потпуне
чедности
и
савршеног
искуства
.
Ћерка
богатог
трговца
из
унутрашњости
,
навикла
је
била
још
измалена
да
јој
свако
годи
,
служи
је
,
ласка
,
да
се
сваком
допада
,
да
овај
живот
сматра
као
гозбу
.
Своју
лепоту
је
сматрала
за
таленат
;
имала
је
високо
мишљење
о
свом
образовању
,
васпитању
и
душевним
способностима
.
Од
живота
је
тражила
све
,
не
осећајући
потребу
да
му
врати
ишта
.
Размажена
приликама
и
околином
,
постајала
је
каприциозна
.
Волела
је
да
неко
пати
од
ње
.
Њеним
живцима
требало
је
увек
једно
занимање
.
У
њој
су
расли
инстинкти
,
ничим
необлагорођавани
.
-
Чувај
хаљину
!
-
викну
јој
Зорка
кад
се
Љубица
засмеја
више
него
што
је
требало
,
и
комади
од
колача
полетеше
из
њених
уста
.
Она
одмахну
руком
као
да
је
мушкарац
и
прогунђа
:
-
До
ђавола
!
Чај
се
по
три
пута
пресипао
.
Колачи
се
поједоше
сви
.
Госпа
Селена
донесе
још
некакве
чоколаде
.
Тек
дуго
после
тога
,
госпа
Селена
узе
да
чита
новине
,
а
младеж
да
се
игра
друштвених
игара
.
Они
су
имали
тако
много
да
саопште
једно
другоме
,
а
нису
смели
прозборити
ни
речце
о
ономе
што
су
осећали
.
Због
тога
одоше
да
се
играју
писама
.
Зорка
узе
своје
старо
име
:
Ужице
,
а
Милош
:
Дорћол
.
Док
су
они
писали
,
трудећи
се
да
кажу
што
више
на
парченцету
хартије
,
госпа
Селена
је
дремала
нагнута
над
четврту
страну
Препорода
.
Разнолики
огласи
,
оштампани
на
рђавој
новинарској
хартији
,
дрхтали
су
у
њеним
рукама
,
сувим
као
ноге
у
патке
.
Њена
глава
,
кошчата
и
жута
,
са
уснама
нешто
увученим
због
пада
предњих
зуба
,
са
косом
седом
као
прашина
,
клонула
би
с
времена
на
време
на
њене
мршаве
груди
.
Наочари
би
јој
спали
на
дно
носа
.
То
би
је
упола
пробудило
.
Она
би
подизала
свој
увео
струк
,
намештала
наочаре
,
исправљала
новине
и
правила
се
поново
да
марљиво
чита
шта
има
на
продају
и
ко
је
умро
.
Али
би
њена
глава
поново
клонула
и
неумитан
сан
играо
се
са
овом
поружњалом
главом
.
Љубица
је
хватала
ове
моменте
и
штипала
Драгутина
тако
чврсто
да
се
овај
превијао
од
мука
,
и
тек
га
се
окане
кад
јој
овај
најозбиљније
рече
на
француски
:
-
Laisse-moi
tranquille
!
Je
vais
crier
!
Милош
погледа
Љубицу
:
овај
перверзни
цвет
се
смешио
заводљиво
и
цинички
,
тресући
своју
црну
косу
,
пуну
таласавих
сенки
из
којих
су
излазили
мириси
.
-
Љубице
!
-
примети
Зорка
.
-
Que
vous
êtes
bêtes
,
tous
les
trois
!
-
одговори
она
.
ГЛАВА
ТРЕЋА
КРЕМИЋКА
Зорка
и
Љубица
нису
биле
виделе
Римски
Бунар
у
београдском
Граду
,
те
се
реше
да
прве
недеље
изиђе
све
четворо
и
да
га
виде
.
Али
,
уочи
саме
недеље
,
Љубица
измисли
да
има
да
сврши
некакав
хитан
посао
у
семинару
и
рече
да
не
може
с
њима
изићи
.
Милош
је
знао
да
Зорка
у
том
случају
такође
не
може
изићи
,
те
замоли
Љубицу
:
-
Бар
сачекајте
Зорку
док
изиђе
из
куће
,
па
после
идите
куд
вам
драго
.
-
Не
,
не
могу
,
треба
сутра
да
пораним
,
-
одлучно
одговори
Љубица
.
Кремић
разумеде
да
је
то
само
њен
каприс
,
да
хоће
да
их
наљути
и
покаже
им
како
они
обадвоје
зависе
од
ње
.
То
га
наљути
,
те
хтеде
изгрдити
Љубицу
.
Али
га
Зорка
умири
.
-
Ти
немаш
право
да
се
љутиш
на
Љубицу
,
-
рече
му
она
.
-
Девојка
има
да
ради
.
Теби
је
лако
да
излазиш
кад
хоћеш
,
јер
си
свршио
школу
...
Не
љути
се
;
ми
ћемо
ипак
изићи
.
Ја
иначе
треба
да
ових
дана
одем
до
газде
и
платим
му
кирију
.
Па
ћу
то
учинити
сутра
...
Дан
раније
дан
доцније
не
мари
ништа
.
Бићу
готова
око
десет
сати
.
После
можемо
ићи
куд
хоћемо
.
Ако
се
задржимо
,
казаћу
мајци
да
сам
се
нашла
са
Љубицом
.
-
Где
ћеш
да
те
чекам
?
-
Тамо
где
је
жандарм
.
"
Где
је
био
жандарм
"
,
тако
су
њих
двоје
звали
један
угао
до
Дорћолске
основне
школе
,
где
ју
је
Милош
обично
чекао
.
Једанпут
кад
је
Милош
туда
шетао
,
чекајући
своју
драгану
,
спази
га
један
жандарм
,
коме
се
ово
шеткање
младићево
учинило
подозриво
,
те
га
је
мотрио
све
док
Зорка
није
дошла
.
-
Узећемо
трамвај
до
Теразија
.
Тамо
ћу
бити
готова
за
минут
,
па
сам
онда
твоја
све
до
ручка
.
Као
и
сви
младићи
,
Милош
је
дошао
на
место
састанка
нешто
раније
од
уреченог
времена
,
а
Зорка
се
задоцнила
.
Млади
човек
шетао
је
нервозно
од
једног
до
другог
угла
,
загледајући
сваки
час
у
попречну
улицу
која
је
водила
на
Дунав
,
неће
ли
спазити
своју
драгану
.
Време
му
се
чинило
дуго
;
сваки
минут
изгледао
му
је
читава
вечност
.
Кремић
је
знао
да
Зорка
неће
изостати
,
али
му
је
било
тешко
на
срцу
од
тог
очекивања
.
Једно
грозничаво
нестрпљење
га
обузимало
.
У
души
је
осећао
сласт
и
љутњу
.
-
Што
је
нема
...
зашто
се
толико
забавила
?
-
гунђао
је
у
себи
и
загледао
у
часовник
.
Сказаљке
се
нису
мицале
.
Он
је
приносио
часовник
ушима
,
да
види
да
се
није
зауставио
.
Поново
започињао
своју
шетњу
и
тражио
по
улици
да
се
чиме
забави
.
Мислио
је
на
Драгутина
и
Љубицу
.
И
чудно
!
Разумевао
је
ову
препланулу
девојку
,
пуну
крви
и
живаца
,
и
више
се
на
њу
није
љутио
.
Здрава
,
богата
,
размажена
од
људи
и
живота
,
она
је
још
откако
зна
за
себе
научила
да
свет
зависи
од
ње
,
да
се
њена
слуша
,
да
буде
прва
и
да
заповеда
.
Као
што
другима
треба
дувана
,
њеним
живцима
је
требало
зађевица
.
Тукући
служавке
и
момке
,
она
се
научила
да
ужива
у
мукама
своје
околине
.
Милош
се
сети
како
је
она
мучила
Драгутина
,
правила
га
љубоморним
,
потцењивала
га
и
радила
све
обрнуто
што
јој
је
он
говорио
.
И
овај
Драгутин
,
човек
који
је
свачему
стављао
примедбе
и
замерке
,
без
поговора
се
повијао
каприсима
и
радио
оно
што
је
она
хтела
.
Кад
се
познао
са
Кремићем
,
Драгутин
га
је
освојио
одмах
својом
спољашњошћу
,
јер
је
Ранковић
био
од
оних
људи
чије
бело
и
однеговано
лице
,
очешљана
коса
и
пристојно
одело
придобијају
посматраоце
и
одобровољавају
их
.
Томе
се
придруживала
Драгутинова
помирљивост
и
вечити
обзири
,
које
је
Милош
тумачио
крајњом
добротом
.
-
Сећам
се
кад
је
по
највећем
мразу
испратио
у
пола
ноћи
на
железничку
станицу
једног
свог
далеког
рођака
,
који
је
одлазио
у
Маћедонију
за
конзула
,
-
мислио
је
Милош
на
Драгутина
.
-
Ја
сам
његов
најбољи
пријатељ
...
Већ
смо
неколико
година
заједно
.
Што
према
мени
...
или
бар
према
Зорки
нема
ових
обзира
и
заштити
нас
од
каприса
његове
драгане
?
Падоше
му
на
ум
још
неколико
спомена
из
њиховог
заједничког
живота
,
где
овај
човек
кога
је
сматрао
за
најбољег
није
хтео
ни
за
длаку
попустити
у
стварима
које
су
се
тицале
његових
личних
интереса
.
И
млади
песник
виде
колико
има
лицемерног
и
рачунског
у
свој
овој
површној
доброти
,
обзирима
,
помирљивости
и
углађеној
спољашности
.
Срце
му
се
стеже
пред
овом
опаском
,
јер
осети
да
она
доноси
са
собом
смрт
једног
пријатељства
.
У
том
Милош
чу
један
шум
иза
својих
леђа
и
још
у
даљини
.
Он
се
и
не
окрену
а
осети
да
је
то
Зорка
.
Млада
жена
је
долазила
са
дна
улице
.
Ишла
је
брзим
и
ситним
кораком
,
придржавајући
десном
руком
скут
од
хаљине
.
Устурене
главе
,
радосних
очију
,
обасјана
осмехом
и
срећом
,
у
хаљини
циметасте
боје
,
испод
које
су
се
играли
таласи
свиленог
жипона
,
она
је
хитала
усусрет
своме
драгану
.
Кремић
ју
је
посматрао
у
тој
хаљини
,
која
је
за
њега
била
нова
,
и
питао
се
да
ли
је
то
Зорка
.
Жене
мењају
боју
мењајући
тоалету
,
као
што
се
цвеће
мења
према
ономе
што
га
окружава
.
Млада
жена
је
ишла
брзо
.
На
њој
је
све
играло
.
Изгледала
је
лака
као
веверица
,
живља
од
живота
и
опојнија
од
мириса
.
С
краја
улице
појави
се
трамвај
.
-
Брзо
...
Брзо
!
-
повика
Милош
.
-
Оде
нам
трамвај
!
Зорка
готово
паде
на
Милоша
,
и
он
је
тако
рећи
унесе
у
трамвај
.
Кола
су
била
већ
отворена
,
удешена
за
лето
.
Заљубљени
седоше
на
последњу
клупу
,
окренуше
леђа
публици
и
за
тренутак
заборавише
на
страх
да
их
може
спазити
ко
од
познатих
.
Ћутећи
и
дивећи
се
једно
другоме
,
они
су
се
гледали
у
очи
.
-
Јеси
ли
ме
дуго
чекао
,
мој
Мико
?
-
запита
га
Зорка
и
спусти
на
његово
колено
своју
малу
руку
утегнуту
у
кожну
рукавицу
.
-
Журила
сам
се
да
стигнем
на
време
.
Али
се
увек
нешто
деси
.
Сад
се
мајка
случајно
опржила
о
шпархерд
...
-
Озбиљно
?
-
Не
много
!
Мало
по
руци
...
Забавила
сам
се
док
сам
јој
помогла
...
Гле
,
како
си
шик
данас
!
Треба
сваки
дан
да
се
бријеш
.
На
Теразијама
ју
је
Милош
морао
опет
да
чека
.
Овај
минут
му
се
понова
учини
читава
вечност
.
Место
је
било
опасно
што
је
туда
било
највише
Милошевих
познаника
,
те
бојазан
да
га
ко
не
спази
увеличавала
му
је
нестрпљење
.
Свежина
прошле
ноћи
је
била
раширила
по
небу
завесу
сивкастих
облака
,
иза
којих
се
сунце
крило
,
допуштајући
ипак
да
се
погоди
.
Милош
је
нехотимице
прелетао
погледом
овај
центар
престонице
који
је
изгледао
неједнак
и
неизрађен
.
Уз
модерне
четворокатнице
прибијала
се
нека
тесна
кућица
још
из
турског
доба
,
која
се
само
једним
чудом
и
општинском
немарношћу
одржавала
да
се
не
сруши
.
Тамо
где
није
било
таквих
кућица
,
нове
зграде
штрчале
су
једна
изнад
друге
,
као
да
су
се
сопственици
трудили
да
им
кућа
буде
виша
бар
за
пола
метра
од
суседне
.
Старинска
камена
чесма
са
усахлим
лавовским
устима
чудно
је
одударала
од
ситне
гвоздене
ограде
модерних
скверова
.
Одрасло
кестење
ширило
се
без
реда
између
јектичавих
липа
и
неког
зимзеленог
џбуња
.
Изнад
свега
овога
издизала
се
ћелава
зграда
Росије
,
крупна
као
див
који
је
залутао
међу
нас
мирне
и
скромне
грађане
.
Она
се
обзирала
по
пространом
београдском
небу
и
мрзовољно
спуштала
свој
поглед
ниже
себе
,
у
неку
папуџиницу
,
крај
које
је
стајала
натрула
дрвена
пушка
,
већа
од
човека
,
пушка
која
је
опомињала
на
старо
доба
и
старинске
пушкаре
.
Таман
Зорка
приђе
Милошу
,
кад
се
појавише
иза
неког
жилавог
багрена
крај
Балкана
две
ноге
дугачке
и
суве
као
шестар
.
-
Ено
Васића
...
Бежимо
,
-
рече
Милош
и
повуче
Зорку
у
Призренску
улицу
.
-
Не
бих
волео
да
нас
види
.
Он
није
рђав
човек
,
али
би
све
испричао
у
редакцији
.
Они
ударише
на
ниже
,
на
Варош-капију
;
и
кроз
сплет
тесних
и
кривих
улица
овог
старог
Београда
,
они
избише
у
Град
.
Тамо
се
осећала
друга
атмосфера
.
Сунце
је
било
пробило
облаке
и
изливало
на
земљу
своју
благу
светлост
.
Ваздух
је
дрхтао
и
играо
се
по
старинским
бедемима
.
Затворено-зелена
,
ничим
несметана
трава
расла
је
по
рововима
.
Пролетње
пољско
цвеће
мирисало
је
на
све
стране
.
На
Главној
Капији
блистао
је
достојанствено
грб
Краљевине
Србије
.
По
камењу
јурили
су
се
гуштери
.
Човек
би
се
,
овако
у
пролеће
,
пријатно
осећао
у
овој
тврђави
,
где
је
свака
стопа
заливена
човечјом
крвљу
,
да
је
није
ожалошћавао
звекет
ланаца
на
робијашима
који
су
шетали
у
зазиданим
двориштима
.
-
Ти
ниси
никад
била
у
Римском
Бунару
?
-
упита
Милош
Зорку
и
узе
је
испод
руке
.
-
Не
,
никада
.
Ја
уопште
мало
знам
Београд
.
Оно
нешто
што
сам
видела
док
сам
још
била
у
Вишој
Женској
Школи
,
и
ово
сад
са
тобом
...
то
је
готово
све
.
-
А
одрасла
си
у
њему
!
Зорка
не
примети
ово
чуђење
,
него
се
загледа
у
простран
парк
Горњег
Града
,
где
беху
избили
.
Парк
је
био
празан
.
Један
стражар
мирно
је
шетао
пред
касарном
.
Неколико
робијаша
жута
лица
залевали
су
немарно
стазе
и
цвеће
.
Крај
њих
је
стајао
чувар
,
с
пушком
о
рамену
и
бајонетом
у
канијама
.
Пријатна
свежина
дизала
се
из
воде
која
је
плавила
земљу
куљајући
из
дугачке
цеви
.
Даље
,
у
сунцу
,
зујале
су
пробуђене
бубе
око
перунике
и
мрких
бронзаних
топова
.
-
Где
је
бунар
?
-
упита
Зорка
.
-
Ено
,
онамо
...
она
велика
жута
зграда
.
То
је
Главни
Генералштаб
.
Одмах
испод
њега
налази
се
улаз
у
бунар
.
У
једном
сниском
дворишту
које
праве
унутрашњи
бедеми
тврђаве
,
и
где
сунце
с
муком
продире
кроз
сенке
од
зидина
и
лиснате
гране
старог
дуда
,
налази
се
један
велики
свод
,
затворен
филаретама
у
виду
српске
тробојке
.
Ту
је
улаз
у
овај
споменик
римске
културе
.
Један
прост
,
а
отресит
војник
налазио
се
у
служби
при
том
бунару
.
Он
им
притрча
,
откључа
капију
и
учтиво
их
пусти
да
уђу
унутра
.
Из
зидина
је
била
језа
и
зима
.
Војник
запали
два
ручна
фењера
.
Један
задржа
за
себе
,
а
други
додаде
Милошу
и
позва
их
да
дођу
.
-
Мене
је
страх
!
-
шапну
Зорка
и
нерешљиво
застаде
на
степеницама
.
-
Не
бој
се
.
Пут
је
потпуно
сигуран
,
-
охрабри
је
Кремић
.
-
Ја
сам
већ
неколико
пута
овде
био
.
Хајде
ти
за
војском
,
а
ја
ћу
за
тобом
.
-
Ух
,
како
је
страшно
!
-
опет
ће
Зорка
.
-
Хајде
...
хајде
...
само
је
први
корак
тежак
.
Видећеш
,
степенице
су
благе
и
широке
.
Њима
су
некад
ишле
мазге
натоварене
водом
.
Зорка
се
осмели
и
пође
на
ниже
.
За
кратко
време
,
па
се
изгуби
дневна
светлост
која
је
допирала
са
уласка
.
Помрчина
је
бивала
гушћа
,
ваздух
влажнији
,
а
зидови
љигавији
.
-
Подигни
сукњу
,
да
је
не
искаљаш
,
-
и
Милошев
глас
тупо
одјекну
у
дубини
.
У
подземној
тишини
чуо
се
само
бат
њихових
ногу
,
прекидан
с
времена
на
време
ударом
капљица
воде
која
се
цедила
из
зидина
.
Капље
су
пуцале
по
голој
утабаној
земљи
или
изненађивале
голишав
Зоркин
врат
,
истржући
младој
жени
по
један
крик
.
Милош
би
се
нагнуо
нежно
и
притиснуо
би
јој
пољубац
на
исто
место
.
Зорка
би
се
сва
стресла
и
поверљиво
га
прекорила
:
-
Милошу
!
Тај
прекор
још
би
више
заголицао
младог
песника
и
он
се
нагињао
и
љубио
најежене
маље
по
врату
своје
драгане
.
Војник
је
дискретно
измицао
,
не
обзирући
се
.
Његов
фењер
с
напрслим
стаклетом
,
појављивао
се
,
с
часа
на
час
,
на
завојицама
и
мазгалама
као
једна
велика
,
црвена
звезда
.
Око
њих
је
била
ноћ
и
дубока
тишина
.
Били
су
далеко
од
улице
,
где
живот
пролази
у
ситним
бригама
за
свакидашњицу
.
Они
су
били
дубоко
под
земљом
,
окружени
историјом
и
вековима
.
Све
што
је
људско
и
привремено
губило
се
из
њиховог
домашаја
.
Снажан
шум
вечности
допирао
је
из
влажних
зидина
.
И
Милош
је
желео
да
се
ова
подземна
шетња
продужи
што
више
,
бескрајно
.
Осећао
се
сав
срећан
,
ту
дубоко
под
земљом
,
сакривен
од
туђих
очију
и
људске
бесмислице
.
Али
се
војник
заустави
и
рече
:
-
Ту
смо
.
Овде
је
ходник
био
пространији
и
водио
је
у
круг
.
-
Ослушните
!
-
рече
војник
.
У
зидинама
се
јасно
чуо
шум
таласа
.
-
То
је
Сава
,
-
рече
Милош
Зорки
.
-
Она
тече
изнад
наших
глава
.
-
Како
је
овде
и
страшно
и
лепо
,
-
одговори
она
и
задивљено
се
окрете
око
себе
.
Поцрнеле
влажне
зидине
пресијавале
су
се
на
црвеној
светлости
фењера
.
-
Вода
је
још
доле
,
-
рече
војник
,
-
али
се
види
.
Ево
погледајте
!
Он
уђе
у
једно
удубљење
,
начињено
као
прозор
,
и
наднесе
фењер
над
провалију
.
Доле
,
у
дубини
и
мраку
,
беласала
се
црна
,
вечита
вода
.
Нешто
огромно
и
старинско
,
непобедиво
и
вечито
,
зијало
је
из
ње
.
Двоје
заљубљених
обухватише
се
око
паса
и
загледаше
се
у
провалију
.
Ко
зна
докле
би
они
остали
,
гледајући
у
ту
црну
масу
воде
,
вечиту
као
и
осећаји
који
су
довели
њих
двоје
над
овај
амбис
,
да
их
не
трже
војников
глас
.
Видите
,
сад
ћемо
ударити
овим
другим
путем
.
Он
води
с
друге
стране
бунара
.
Али
ћемо
ипак
избити
онде
одакле
смо
пошли
.
То
је
тако
сазидано
да
се
не
би
сретали
они
који
силазе
са
онима
који
се
враћају
.
Паметни
људи
ти
Римљани
,
-
објашњавао
је
војник
.
Кад
избише
на
врх
,
очи
им
се
засенуше
од
дневне
светлости
,
беле
као
млеко
.
Њихове
груди
раширише
се
на
пријатној
свежини
ваздуха
који
је
долазио
споља
.
Војник
их
приведе
једном
дрвеном
столу
,
који
они
у
почетку
нису
били
видели
,
отвори
једну
књигу
,
извади
писаљку
из
копорана
,
опљуну
је
и
рече
им
да
се
запишу
у
споменицу
.
Милош
се
потписа
хитно
,
и
пружи
Зорки
писаљку
да
се
потпише
.
Она
написа
своје
име
,
али
кад
хтеде
потписати
и
презиме
,
она
заста
неодлучно
.
Најзад
одмахну
главом
,
написа
што
је
хтела
и
,
смешећи
се
,
обрати
се
Милошу
:
-
Ти
се
нећеш
љутити
!
Милош
погледа
у
књигу
и
прочита
:
-
Зорка
Кремићка
.
Ма
како
да
је
била
у
шали
,
ова
алузија
на
брак
није
му
се
допадала
.
Али
,
испуњен
још
оном
подземном
влагом
која
се
ругала
свима
људским
обзирима
,
он
се
насмеши
и
лако
удари
Зорку
прстом
по
подваљку
,
као
кад
се
хоће
дете
да
покара
и
помилује
.
Млада
жена
узе
га
несташно
под
руку
и
пође
ка
излазу
.
Војник
је
већ
стајао
на
вратима
,
и
прописно
салутира
кад
њих
двоје
прођоше
,
задовољан
са
добром
напојницом
.
Тек
сад
,
изишавши
испод
земље
,
заљубљени
пар
примети
сав
сјај
пролећа
које
је
владало
око
њих
.
Сунце
је
грејало
благо
.
Његови
зраци
миловали
су
нежно
све
што
додирну
.
С
високог
неба
,
прошараног
још
само
по
неким
облачком
,
изливала
се
милина
и
радост
живота
.
Младо
лишће
треперило
је
на
лаком
пролетњем
ветру
.
Однекле
се
чула
нека
неразговетна
песма
.
На
команди
тврђаве
вила
се
високо
у
ваздуху
тробојна
застава
са
белим
краљевским
орлом
.
Заљубљени
воле
да
седе
увек
напољу
,
где
је
простран
хоризонат
који
подржава
занос
и
улива
велике
наде
.
И
ово
двоје
младих
људи
,
као
очарани
,
упутише
се
без
речи
једном
вењаку
,
који
је
стајао
на
самој
ивици
брега
,
зарастао
у
лањску
пузаћу
ружу
.
Уосталом
,
час
и
време
били
су
погодни
за
очарење
.
Ваздух
је
био
млак
и
гладак
.
Пролетњи
ветар
,
који
је
пиркао
с
времена
на
време
,
узнемиравао
је
човека
изненадно
заголицавши
врат
,
терао
косу
на
чело
,
причињавао
несвестицу
и
стварао
илузију
људског
миловања
.
Испред
очију
се
пружало
бескрајно
море
од
празног
простора
.
У
даљини
се
плавио
Повлен
,
Маљен
,
Цер
и
Видојевица
,
а
преко
Саве
,
која
је
дрхтала
као
капља
живе
,
губили
се
у
недоглед
безимени
ритови
по
Срему
и
Банату
.
Испод
тога
мора
,
као
у
неком
огледалу
,
зеленила
се
Авала
и
Кошутњак
,
белио
се
Београд
,
као
горостасан
полумесец
,
грлиле
се
две
велике
воде
,
изнад
чијег
састава
дизала
се
сура
београдска
тврђава
.
Под
самим
ногама
Милошевим
црнили
су
се
снажни
бедеми
барутане
,
пред
којом
су
стражариле
удвојене
страже
и
цветало
трње
у
ситним
белим
цветићима
.
Раме
уз
раме
са
љубљеном
женом
и
на
догледу
овог
великог
видика
наше
земље
,
Кремић
осети
да
му
једна
снажна
емоција
пуни
срце
.
-
Погледај
,
Зорка
,
све
је
ово
наше
.
Ах
,
како
је
лепа
ова
земља
у
којој
смо
се
родили
,
како
је
слатко
живети
и
умрети
у
њој
,
-
одушевљено
рече
млади
песник
,
и
у
том
тренутку
разумеде
ту
баснословну
храброст
и
уздање
у
себе
оне
гомиле
сељака
што
су
с
трешњевим
топовима
и
голоруки
јуришали
на
оне
зидине
које
су
највећа
царства
подизала
и
бранила
.
И
он
се
осети
тако
јак
као
ти
његови
полудивљаци
преци
које
народна
песма
описује
:
На
глави
му
капа
од
три
вука
,
А
на
леђа
кожа
од
међеда
.
Један
воз
затутња
преко
гвозденог
моста
на
Сави
и
упути
се
ка
Земуну
.
Милош
погледа
за
тим
возом
.
Он
осети
у
души
једно
оштро
нестрпљење
на
путу
своје
судбе
и
журбу
да
што
пре
стигне
своме
циљу
.
-
Једног
дана
сешћу
и
ја
на
тај
воз
и
одвести
се
у
стране
културне
земље
,
-
рече
Милош
и
загледа
се
у
Зоркине
дубоке
и
црне
очи
.
Колико
доброте
у
тим
црним
очима
и
на
том
целом
бледоликом
лицу
читао
је
он
.
Колико
захвалности
осећао
је
он
према
тој
мирној
девојци
,
код
које
су
време
и
живот
већ
почели
да
остављају
свој
траг
.
Његова
затворена
душа
отвори
се
,
и
он
поче
откривати
своје
интимне
снове
и
планове
.
Он
је
говорио
својој
драгани
да
жели
отићи
на
страну
,
видети
све
што
је
добро
код
великих
народа
,
раширити
своје
знање
,
вратити
се
у
своју
земљу
и
предати
се
сав
поезији
,
јавном
раду
,
створити
нова
поколења
,
подићи
нове
идеале
,
објавити
нове
борбе
и
...
Његова
машта
била
је
равна
његовом
одушевљењу
.
Ах
,
како
се
та
будућност
чинила
младом
правнику
,
опијеном
пролећем
и
љубављу
!
Она
је
била
пуна
славе
и
сласти
,
разноликог
рада
и
сјајног
успеха
,
и
несумњиво
га
је
водила
у
врх
света
и
власти
.
Ах
,
како
и
у
двадесетим
годинама
човек
није
далеко
од
детета
које
хоће
да
буде
цар
или
бандист
!
Зорка
је
ћутала
и
посматрала
ретке
пролазнике
који
су
ишли
прашњавим
друмом
поред
Саве
.
Како
је
и
она
желела
да
осети
,
као
и
њен
драган
,
дах
великих
емоција
,
да
јој
се
груди
испуне
пијанством
и
да
се
гурне
у
какав
занос
.
Али
,
из
збуњене
ноћи
њене
прошлости
није
јој
допирао
ниједан
спомен
на
успех
.
Она
је
била
привезана
,
прикована
за
кућу
.
Њу
су
учили
само
дужностима
.
Нико
се
није
питао
да
ли
она
има
и
каквог
права
?
Зашто
њој
нису
дали
да
се
крене
на
пут
,
да
ствара
свој
живот
,
да
тражи
своју
срећу
.
Њу
су
тешили
:
чекај
,
још
није
дошла
судбина
...
чекај
,
чекај
и
вечито
чекај
!
Бљутава
егзистенција
девојке
гадила
јој
се
као
лицемерство
.
А
садашњост
?
Она
јој
није
уливала
никакве
наде
:
овај
млад
човек
,
који
је
искрено
воли
,
црта
свој
живот
за
читаве
године
,
а
нигде
не
помиње
њу
,
њену
помоћ
и
њено
име
.
Ах
,
како
је
желела
отићи
некуд
с
Милошем
,
потпомагати
га
у
остварењу
његових
планова
,
љубити
,
живети
,
дати
се
сва
за
његово
добро
,
али
као
његова
законита
жена
и
ослобођена
овог
скривања
,
ових
лажи
пред
светом
...
И
место
одушевљења
за
којим
је
чезнула
,
Зорка
осети
да
се
на
њено
срце
товари
дубока
меланхолија
пред
овим
видицима
,
сувише
лепим
и
сувише
пространим
.
Ипак
она
стеже
срце
и
успе
да
на
своје
усне
натера
један
осмех
среће
.
И
тако
се
смешила
,
не
говорећи
ништа
што
би
могло
покварити
одушевљење
њеног
драгана
.
Поветарац
их
потсети
поново
,
заголица
их
и
очеша
,
па
после
отрча
даље
у
парк
,
као
размажено
маче
.
Часовник
на
градској
кули
изби
једанаест
сати
.
Зорка
се
диже
и
рече
Милошу
:
-
Пардон
,
Мико
,
ја
треба
да
стигнем
пре
Љубице
и
да
јој
кажем
шта
ће
рећи
ако
је
мајка
успита
где
смо
били
.
ГЛАВА
ЧЕТВРТА
НА
СВЕТЛОСТИ
ЛОЈАНИХ
СВЕЋА
Сутрадан
кад
је
ушао
у
редакцију
Препорода
,
Кремић
је
био
сасвим
заборавио
на
онај
непријатни
сусрет
са
Богданом
Васићем
пред
Балканом
.
Тако
рећи
није
био
добро
ни
прекорачио
праг
од
уредништва
кад
га
дочека
подсмешљиво
лице
администратора
Душана
,
округло
као
пун
месец
.
-
Зато
се
ми
ових
дана
не
виђамо
!
-
добаци
му
он
.
-
Све
по
хладу
да
нас
не
познаду
!
-
певуцкао
је
Паја
,
сарадник
за
женски
свет
,
још
мамуран
од
последње
пијанке
.
-
Шта
га
дирате
?
-
бранила
је
Милоша
ајнлегерка
,
вижљава
девојка
,
ђаволастих
очију
и
промуклог
грла
.
-
Млад
је
човек
!
-
Млад
је
човек
и
доликује
му
!
...
Кррр
...
-
имитира
Душан
ајнлегерку
.
-
Неће
он
више
којекакве
расходоване
...
И
администратор
избаци
једну
реч
из
свог
специјалног
речника
.
-
То
нису
исти
пољупци
;
то
нису
исти
загрљаји
;
то
није
иста
чак
ни
она
физичка
драж
,
-
на
глас
је
преводио
преводилац
.
-
То
је
сасвим
друга
ствар
...
-
Джабе
је
и
сирће
слатко
,
-
допуњавао
га
мамурни
Женски
Свет
.
Кремићу
би
јасно
да
га
је
видео
Богдан
и
у
својој
наивности
испричао
то
осталим
сарадницима
.
Што
је
најгоре
било
,
овај
репортер
,
вичан
новинарским
комбинацијама
,
довео
је
ово
виђење
са
оним
Милошевим
говором
у
Москви
,
па
онда
погодио
све
.
Младом
песнику
није
било
тешко
што
њега
дирају
,
него
се
љутио
на
себе
што
је
овим
Зорку
изнео
на
глас
.
Он
је
био
дао
себи
реч
да
је
неће
бар
унесрећити
ако
је
не
може
начинити
срећном
.
Осећао
се
сам
крив
,
руменео
се
од
стида
и
невешто
покушавао
да
се
одбрани
једном
лажју
.
Он
је
био
човек
који
није
умео
лагати
,
те
је
испадао
још
више
смешан
.
Другови
га
стадоше
још
више
пецкати
.
Читаву
недељу
дана
уредништво
Препорода
одјекивало
је
од
пошалица
на
рачун
Патриоте
и
његове
љубави
.
Најзад
се
мораде
умешати
господин
Стајић
,
власник
и
уредник
овог
листа
.
Било
је
то
у
суботу
вече
,
кад
се
у
редакцији
спремао
недељни
број
.
Уредник
је
био
добре
воље
.
Већ
се
посао
примицао
крају
.
Прва
и
четврта
страна
штампала
се
увелико
.
Стајић
је
био
поручио
криглу
пива
сваком
сараднику
.
Седело
се
по
столовима
и
ћаскало
.
Он
зареди
са
својом
табакером
,
и
кад
дође
до
Милоша
,
он
га
ослови
онако
,
уз
реч
:
-
Сад
знам
и
ја
ту
вашу
историју
.
Видео
сам
вас
заједно
јуче
пред
вече
.
Пријатна
девојка
.
Ја
је
познајем
.
Долази
неки
род
мојој
жени
.
Сарадници
се
погледаше
збуњено
и
окуњише
нос
.
Милош
се
чудио
.
Толико
је
пута
говорио
о
Препорода
са
Зорком
,
а
она
му
није
поменула
никада
да
је
какав
род
уреднику
.
-
Јесте
ли
свршили
што
имате
?
-
упита
уредник
Милоша
после
једне
почивке
.
-
Чланак
и
књижевност
дао
сам
још
јутрос
,
да
би
слагачи
што
више
одмакли
.
Ово
мало
вести
израдио
сам
већ
одавно
.
Дошле
су
само
загребачке
новине
,
-
одговори
сарадник
.
-
Онда
хајдете
да
ми
правите
друштво
.
Хтео
бих
нешто
да
омезетим
.
-
Зар
нисте
вечерали
?
Уредник
не
одговори
него
се
обрати
администратору
:
-
Господин
Душане
,
ако
ме
ко
потражи
,
ја
ћу
бити
код
Белог
Орла
.
И
њих
двојица
изиђоше
на
улицу
.
-
Та
девојка
није
ми
ни
род
ни
помози
Бог
.
А
право
да
вам
кажем
,
нисам
вас
ни
видео
.
Него
иначе
како
би
се
то
свршило
?
Мислим
да
ће
Душан
имати
одсад
више
респекта
према
мојој
рођаци
!
-
рече
уредник
Милошу
кад
седоше
у
засебно
одељење
код
Белог
Орла
.
-
Једну
криглу
,
не
?
-
Да
,
хвала
!
Не
знам
како
да
вам
захвалим
,
господин
-
Стајићу
.
Спасли
сте
ме
од
једне
невидовне
беде
.
Недељу
дана
...
-
Не
,
то
није
ништа
!
...
Него
,
ја
нисам
све
рекао
.
Видите
господин
-
Кремићу
,
мени
је
незгодно
да
се
мешам
у
ваше
личне
ствари
.
Али
,
опет
не
желим
да
моји
сарадници
имају
више
неприлика
него
што
морају
...
Имам
да
вам
дам
један
савет
.
Само
да
ми
не
кажете
:
"
Саветници
нек
иду
у
Државни
Савет
!
"
-
О
!
-
Да
,
шта
сам
оно
хтео
рећи
?
...
Не
мислите
да
је
ова
ваша
историја
сад
скривена
занавек
.
То
се
не
да
сакрити
.
-
Али
,
ја
нисам
гимназист
!
-
одговори
му
Милош
и
зачуђено
развуче
обрве
.
-
Ништа
с
тим
.
Заљубљени
су
као
пијанице
.
Пијан
човек
мисли
да
свет
не
види
кад
се
љуља
улицом
...
Колико
знам
о
тој
вашој
ствари
,
то
је
нека
девојка
?
-
Да
.
-
Тим
горе
.
У
вашим
годинама
човек
се
не
задовољава
само
слатким
речима
и
љубавним
писмима
.
Знате
ли
ви
да
ваши
вршњаци
већ
имају
читаву
породицу
?
-
Разумем
.
Али
,
има
ваздан
начина
да
се
последице
спрече
и
отклоне
,
-
убеђено
одговори
млади
човек
.
-
Да
,
има
начина
,
али
ниједног
јединог
који
је
потпуно
сигуран
...
Нисам
се
преварио
:
ви
схваћате
ову
ствар
сувише
олако
.
-
Господин
-
Стајићу
!
-
Није
ни
чудо
,
-
продужи
уредник
.
-
Ви
сте
тако
рећи
јуче
из
школе
изишли
.
Сад
сте
се
отресли
лекција
и
испита
,
али
сте
изгубили
право
на
опраштање
,
право
на
оно
:
ђак
је
!
ђаци
су
ђаволи
!
Ступили
сте
у
живот
,
где
нема
више
испита
,
али
где
и
најмања
ствар
утиче
на
вашу
срећу
,
на
вашу
даљу
будућност
.
-
Како
то
?
-
Ви
још
мислите
,
треба
сести
и
добро
загрејати
столицу
,
па
је
петица
ту
;
учинити
све
што
се
од
човека
тражи
,
па
је
успех
сигуран
.
Видите
,
то
тако
иде
у
школи
,
на
табли
,
то
је
доктрина
,
математика
,
голо
теоријско
знање
које
нам
школа
даје
.
Али
то
није
живот
.
Колико
има
људи
који
су
имали
праве
вредности
за
рад
,
који
су
дали
све
што
се
од
човека
тражи
,
па
ипак
нису
успели
и
отишли
су
бестрага
,
пропали
у
мрак
,
замакли
у
гроб
и
заборав
.
Живот
је
друго
нешто
.
Око
вас
се
разапињу
замке
.
Живот
вам
поставља
загонетке
.
На
сваком
кораку
ви
се
сусрећете
са
непознатим
лицима
и
налазите
пред
несигурним
стварима
.
Крај
вас
протиче
бујица
догађаја
које
треба
осетити
,
предухитрити
или
сустићи
,
схватити
и
употребити
.
Ви
ступате
кроз
опасан
хоризонат
магле
,
пун
кршева
од
случаја
,
пун
провалија
атавизма
.
Треба
стално
држати
руке
пред
собом
,
да
не
разбијете
чело
пред
каквом
изненадном
препреком
,
треба
корачати
опрезно
као
ухода
и
спавати
са
отвореним
очима
као
зец
.
Ако
нећете
да
будете
фаталиста
или
живинче
,
ви
морате
...
У
том
се
угасише
све
електричне
сијалице
у
кафани
.
Неко
запљеска
рукама
за
једним
удаљеним
столом
.
Момци
се
растрчаше
да
траже
свеће
.
-
Ах
,
ова
наша
електрика
,
-
прекину
уредник
своју
беседу
.
-
Ово
је
Богу
плакати
.
Мораћемо
писати
поново
о
њој
.
Келнер
донесе
једну
лојану
свећу
и
забоде
је
у
пикслу
на
столу
.
Њена
слаба
жута
светлост
паде
на
уредниково
лице
.
Независно
од
предмета
њиховог
разговора
,
Кремић
се
загледа
у
ово
лице
.
Он
је
и
раније
у
уредништву
посматрао
ово
жучно
и
јако
чело
уредниково
,
кад
је
хтео
да
по
његовом
изразу
оцени
вредност
гостију
,
чији
је
пријем
био
степенован
према
вредности
коју
је
лист
имао
од
њих
.
Стајић
је
имао
између
обрва
једну
бору
,
бору
човека
који
ради
en
gros
,
а
у
очима
један
пламен
,
који
је
још
више
истицао
ону
бору
између
обрва
и
говорио
да
је
њен
сопственик
у
великом
послу
.
Ово
лице
које
се
среће
само
у
великим
варошима
изгледало
је
сад
још
забринутије
.
-
Је
ли
она
студенткиња
?
-
упита
Кремића
уредник
,
започињући
стари
разговор
.
-
Није
,
-
суво
одговори
млади
песник
.
-
Онда
је
оно
што
сам
очекивао
:
газдарица
,
газдаричина
ћерка
или
постарија
девојка
из
авлије
,
у
сваком
случају
жена
која
није
за
вас
и
од
које
би
задрхтали
при
самој
помисли
да
вам
буде
законита
жена
.
-
Ја
нисам
толико
наиван
господин
-
Стајићу
,
како
ви
мислите
.
Између
нас
нема
ништа
друго
до
услуга
за
услугу
,
љубав
за
љубав
.
Ништа
јој
нисам
обећао
.
И
једног
дана
,
кад
осетимо
да
смо
једно
другом
на
сметњи
,
ми
ћемо
се
разићи
онако
како
смо
се
и
састали
,
стављајући
једно
другом
пуну
слободу
и
леп
спомен
на
једно
пријатељство
.
-
Бога
вам
,
зар
ви
још
мислите
да
постоји
слобода
љубави
?
Зар
може
постојати
слободног
располагања
у
осећању
које
иде
у
делиријум
?
Мој
драги
пријатељу
,
јесте
ли
ви
икад
волели
?
Није
љубав
она
слика
крилатог
детета
које
пецка
ситним
стрелицама
.
Она
је
опасан
микроб
против
кога
нема
лека
,
неодољива
страст
стара
колико
и
живот
,
тајанствена
сила
јака
као
смрт
,
која
се
не
обзире
на
добро
и
на
зло
,
не
води
рачуна
о
предрасудама
,
моралу
,
части
,
прошлости
и
будућности
,
о
животу
,
и
опет
све
то
она
садржи
у
себи
,
целу
васељену
човекових
мисли
,
нада
и
планова
.
Погледајте
око
себе
.
Ни
најопасније
заразе
ни
непогоде
у
природи
не
стварају
толико
зла
и
несреће
као
то
што
се
тако
безазлено
назива
љубав
.
Уредник
Препорода
упали
једну
цигару
,
па
настави
:
-
Хоћу
да
будем
слободан
.
Ви
се
налазите
у
најопаснијем
добу
живота
,
кад
се
човек
ствара
и
кад
крв
превире
.
Преживели
сте
неколико
сентименталних
љубавица
,
одвојених
од
света
и
тела
.
Нагон
физички
трошили
сте
по
недостојним
местима
,
која
су
вам
изазивала
одвратност
.
Сад
сте
пак
нашли
једну
девојку
чији
телесни
додир
неће
вас
више
плашити
фантомом
заразе
.
Неприметно
и
полагано
,
ви
ћете
према
њој
осетити
прво
захвалност
,
па
после
нежност
,
блискост
,
пријатељство
,
и
најзад
немогућност
да
се
од
ње
одвојите
.
Ово
последње
је
оно
што
се
назива
љубав
,
права
љубав
,
која
неминовно
води
у
брак
.
Тако
се
то
обично
дешава
у
свету
:
човек
узима
прву
жену
која
му
се
подаје
,
да
би
послушао
голу
вољу
својих
чула
,
и
,
не
надајући
се
,
усред
баханалије
своје
страсти
,
он
изненадно
открива
мистерију
нематеријалне
љубави
,
и
жену
која
му
се
подала
украшава
најсјајнијим
кристалима
свога
срца
.
Код
девојке
је
обично
обрнуто
:
тражећи
само
заједницу
две
чисте
наклоности
,
она
упозна
миловање
физичке
љубави
и
,
хипнотисана
овим
открићем
,
она
се
предаје
човеку
против
свих
разлога
беде
која
је
чека
.
-
То
вам
је
тачно
,
господин
-
Стајићу
.
Ја
сам
отпочео
онако
...
Као
од
шале
,
не
осећајући
према
тој
жени
ништа
више
од
једне
благе
симпатије
.
А
сад
,
с
дана
у
дан
,
ја
осећам
да
ми
је
она
све
ближа
.
Мени
би
било
врло
жао
да
јој
што
криво
учиним
.
Па
ипак
,
ја
не
поимам
:
откуд
то
мора
да
неминовно
води
у
брак
.
Она
сама
увиђа
да
ја
још
нисам
спреман
да
оснујем
породицу
,
и
затим
:
моје
место
,
планови
за
одлазак
на
страну
,
моја
породица
,
њених
тридесет
година
...
-
Ах
!
-
пресече
га
уредник
,
-
све
то
није
ништа
у
моменту
кад
се
брак
појави
као
природни
и
једини
закључак
обостраних
односа
.
У
вашим
годинама
које
су
,
ја
вам
понављам
,
најкритичније
у
човечјем
животу
,
маните
се
љубакања
.
Ако
пак
осећате
неизоставну
потребу
да
сте
вољени
,
нађите
једну
жену
којој
можете
без
премишљања
дати
своје
име
.
Још
није
доцкан
.
У
љубави
која
се
рађа
,
као
што
је
случај
код
вас
,
дешава
се
да
се
човечја
природа
изненадно
тргне
,
као
коњ
који
нањуши
смрт
.
Као
тај
коњ
,
природа
оклева
најпре
;
затим
се
окреће
са
ужасом
,
пропиње
се
и
скаче
у
страну
.
Мислим
да
тај
моменат
већ
наступа
код
вас
.
Пазите
на
њега
,
јер
је
тада
још
време
да
се
бежи
.
Милош
се
осмехну
на
ово
упоређење
и
загледа
се
поново
у
црте
свога
шефа
.
-
Какве
ли
су
страсти
убледиле
ове
образе
?
-
Мислио
је
он
.
-
Какве
ли
су
мисли
издубиле
ово
чело
,
какве
несанице
ожалостиле
ове
очи
?
Је
ли
то
лице
срећна
човека
,
који
је
рођен
у
богатој
кући
,
коме
су
сви
догађаји
ишли
на
руку
,
који
је
узео
жену
коју
је
волео
?
Откуд
ове
тврде
мисли
човеку
који
није
доживео
дане
без
хлеба
,
муке
од
немања
средстава
за
постигнуће
својих
амбиција
ни
увреде
претпостављених
?
Али
су
ова
велика
уста
остајала
затворена
личним
патњама
и
говорила
младом
песнику
:
-
Ви
сте
млад
,
паметан
човек
.
Скупо
сте
платили
све
што
имате
.
Заборавићете
што
сте
пропатили
,
јер
сте
сачували
здравље
,
завршили
школу
кад
и
како
треба
.
Већ
досад
сте
стекли
лепо
име
у
нашој
књижевности
.
Али
сад
,
кад
сте
избили
на
широк
колски
пут
,
где
можете
јурити
у
каријеру
,
весели
и
поносни
,
не
скрећите
слепачки
у
ћорсокак
.
Загледајте
најпре
где
идете
;
узмите
ствари
за
оно
што
су
и
људе
онакве
какви
су
...
Па
,
онда
,
нека
вам
је
срећан
пут
!
Пре
а
после
,
ви
ћете
видети
да
је
жртва
коју
вам
чини
та
девојка
огромна
.
Чиме
јој
је
можете
надокнадити
?
Задовољењем
сличне
потребе
?
Не
!
Потреба
коју
ви
осећате
код
жене
је
готово
неосетна
.
Задовољство
које
она
ту
осећа
јесте
што
ствара
задовољство
љубљеном
човеку
.
Ви
нећете
моћи
сакрити
своју
љубав
и
ви
ћете
ову
жену
компромитовати
.
И
шта
онда
долази
?
Ви
ћете
бити
или
обичан
човек
,
па
ћете
је
оставити
,
бацајући
јој
у
лице
њену
прошлост
и
утеху
да
ви
нисте
први
и
да
нећете
бити
последњи
.
Или
ћете
остати
частан
човек
,
и
...
узећете
је
за
жену
.
Ту
вам
погрешку
неће
нико
опростити
,
јер
свет
не
верује
у
часне
људе
и
опрашта
само
рђавим
.
Та
ће
жена
постати
препрека
за
све
:
породицу
,
друштво
,
каријеру
.
Цео
ваш
живот
биће
отрован
.
-
Али
,
господин
-
Стајићу
,
ви
је
не
познајете
.
Још
ми
досад
никад
није
споменула
брак
.
Што
се
пак
тиче
мене
...
-
Ах
,
ви
сте
два
бедна
створа
,
-
продужи
уредник
.
-
Ако
продужите
,
то
што
ће
се
догодити
десиће
се
независно
од
вас
.
Пресеците
накратко
ваше
лудости
...
Човек
се
не
спрда
са
љубављу
...
Ви
ћете
бити
побеђени
на
један
или
други
начин
.
Ја
вас
добро
познајем
,
Кремићу
.
Мислите
да
вас
ја
не
одвајам
од
оних
који
су
у
стању
да
за
једну
криглу
пива
протуре
у
лист
шта
ко
хоће
.
Ја
знам
да
сте
ви
частан
човек
.
И
баш
зато
,
господине
Кремићу
,
ова
проба
на
коју
вас
ставља
ваша
судбина
-
како
би
се
то
рекло
у
каквом
шаблонском
роману
-
јесте
опасна
за
вас
.
Узмите
се
на
ум
,
јер
обично
најбољи
људи
падају
најниже
.
Они
други
,
тај
велики
рестл
човечанства
,
средње
душе
и
обичног
срца
,
они
нађу
без
по
муке
компромисе
између
добра
и
зла
,
између
дужности
и
страсти
,
што
им
допушта
да
живе
без
борбе
и
пораза
.
Кад
падају
,
они
се
дочекују
на
ноге
као
мачке
.
Они
се
много
не
убијају
,
не
изненађују
никога
,
подижу
мало
ларме
око
себе
,
тако
да
могу
да
се
лече
и
да
отпочну
понова
.
Оканите
се
да
тражите
своју
срећу
по
недопуштеним
забранима
страсти
,
јер
видите
да
су
страсти
камен
спотицања
у
животу
целог
света
...
Пазите
да
тај
камен
не
буде
у
вашем
животу
катастрофа
.
У
том
тренутку
електрика
сину
поново
.
По
кафани
се
зачуше
псовке
на
рачун
Безименог
Друштва
.
Редакциски
шегрт
,
сав
црн
по
лицу
од
штампарске
боје
,
приђе
уреднику
и
запита
га
брзо
,
не
прекидајући
реченицу
,
као
да
је
научио
напамет
:
-
Послао
ме
господин
Душан
да
вас
упитам
:
хоће
ли
да
закључи
лист
.
Све
је
готово
.
Остаће
три
шифа
слога
за
понедељак
.
-
Нека
причекају
,
сад
ћу
ја
...
Хоћете
ли
још
по
један
шнит
?
Боље
ће
се
спавати
,
-
обрати
се
уредник
Кремићу
.
-
Треба
да
пустим
још
ову
вест
...
зајаукаће
белгиски
безимењаци
,
па
ће
сами
нудити
трамвајске
карте
.
ГЛАВА
ПЕТА
.
ИНТИМНА
БУРА
.
Ускршњи
празници
су
се
примицали
.
Договорили
су
се
да
ће
заједно
изаћи
на
Велики
Петак
да
целивају
плаштаницу
.
Били
су
тачно
заказали
време
и
место
где
ће
се
састати
,
улице
куда
ће
проћи
,
место
где
ће
се
одморити
и
све
појединости
које
заљубљени
воле
да
одређују
и
у
најситнијим
својим
плановима
.
Било
је
све
готово
,
кад
Милошу
дође
Љубица
и
јави
му
да
се
госпа
Селена
одлучила
да
и
она
изађе
са
Зорком
.
-
Онда
нема
ништа
од
нашег
састанка
,
-
рече
Кремић
љутито
и
претпостави
да
се
одрече
виђења
са
Зорком
него
да
се
претвара
пред
њеном
мајком
,
говори
ви
својој
драгани
и
да
крије
свој
заљубљени
поглед
.
Али
му
Зорка
јави
поново
да
ће
мајку
испратити
одмах
после
цркве
.
Милош
приста
.
Свет
је
био
нагрнуо
на
Саборну
Цркву
око
четири
сата
,
нарочито
онај
свет
у
Београду
који
иде
у
цркву
само
на
бденија
и
свадбе
.
Свечана
служба
одслужила
се
уз
пратњу
клепала
.
Пред
олтаром
била
је
подигнута
раскошна
гробница
Сина
Божијег
,
пуна
цвећа
,
светлости
и
злата
.
Четири
војника
с
ножем
на
пушци
чували
су
Господњи
Гроб
.
Свет
је
нагрнуо
да
пољуби
излизано
платно
,
на
којем
је
било
претстављено
измучено
тело
Галилејчево
.
Кремић
није
био
много
побожан
.
Ипак
су
му
годили
ова
свечаност
и
многобројни
народ
,
клепала
,
војници
,
пушке
и
крстови
.
Сећао
се
сличних
прилика
кад
је
био
мали
,
у
Ужицу
,
тамошње
скромне
гробнице
и
Здравка
Еркуле
,
који
је
био
почасни
клисара
и
лупао
у
клепала
.
У
цркви
није
био
откако
је
свршио
гимназију
,
те
му
је
пријао
мирис
тамјана
и
воштаних
свећа
.
Као
круна
свега
било
је
очекивање
Зорке
,
које
је
био
жељан
дан
и
ноћ
,
Зорке
бледе
и
добре
,
коју
је
његова
мисао
улепшавала
све
више
.
Она
је
стајала
до
самих
столова
,
с
леве
стране
у
цркви
,
окружена
гомилом
девојака
.
Ништа
на
њој
,
ни
држање
ни
одело
,
није
је
одвајало
од
осталог
света
,
али
Кремићу
је
било
лако
разликовати
је
у
гомили
глава
као
булку
у
пољу
пшенице
.
Зорка
је
била
на
челу
свега
,
садржавала
све
и
око
себе
расипала
зраке
као
златни
крст
на
гробу
Господњем
.
Зорка
га
је
такође
спазила
.
С
времена
на
време
,
она
би
се
окренула
и
послала
му
један
осмех
пун
љубави
,
среће
и
захвалности
.
Милош
је
остао
до
краја
службе
и
причекао
да
Зорка
пољуби
плаштаницу
.
Кад
је
виде
да
се
већ
примакла
гробници
,
Милош
се
прогура
и
стаде
на
ивицу
гомиле
куда
је
Зорка
требала
да
прође
.
Она
је
прошла
разговарајући
са
мајком
,
и
,
неопажена
ни
од
ког
,
повукла
га
за
пеш
од
капута
.
То
је
било
уместо
пољупца
.
Драгутин
је
био
остао
код
куће
и
обећао
да
ће
изаћи
кад
се
девојке
врате
кући
са
госпа
-
Селеном
,
те
остатак
времена
до
уреченог
састанка
Милош
проведе
сам
на
Калимегдану
.
По
небу
се
гонили
облаци
,
који
су
опомињали
да
ће
бити
кише
.
-
Јеси
ли
се
много
тргао
кад
сам
те
повукла
за
капут
,
-
рече
му
Зорка
врло
расположена
,
кад
се
најзад
састаше
.
-
Ти
си
био
тако
шик
,
мој
слатки
Ерице
,
и
гледао
ме
заљубљено
,
да
сам
те
усред
цркве
хтела
пољубити
...
-
Куд
ћемо
да
идемо
?
-
Запита
Драгутин
.
Љубица
предложи
да
се
иде
на
пиво
.
-
Код
Круне
?
-
Тамо
су
све
сами
Јевреји
.
-
Код
Српског
Краља
?
-
Како
хоћете
!
-
Одговори
Милош
и
уздахну
.
Зорка
га
погледа
зачуђено
и
запита
:
-
Шта
значи
тај
дубок
уздах
?
-
Ништа
!
-
насмеја
се
Кремић
.
-
Данас
сам
много
радио
,
па
сам
прилично
уморан
.
-
Хајдемо
...
Хајдемо
.
Пиво
ће
те
разгалити
.
Било
је
увелико
топло
.
Али
,
столови
нису
још
били
намештени
пред
кафаном
него
су
само
врата
и
прозори
били
широм
отворени
.
Друштво
се
посади
за
један
сто
.
Али
је
ту
дувало
од
прозора
,
те
се
они
поново
преместише
.
Зорка
,
расположена
као
дете
,
прћила
је
усне
као
да
је
хтела
да
каже
да
јој
се
ту
не
допада
.
-
Шта
ти
овде
фали
?
-
Упита
Милош
.
-
Овде
је
канабе
тако
тесно
,
-
одговори
Зорка
размажено
.
-
Пукоше
ми
леђа
.
Кремић
,
кога
је
ово
премештање
још
више
нервирало
,
изнурен
радом
тога
дана
,
плану
,
па
и
не
мислећи
шта
говори
,
рече
:
-
Тешко
ономе
коме
ти
будеш
жена
.
Зорка
га
погледа
једним
дубоким
погледом
,
као
да
је
хтела
да
испита
је
ли
то
све
шала
,
па
навикла
да
људе
сматра
за
добре
док
се
о
противном
не
увери
,
она
несташно
дохвати
чашу
,
куцну
је
о
Милошеву
,
и
рече
смејући
се
:
-
Ја
ћу
бити
само
твоја
!
-
Не
,
никада
!
-
пресече
је
Кремић
,
чудећи
се
и
сам
одлучности
свога
гласа
.
Млада
жена
,
која
је
била
већ
принела
чашу
устима
,
изненађена
овом
свирепом
одлучношћу
,
спусти
је
на
сто
недодирнуту
и
занеме
.
Драгутин
и
Љубица
су
се
били
повукли
у
један
угао
.
Комади
њиховог
разговора
допирали
су
с
часа
на
час
до
Милоша
.
Љубица
је
говорила
о
богатству
свога
оца
и
тврдила
да
је
он
одвојио
тридесет
хиљада
динара
за
њен
мираз
,
које
је
дао
на
приплод
тамошњој
штедионици
с
условом
да
му
за
ту
суму
гарантују
чланови
управе
целим
својим
имањем
.
Ранковић
је
опет
правио
планове
како
ће
убрзо
положити
испит
,
ослободити
се
војске
,
венчати
се
с
Љубицом
и
отићи
с
њом
на
југ
,
на
море
,
па
онда
у
Париз
,
да
се
усаврше
у
језику
,
и
он
да
положи
докторат
.
Песник
љубави
посматрао
је
час
овај
пар
којем
је
све
ишло
на
руку
,
а
час
своју
драгану
која
је
седела
клонуле
главе
и
мутних
очију
.
Он
се
чудио
промени
свога
друга
који
се
тако
лако
решио
на
женидбу
,
он
који
је
по
десет
пута
загледао
једну
крагну
док
је
не
купи
.
Је
ли
томе
био
разлог
новац
или
баш
ова
девојка
раскошне
и
неукусне
тоалете
,
бујне
косе
,
преласних
очију
и
леденог
лица
,
као
у
рекламе
за
миришљави
сапун
коју
је
човек
малочас
видео
на
зиду
какве
бербернице
?
Његови
живци
беху
сувише
заморени
да
разреше
овај
проблем
,
те
Кремић
хтеде
да
започне
један
лак
разговор
са
Зорком
,
као
да
се
ништа
није
десило
.
-
Погле
оног
келнера
,
-
рече
јој
он
,
-
како
слатко
пуши
,
сакривен
иза
пећи
.
Рекао
бих
да
се
сав
топи
у
цигару
!
Зорка
не
одговори
ништа
.
Кремић
се
поново
наљути
.
Он
није
схватао
како
тешко
може
пасти
једној
жени
која
је
погрешила
отказ
љубави
оног
човека
због
кога
је
загазила
у
грех
.
Јер
жена
не
одваја
љубав
од
брака
.
Она
приноси
љубави
на
жртву
све
и
сматра
је
за
вечиту
,
док
човек
,
па
макар
он
био
и
најбољи
,
види
у
својој
љубави
само
једну
епизоду
.
Он
поклања
овој
вези
само
један
моменат
,
један
део
свога
живота
,
док
жена
обухвата
целу
будућност
,
не
зауставља
се
ни
на
ивици
гроба
,
продужује
своје
мисли
чак
и
на
други
свет
и
везује
се
за
човека
једном
за
свагда
,
једном
за
целу
вечност
.
-
Ти
си
јогуница
!
-
прекори
Милош
своју
драгану
,
па
дохвати
једне
новине
,
обешене
више
себе
и
стаде
их
читати
,
не
схватајући
смисао
ни
прве
реченице
.
-
Ви
можете
располагати
вашом
женидбом
како
хоћете
,
-
одговори
му
Зорка
.
-
Али
,
немате
право
да
ме
вређате
...
Људи
су
брутални
и
свирепи
,
пфуј
!
Она
се
угризе
за
усне
да
не
заплаче
.
Милош
је
погледа
тако
невеселу
и
бледу
,
и
би
му
је
жао
.
Он
је
несвесно
упореди
са
Љубицом
,
која
је
ту
седела
поред
ње
,
здрава
,
млада
,
богата
,
бесна
,
и
безбрижно
правила
планове
за
сјајну
будућност
.
Њега
обузе
жалост
за
Зорком
,
искрена
,
несебична
жалост
.
Он
зажеле
да
и
Зорка
буде
тако
млада
,
здрава
,
богата
и
безбрижна
,
али
не
ради
њега
већ
ради
ње
саме
,
да
буде
весела
и
савршена
онако
како
мајка
жели
својој
деци
,
брат
сестри
,
сестра
брату
.
Откад
овај
чист
и
несебичан
осећај
није
затресао
његове
груди
!
Али
,
у
исто
доба
он
се
загледа
у
своју
судбину
.
Као
сва
бића
обдарена
тананим
нервима
,
он
изазва
лако
пред
собом
своје
потребе
и
будућност
;
и
цела
његова
природа
задрхта
кад
виде
колико
му
треба
још
помоћи
,
како
мало
има
да
одвоји
од
себе
за
другог
,
и
како
му
је
будућност
још
магловита
и
претећа
.
Ова
два
осећања
,
љубав
према
ближњем
и
љубав
према
себи
самом
сукобише
се
оштро
у
његовом
срцу
.
Он
осети
да
једно
мора
надјачати
.
Он
је
волео
себе
изнад
свега
,
али
је
осећао
да
не
може
бити
себичан
и
свиреп
према
својој
драгани
.
И
млади
песник
покуша
да
измири
ова
два
осећања
,
да
их
намести
један
до
другог
или
бар
одложи
за
доцније
њихову
отсудну
битку
.
Он
се
клео
Зорки
да
је
воли
као
драгану
,
као
пријатеља
,
мајку
и
сестру
,
као
себе
самога
,
као
све
најзад
,
али
да
је
не
може
узети
за
жену
због
мале
плате
,
несигурног
положаја
,
обавеза
према
породици
,
обавеза
према
њој
самој
.
-
Све
се
може
кад
се
хоће
,
-
одбијала
је
Зорка
.
-
У
почетку
би
било
тешко
,
плате
су
мале
,
али
доцније
...
Нема
чиновника
који
је
умро
од
глади
.
А
кад
се
има
хлеба
...
-
Хлеб
...
Хлеб
,
-
прекиде
је
Кремић
.
-
Мислиш
ли
да
је
све
казано
кад
се
каже
:
хлеб
.
Ваљда
у
животу
има
још
нечега
сем
хлеба
.
-
Љубав
.
-
Ти
знаш
да
те
ја
волим
,
Зорка
,
и
кад
ти
овако
морам
да
говорим
,
ја
више
жалим
него
ти
.
-
Па
кад
ме
волиш
,
што
ме
нећеш
за
жену
?
-
опирала
се
Зорка
.
-
Ти
говориш
као
дете
.
Зар
нема
људи
који
се
воле
а
не
живе
у
браку
?
Колико
пак
има
других
које
је
црква
венчала
,
а
посред
њих
нема
ни
сенке
љубави
.
Брак
није
што
и
љубав
...
Ах
,
Зорка
,
не
говори
ми
више
о
њему
,
ја
презирем
данашњи
брак
...
Он
је
пун
лажи
и
рачуна
;
не
квари
ми
визију
коју
сам
о
теби
створио
.
Ја
те
волим
баш
због
тога
што
ти
не
рачунаш
,
што
ниси
као
друге
жене
...
Иначе
,
ја
ћу
мислити
да
је
све
ово
рачун
,
да
је
твоја
љубав
једна
лажна
маска
...
-
Милошу
!
...
Ох
,
не
,
Милошу
,
не
говори
тако
,
не
мисли
то
.
Ја
те
нисам
заволела
да
бих
те
преварила
.
Ја
желим
твоју
срећу
.
Ја
нисам
мислила
на
брак
;
без
престанка
ја
сам
мислила
на
љубав
;
управо
,
они
су
нераздвојно
везани
за
моју
душу
;
то
су
две
речи
које
значе
једно
исто
.
Ах
,
како
бих
волела
изаћи
с
тобом
,
овако
заједно
,
руку
под
руку
,
у
свет
,
међу
познате
,
и
ведра
чела
показати
свакоме
:
ово
је
човек
који
ми
је
драг
;
јест
,
видите
сви
,
нас
двоје
се
волимо
и
живимо
заједно
.
-
Шта
нам
овако
недостаје
,
Зорка
?
Шта
нас
се
тиче
свет
?
Шта
маримо
хоће
ли
он
знати
да
се
волимо
или
не
.
-
Не
,
Мико
.
Ти
се
вараш
.
Свет
значи
много
.
Ми
у
њему
радимо
,
зависимо
од
њега
.
Он
је
кадар
да
нас
скрши
и
уздигне
.
-
Али
,
Зорка
,
што
се
ми
више
кријемо
,
све
ће
наша
љубав
бити
слађа
,
и
милији
они
тренуци
овако
уграбљени
,
украдени
...
-
Не
...
не
...
Срећа
се
не
граби
и
не
краде
,
-
јецала
је
Зорка
.
-
Не
...
не
,
мој
Милошу
.
Не
говори
ми
тако
...
Остави
ми
наде
.
Реци
ми
:
не
данас
,
не
сутра
,
али
једном
зацело
!
-
То
није
могућно
!
-
одлучно
одговори
Милош
.
-
То
није
могућно
?
-
понови
Зорка
упитно
.
-
Дакле
ти
кидаш
све
што
је
између
нас
.
Како
сам
те
ја
другојачије
замишљала
!
Ах
,
колико
људи
толико
и
ћуди
,
колико
срца
толико
и
љубави
.
Зорка
окрену
главу
од
свог
драгана
и
занесе
се
гледајући
на
улицу
,
камо
је
већ
падао
мрак
.
Изненадно
,
она
се
трже
,
окрете
се
Милошу
и
рече
му
:
-
Слушај
,
Милошу
.
Ја
сам
знала
да
се
овај
брак
не
може
брзо
остварити
.
Али
сам
веровала
да
је
он
бар
твој
циљ
,
твоја
жеља
.
То
ми
је
давало
право
да
те
волим
.
Сад
видим
да
сам
се
преварила
.
Ја
више
не
могу
да
те
волим
,
јер
нећу
да
сам
ничија
наложница
.
Они
се
обоје
стресоше
од
ове
речи
која
први
пут
паде
између
њих
,
и
заћуташе
,
не
разумевајући
једно
друго
и
остајући
свако
на
својој
страни
.
Милош
се
поново
загледа
у
новине
,
а
Зорка
на
улицу
.
Из
другог
одељења
кафане
допирало
је
тупо
куцање
лопта
на
билијару
.
Ко
зна
докле
би
они
остали
тако
задубљени
,
да
их
не
трже
Љубичин
глас
:
-
Зорка
,
хоћеш
ли
с
нама
?
Ова
девојка
,
која
је
већ
увелико
била
отпочела
лов
на
мужа
,
чула
је
све
шта
су
говорили
Милош
и
Зорка
.
Она
се
побоја
да
јој
Милошеве
теорије
не
отргну
Драгутина
,
чији
су
изгледи
на
велику
будућност
обећавали
јој
оно
што
јој
очево
имање
није
давало
.
Кремић
не
примети
да
се
Љубичин
позив
односио
само
на
Зорку
,
те
он
одговори
уместо
ње
:
-
Да
,
да
,
и
ми
ћемо
сад
...
Келнер
,
плати
!
Пред
њима
је
била
широка
црна
улица
с
венцем
немоћних
електричних
сијалица
.
Са
неба
је
сијао
хладан
и
блед
месец
,
ноћ
падала
густа
и
влажна
.
Они
се
несвесно
упутише
на
Калимегдан
.
Драгутин
и
Љубица
се
изгубише
убрзо
.
Главне
стазе
биле
су
јако
осветљене
.
Неколико
шетача
ишли
су
лено
и
полако
.
Даље
по
споредним
стазама
ширила
се
црна
ноћ
и
увијала
парк
у
неку
жалосну
свечаност
.
Милош
и
Зорка
се
нису
добро
осећали
на
овој
јакој
светлости
.
Између
њих
је
била
пала
једна
тешка
реч
која
их
је
обоје
покрила
стидом
.
Стога
они
претпоставише
споредне
стазе
и
загазише
у
мрак
.
Кроз
тек
олистало
грање
видели
се
зелени
рефлекси
електричне
светлости
на
главним
стазама
.
Ноћ
је
бивала
све
гушћа
.
Дубоку
тишину
мутила
је
само
неразговетна
песма
овог
лепог
парка
.
Они
су
ишли
стопу
пред
стопу
,
обузети
овом
великом
тишином
самоће
и
тиштањем
својих
болова
.
Све
тако
,
држећи
се
градског
платна
,
они
избише
на
једно
узвишено
место
,
на
домаку
Саве
,
ограђено
гвозденом
оградицом
и
перуником
.
Они
застадоше
изненађени
призором
који
се
отвори
пред
њиховим
очима
.
Хиљаде
лампиона
и
сијалица
описивали
су
џиновски
полукруг
Београда
,
који
је
почињао
од
Калимегдана
,
пео
се
на
Славију
и
Бањицу
,
па
се
спуштао
преко
Топчидерског
Брда
на
Чукарицу
и
савску
обалу
.
Испод
вароши
текла
је
црна
Савина
вода
и
сливала
се
с
равном
обалом
на
супротној
страни
у
бескрајну
морску
пучину
.
У
пристаништу
горео
је
само
један
лампион
и
бацао
сву
светлост
на
нову
зграду
царинарнице
,
белу
и
као
изниклу
из
земље
.
Унаоколо
се
виделе
црне
силуете
лађа
и
дирека
на
шлеповима
.
Један
задоцнели
пароброд
промицао
је
поред
тајанствених
бедема
београдске
тврђаве
,
прелазио
у
Дунав
и
пловио
уз
воду
ка
Земуну
,
чији
се
правилан
кеј
назирао
у
мраку
.
Све
је
то
било
покривено
високим
пространим
небом
,
пуним
звезда
.
Испод
њих
,
на
једној
клупи
,
у
сенци
липа
седели
су
Драгутин
и
Љубица
,
и
грлили
се
без
бојазни
да
их
ко
не
опази
.
Преко
рамена
младог
човека
видела
се
глава
преплануле
студенткиње
,
затворених
очију
и
утопљена
у
задовољство
.
Милош
је
стајао
непомичан
.
Светлост
,
помешана
од
бледих
звезда
и
удаљеног
општинског
осветљења
правила
му
је
лице
још
блеђе
,
још
невеселије
.
Зорка
га
погледа
и
би
ганута
.
Она
је
била
биће
коме
је
љубав
позив
,
које
не
може
да
гледа
страдања
ближњега
.
У
несрећи
свога
драгана
,
она
заборави
своју
муку
.
Без
речи
,
она
се
пропе
на
прсте
,
положи
руку
на
Милошево
раме
,
притиште
му
на
усне
пун
и
благ
пољубац
,
и
предаде
се
будућности
онако
без
сигурности
,
као
Колумбо
кад
је
возио
ка
непознатим
земљама
,
надајући
се
у
дну
душе
награди
за
своју
љубав
.
Једна
локомотива
писну
жалосно
негде
далеко
...
даље
од
железничке
станице
.
ГЛАВА
ШЕСТА
.
УРАНАК
.
Не
треба
жалити
што
се
губе
неки
наши
обичаји
.
Место
њих
долазе
нови
,
исто
тако
лепи
,
исто
тако
свечани
и
занимљиви
.
Или
се
стари
,
као
свака
мода
,
повраћају
,
обновљени
и
подмлађени
,
те
постају
још
примамљивији
због
мириса
прошлости
и
прашине
заборава
који
су
их
покривали
.
До
пре
неколико
година
у
Београду
је
мало
ко
знао
за
Ђурђевски
уранак
.
Сад
се
он
слави
,
из
године
у
годину
,
све
више
и
интимније
.
Године
кад
се
догађа
ова
проста
драма
два
људска
срца
Ђурђев-дан
је
освануо
врло
пријатан
.
Облаци
,
који
су
уочи
празника
претили
кишом
,
растурали
су
се
одмах
по
сунчеву
заласку
.
На
земљу
се
спустила
млака
пролетња
ноћ
,
пуна
процветалог
јоргована
и
олисталих
грана
.
Многе
звезде
сијале
су
на
небу
.
Нова
топлота
лета
које
се
објављивало
и
треперење
преласне
априлске
ноћи
нису
очима
давали
да
се
склопе
.
Шум
природе
наваљивао
је
са
свију
страна
.
Груди
су
тражиле
слободног
ваздуха
,
живци
пољске
свежине
,
а
срце
је
куцало
за
пролетњим
заносом
и
пољупцима
.
Групе
народа
црнеле
су
по
београдским
улицама
,
будним
као
да
није
дубока
ноћ
,
и
јуриле
у
поља
и
шуму
.
Општина
није
штедела
светлости
.
Трамваји
су
шкрипали
на
свима
пругама
.
Дуги
шетни
возови
образовали
се
на
железничкој
станици
.
Из
варошких
паркова
допирали
су
звуци
војне
музике
.
По
брдима
се
виделе
веселе
ватре
.
Ноћна
тишина
је
звонила
од
песме
,
подврискивања
мушког
и
смеха
жена
.
Оба
заљубљена
пара
са
Дорћола
сишли
су
са
трамваја
код
Монопола
и
оставила
госпа
-
Селену
да
продужи
пут
с
комшинкама
до
Топчидера
.
Окренули
су
преко
моста
и
корачали
као
да
их
неко
јури
.
-
Зашто
трчимо
?
-
Лакше
,
лакше
.
Они
су
тако
говорили
једно
другоме
,
али
тек
што
би
успорили
ход
,
опет
би
њини
кораци
били
дужи
и
бржи
,
и
они
су
трчали
уз
Топчидерско
Брдо
,
хипнотизовани
свим
оним
црним
гомилама
народа
који
је
хитао
поред
њих
као
јато
мушица
на
светлост
.
-
Где
ћемо
их
наћи
?
-
упита
Милош
своју
драгану
,
мислећи
на
госпа
-
Селену
и
комшинке
.
-
Они
ће
бити
код
трамвајске
чекаонице
,
па
ћемо
прво
у
Кошутњак
на
кафу
и
доручак
,
-
испрекидано
одговори
млада
жена
,
сва
задувана
од
брзог
хода
и
среће
којој
није
знала
узрока
.
-
После
можемо
отићи
мало
до
Раковице
или
Кијева
.
Наврх
Топчидерског
Брда
застали
су
да
предахну
.
Зора
је
пуцала
.
Први
сунчани
зраци
избацивали
су
румено
прамење
као
ракетле
,
иза
једног
села
чије
се
куће
белиле
у
брду
даље
од
Торлака
.
Ноћ
је
скупљала
крила
,
вукући
их
полагано
преко
Булбулдера
,
Дунава
,
банатске
равнице
,
изнад
шуме
у
Кошутњаку
,
Банова
Брда
и
по
модрој
Савиној
води
,
да
их
састави
више
Земуна
,
као
да
је
ту
хтела
да
да
последњи
отпор
сунцу
,
које
је
,
уверено
у
своју
снагу
,
свечано
и
победоносно
објављивало
свој
долазак
.
Из
росних
долина
дизали
се
сиви
праменови
магле
.
Ваздух
се
белио
.
Из
тамних
сенки
долазио
је
неразговетан
шум
пробуђене
природе
и
света
.
Наједанпут
замуче
све
.
По
природи
прште
један
бисерни
сјај
.
Капљице
на
дрвећу
,
роса
по
трави
,
прозори
на
околним
вилама
и
две
велике
воде
,
које
су
квасиле
Београд
,
засветлише
као
дијамантске
ватре
и
окренуше
се
сви
ка
једној
тачки
,
ка
месту
где
се
било
појавило
сунце
.
Оно
је
било
велико
и
блиставо
.
Није
допуштало
да
се
гледа
у
њега
.
У
том
тренутку
Зорка
је
посматрала
Милоша
,
нешто
бледог
од
неспавања
,
како
упорно
гледа
у
сунце
.
Она
је
тада
упоређивала
овог
човека
,
замршене
косе
и
меланхоличног
осмеха
на
лицу
,
са
једном
сликом
коју
је
била
,
независно
од
њега
,
урезала
у
срце
,
вишу
од
реалности
и
неприродну
.
-
Чудновато
!
-
рече
му
она
.
-
Мени
изгледа
да
смо
ми
и
лане
излазили
овамо
рано
,
да
је
био
Ђурђев-дан
,
ноћ
била
исто
овако
мека
,
сунце
излазило
иза
истог
оног
дрвета
,
да
смо
ми
двоје
стајали
на
овом
истом
месту
где
је
телеграфски
дирек
чворнат
и
крив
,
и
да
си
ти
тако
био
замишљен
и
леп
.
И
још
нешто
:
мени
се
чини
данас
да
смо
се
ми
још
раније
видели
и
да
се
познајемо
одавно
.
Твој
поглед
,
твој
глас
,
очи
и
тај
невесео
осмех
који
ти
игра
око
усана
,
сећају
ме
једне
слике
коју
ја
давно
носим
у
срцу
.
Боже
мој
,
кад
смо
се
ми
први
пут
видели
?
Кад
се
спустише
у
Топчидер
,
они
приметише
читав
мравињак
од
шетача
,
кола
,
столова
и
корпи
.
Плаво
јутро
овог
ђурђевданског
дана
дрхтало
је
изнад
ове
гомиле
,
песковитих
стаза
,
росних
шумарака
и
разнобојног
цвећа
.
Голуждрава
циганчад
свирала
овде
онде
.
Са
свих
страна
одјекивала
песма
,
кикот
,
шале
,
дозивање
,
звиждање
,
њакање
,
лајање
и
сви
облици
људских
и
животињских
гласова
.
Код
трамвајске
чекаонице
Зорка
једва
нађе
госпа
-
Селену
,
те
се
сви
,
с
комшинкама
заједно
,
кренуше
у
Кошутњак
.
Милош
и
Зорка
нису
се
одвајали
једно
од
другог
.
За
доручком
су
седели
заједно
.
Милош
јој
је
помагао
да
исече
хлеб
.
Рука
је
руку
додиривала
.
Поглед
се
упијао
у
поглед
.
После
доручка
Кремић
позва
цело
друштво
у
кафану
да
их
части
.
-
Драге
воље
,
-
рече
једна
комшинка
.
-
Бога
ми
,
ја
сам
још
уморна
,
-
одговори
бабица
.
-
Могла
бих
једну
кафу
,
али
да
ми
је
овде
...
овако
да
се
не
мичем
.
Најела
сам
се
гибанице
,
па
хоћу
да
пукнем
.
-
Нађи
дрва
,
па
ће
бити
кафе
,
-
одговори
овој
бабица
.
-
Дете
,
ви
млађи
,
накупите
дрва
,
па
има
времена
и
за
кафану
,
-
готово
заповеди
госпа
Селена
.
Оба
љубавна
пара
дигоше
се
као
на
команду
и
зађоше
у
шуму
.
Али
,
тек
што
измакоше
испред
очију
познатих
,
они
се
ћутке
одвојише
једно
од
другог
и
ударише
разним
путевима
.
Милош
и
Зорка
пођоше
стазом
која
води
лево
од
Хајдучке
чесме
.
Око
њих
је
било
суварака
на
сваком
кораку
,
али
они
продужише
ићи
све
дубље
у
шуму
,
наношени
другим
мислима
.
Стаза
којом
су
ишли
била
је
сва
влажна
од
јутарње
свежине
.
Оно
велико
и
блиставо
сунце
није
могло
продрети
кроз
зелен
сплет
буковог
лишћа
,
већ
су
се
његови
зраци
примећивали
само
овде
онде
,
по
дрвећу
,
као
сјајне
тачке
.
По
земљи
је
трулило
бледо
лањско
лишће
,
наслагано
у
дебеле
слојеве
.
Ваздух
је
био
сладак
као
млеко
и
мирисао
на
загоретину
.
Једна
веверица
црна
дугачка
репа
несташно
је
скакала
испред
њих
,
с
гране
на
грану
,
и
гледала
их
упитно
својим
ситним
мишјим
очима
.
Око
њихове
главе
пролетали
су
гундељи
,
безбрижни
и
глупи
.
На
једном
глогу
стајала
је
једна
тица
,
налик
на
врапца
,
само
дужег
репа
и
са
три
жуте
пруге
на
глави
.
Она
није
мрдала
са
свог
места
,
стојећи
тако
у
пози
као
да
је
хтела
да
се
фотографише
.
Тек
их
примети
кад
јој
се
они
приближише
,
те
прну
на
други
олистали
глог
и
запева
.
Њена
песма
,
која
се
састајала
из
три
тона
:
два
кратка
,
а
трећи
врло
отегнут
,
била
је
проста
али
допадљива
.
Тици
се
одзивале
њене
друге
,
истом
песмом
,
те
цела
шума
одјекивала
од
ова
три
проста
тона
.
Заљубљени
пар
је
осећао
овде
живу
,
бесмртну
природу
,
чуо
је
њен
дах
,
видео
њено
кретање
,
треперење
,
живот
,
разумевао
њену
широку
филозофију
безбрижности
и
заборава
;
осећао
се
и
сам
један
део
тог
зеленила
које
се
рађа
,
живи
,
умире
и
обнавља
,
весело
и
безбрижно
,
покорава
се
несавладљивим
законима
нечег
општег
,
целог
,
нечег
што
измиче
човечјем
разуму
и
што
је
савршеније
од
њега
.
Уздаси
загушеног
дивљења
излазили
су
један
за
другим
из
њихових
груди
.
Њихови
погледи
прелетели
су
у
екстази
са
чаробних
сенка
дрвећа
тек
додирнутог
светлосним
тачкама
на
старо
лањско
лишће
,
суво
и
бледо
,
што
се
пресијавало
из
сребра
у
злато
;
а
њихове
уши
се
жедно
напрезале
да
чују
песму
безбрижних
гундеља
и
оних
тица
са
три
жуте
пруге
на
глави
.
Али
,
њихова
уста
су
одлучно
ћутала
,
занемела
под
утиском
јаког
живота
у
природи
.
Они
су
ступали
плашљиво
и
полагано
,
бојећи
се
да
не
наруше
ову
мирну
сагласност
и
свечаност
у
шуми
.
Идући
тако
,
они
стигоше
на
један
пропланак
,
који
се
ширио
у
шуми
као
острво
у
мору
од
буковог
лишћа
.
Сива
стабла
букова
ограђивала
су
ову
ливадицу
и
дизала
се
увис
као
стубови
неке
дивље
цркве
.
Гледајући
овај
живи
зид
,
пун
шаренила
од
букове
коре
,
млади
песник
помисли
да
су
наши
стари
право
радили
што
су
таква
места
бирали
за
храмове
својим
боговима
.
Гомила
срна
,
која
је
пасла
на
овом
пропланку
,
поплаши
се
од
њих
и
у
дивљем
бегству
сјури
се
низ
брдо
.
-
Ја
не
могу
даље
,
-
рече
Зорка
,
Они
се
посадише
на
једно
оборено
стабло
.
Милош
пребаци
руку
преко
рамена
своје
драгане
.
Он
се
занесе
у
њене
очи
и
дивљаше
јој
се
као
да
је
сваког
тренутка
откривао
у
њој
по
једно
ново
лице
.
Око
њих
је
била
дубока
тишина
,
непомућивана
ничим
што
је
људско
и
извештачено
.
Они
су
били
далеко
од
гомиле
,
људских
разговора
и
прашњивих
улица
где
јецају
трамваји
.
Сунце
се
пело
увис
.
Сиве
букве
бацале
су
тајанствене
сенке
по
ливади
.
Један
прамен
зракова
падао
је
на
Зоркину
косу
и
својом
златном
бојом
оживљавао
њено
лице
,
румено
од
јутарње
свежине
.
-
Твоје
су
очи
пуне
сенки
,
као
овај
пропланак
,
-
рече
јој
Милош
занесено
.
-
Где
си
ти
узела
те
очи
?
-
Мајка
ме
је
дирала
да
имам
очи
као
у
мачке
,
-
одговори
Зорка
обрадована
.
-
Ја
сад
први
пут
чујем
да
су
оне
лепе
.
-
Чини
ми
се
да
их
досад
нисам
никад
видео
.
Гледајући
у
њих
,
ја
видим
тамну
боју
планина
,
широке
облаке
,
талас
воде
...
Млади
песник
не
доврши
реченицу
него
наже
главу
и
пољуби
Зоркине
усне
,
црвене
као
јагоде
.
Она
затвори
очи
.
Зашто
жене
затварају
очи
кад
се
љубе
?
Зашто
оне
претпостављају
ноћ
дану
кад
одређују
часове
љубави
?
Да
ли
то
долази
код
њих
од
урођеног
стида
према
голотињи
или
што
оне
не
воле
одвише
прецизне
слике
стварности
?
-
Ах
,
мој
Мико
!
Доста
је
.
-
Понови
ми
ту
реч
.
Кажи
ми
још
једном
:
мој
Мико
!
Ти
умеш
тако
лепо
да
тепаш
.
Твој
глас
...
он
приличи
очима
,
он
је
таман
,
дубок
и
кадифаст
.
Кад
жена
хоће
да
се
занима
са
човеком
који
јој
се
допада
,
она
уме
да
ућути
тако
да
овога
натера
,
против
њега
самога
,
да
говори
,
да
отвара
уста
и
своје
срце
.
Зорка
не
понови
оно
што
је
Милош
хтео
,
него
једним
осмехом
склопи
своје
усне
,
наслони
се
на
његово
раме
и
загледа
се
у
његове
очи
.
Они
осташе
неколико
тренутака
тако
неми
и
занесени
једно
у
друго
.
То
је
била
једна
велика
љубав
,
која
се
родила
без
великог
узрока
,
као
што
су
све
велике
љубави
.
Млади
човек
није
волео
своју
драгану
због
овога
или
онога
,
због
њеног
лица
или
њених
очију
,
косе
и
стаса
,
умиљатости
или
духа
.
Он
ју
је
волео
само
због
тога
што
ју
је
волео
.
И
он
јој
је
искрено
говорио
:
-
Нисам
никад
мислио
шта
је
на
теби
лепо
.
Јесу
ли
то
твоје
очи
,
твој
глас
?
...
Ја
не
знам
,
ти
ми
се
допадаш
сва
.
Ја
на
теби
не
видим
ништа
ружно
.
Ти
си
за
мене
нешто
друго
него
остале
девојке
,
неко
друго
биће
,
један
нарочит
створ
,
рођен
и
одређен
за
мене
.
Поред
тебе
,
ја
се
сав
предајем
својим
осећајима
,
ја
их
не
одмеравам
,
не
питам
их
одакле
долазе
.
Ја
у
њима
наслућујем
твоју
душу
,
твоје
тело
,
твоју
тоалету
,
целу
тебе
...
На
свету
има
свакојако
још
лепих
жена
;
пардон
,
Зорка
,
можда
и
лепших
,
али
оно
што
ми
се
у
теби
допада
нема
ниједна
,
јер
ја
волим
тебе
такву
каква
си
.
Ја
не
знам
шта
је
савршенство
лепоте
.
Многе
жене
које
је
цео
свет
сматрао
за
праве
лепотице
мене
су
остављале
хладна
.
Кад
бих
био
сликар
и
кад
бих
хтео
да
насликам
лепу
жену
,
ја
бих
тебе
насликао
,
какву
те
видим
.
Ја
имам
неки
свој
појам
о
лепоти
.
Управо
,
ја
га
немам
никакав
,
ја
имам
тебе
,
и
ти
ме
учиш
шта
је
то
.
Ја
не
тражим
правилан
грчки
нос
,
лице
бело
као
алабастер
и
очи
небесног
плаветнила
.
То
за
мене
нема
никакве
вредности
.
Ја
бих
зајаукао
од
бола
кад
би
неки
мајстор
покушао
да
усаврши
твој
нос
према
законима
естетике
.
Наружили
би
те
кад
би
твоје
бледолико
лице
претворили
у
белину
алабастера
.
Ја
волим
да
твоје
очи
остану
твоје
,
а
сваки
твој
поглед
да
остане
твој
,
лично
твој
...
Зорка
награди
драгана
једним
љупким
осмехом
,
па
му
онда
рече
благо
и
у
шали
:
-
Ми
смо
заборавили
да
смо
пошли
у
дрва
.
Пожуримо
се
,
јер
ће
наше
комшинке
проћи
воља
за
кафом
.
ДЕО
ТРЕЋИ
.
Прави
љубавни
пару
,
на
земљу
залутали
,
Како
је
чудно
ваше
страдање
!
Уколико
су
ваша
срца
ближа
једно
другоме
,
Утолико
се
она
осећају
раздвојена
.
СИЛИ
ПРИДОМ
.
ГЛАВА
ПРВА
.
РУЖА
И
ТРН
.
-
Шта
је
госпа
-
Селени
данас
?
-
забринуто
упита
Кремић
своју
драгану
.
-
Сад
је
баш
сретнух
на
степеницама
.
Ја
је
поздравих
љубазно
,
али
она
прође
поред
мене
ћутке
и
брзо
као
бесна
.
Лице
јој
је
било
позеленило
као
жуч
.
-
Ах
,
остави
је
,
молим
те
,
-
одговори
му
Зорка
.
-
Још
јутрос
се
наљутила
на
касапина
што
јој
није
дао
парче
које
је
хтела
,
па
је
љута
цео
дан
.
Молим
те
,
склони
се
данас
од
ње
,
јер
она
мора
да
на
неком
искали
свој
гнев
.
Мене
је
већ
двапут
изгрдила
.
-
Зашто
?
-
Ех
,
зашто
!
...
Низашто
!
Њој
је
све
теже
угодити
.
Љути
се
и
грди
.
То
је
тако
узима
једном
дваш
преко
недеље
,
као
децу
,
готово
без
икаквог
повода
.
Али
,
не
мислимо
на
то
...
Где
си
купио
ову
ружу
?
Како
је
дивна
...
Њих
су
двоје
били
у
Љубичиној
соби
и
с
Љубицом
чекали
Драгутина
,
па
да
изиђу
у
поље
.
Била
је
недеља
после
подне
.
Напољу
је
било
ведро
,
свеже
,
росно
и
весело
.
Сунце
се
било
тек
помолило
иза
облака
који
га
је
дотле
заклањао
,
па
упола
преломљеним
зрацима
огрејало
кровове
с
друге
стране
улице
,
сива
пространа
дворишта
,
зидове
у
кући
и
једну
групу
дечурлије
која
се
играла
кликера
у
прашини
насред
пута
.
Милош
је
био
врло
добре
воље
.
Нестрпљиво
је
загледао
у
часовник
,
вртео
се
на
столици
и
грдио
Драгутина
што
га
још
нема
.
Овај
ведри
мајски
дан
који
је
дошао
после
једне
кишовите
ноћи
благо
му
је
испуњавао
груди
,
одушевљавао
га
и
вукао
изван
куће
.
Нека
слатка
грозница
преливала
му
се
кроз
крв
.
Обузимао
га
један
занос
за
нечим
великим
и
необичним
.
Соба
му
је
била
тесна
.
Час
је
добијао
вољу
да
пева
,
скаче
и
трчи
,
а
час
није
желео
ништа
него
је
дубоко
дисао
лак
плаветан
ваздух
што
је
долазио
кроз
прозор
,
и
губио
се
у
некој
саној
несвестици
.
-
Ранковић
мора
да
поквари
свако
уживање
тим
својим
ситним
пословима
.
Зар
то
није
могао
да
остави
за
други
пут
?
-
грдио
је
Милош
свога
пријатеља
.
-
Штета
је
да
се
губи
време
кад
је
дан
овако
леп
.
Не
знам
на
шта
ме
ово
потсећа
.
Пролеће
је
,
а
мени
се
чини
час
да
је
лето
,
а
час
да
је
зима
.
Ах
,
данас
су
сва
четири
годишња
доба
ујединила
своје
лепоте
.
Ваздух
је
млак
као
у
лето
,
небо
ведро
као
у
септембру
,
сунце
бледо
као
да
је
усред
зиме
,
а
ипак
ја
осећам
како
трава
расте
и
да
пролеће
слави
своју
победу
.
Како
је
све
нежно
и
узвишено
око
нас
...
Зорка
,
погледај
ово
сунце
,
оно
је
бледо
и
пријатељско
као
осмех
сажаљења
.
Зорка
не
одговори
ништа
.
Она
се
ћутке
наслони
на
Милошево
раме
и
занесе
се
гледајући
у
плаву
ваздушну
пучину
која
се
таласала
испред
прозора
.
-
Што
ти
је
песник
!
-
прогунђа
Љубица
,
која
се
у
дну
собе
задубила
у
читање
једног
писма
.
-
Бледо
сунце
осмехивало
се
осмехом
сажаљења
!
...
Шта
би
рекао
мој
отац
,
да
вас
чује
,
Кремићу
?
Он
би
се
доиста
осмехнуо
осмехом
сажаљења
.
A
propos
,
отац
ми
пише
да
је
по
јевтине
паре
купио
још
један
камени
мајдан
.
Сад
се
прави
железница
,
па
вели
:
паре
ће
намлатити
.
Младог
песника
не
дирну
Љубичино
потсмехивање
песничком
језику
,
али
њена
последња
фраза
о
каменом
мајдану
растера
му
занос
поезије
и
пресече
свако
одушевљење
.
Он
се
намршти
,
скиде
Зоркину
руку
са
свог
рамена
и
приђе
прозору
.
У
соби
наста
тајац
.
Кремић
је
ћутљиво
посматрао
како
се
деца
играју
кликера
.
Сунце
је
стајало
с
његове
леве
стране
и
,
спуштајући
се
са
зенита
,
обасјавало
кроз
чист
и
редак
ваздух
романтичну
панораму
дунавских
обала
.
Зорки
је
било
криво
што
Љубица
дира
Милошеву
поезију
,
па
јој
хтеде
одвратити
истом
мером
,
те
запита
свога
драгана
:
-
Је
ли
,
Милошу
...
јеси
ли
ти
кадгод
мислио
да
намлатиш
паре
?
Кремић
се
окрете
и
погледа
младу
жену
једним
дугим
упитним
погледом
.
Он
не
схвати
прави
смисао
Зоркиног
питања
,
те
одговори
после
мале
почивке
:
-
Понекад
ја
желим
да
сам
богат
...
врло
богат
,
милионер
,
милијардер
,
други
Крез
.
-
Охо
!
То
нисам
знала
,
-
насмеја
се
Зорка
.
-
Да
,
то
је
истина
,
али
ја
не
желим
новац
ради
новца
.
Ја
га
чак
презирем
.
Он
је
лажан
и
превртљив
.
И
кад
имам
новца
,
ја
хитам
да
га
се
отарасим
.
Платим
шта
сам
коме
дужан
,
а
оно
што
ми
остане
ја
се
трудим
да
потрошим
што
брже
...
што
пре
.
Он
ме
жуљи
,
несносан
ми
је
...
и
чак
измишљам
где
шта
могу
потрошити
.
-
Ехе
,
па
што
онда
волите
да
сте
богат
?
-
умеша
се
Љубица
.
-
Не
,
ја
нисам
казао
да
увек
волим
да
сам
богат
.
Већ
каткад
...
кад
осетим
потребу
за
чим
.
Ја
волим
угодност
,
слободу
,
добра
дела
,
а
то
све
кошта
.
Понекад
ми
се
јави
жеља
да
се
кренем
на
пут
око
света
,
а
ја
тада
можда
немам
ни
за
трамвај
до
Топчидера
...
Ето
тако
,
други
пут
на
пример
,
пожелим
да
сазидам
дом
за
сиромашне
студенте
,
оснујем
један
велики
књижевни
лист
или
отплатим
дугове
Краљевине
Србије
.
У
свету
би
се
могло
створити
толико
добрих
дела
,
да
се
има
новаца
...
-
Треба
их
чинити
и
кад
се
нема
...
-
примети
Зорка
као
за
себе
.
-
А
јесте
ли
мислили
кадгод
како
да
дођете
до
тог
богатства
?
-
запита
Љубица
.
-
Док
сам
био
млађи
и
читао
Хиљаду
и
једну
ноћ
,
уздисао
сам
што
немам
какво
Аладиново
кандило
,
а
доцније
...
неколико
пута
сам
се
успавао
с
мишљу
да
идем
у
Русију
...
-
У
Русију
?
-
Тамо
Црногорци
пронађу
увек
по
једну
кнегињу
!
-
Милошу
?
-
пребаци
му
Зорка
у
шали
.
Милош
се
осмехну
и
погледа
је
.
Она
је
била
обучена
у
белу
ланену
хаљину
.
Та
проста
материја
,
без
великих
украса
,
а
бела
као
снег
у
планини
,
припијала
се
уза
Зоркино
гипко
тело
и
својом
белином
оцртавала
фине
линије
њеног
струка
.
Била
је
пребацила
ногу
преко
ноге
,
склопила
руке
око
десног
колена
,
чија
се
блага
округлина
наслућивала
под
лаким
платном
,
и
држала
главу
нешто
нагнуту
унапред
.
Њена
мека
кестењаста
коса
,
забачена
устрану
,
купала
је
својом
сенком
њено
паметно
чело
.
Блага
и
удаљена
румен
ватре
избијала
је
из
њених
очију
црних
као
воде
у
хладу
од
врба
,
а
њен
поглед
,
који
се
није
видео
,
просипао
је
нежну
светлост
по
њеним
бледоликим
образима
,
заровашеним
немилостивом
руком
времена
.
Две
тамне
црте
сенчиле
су
уске
кутове
њених
уста
и
откривале
болећив
осмех
њеног
срца
.
Крупна
румена
ружа
,
од
оних
мајских
ружа
које
тако
брзо
прецветавају
,
крваво
се
пресавијала
по
њеним
још
неразвијеним
грудима
и
бацала
црвену
светлост
на
њен
врат
и
подбрадак
.
Зорка
је
била
врло
љупка
тако
изгубљена
у
плаветнило
овог
пролетњег
дана
и
очију
замишљених
пред
слутњама
које
су
је
плашиле
.
-
Љубице
,
окрен'те
се
зиду
!
-
рече
Милош
и
нежно
загрли
главу
своје
драгане
.
Тек
што
млади
човек
одвоји
усне
са
Зоркиних
уста
,
кад
се
на
вратима
зачу
куцање
и
Драгутин
уђе
.
Они
га
једва
дочекаше
.
Милош
остави
своје
грдње
за
доцније
.
Девојке
се
стадоше
гуркати
око
огледала
,
намештајући
своје
шешире
.
Младићи
су
их
журили
да
што
пре
буду
готове
.
У
том
се
нагло
отворише
врата
.
У
собу
упаде
госпа
Селена
,
зелена
као
ијед
.
-
Где
си
ми
оставила
кашичицу
за
кафу
?
-
обрати
се
она
Зорки
оштрим
,
поднаредничким
тоном
,
не
погледавши
на
остале
.
Зорка
се
збуни
и
једва
промуца
:
-
Чини
ми
се
,
на
полици
.
-
Шта
на
полици
?
На
каквој
полици
,
кад
је
нема
?
-
сиктала
је
госпа
Селена
.
-
Нисам
ја
ваљда
ћорава
...
И
ти
си
ми
некаква
девојка
...
пфуј
,
не
знаш
још
ни
где
шта
стоји
у
кући
.
Кремић
осети
једну
оштру
непријатност
у
срцу
кад
госпа
Селена
рупи
у
собу
.
Као
да
њен
дах
унесе
мраз
у
ову
одају
осветљену
благим
мајским
сунцем
.
Она
је
брисала
плаветну
боју
ваздуха
,
навлачила
сиве
облаке
снежних
иглица
и
подизала
студени
јануарски
ветар
.
А
кад
ова
жена
поче
да
грди
његову
драгану
,
ту
бледу
девојку
у
хаљини
од
ланеног
платна
и
с
две
тамне
црте
око
уста
које
су
откривале
један
болећив
осмех
,
ова
непријатност
се
претвори
у
љутину
.
Доња
вилица
поче
да
игра
у
младог
човека
.
Он
покуша
да
себе
савлада
и
стаде
посматрати
жучно
лице
старичино
.
Млади
човек
је
добро
познавао
те
црне
очи
,
мала
уста
и
уздигнуто
чело
.
То
су
биле
Зоркине
очи
,
уста
и
чело
.
Али
је
све
то
била
унаказила
некаква
пакосна
рука
:
очи
засула
водњикавим
жутилом
,
смежурала
уста
старачким
грчевима
,
избраздала
чело
дубоким
борама
и
по
свом
лицу
просула
жуч
и
пакост
.
Постепено
,
пред
Кремићевим
погледом
нестајало
је
ове
старице
.
Њену
сомотну
блузу
старинског
кроја
и
сукњу
на
карнере
облачила
је
нека
друга
жена
,
која
Зорки
није
никакав
род
,
нека
пакосна
странкиња
,
завидљива
вештица
,
која
није
хтела
на
њега
ни
да
се
осврне
,
а
рушила
му
и
кварила
оно
што
му
је
најмилије
:
његову
Зорку
,
обучену
у
бело
,
са
мајском
ружом
на
грудима
,
обрвама
танким
и
црним
као
крило
од
ластавице
,
болећиво
насмејаним
уснама
,
паметним
челом
и
питомим
срцем
.
Један
јак
грч
стезао
му
срце
.
Нестајало
му
ваздуха
.
У
ушима
му
звонило
.
Хладан
зној
пробијао
му
чело
.
Он
је
осећао
да
се
примиче
нешто
неочекивано
,
да
ће
се
десити
страшно
што
није
могао
да
спречи
.
-
Наместила
си
се
као
грофица
,
и
остављаш
сироту
мајку
саму
код
куће
,
да
се
сама
брине
за
тебе
...
јесте
,
да
се
пржим
око
ватре
и
да
гледам
како
сунце
залази
,
док
се
моје
друге
шетају
по
Калемегдану
,
-
грмела
је
госпа
Селена
.
Кремић
осети
сву
неправду
коју
је
мајка
чинила
кћерци
.
Падоше
му
на
ум
Зоркине
речи
:
"
Зар
се
и
ја
нисам
могла
удати
као
друге
...
Овај
бљутави
живот
девојке
...
"
Целу
своју
младост
жртвовала
је
овој
жени
не
тражећи
ништа
за
себе
.
И
сад
кад
хоће
да
изиђе
мало
на
чист
ваздух
,
да
и
она
продише
дахом
живота
као
и
остали
људи
,
ова
матора
жена
,
која
је
већ
једном
ногом
у
гробу
,
завиди
овој
срећи
своје
ћерке
и
жали
се
што
она
не
може
тако
исто
да
изиђе
и
живи
животом
младости
.
Милош
је
очекивао
да
се
Љубица
и
Драгутин
умешају
између
мајке
и
ћерке
и
да
Зорку
одбране
.
Али
је
Драгутин
учтиво
ћутао
,
правећи
се
мањи
од
макова
зрна
,
док
се
Љубица
задовољно
смејала
госпа
-Селенином
праскању
.
Напољу
је
било
и
даље
свеже
и
весело
.
Сунце
је
приређивало
илуминацију
по
крововима
на
другој
страни
улице
.
Врапци
су
пролетали
и
цвркутали
.
Цела
панорама
дунавских
обала
облачила
се
у
празнично
руво
и
веселила
се
.
Супротност
између
ове
светковине
пролећа
и
трагичности
Зоркине
судбине
потресла
га
још
више
.
Он
се
згади
на
ову
свирепу
мајку
,
на
те
хладне
пријатеље
;
он
се
згади
и
на
себе
самог
,
на
овај
лажни
положај
који
је
овде
заузимао
.
Млади
човек
осети
окове
лажи
које
је
сам
подизао
као
заклон
око
своје
љубави
,
да
би
био
што
безбрижнији
.
-
Шта
сам
ја
бољи
од
њене
мајке
и
њених
пријатеља
?
-
питао
се
он
.
-
Зорка
ми
може
с
пуним
правом
замерити
да
ја
од
ње
тражим
само
користи
...
а
кад
дође
тренутак
да
се
њој
помогне
,
ја
ћутим
као
заливен
и
гледам
да
се
извучем
са
што
мање
трошка
.
У
том
тренутку
Милош
је
изгледао
самом
себи
као
грабљиви
рачунџија
,
мародер
,
као
последњи
човек
,
који
напада
на
туђе
жртве
,
већ
обезоружане
,
и
одузима
им
и
оно
што
им
је
још
остало
.
-
Гле
,
гле
,
ружа
!
...
-
продужавала
је
разјарена
госпа
Селена
.
-
И
доликује
ти
...
претурила
си
тридесету
,
а
још
се
китиш
,
матора
уседелицо
!
...
Јако
ћеш
ти
седе
плести
.
Милошу
се
стеже
грло
.
Даље
није
могао
ћутати
.
Али
,
бујица
речи
које
је
хтео
рећи
запушавала
му
грло
.
Он
учини
натчовечански
напор
да
говори
.
Прве
речи
ни
сам
није
разумео
,
али
после
његов
глас
грмну
:
-
Ја
вам
забрањујем
,
госпођо
,
да
преда
мном
грдите
госпођицу
.
Иначе
...
Гнев
је
био
тако
деформисао
лице
Милошево
да
се
госпа
Селена
уплаши
и
замуче
.
Њој
се
учини
да
ће
је
сад
смрвити
грчевито
стегнута
песница
младићева
.
Милош
прогута
пљувачку
,
па
презриво
додаде
:
-
Ви
сте
узрок
томе
што
је
грдите
.
Није
вас
стид
да
своје
дете
називате
уседелицом
...
вештицо
једна
.
Млади
човек
се
трже
сам
од
својих
речи
.
За
тренутак
у
соби
наста
мучна
тишина
.
Споља
се
чуло
како
се
деца
свађају
око
кликера
.
Госпа
Селена
је
стајала
као
укопана
на
свом
месту
.
Дотле
јој
још
ово
нико
није
рекао
.
Очекивала
је
да
још
шта
дође
.
Али
,
кад
Милош
не
проговори
више
ништа
,
она
полете
на
њега
:
-
И
ти
то
мени
да
кажеш
,
рђо
ужичка
?
...
Зар
ти
мене
да
завађаш
с
мојим
дететом
,
сорто
шеретска
,
напоље
...
напоље
!
Разјарена
жена
хтеде
да
га
дочепа
за
косе
,
али
је
Милош
ухвати
за
обе
руке
,
присили
је
да
седне
на
једну
столицу
,
и
мирно
изиђе
из
собе
.
ГЛАВА
ДРУГА
ПЛЕМЕНИТИ
ПРИЈАТЕЉ
Госпа
Селена
је
удвостручила
своју
пажњу
на
Зорку
и
свима
силама
се
трудила
да
спречи
њене
састанке
с
Милошем
.
Кад
би
их
кадгод
угледала
заједно
,
ма
то
било
на
пар
речи
,
она
би
грдила
Зорку
,
називала
је
свакојаким
именима
,
клела
страшним
клетвама
,
како
само
наше
жене
то
умеју
,
и
мучила
ово
сирото
биће
,
да
се
њено
тело
,
мршаво
као
у
тице
,
све
тресло
од
душевних
мука
.
Кремић
је
беснео
против
старе
госпође
,
тим
више
што
је
није
могао
ничим
спречити
у
њеном
материнском
праву
.
Често
пута
се
није
могао
уздржати
,
и
пред
Зорком
је
грдио
њену
мајку
.
-
Чудим
се
само
како
си
могла
провести
цео
свој
век
са
оваквом
женом
,
-
говорио
јој
је
он
.
-
Не
говори
тако
,
Милошу
.
Она
је
моја
мајка
и
жели
ми
добра
.
Само
,
шта
ћеш
...
она
је
таква
.
Треба
да
се
свађа
,
ако
не
баш
због
овога
,
а
оно
због
чека
другога
,
-
полако
одговори
млада
жена
замишљена
и
забринута
.
-
Видиш
,
Зорка
,
ја
те
доиста
волим
,
волим
те
више
него
што
сам
икад
икога
волео
;
али
,
кад
те
видим
тако
забринуту
и
невеселу
,
ја
жалим
што
се
раније
ниси
удала
.
-
Ех
,
Милошу
,
како
је
то
било
могућно
!
Шта
бих
радила
с
мајком
?
Који
би
човек
трпео
ову
жену
којој
је
тако
тешко
уговети
,
теже
него
детету
.
-
Зар
је
она
морала
остати
поред
тебе
?
Она
има
своју
пензију
,
па
нека
живи
где
јој
је
воља
.
-
Каква
пензија
!
...
Она
је
нема
.
А
,
да
,
ја
ти
о
томе
нисам
никад
говорила
.
И
боље
сам
радила
!
-
Како
то
?
Она
непрестано
говори
о
својој
пен-зији
...
Објасни
ми
.
-
У
томе
је
сва
наша
несрећа
.
Мој
отац
био
је
срески
начелник
.
Кад
је
умро
,
оставио
нам
је
једну
кућу
и
прилично
пензије
.
Могли
смо
мирно
живети
да
смо
остали
у
Ћуприји
.
Али
,
мајка
не
хтеде
.
Она
је
увек
волела
да
живи
у
Београду
и
да
буде
госпођа
.
Продали
смо
кућу
...
Ја
се
не
сећам
добро
,
али
тако
нешто
...
Готово
будзашто
,
па
смо
се
преселили
овамо
.
После
се
мајка
преуда
за
једног
порезника
...
-
То
нисам
знао
.
-
Боље
је
...
Што
ме
тераш
да
ти
причам
о
томе
...
-
Али
,
Зорка
?
-
Мој
очух
је
био
древна
пијаница
.
Пошто
се
оженио
,
опијао
се
још
више
.
Најзад
га
истерају
из
службе
.
Отада
смо
живели
сви
троје
од
оног
дела
пензије
који
је
мени
припадао
после
мајчине
удадбе
...
Да
је
било
слоге
,
још
је
могло
ићи
којекако
.
Али
,
очух
се
опијао
тако
,
тукао
мајку
па
и
мене
...
Ах
,
молим
те
,
не
говоримо
више
о
томе
.
Кремић
не
хтеде
испитивати
шта
је
даље
било
са
Зоркиним
очухом
.
Није
је
хтео
више
мучити
,
већ
зари
главу
у
њена
недра
и
оста
тако
непомичан
.
Он
ју
је
жалио
искрено
.
Жалећи
њу
,
жалио
је
и
себе
.
Њима
обадвома
је
било
детињство
отровано
.
Сузе
су
му
врцале
на
очи
.
Млади
човек
је
крио
своје
лице
по
недрима
своје
драгане
и
роптао
угушено
,
као
пас
који
осећа
да
је
привезан
за
плот
и
да
је
немоћан
.
-
Ах
,
живот
је
мучан
.
Он
је
пустиња
која
доноси
сваку
невољу
.
-
Милошу
!
-
благо
га
је
корела
млада
жена
.
-
Не
буни
се
против
живота
.
Баш
и
да
је
то
што
ти
кажеш
,
зар
нам
он
није
дао
оно
што
је
најлепше
,
нашу
љубав
?
Шта
нас
се
тиче
пустиња
,
кад
нам
љубав
нуди
зелену
оазу
,
где
жуборе
бистри
извори
,
где
расту
чудне
биљке
са
широким
лишћем
,
мирисну
оазу
коју
освежавају
поветарци
заноса
и
радости
.
Мој
Милошу
,
твоја
љубав
је
најлепша
и
најистинитија
награда
за
мој
живот
,
усамљен
и
тежак
.
Ја
сам
толико
жудила
за
једном
правом
љубављу
,
да
је
умем
ценити
.
Ох
,
ја
ћу
умети
сачувати
и
повећати
ово
што
ми
је
Бог
дао
на
земљи
,
срећу
да
ме
ти
волиш
.
Мико
љубљени
,
дигни
своју
главу
вољену
и
дај
ми
твоје
усне
да
их
пољубим
.
Они
осташе
тако
један
моменат
,
приљубљени
једно
уз
друго
и
заћутали
,
мећући
у
своје
миловање
све
неостварљиве
жеље
своје
болне
љубави
,
коју
је
борба
чинила
све
јачом
,
и
сву
муку
и
радост
од
живота
,
који
их
је
мучио
и
опијао
наизменце
.
Али
су
то
били
ретки
моменти
кад
су
могли
остати
насамо
и
миловати
се
,
моменти
који
су
се
морали
грабити
и
красти
.
Милошу
је
нарочито
било
криво
што
су
се
Драгутин
и
Љубица
могли
састајати
кад
хоће
и
где
хоће
.
Ови
нису
више
ни
од
кога
крили
да
су
близу
једно
другоме
и
да
су
верени
.
Ранковић
се
спремао
да
заврши
школу
,
а
Љубица
да
оде
кући
и
види
колики
ће
мираз
добити
.
Како
је
млади
песник
желео
да
и
његов
положај
буде
тако
лак
и
чист
!
...
Али
,
баш
зато
он
се
све
више
приљубљивао
уза
своју
несрећну
драгану
,
чији
су
бол
и
незгоде
имале
нарочиту
драж
,
драж
нечег
необичног
,
драж
задовољства
које
долази
као
награда
за
претрпљене
бриге
и
патње
.
Пошто
се
више
нису
могли
састајати
тако
често
као
раније
,
Зорка
је
увек
кад
је
могла
добацивала
Милошу
неколико
редака
написаних
њеним
читким
рукописом
.
То
су
били
они
комадићи
хартије
свих
могућих
боја
и
формата
који
заузимају
најслађа
места
у
љубавним
архивима
.
Млади
песник
их
је
имао
пуну
једну
кутију
:
"
Око
пет
сати
треба
да
изиђем
у
варош
да
купим
фула
.
Али
нисам
сигурна
,
јер
не
знам
да
ли
ће
ми
мајка
допустити
.
Ако
не
изиђем
до
пет
и
по
,
значи
да
није
могућно
.
У
том
случају
,
молим
те
,
изиђи
ти
и
прођи
поред
мога
прозора
.
Хоћу
да
те
видим
.
један
велики
пољубац
"
.
"
Мој
драгане
,
хтела
сам
да
ти
дам
још
један
пољубац
док
је
мајка
говорила
с
твојом
газдарицом
,
али
...
нажалост
,
ти
си
већ
био
ухватио
маглу
.
Ипак
,
ево
ти
ово
неколико
редака
,
да
их
довече
,
кад
дођеш
,
прочиташ
пре
него
што
заспиш
.
Ја
ћу
на
њих
притиснути
онај
пољубац
који
ти
нисам
могла
дати
.
Ја
ћу
лећи
рано
,
али
ћу
неко
време
читати
Књижевни
Гласник
,
који
ћу
узети
из
твоје
собе
.
Сутра
,
ако
време
буде
лепо
,
изићи
ћемо
у
шетњу
,
је
ли
?
За
вечерас
:
спавај
слатко
,
сањај
и
мисли
да
сам
у
твоме
наручју
.
До
виђења
,
ја
те
стежем
на
срце
,
моје
срце
вољено
"
.
Испод
писма
стајало
је
нацртано
:
Пољубац
.
"
Драги
!
Женица
је
врло
,
врло
тужна
:
ох
,
тако
тужна
!
Грди
је
,
али
је
пољуби
чим
је
видиш
"
.
"
Данас
по
подне
,
кад
сам
прошла
око
три
сата
поред
твоје
собе
,
ослушнула
сам
и
чула
сам
те
како
рчеш
.
Нисам
те
хтела
пробудити
"
.
"
Миле
драги
.
Ја
сам
заједно
са
Љубицом
и
Драгутином
.
Тек
што
су
се
њих
двоје
вратили
из
вароши
.
Драгутин
ће
однети
ово
писмо
у
твоју
собу
.
Шта
ти
радиш
?
Ти
си
у
кафани
...
јеси
ли
пијан
?
Лаку
ноћ
,
лоло
;
спавај
слатко
и
одмори
твоју
главу
од
пића
.
Ја
те
волим
,
али
само
малчице
.
Хиљаду
слатких
пољубаца
"
.
"
У
пет
и
по
сати
на
Теразијама
,
тамо
где
си
дао
да
ти
се
бријач
наоштри
...
Ја
ћу
бити
тачна
.
"
"
Како
си
сметен
!
Од
три
сата
и
четврт
ја
сам
потпуно
сама
...
"
Испод
овога
написано
је
јаснијом
писаљком
:
"
Ево
већ
избија
четири
,
а
ти
још
ниси
завирио
у
кућу
.
Данас
нећу
изићи
.
Али
вечерас
...
до
виђења
,
Миле
драги
.
"
"
Мој
драги
.
Нема
готово
начина
да
се
састанемо
.
Мајка
је
стално
на
опрезу
.
Ја
ћу
изићи
у
варош
око
пет
часова
.
Чекај
ме
тамо
"
где
је
био
жандарм
"
.
Надам
се
да
си
добро
радио
и
да
си
миран
.
То
је
боље
и
за
тебе
и
за
мене
.
Али
,
ово
је
жалосно
,
овако
увек
бити
под
надзором
.
Мора
се
тражити
шта
боље
,
је
ли
,
драгане
?
...
Ја
те
љубим
у
мислима
по
твојим
благим
очима
,
плавим
као
парче
неба
што
се
види
са
мога
прозора
.
Ја
љубим
и
твој
мали
,
шиљати
нос
,
који
је
сав
црвен
од
кијавице
.
На
твоје
миле
усне
ја
мећем
,
нажалост
само
у
мислима
,
један
дуг
и
нежан
пољубац
.
Доцније
,
ја
ћу
ти
га
дати
у
ствари
.
Милошу
мили
,
попиј
један
чај
,
па
онда
изиђи
у
шетњу
са
оном
која
те
једино
може
волети
до
гроба
.
Зорка
.
"
"
Ноћас
сам
била
болесна
целу
ноћ
.
Мајка
је
преседела
поред
мене
и
мењала
ми
хладне
облоге
.
Али
,
ја
сам
мислила
на
тебе
,
мој
анђеле
,
и
време
је
брзо
пролазило
.
Чула
сам
кад
си
се
вратио
кући
.
После
пола
ноћи
,
мангупе
!
"
"
Љубица
се
спрема
на
пут
,
а
ја
ти
пишем
.
Шта
ти
могу
написати
?
Ти
знаш
све
.
Изненадно
,
ја
се
осећам
невесела
.
Зашто
?
То
нема
смисла
,
ја
знам
,
ја
сам
тако
срећна
.
Срећнија
сам
него
икад
што
сам
досад
била
.
Можда
ме
растужује
баш
ова
велика
срећа
.
Ја
сам
глупа
и
саможива
.
Али
ми
из
главе
не
избија
једна
мисао
...
Једног
дана
и
ти
ћеш
овако
паковати
ствари
.
Да
,
ти
ћеш
успети
и
отићи
на
страну
.
Ах
,
тога
дана
,
ја
ћу
се
одвојити
од
тебе
,
мој
Милошу
.
Ти
ћеш
отићи
далеко
,
врло
далеко
,
у
неку
земљу
коју
не
познајем
,
а
која
ће
бити
сигурно
врло
лепа
.
Тамо
ће
се
све
смешити
на
тебе
,
ти
ћеш
живети
срећно
тако
далеко
од
мене
.
Од
целе
мене
само
ће
те
моја
мисао
пратити
.
Понеки
пут
,
свакако
,
спомен
на
мене
и
на
срећне
тренутке
које
смо
заједно
провели
опоменуће
те
на
мене
са
задовољством
.
Ти
ћеш
се
ражалостити
за
један
тренутак
,
можда
и
за
читав
дан
.
Па
после
,
нека
нова
ствар
замениће
мој
спомен
и
...
све
ће
бити
свршено
.
А
ја
несрећна
,
ја
ћу
остати
тешке
душе
и
расцепљеног
срца
без
свога
Милоша
,
далеко
од
њега
.
Једна
хартија
,
пожутела
од
времена
,
која
ће
ми
показивати
твоје
мило
лице
...
и
пољупци
...
и
неколико
сузних
писама
...
Драги
Миле
,
љути
се
,
грди
ме
,
не
воли
ме
више
,
али
помисао
да
ће
ми
те
отргнути
залуђује
ме
.
Милошу
мили
,
ја
хоћу
да
исцепам
ово
писмо
,
али
не
...
Ја
ћу
ти
га
дати
само
да
ти
покажем
како
мислим
на
тебе
.
Не
грди
ме
сутра
што
сам
мислила
на
жалосне
ствари
.
То
је
само
стога
што
те
волим
.
Сутра
,
кад
будем
у
твом
наручју
,
све
ћу
заборавити
.
Је
ли
,
мој
животе
?
Лаку
ноћ
,
лаку
ноћ
...
Како
је
тешко
одвојити
се
од
тебе
чак
и
у
писмима
...
Један
нежан
пољубац
и
све
моје
мисли
.
-
Четвртак
,
28
маја
.
"
Сутрадан
по
овом
писму
Зорка
је
уграбила
прилику
и
дошла
Милошу
.
-
Мајка
је
легла
да
се
одмори
.
Неће
се
дићи
пре
три
сата
.
Како
си
ти
,
мој
драгане
?
Јеси
ли
се
лепо
провео
у
кафани
?
Милош
није
био
весео
.
Сувише
га
се
било
такло
писмо
које
му
је
Зорка
синоћ
оставила
.
Видео
је
јасно
да
није
право
ово
што
ради
.
Зорка
је
говорила
истину
.
Једног
дана
он
ће
отићи
да
тражи
бољу
срећу
,
а
она
?
...
Цело
јутро
лутао
је
по
мрачном
лавиринту
ових
мисли
.
Пред
њим
су
стајала
само
два
излаза
:
жртвовати
себе
или
њу
.
Кремић
је
био
још
сувише
млад
и
добар
да
жртвује
ону
коју
је
волео
,
а
одвише
саможив
да
сам
себе
принесе
на
жртву
.
Ипак
је
себе
осуђивао
.
И
кад
му
је
Зорка
била
обисла
о
врат
и
тепала
му
најслађе
љубавне
речи
,
он
је
запита
:
-
Ти
си
синоћ
била
врло
жалосна
...
несрећна
?
Ја
несрећна
?
-
Зачуди
се
млада
жена
одвајајући
своје
усне
од
његових
и
гледајући
га
са
осмехом
пуним
љубави
и
заноса
.
-
Ја
несрећна
?
...
Ја
сам
као
гладан
човек
који
је
добио
парче
хлеба
;
он
је
жедан
,
он
би
хтео
још
и
чашу
воде
,
али
није
више
несрећан
.
-
Ја
не
заслужујем
толику
љубав
,
Зорка
.
Зашто
ме
толико
волиш
?
-
О
,
мој
драги
љубљени
,
ти
знаш
добро
зашто
те
ја
волим
...
Ни
због
чега
другог
већ
због
тебе
самог
.
Ја
те
волим
за
сву
срећу
коју
си
ми
дао
...
коју
си
ми
открио
у
мом
животу
,
досад
тако
празном
и
жалосном
.
Ја
те
волим
,
мој
племенити
пријатељу
,
због
твоје
душе
праве
и
чисте
;
ја
те
волим
због
твоје
замршене
косе
,
због
те
необријане
браде
,
и
због
још
много
другог
којечега
.
Ти
си
најлепше
у
ономе
што
ми
је
живот
дао
.
Од
дана
кад
сам
те
познала
...
нарочито
од
тренутка
кад
сам
постала
твоја
,
мој
живот
би
нов
,
а
ону
срећу
коју
сам
дотле
само
сањала
ја
сам
проживела
са
тобом
,
у
твоме
наручју
.
Ја
осећам
како
те
волим
.
Ево
,
овде
у
грудима
.
То
стеже
,
то
боли
и
пече
.
Не
умем
да
ти
кажем
како
је
то
огроман
бол
...
не
,
то
је
врло
слатка
мука
која
тишти
,
то
је
терет
од
свиле
који
ми
притиска
груди
.
Да
ли
ти
то
осећаш
,
мој
Милошу
?
-
Ти
знаш
добро
,
Зорка
,
да
те
ја
волим
.
И
моја
љубав
боли
.
Пипни
ми
чело
!
...
Видиш
,
овако
...
понекад
,
чини
ми
се
да
је
оно
од
даске
,
тако
ми
је
глава
тешка
.
-
Али
,
ја
нећу
да
ти
патиш
!
-
Мазила
се
млада
жена
.
-
Кад
си
ти
овде
,
то
пролази
.
Твоје
присуство
ме
лечи
.
Ти
ми
живот
претвараш
у
сан
.
Иначе
...
има
часова
кад
ми
је
људско
лице
одвратно
.
Овај
новинарски
посао
...
све
исто
,
сваки
дан
исте
речи
,
исте
похвале
и
грдње
,
па
овај
занаџиски
патриотизам
,
срачуњен
на
купчев
петпарац
!
И
цела
та
публика
,
која
воли
старинске
фразе
и
мелодраму
,
тако
је
проста
и
досадна
.
Да
ти
је
само
један
дан
да
преседиш
и
посматраш
ко
долази
у
уредништво
,
какве
величине
крше
прсте
за
једну
добру
реч
рекламе
.
Па
онда
тек
оно
што
се
не
пише
!
...
Ја
видим
овај
Београд
изнутра
...
Ах
,
да
знаш
како
је
одвратан
!
-
Не
,
Мико
,
ти
претерујеш
,
Заморио
си
се
.
Не
предај
се
сав
послу
.
Пиши
као
и
други
,
без
великих
напора
и
занаџиски
.
Кремић
се
био
замислио
и
није
слушао
шта
му
Зорка
говори
,
па
продужи
гласно
своје
мисли
:
-
Да
,
ова
бића
која
се
неприлично
називају
ближњима
постају
ми
несносна
.
Сит
сам
овог
Београда
,
ових
крупних
и
ситних
паса
који
се
отимају
око
исте
кости
.
Ја
бих
бежао
од
њих
и
њиховог
урлања
,
и
отиснуо
се
не
знам
ни
ја
куд
,
само
далеко
,
што
даље
,
са
тобом
,
са
мојима
...
и
још
којим
пријатељем
...
да
,
једним
врло
малим
бројем
пријатеља
...
да
проводим
један
тих
живот
не
без
рада
и
мука
,
али
без
ових
злоба
и
ситних
рачуна
,
без
пакости
и
ових
подземних
борби
,
живот
истине
и
правде
.
-
Ох
,
то
је
и
мој
сан
!
-
Уздахну
Зорка
.
-
Како
бих
ја
тек
желела
отићи
некуд
с
тобом
,
остати
увек
поред
тебе
и
љубити
те
без
зазора
и
слободно
.
Ово
скривање
баца
тамну
сенку
на
целу
моју
срећу
.
Пардон
,
Мико
,
срце
ми
се
стеже
кад
помислим
да
она
,
та
наша
срећа
,
није
допуштена
и
да
је
грешна
.
Па
кад
морам
да
останем
по
неколико
сати
да
те
не
видим
!
...
Да
знаш
како
је
то
тешко
.
Нема
ми
ствари
која
ми
највише
треба
.
Чини
ми
се
да
сам
изгубила
један
део
себе
саме
.
Мој
драги
вољени
,
ти
обузимаш
целу
моју
мисао
.
Твоја
мила
слика
прати
све
што
радим
,
све
што
мислим
.
Иако
си
тада
далеко
,
ти
си
близу
мене
.
Твоја
душа
је
у
мени
.
Ако
ти
каткад
затреба
,
не
тражи
је
;
то
ће
бити
узалуд
;
она
је
код
мене
,
она
се
...
Зорка
застаде
.
Спољна
врата
шкрипнуше
.
Неко
пређе
претсобље
у
два
корака
и
закуца
на
вратима
Милошеве
собе
.
Кремића
обли
хладан
зној
.
Он
једва
промуца
:
-
Ко
је
то
?
-
Отворите
,
господин
-
Милошу
,
-
зачу
се
опор
глас
госпа
-
Селене
.
Место
да
се
збуни
још
више
,
Милош
се
наједанпут
освести
и
куражно
одговори
:
-
Извините
,
госпођо
,
ја
сам
сад
у
послу
.
Кроз
четврт
сата
ја
ћу
доћи
код
вас
.
-
Али
,
отворите
,
ја
хоћу
сад
с
вама
да
говорим
.
Кремић
плану
на
овај
заповеднички
тон
.
Глас
му
задрхта
од
љутине
.
-
Оставите
ме
на
миру
.
Ја
сад
немам
времена
.
-
Пустите
ми
моју
ћерку
!
-
цикну
госпа
Селена
и
задрма
вратима
.
-
Госпођицу
Зорку
?
...
Она
није
овде
!
-
бранио
се
Милош
.
-
Отворите
!
...
Ја
ћу
звати
у
помоћ
!
-
цикао
је
глас
споља
све
више
.
Зорка
је
стајала
насред
собе
.
Њено
бледолико
лице
било
је
још
блеђе
,
без
крви
као
мртвац
.
Она
је
унезверено
гледала
око
себе
као
да
је
тражила
куда
да
побегне
.
Наједанпут
,
она
се
сва
зарумене
.
Један
нервозан
осмех
згрчи
њене
усне
.
Она
се
упути
вратима
и
отвори
собу
.
Госпа
Селена
устукну
испред
отворених
врата
.
Мајка
и
ћерка
гледале
су
се
сад
,
можда
за
први
пут
,
очи
у
очи
.
То
су
се
гледала
два
наша
поколења
;
једно
чиновничко
,
укрућено
,
огрезло
у
званичне
форме
и
извештачено
господство
,
пропало
,
скршено
и
оголело
;
и
друго
,
младо
поколење
,
које
је
на
се
примило
голотињу
и
дугове
својих
отаца
,
и
које
,
грцајући
под
незаслуженим
обавезама
,
труди
се
да
новим
путевима
,
добрим
или
злим
,
поштеним
или
нечасним
,
дође
до
свога
права
на
живот
.
Милош
је
био
такође
устао
и
,
држећи
грчевито
дрвен
упијач
у
десној
руци
,
бесвесно
је
посматрао
шта
ће
се
десити
.
Мајка
и
ћерка
су
се
гледале
тако
укочено
неколико
тренутака
.
Тада
плану
нешто
дивље
у
сивим
очима
госпа
-
Селене
.
Она
зграби
Зорку
за
обе
руке
,
и
,
као
да
је
хтеде
удавити
,
одвуче
је
у
њихов
стан
.
Кремић
полете
на
врата
,
да
одбрани
своју
драгану
.
Али
га
,
на
пола
пута
,
задржа
једна
мисао
,
чврсто
као
у
гвожђа
ухваћена
.
-
Шта
си
ти
њој
?
...
Муж
?
Не
.
Вереник
?
Ни
то
.
Милосник
,
да
,
и
то
најгора
врста
милосника
,
који
не
помишља
да
ма
кад
својим
именом
крунише
своју
наклоност
...
милосник
који
је
готов
да
остави
своју
драгану
чим
му
више
не
буде
требала
.
Шта
јој
ти
сад
можеш
помоћи
?
За
тренутак
је
спасти
од
материнског
гнева
,
а
до
краја
живота
изложити
је
презиру
комшилука
?
Тај
комшилук
,
тај
скуп
познатих
људи
,
свет
у
коме
они
живе
,
једва
чека
да
се
деси
какав
скандал
и
порадује
се
туђем
злу
.
У
једној
оваквој
вези
,
свет
не
зна
и
не
види
ништа
друго
до
голу
форму
.
Јер
се
права
драма
крије
у
срцу
.
Тек
кад
би
се
могло
загледати
до
дна
овог
крвавог
комада
меса
,
незаинтересовани
посматралац
би
се
ужаснуо
од
самртних
мука
и
људских
болова
које
би
смотрио
онде
где
је
замишљао
само
једно
привремено
љубакање
.
ГЛАВА
ТРЕЋА
.
ИЗА
СУНЦОКРЕТА
.
Одмах
после
оног
дана
кад
је
госпа
Селена
затекла
своју
ћерку
у
Кремићевој
соби
,
млади
песник
исели
се
из
Банатске
улице
,
да
би
избегао
какав
већи
скандал
.
Није
имао
времена
да
собу
пробира
,
те
је
узео
прву
која
му
се
учинила
погодна
.
То
је
била
типична
београдска
соба
за
самца
у
Палилули
,
чији
је
цео
намештај
одисао
на
телалницу
.
У
њој
није
било
ничега
сувишног
:
гвозден
болнички
кревет
,
четвртаст
прост
сто
као
у
кафани
,
олупан
умиваоник
,
једно
истрвено
огледало
чији
је
жут
рам
био
већ
сав
поцрнео
,
реклама
једне
парфимериске
радње
и
неколико
пришпендланих
фотографија
претстављали
су
сву
удобност
овог
стана
.
Зорка
је
подигла
своје
обрве
,
танке
као
крила
у
ластавице
,
кад
је
први
пут
ушла
у
ову
собу
.
-
Шта
сам
знао
да
радим
,
-
извињавао
се
Кремић
.
-
Требало
се
журити
.
Истина
,
по
ову
цену
се
могло
наћи
ипак
нешто
боље
.
Али
ми
се
допало
што
ми
газдарица
рече
да
сам
слободан
;
могу
довести
кога
хоћу
.
На
другом
месту
имали
бисмо
ваздан
неприлика
.
-
Али
је
авлија
велика
,
читава
улица
.
-
Тако
је
то
у
Београду
.
Увек
мора
да
нешто
фали
.
Најзад
,
шта
мари
.
Нико
те
ваљда
не
познаје
овде
.
-
Не
кажем
то
због
себе
,
-
одговори
Зорка
.
-
Него
се
бојим
да
теби
не
буде
досадно
...
-
Навикао
сам
ја
и
на
горе
.
-
Међутим
,
код
госпа
-Кате
ниси
се
имао
на
шта
пожалити
...
Бар
да
имаш
једно
канабе
!
Млада
жена
је
имала
право
.
Требало
је
да
соба
буде
много
раскошнија
да
би
Милош
заборавио
ниски
отоман
,
постављен
турским
цицом
,
где
је
толико
пута
грлио
Зорку
и
ћаскао
наслоњен
на
њене
груди
.
Ни
тамо
намештај
није
био
богзна
шта
,
али
се
Кремић
био
навикао
на
њега
,
сродио
се
с
њим
.
Сад
му
се
чинило
да
би
се
осећао
као
на
небу
да
се
могло
извалити
на
тај
отоман
,
сведок
њихових
најнежнијих
тренутака
;
он
би
љубио
ону
зарђалу
ринглу
своје
раније
собе
коју
би
помицао
унапред
чим
би
Зорка
дошла
код
њега
,
и
спавао
би
као
дете
у
оној
постељи
,
на
чијем
је
плеху
била
насликана
нека
циганка
.
Упоређујући
своју
нову
собу
са
тим
стварима
,
за
које
је
био
везао
неколико
најлепших
месеци
свога
живота
,
њему
се
чинило
да
је
изгнан
у
туђину
,
да
је
ваздух
покварен
,
сто
прашњив
,
постеља
прљава
,
огледало
пореклом
из
неке
јавне
радње
,
а
они
наредници
који
су
укочено
стајали
на
фотографијама
очајно
досадни
,
наметљиви
и
свирепи
.
У
овим
моментима
гађења
,
Кремић
би
подигнуо
кратко
парче
цвилиха
које
је
замењивало
завесу
,
отворио
прозор
и
стао
посматрати
уску
и
дугу
покалдрмисану
авлију
.
На
средини
овог
насељеног
дворишта
растао
је
један
велики
,
суморан
дуд
,
око
којега
су
биле
вечито
разапете
неке
кецеље
и
гаћице
.
Чамотни
станови
са
собом
и
кујном
и
увешплављеним
завесама
на
прозорима
ређали
су
се
један
за
другим
,
запуштени
као
и
становници
који
су
их
насељавали
.
Око
прозора
је
растао
густ
сунцокрет
.
Чупаве
жене
залевале
су
помијама
ово
крупно
биље
,
те
је
из
њега
ударала
накисела
воња
на
покварену
воду
и
маст
.
Због
тога
је
ово
биље
расло
још
крупније
те
је
Зорка
дирала
свог
драгана
да
живи
у
бамбусима
.
Један
јектичав
келнер
кашљао
је
по
ваздан
седећи
у
хладу
сунцокрета
.
Милош
би
се
још
више
згадио
на
овај
бедан
изглед
свога
дворишта
,
поново
набио
на
ексер
парче
цвилиха
,
и
,
онако
обучен
,
бацио
би
се
на
постељу
.
Тада
је
покушавао
да
шта
чита
.
Очи
су
му
пажљиво
прелазиле
с
реда
на
ред
,
али
се
мисао
није
могла
привезати
за
књигу
,
и
млади
човек
би
тако
прочитао
целу
страну
,
а
да
га
је
ко
упитао
шта
је
прочитао
,
не
би
умео
ни
речи
рећи
.
Његове
мисли
су
ишле
у
Банатску
улицу
,
ројиле
се
изнад
оног
великог
сандука
трговачке
хуманитарности
и
,
пажљивије
него
машта
једног
романсијера
,
изазивале
слику
девојке
која
ту
живи
,
мршаве
девојке
са
црним
очима
као
воде
у
сенки
од
врба
.
-
Три
сата
...
Шта
ли
она
ради
?
-
питао
се
он
.
Јунско
сунце
је
свирепо
пекло
кроз
комад
од
цвилиха
,
разапетог
између
два
ексера
на
прозору
.
Јектичав
келнер
кашљуцао
је
суво
.
Инсекти
се
појављивали
.
Муве
зујале
.
Кремић
је
осећао
немоћ
у
целом
телу
.
Ове
врућине
,
сталне
бриге
и
растанак
са
Зорком
утицали
су
на
њега
врло
.
Приметно
је
осећао
да
слаби
.
Истрвено
огледало
му
је
показивало
његов
омршавели
лик
.
Његове
развијене
јагодице
се
указивале
из
дана
у
дан
све
више
.
Образи
му
упадали
.
Руменило
нестајало
.
Руке
му
гореле
у
ватри
,
а
глава
тежила
као
да
је
од
олова
.
Милош
није
помишљао
да
се
лечи
.
Знао
је
да
му
само
Зорка
може
помоћи
.
Он
ју
је
желео
да
је
ту
поред
њега
свакога
тренутка
,
не
ради
грљења
и
пољубаца
:
То
је
долазило
само
као
последица
што
су
ту
,
једно
поред
другог
.
Већ
ју
је
желео
да
је
узме
за
руку
,
загледа
се
у
њене
очи
,
чује
њено
име
из
својих
уста
и
дише
оним
ваздухом
којим
она
дише
.
-
Да
знаш
,
Зорка
,
како
су
дани
дуги
и
тужни
,
-
говорио
би
јој
он
кад
би
она
најзад
дошла
,
-
овако
кад
ти
ниси
код
мене
,
ови
бескрајни
јунски
дани
где
ме
сунце
пече
петнаест
часова
,
тако
безбрижно
,
тако
увредљиво
за
моју
жалост
.
Кад
ти
ниси
поред
мене
,
живот
престаје
око
мене
,
ја
више
немам
радости
,
среће
,
за
мене
више
нема
мира
.
Рад
ме
боли
,
нерад
ме
мучи
својом
празнином
.
Ако
изиђем
да
шетам
,
мене
саме
ноге
понесу
тамо
на
места
где
смо
најчешће
били
.
Али
,
ни
тамо
више
ја
не
осећам
задовољство
.
Она
су
пуста
без
тебе
.
На
сваком
кораку
ја
срећем
понешто
од
прошлих
дана
,
кад
никог
није
било
између
нас
.
Ти
суви
спомени
су
само
монотони
оквир
где
се
осећам
затворен
.
Твоје
биће
премашује
твој
спомен
,
оно
брише
све
,
и
ја
само
тебе
тражим
по
самоћи
видика
.
Док
јој
је
то
говорио
,
млада
жена
би
му
савила
руке
око
врата
и
гледала
га
целим
својим
очима
,
својим
лепим
,
мрким
очима
,
где
има
само
један
мали
бели
део
са
обе
стране
,
благим
,
замишљеним
очима
које
имају
деца
кад
им
се
прича
о
медведу
.
Зорка
је
обично
долазила
око
пет
часова
.
Кремић
је
распознавао
њен
ситан
ход
још
са
дна
дворишта
.
Како
би
ушла
,
она
би
се
заједљиво
окренула
по
целој
соби
,
напрћила
усне
и
понудила
свом
драгану
један
кратак
пољубац
.
Млади
песник
је
палио
цигарету
у
знак
задовољства
,
сео
на
нераспремљену
постељу
и
посматрао
своју
драгану
.
Она
је
,
дискретно
и
ћутећи
,
скидала
рукавице
,
спустила
их
на
сто
,
па
би
једним
лаким
забацивањем
десне
руке
вадила
иглу
из
косе
и
скидала
свој
шешир
.
Обично
би
јој
се
тада
закачио
један
прамен
њене
кестењаве
косе
,
природно
уковрчене
,
те
би
она
стресла
главу
,
да
би
га
истурила
са
чела
.
-
Јеси
ли
сад
задовољан
?
...
Кажи
,
драги
!
-
говорила
му
је
она
,
прилазећи
да
му
даде
други
,
дужи
и
влажнији
пољубац
.
Као
бенгалска
ватра
што
мења
обичан
изглед
ствари
,
тако
је
Зоркино
присуство
уносило
нечег
слатког
и
романтичног
у
Милошеву
душу
и
позлаћивало
му
жалосну
спољашњост
овог
стана
за
самца
.
-
Ох
,
Зорка
,
ја
сам
срећан
,
ја
сам
најсрећнији
човек
у
Београду
,
-
одговорио
би
јој
њен
драган
,
заборавивши
на
све
претрпљене
муке
.
-
Али
,
треба
да
ме
разумеш
...
Ма
како
да
човек
воли
једну
жену
и
ма
какво
поверење
да
има
у
њу
,
он
је
увек
више
мање
љубоморан
.
-
Али
,
Милошу
,
ја
ти
никад
нисам
дала
повода
да
то
будеш
,
-
бунила
се
Зорка
.
-
Баш
зато
ти
и
кажем
.
Ја
немам
никаквог
разлога
.
Али
,
ова
раздаљина
између
нас
...
Мени
се
чини
да
су
сви
људи
који
се
налазе
у
твојој
близини
као
бића
привилегована
.
И
то
ме
мучи
.
Ја
бих
хтео
да
сам
само
ја
с
тобом
.
Непријатно
ми
је
да
помислим
да
си
с
неким
другим
,
ма
било
и
с
твојим
сродницима
.
Изгледа
ми
да
ти
тако
губиш
од
твога
мириса
и
целине
.
Да
,
љубљена
жена
,
ма
како
да
је
...
-
Ја
сам
твоја
љубљена
жена
,
не
?
Ох
,
реци
ми
понова
ту
реч
.
Она
је
тако
слатка
кад
излази
из
твојих
уста
обожаваних
.
Реци
ми
је
још
и
увек
.
Кажи
ми
да
ме
волиш
и
како
ме
волиш
.
Да
знаш
како
ми
пријају
ови
тренуци
кад
ми
ти
тако
говориш
!
Они
ми
надокнађују
све
и
ја
сам
срећна
.
Дуг
,
дубок
и
грчевит
пољубац
био
је
одговор
.
Сва
устрептала
,
као
млада
бреза
наврх
планине
Зорка
се
привијала
уз
Милоша
и
говорила
му
нежно
.
-
Не
говори
ми
више
да
си
љубоморан
.
Ја
нећу
да
ти
патиш
због
мене
.
Ох
,
ти
немаш
зашто
да
си
љубоморан
,
моја
љубави
.
Да
знаш
само
како
су
ми
сви
људи
досадни
кад
ниси
поред
мене
!
Ах
,
Мико
,
понеки
пут
кад
сам
сама
,
шта
бих
дала
да
долетим
к
теби
,
бар
само
за
тренутак
,
да
ти
дам
један
сладак
пољубац
и
кажем
ти
једну
реч
охрабрења
.
Кад
би
се
довољно
наразговарали
и
наљубили
,
Зорка
је
устајала
и
спремала
чај
у
истом
плеханом
Милошевом
самовару
у
коме
су
некад
кували
чај
заједно
са
Љубицом
.
Али
,
и
тада
је
било
времена
да
ћаскају
и
да
се
грле
.
Често
пута
дешавало
се
да
Зорка
није
весела
.
Тада
је
Милош
заборављао
на
своје
неприлике
и
тешио
је
:
-
Не
знам
шта
је
госпа
-
Селени
.
Богами
ти
се
дивим
како
је
трпиш
.
Како
та
жена
не
рачуна
да
теби
треба
нешто
више
од
ручка
и
вечере
.
-
Ти
се
вараш
,
Милошу
.
Моја
мајка
није
крива
мојој
несрећи
.
Мене
мучи
овај
глупи
живот
што
га
водим
,
ова
лаж
.
-
Не
говори
тако
,
Зорка
.
Зар
ме
ти
више
не
волиш
?
-
Ох
,
Мико
,
ти
знаш
добро
да
те
ја
волим
али
...
Претурајући
тако
по
својој
души
,
они
су
често
пута
долазили
до
оног
што
су
хтели
да
оставе
настрану
,
за
доцније
,
до
онога
што
су
хтели
да
сакрију
једно
од
другог
.
С
речи
на
реч
,
они
су
долазили
поново
на
једну
загонетку
коју
је
тако
било
тешко
решити
и
која
их
је
често
пута
завађала
.
-
Како
смо
били
слепи
,
Милошу
.
Сад
ја
видим
јасно
прави
пут
којим
смо
требали
ићи
најпре
!
Ако
је
доиста
тако
,
иако
смо
свесни
да
је
наш
брак
немогућ
,
онда
је
наша
љубав
грешна
чак
и
што
постоји
;
ми
смо
већ
били
грешни
кад
се
зачињала
у
нашим
срцима
и
кад
ми
нисмо
ништа
чинили
да
спречимо
њен
зачетак
.
Ми
смо
се
подавали
нашим
осећајима
,
и
ми
смо
били
слаби
и
затварали
смо
очи
кад
их
је
највише
требало
отворити
.
-
Ја
не
видим
зашто
смо
ми
грешни
!
Ми
никоме
не
чинимо
зла
,
нико
не
трпи
ништа
због
нас
...
-
Вараш
се
,
Милошу
.
Доиста
,
моја
мајка
је
љута
по
својој
природи
,
кад
овај
разлог
не
би
постојао
,
она
би
нашла
други
повод
да
се
љути
.
Али
,
све
једно
.
Тај
разлог
постоји
,
и
она
пати
.
Замисли
твоју
мајку
на
њеном
месту
.
Па
и
овако
...
Да
твоја
мајка
зна
какве
је
врсте
наша
љубав
,
она
ми
никад
не
би
опростила
...
-
Не
,
Зорка
,
ти
не
познајеш
моју
мајку
.
Она
је
много
патила
и
уме
опраштати
.
Наше
прилике
нису
обичне
...
Не
треба
на
њих
примењивати
ни
обичан
морал
.
-
Баш
у
томе
је
наша
кривица
што
смо
ми
хтели
необичне
ствари
...
Управо
,
ми
смо
хтели
оно
што
и
други
хоће
,
али
на
необичан
начин
;
Ми
смо
пошли
кривим
путем
,
да
Бог
да
да
он
добро
изиђе
.
-
Наша
ситуација
је
мучна
.
Не
треба
је
бар
с
наше
стране
погоршавати
.
-
Да
,
наша
је
ситуација
мучна
.
Тако
је
,
не
треба
је
погоршавати
,
али
зар
је
треба
оставити
овако
тешку
и
несносну
?
Да
ти
знаш
,
Милошу
,
како
је
мени
тешко
,
и
шта
не
бих
дала
да
бих
те
могла
волети
слободно
.
Но
...
Ти
имаш
право
.
Не
мислимо
о
томе
.
То
ће
већ
једном
доћи
кад
ће
нам
задати
доста
бриге
.
Ми
ћемо
горко
испаштати
.
И
то
ће
бити
право
.
Дошавши
до
те
мртве
тачке
,
они
би
заћутали
.
Обадвоје
би
се
предало
својим
мислима
и
слушало
како
некакав
старински
часовник
откуцава
у
суседној
соби
.
После
дуге
мучне
почивке
они
би
дигли
главу
.
У
том
тренутку
су
њихова
лица
била
бледа
и
унакажена
унутрашњом
борбом
.
Механички
,
они
би
пружили
једно
другом
обе
руке
,
и
у
природној
потреби
да
заштићују
једно
друго
,
они
би
се
стегли
у
грчевити
загрљај
,
у
један
од
оних
најслађих
загрљаја
који
долазе
после
свађе
,
као
најлепши
сунчеви
зраци
после
кише
.
-
За
мене
је
безмерна
утеха
кад
те
осећам
овако
близу
себе
,
и
кад
знам
да
ме
ти
волиш
,
-
грцала
је
Зорка
у
тим
моментима
чула
и
инстинката
.
-
Ох
,
Мико
,
хвала
,
хвала
.
Хвала
ти
за
добро
које
ми
чиниш
.
Твоја
љубав
ми
надокнађује
све
.
Не
остављај
ме
без
ње
,
јер
ћу
остати
свирепо
сама
!
Да
,
воли
ме
,
воли
ме
много
,
ја
заслужујем
твоју
љубав
уистини
,
ја
сам
ње
достојна
,
то
није
само
хвалисање
,
то
је
истина
.
Сва
изломљена
од
узбуђења
и
пољубаца
,
Зорка
је
уморно
прилазила
огледалу
и
намештала
своју
косу
.
Кад
је
била
готова
,
она
му
једном
рече
:
-
Подигни
завесу
,
хоћу
да
видим
твоје
бамбусе
.
Још
мало
па
ће
почети
да
цветају
.
Како
су
крупни
и
лепи
!
Како
је
све
примамљиво
где
си
ти
.
Ах
,
ја
те
толико
волим
да
ми
је
тешко
оставити
те
.
ГЛАВА
ЧЕТВРТА
НОЋНИ
ВОЗ
-
Ама
,
шта
је
теби
?
Ти
изгледаш
...
како
да
кажем
...
као
аветиња
!
-
упита
Богдан
Васић
Милоша
.
Они
су
били
сами
у
редакцији
.
Усијало
сунце
је
пробијало
њихове
капуте
,
разапете
на
прозорима
.
Ваздух
је
био
сув
.
Намештај
је
пекао
као
да
је
био
потпаљен
.
Кад
му
Васић
рече
ово
,
Милош
несвесно
подиже
главу
и
одговори
полако
као
болесник
.
-
Не
знам
ни
ја
прави
разлог
.
С
дана
у
дан
опадам
.
Просто
примећујем
како
мршавим
.
Некаква
потајна
грозница
ми
рије
кроз
жиле
.
Апетит
сам
готово
изгубио
.
Само
осећам
жеђ
.
Чини
ми
се
,
попио
бих
читаво
језеро
.
-
Јеси
ли
питао
лекара
?
-
Ах
,
лекара
!
Шта
они
знају
?
Данас
ми
препише
плаву
водицу
,
а
сутра
црвену
.
Или
ми
саветују
:
добра
храна
,
стан
у
сунцу
,
чист
ваздух
и
старо
вино
...
Умео
бих
се
и
ја
сам
лечити
на
тај
начин
.
Видиш
,
Богдане
,
другом
то
не
бих
могао
рећи
...
али
ти
ћеш
разумети
.
Овај
новинарски
позив
ме
је
исисао
.
Често
пута
већ
не
знам
шта
да
пишем
.
Чини
ми
се
да
сам
једну
ствар
сто
пута
рекао
.
Ево
сад
,
требам
још
две
шлајфне
да
испишем
али
не
могу
да
мрднем
.
-
Море
,
пиши
шта
било
.
Све
изгледа
паметно
...
како
да
кажем
...
кад
је
наштампам
.
-
Тако
се
некад
осећам
огорчен
да
ми
дође
да
овим
пером
гађам
господин
-
Стајића
у
чело
као
да
је
он
крив
.
Ах
,
да
ми
је
да
оставим
све
ово
,
да
бежим
,
али
куда
?
...
Ми
не
осећамо
колико
смо
везани
за
земљу
,
за
ово
што
радимо
,
као
старински
робови
везани
за
имање
на
којем
су
се
родили
.
Како
је
ова
наша
данашња
слобода
само
једна
празна
реч
!
Куд
могу
да
идем
...
шта
могу
да
радим
?
У
другој
служби
чека
ме
све
ово
,
па
можда
и
још
горе
!
-
Што
не
идеш
мало
кући
?
Тамо
је
планина
...
.
Како
да
кажем
,
чист
ваздух
.
То
ће
ти
пријати
,
сигуран
сам
.
Милош
погледа
у
Васића
сав
изненађен
.
Већ
је
седам
година
како
се
одвојио
од
куће
.
Тек
је
био
свршио
шести
разред
гимназије
.
У
Ужицу
није
више
било
школе
,
те
је
седми
разред
продужио
у
Београду
.
Кад
је
овамо
дошао
,
било
му
је
веома
тешко
.
Прва
три
дана
је
само
плакао
.
Тешка
жалост
за
завичајем
притискивала
му
душу
.
Мислио
је
да
би
му
доста
било
само
да
види
она
три
прозора
своје
куће
,
обојена
бледо-плавом
бојом
.
Кад
год
је
могао
одвојити
коју
пару
,
куповао
је
дописне
карте
са
сликама
и
писао
дугачка
писма
својој
мајци
и
браћи
.
Чим
је
свршио
седми
разред
,
није
чекао
ни
да
му
се
сведоџба
напише
,
него
је
исте
вечери
појурио
кући
.
И
доцније
је
жудио
за
својима
.
Али
,
то
је
било
све
мање
и
мање
.
Постепено
,
из
дана
у
дан
,
из
месеца
у
месец
,
из
године
у
годину
,
млади
човек
се
навикавао
на
страну
варош
и
нови
,
самачки
живот
.
Рана
борба
за
насушни
хлеб
одвајала
га
је
све
више
од
лица
и
ствари
из
детињства
,
нови
утисци
сакривали
му
успомене
са
домаћег
прага
,
а
великоварошка
трка
за
успехом
заносила
га
,
као
бујица
,
у
коловрат
амбиција
и
саможивости
.
Писма
која
је
писао
кући
била
су
све
краћа
,
а
дописне
карте
са
сликама
све
ређе
.
Два
три
пута
је
пропустио
распуст
да
оде
кући
,
већ
остао
у
Београду
,
ради
какве
боље
кондиције
и
места
.
Сад
је
већ
било
три
године
од
како
је
последњи
пут
био
у
Ужицу
.
Кремић
је
и
даље
волео
своје
,
волео
је
мајку
,
браћу
и
малу
сестру
,
која
се
била
тек
родила
оне
године
кад
је
требао
отићи
први
пут
од
куће
.
Али
се
он
сад
био
навикао
да
на
њих
мисли
као
на
неку
идеју
,
као
нешто
што
волимо
,
али
што
је
далеко
од
нас
,
и
постоји
независно
од
нас
.
Данас
пак
,
кад
му
Васић
помену
да
треба
да
оде
кући
,
наједанпут
му
се
јави
жеља
да
оде
тамо
.
Млади
човек
осети
ту
жељу
исто
тако
јаку
и
неодређену
као
и
онај
неодређени
душевни
бол
када
је
први
пут
преноћио
у
овој
великој
страној
вароши
и
видео
шта
је
оставио
напуштајући
своју
кућу
и
завичај
.
Пожели
да
види
мајку
да
ли
је
остарела
,
сестру
да
види
да
ли
је
порасла
,
да
види
најстаријег
брата
и
с
њим
се
,
као
матори
људи
,
поразговара
о
породичним
пословима
и
бригама
,
и
да
види
осталу
браћу
,
која
су
већ
сад
велики
и
озбиљни
ђаци
.
Али
како
?
Је
ли
могућно
оставити
Зорку
?
Шта
ће
она
рећи
?
Па
Препорода
и
господин
Стајић
?
Нешто
у
њему
прошапта
:
-
Све
је
могућно
кад
се
хоће
.
И
млади
човек
осети
неку
безазлену
радост
и
лакоћу
у
души
што
се
решио
да
посети
своју
породицу
.
Тога
дана
знао
је
да
ће
имати
много
посла
у
уредништву
,
па
је
рекао
Зорки
да
не
долази
код
њега
,
него
да
се
нађу
око
шест
часова
,
па
да
се
мало
прошетају
.
Тачно
у
време
које
су
били
заказали
Кремић
је
био
пред
великом
кућом
једног
београдског
винара
у
Душановој
улици
.
Прошло
је
било
читаво
пола
часа
,
Зорка
се
није
појавила
.
Млади
човек
је
већ
мислио
да
је
она
,
мимо
обичаја
,
била
чиме
спречена
и
да
не
може
доћи
,
те
се
решавао
да
се
врати
у
варош
,
кад
се
Зорка
појави
иза
првог
ћошка
.
Она
је
била
врло
бледа
и
корачала
уморно
.
-
Шта
је
теби
?
-
упита
Милош
забринуто
.
-
Ах
,
ништа
,
Милошу
...
Не
питај
ме
,
молим
те
.
Они
,
ћутећи
,
савише
за
један
плот
и
несвесно
се
упутише
ка
Дунаву
.
Зорка
је
била
узела
под
руку
свога
драгана
.
С
часа
у
час
је
наслањала
своју
главу
на
његово
раме
и
дисала
дубоко
.
На
њеном
округлом
врату
,
који
је
слободно
излазио
из
летње
блузе
,
била
је
набрекла
једна
жила
с
леве
стране
и
грчила
се
нервозно
.
-
Ама
,
шта
ти
је
,
Зорка
?
-
питао
ју
је
млади
човек
још
забринутије
.
-
Ах
,
Мико
,
да
знаш
како
ме
мајка
изгрдила
.
Ни
најгора
женска
не
заслужује
оно
што
ми
је
она
рекла
.
Зато
сам
и
одоцнила
.
Претила
ми
је
да
ће
да
скочи
у
Дунав
ако
наставим
да
се
састајем
са
тобом
.
Ја
је
разумем
,
жалим
је
,
али
шта
ја
могу
!
Ја
те
волим
.
Ово
је
јаче
од
мене
.
Ја
те
не
могу
оставити
.
Дај
ми
један
пољубац
...
Да
знаш
како
сам
га
жедна
.
Они
беху
стигли
до
железничке
пруге
која
води
на
Кланицу
,
па
се
попеше
на
насип
и
једном
уском
,
пешачком
стазом
продужише
тако
не
знајући
ни
сами
куда
.
Било
је
мало
прехладило
.
Сунце
више
није
пекло
у
теме
.
Вечерњи
поветарац
пиркао
је
са
обале
.
Дунав
се
плавио
као
чивит
.
По
уској
стазици
куда
су
ишли
увијала
се
купина
и
доцветавала
последње
цвеће
.
Далеко
од
њих
,
у
прашини
сунчевих
зрака
,
жутила
се
ниска
поља
,
засађена
салатом
и
купусом
.
У
дубини
хоризонта
гомилале
се
једна
на
другу
кланичне
зграде
чудног
облика
.
Голуждрава
деца
из
предграђа
јурила
су
неке
патке
на
риту
око
пруге
Али
,
овај
заљубљени
пар
није
видео
ништа
од
тога
.
Милош
се
дуго
решавао
да
ли
да
каже
Зорки
да
је
намеран
да
иде
у
Ужице
.
Бојао
се
да
ће
је
још
више
онерасположити
.
Већ
су
били
дошли
до
краја
пољане
кад
Кремић
рече
:
-
Да
не
би
било
боље
да
се
ја
на
неко
време
уклоним
из
Београда
.
Госпа
Селена
ће
ме
заборавити
.
А
и
,
право
да
вам
кажем
,
осећам
да
ми
је
потребно
да
мало
променим
ваздух
и
одморим
се
код
своје
куће
.
Ти
знаш
:
моји
испити
,
овај
рад
на
Препороду
,
и
све
ово
што
смо
имали
да
претрпимо
...
На
његово
велико
чудо
,
Зорка
лепо
прими
ову
новост
.
Она
му
рече
да
је
то
још
најбоље
.
-
Мени
ће
бити
страшно
без
тебе
,
мој
Мико
.
-
говорила
му
је
она
.
-
Ја
те
волим
и
тешко
ми
је
растати
се
са
тобом
.
Али
ти
имаш
право
.
Ако
овако
продужимо
,
мајка
је
кадра
да
све
учини
...
-
Да
скочи
у
Дунав
?
-
Не
то
,
али
да
нам
створи
ваздан
неприлика
...
да
се
жали
Господин
-
Стајићу
,
тужи
те
полицији
...
Да
,
мени
ће
бити
врло
тешко
,
али
исто
тако
ја
хоћу
да
ти
уживаш
.
Отиди
кући
,
проживи
коју
недељу
без
бриге
,
и
врати
ми
се
весео
и
задовољан
.
Хоћу
да
се
угојиш
,
ти
си
тако
смршао
.
Треба
да
видиш
све
,
да
посетиш
сва
она
места
о
којима
си
ми
говорио
...
Видећеш
,
то
ће
ти
добро
чинити
.
Не
избегавај
ипак
друштво
,
него
се
забави
.
Па
кад
се
вратиш
,
ти
ћеш
ми
о
свему
говорити
.
Онда
где
се
надао
најлакше
успети
,
наишао
је
на
највеће
сметње
.
Господин
Стајић
није
хтео
да
чује
о
каквом
одсуству
.
-
У
Маћедонији
тек
што
није
плануло
,
а
Паја
једнако
пије
,
господин
Васић
спава
до
подне
,
а
вама
се
прохтело
да
правите
излете
.
-
Не
,
господин
-
Стајићу
,
мени
није
до
излета
,
него
сам
озбиљно
болестан
.
Зар
не
видите
?
-
Легните
у
вече
раније
,
па
ето
вам
здравља
!
-
изобиловао
је
уредник
Препорода
у
саветима
.
-
Посао
ме
је
изморио
,
-
одговори
Кремић
.
-
Већ
ништа
паметно
не
могу
да
смислим
.
-
Не
тражим
ја
од
вас
Кантову
филозофију
.
Лак
стил
,
нешто
занимљиво
и
по
коју
патриотску
фразу
...
.
то
је
све
.
-
Ма
коме
лекару
да
се
обратим
,
знам
да
би
ми
одмах
наредио
да
оставим
Београд
.
-
Ех
,
ех
,
млади
хипохондристе
!
Шта
мислите
тек
доцније
...
А
што
нисте
ишли
сад
у
мају
кад
није
било
никаквог
посла
!
Милош
помисли
да
редактор
попушта
,
па
удари
у
танке
жице
,
не
знајући
да
изливи
такве
врсте
нису
у
стању
да
обрлате
никаквог
,
а
нарочито
српског
трговца
.
-
Ви
знате
донекле
моју
историју
,
-
стидљиво
рече
млади
песник
.
-
То
је
управо
,
поред
мога
здравља
,
главни
разлог
.
Морам
што
пре
отпутовати
из
Београда
,
ако
хоћу
да
не
чиним
зла
...
-
Да
не
чиним
зла
!
...
Роткве
стругане
!
...
Знате
ли
ви
,
ужичка
чивијо
,
да
нама
у
животу
више
шкоде
добра
својства
него
што
нам
шкоде
рђава
.
Милош
се
не
намршти
на
онај
назив
чивије
.
Давно
је
навикао
да
га
грде
што
је
пореклом
из
те
вароши
на
гласу
.
Али
се
запањи
пред
овим
мислима
о
доброти
.
Толиком
цинизму
није
се
надао
ни
од
овог
париског
питомца
.
-
Знате
шта
,
-
обрати
се
он
опоро
своме
уреднику
,
пошто
га
прође
прво
изненађење
,
-
ја
вам
тражим
одсуство
без
плате
.
То
не
кошта
ништа
.
Ако
хоћете
тако
,
добро
;
ако
не
,
онда
...
Уредник
се
донекле
одобровољи
.
-
Добро
,
добро
!
-
рече
он
.
-
Радите
како
хоћете
.
Није
то
ствар
до
новаца
.
Само
једно
хоћу
да
вам
кажем
:
сад
мој
лист
може
опстати
и
без
мене
самог
.
У
свету
има
врло
мало
људи
који
су
потребни
,
а
нема
никога
без
кога
се
не
може
.
А
кад
мислите
да
отпутујете
?
-
Што
пре
!
-
одговори
Кремић
суво
.
Милош
се
спремао
за
пут
.
Измењао
је
са
својом
драганом
фотографије
.
Купио
је
поклоне
за
мајку
и
децу
.
Паковао
ствари
.
Јавио
кући
да
ће
поћи
.
Али
му
се
непрестано
чинило
да
ово
ради
у
шали
и
да
је
немогућно
да
се
он
растане
са
Зорком
.
Обе
фотографије
су
испале
врло
добро
.
-
Како
си
ти
леп
!
-
говорила
му
је
млада
жена
гледајући
у
његов
портрет
.
-
Ја
сам
љубоморна
.
Ја
нећу
да
си
ти
тако
леп
.
-
Не
збијај
шалу
,
Зорка
,
-
одговори
јој
Кремић
.
-
Како
си
ти
замишљена
на
слици
!
-
Јер
сам
мислила
на
тебе
,
моје
очи
.
Лоло
једна
,
ти
не
кажеш
да
сам
и
ја
лепа
.
-
То
се
по
себи
разуме
.
-
Доиста
,
ја
нисам
оволико
интересантна
.
Али
ми
је
пријатно
што
сам
тако
изишла
...
Не
због
мене
,
већ
да
ти
се
више
допаднем
.
Само
немој
да
уобразиш
да
сам
ја
таква
и
у
природи
,
па
после
кад
се
вратиш
да
се
превариш
...
.
и
да
ти
се
више
не
допаднем
овако
без
слике
.
Неколико
дана
што
им
је
било
остало
до
растанка
провели
су
што
се
могло
боље
.
Госпа
Селена
се
одобровољила
што
Милош
одлази
из
Београда
и
допуштала
Зорки
да
излази
још
то
неколико
дана
.
Чак
јој
није
забранила
да
увече
изиђе
и
испрати
Милоша
на
станицу
.
Те
вечери
је
била
мека
,
мрачна
,
летња
ноћ
,
кад
је
небо
бескрајно
велико
и
пуно
звезда
,
ноћ
тиха
и
чаробна
,
сејачица
снова
и
лажи
.
Електрична
светлост
уличних
лампи
обасјавала
је
само
калдрму
и
ону
специјалну
флору
која
пред
кафанама
цвета
у
зеленим
дрвеним
сандуцима
.
Драгутин
је
узео
на
се
да
се
постара
око
пртљага
,
те
су
Милош
и
Зорка
ступали
сами
кроз
ту
ноћ
,
опојну
и
дрхтаву
.
У
дну
њихове
душе
скупљала
се
једна
љута
киселина
која
се
рђаво
подударала
са
овом
ноћи
и
која
их
је
уједала
за
срце
.
Али
се
они
нису
вајкали
,
јер
нису
хтели
још
више
ожалостити
једно
друго
,
ишли
су
руку
под
руку
,
правили
шале
и
смејали
се
.
Корак
по
корак
,
па
се
указа
и
станица
.
Њен
фронтал
несразмерно
велик
према
висини
целе
зграде
,
зјапио
је
као
чељусти
неког
гладног
чудовишта
.
Око
ових
врата
тискала
се
гомила
света
и
њихао
један
талас
светлости
.
Тек
у
дубини
видело
се
нешто
празно
,
мрачно
и
загонетно
као
пут
судбине
.
Киселина
се
пела
у
грло
и
гризла
све
јаче
.
С
часа
на
час
нестајало
је
њихове
веселости
.
Шале
су
бивале
све
усиљеније
,
а
напорни
осмеси
жалосно
се
ширили
по
лицу
као
сенке
.
Гомила
путника
тискала
се
око
збуњеног
љубавног
пара
.
Куд
жури
овај
свет
?
Који
циљ
заслужује
све
ове
муке
путовања
и
селидбе
?
На
каси
су
се
видела
уплашена
лица
,
која
су
журно
давала
новац
и
бојала
се
да
не
задоцне
за
воз
.
Један
учтив
жандармериски
каплар
је
бележио
име
сваком
путнику
.
Носачи
су
вукли
куфере
и
горње
капуте
,
котарице
и
балоне
вина
.
Тамо
амо
стрчали
су
изнад
њихових
глава
штапови
и
кишобрани
,
прикачени
уз
какав
куфер
.
Воз
се
формирао
.
Чиновници
трчкарали
из
једне
собе
у
другу
.
Однекле
допирало
куцање
телеграфа
.
Најзад
дође
и
то
време
кад
прво
звоно
у
рукама
вратаревим
зацичи
кроз
срце
и
кад
се
каже
:
"
Па
,
пиши
ми
...
"
Кремић
се
попе
у
вагон
,
погледа
да
ли
су
све
ствари
ту
,
па
сиђе
.
Ранковић
се
начини
да
тражи
некога
у
врху
воза
.
Зорка
је
стајала
опуштених
руку
,
нешто
пребледела
и
раширених
очију
,
као
да
је
хтела
да
нађе
нешто
,
да
се
нечег
сети
.
Она
се
још
осмехивала
.
Милош
јој
приђе
.
-
Па
,
пиши
ми
...
-
поче
Зорка
,
а
глас
јој
задрхта
.
Она
хтеде
још
нешто
рећи
,
али
замуцну
и
ућута
као
да
се
није
могла
сетити
шта
треба
да
каже
.
-
Хоћу
...
немај
бриге
...
чим
стигнем
кући
.
Неко
зајеца
поред
њих
.
Они
се
осврнуше
као
да
се
то
њих
тиче
.
Један
постарији
човек
,
по
изгледу
паланчанин
,
са
дебелим
златним
ланцем
на
трбуху
,
био
се
попео
на
степенице
вагона
.
Пред
њим
је
стајао
један
млади
пар
и
плакао
.
-
Што
су
ти
деца
!
-
благо
их
је
тешио
чича
и
сам
савлађивао
сузе
које
су
му
се
већ
сијале
у
подадулим
плавим
старачким
очима
.
Кад
се
Милош
и
Зорка
погледаше
,
они
опазише
да
се
и
њихове
очи
промениле
,
и
да
су
биле
,
онако
као
у
чиче
,
светле
и
влажне
.
-
Што
су
ти
деца
!
-
понављао
је
чича
.
-
Пиши
ми
много
о
твојима
,
о
целој
фамилији
,
о
Борку
и
Николи
и
о
малој
Добринки
.
Ја
бих
тако
хтела
...
-
заусти
Зорка
,
али
немогаде
даље
него
груну
у
плач
.
Кремић
је
хтеде
да
утеши
,
али
...
-
Што
су
ти
деца
!
-
понављао
је
онај
чича
већ
сад
кроз
плач
.
Сарадник
Препорода
загрцну
и
сам
,
и
заплака
се
.
Обоје
су
се
трудили
да
се
умире
,
али
,
уколико
су
се
савлађивали
,
утолико
су
све
више
плакали
.
-
Похитај
.
Кремићу
,
ево
већ
и
последњег
звона
!
-
рече
му
Драгутин
,
који
се
у
тај
мах
нађе
поред
њега
.
Милош
се
попе
у
вагон
.
Онај
чича
,
који
је
стајао
на
вратима
,
уклони
се
и
замаче
у
коридор
.
Зорка
приђе
своме
драгану
и
гледаше
га
кроз
сузе
.
-
Ми
ћемо
се
опет
видети
,
је
ли
,
Милошу
?
Око
њих
је
била
ноћ
,
мрачна
и
тиха
.
Кондуктер
је
затворио
врата
на
вагонима
.
Ружичаст
пламен
фењера
у
његовој
руци
примицао
се
све
ближе
и
расипао
неку
мирну
и
озбиљну
светлост
.
Милош
се
саже
да
пољуби
Зорку
.
Кондуктер
нареди
:
-
Извол'те
у
кола
?
Неко
у
дну
станице
викну
:
-
Готово
.
Кремић
се
пожури
да
отвори
прозор
.
Воз
се
крете
.
Зорка
потрча
да
још
једном
види
свога
драгана
.
-
Мико
,
Мико
драги
,
чујеш
ли
ме
,
-
крикну
она
.
-
Мој
глас
изговара
твоје
име
.
Али
,
поред
ње
су
већ
пролазили
прозори
другог
вагона
,
и
воз
одјури
као
да
је
пун
странаца
.
Кад
отвори
прозор
,
Милош
спази
,
нејасно
као
у
сну
,
једну
циметасту
женску
хаљину
како
трчи
за
возом
,
па
онда
крај
станице
,
мрак
и
више
ништа
.
Он
оде
у
свој
купе
,
посрћући
,
и
пусти
срцу
на
вољу
да
плаче
колико
хоће
.
То
није
био
више
плач
.
То
је
био
конвулзиван
јецај
који
му
је
тресао
цело
тело
.
-
Хоћеш
ли
једну
цигарету
?
-
чу
се
један
глас
пред
њим
.
То
је
био
онај
чича
.
-
Ето
,
и
ја
сам
их
оставио
!
...
Млади
су
.
Луди
су
.
А
овај
Београд
је
шарена
гуја
.
Али
шта
ћеш
!
Послови
...
Кад
му
је
плач
мало
уминуо
,
Милош
изађе
у
коридор
.
Воз
је
већ
пролазио
кроз
Топчидер
не
заустављајући
се
.
Млади
човек
је
шетао
с
краја
на
крај
вагона
и
несвесно
загледао
у
понеки
купе
,
из
којега
су
допирали
весели
гласови
.
Ноћ
је
била
необично
мрачна
и
дрхтава
као
љубавникова
душа
.
Кроз
њу
је
летео
воз
тако
брзо
да
су
варнице
правиле
усијане
,
испреплетане
конце
око
прозора
.
Још
даље
у
мраку
видела
се
нека
нејасна
кугла
светлости
која
је
трчала
заједно
са
возом
.
Милош
је
гледао
кроз
ту
ноћ
,
посматрао
ове
варнице
и
куглу
светлости
,
загледао
се
у
путнике
,
и
ништа
није
видео
.
Његов
свежи
бол
испуњавао
је
све
.
Његова
мисао
била
је
отупила
за
све
.
Тек
с
времена
на
време
сети
се
оне
циметасте
хаљине
која
је
трчала
за
возом
и
груди
му
затресе
стари
јецај
.
Воз
је
јурио
вратоломном
брзином
кроз
мрак
,
лупао
точковима
,
тресао
гвожђарију
и
хуктао
.
Уморан
од
свих
утисака
тога
вечера
,
Кремић
се
посади
у
коридору
на
место
које
је
одређено
за
кондуктера
,
и
загледа
се
у
ону
нејасну
лопту
светлости
што
се
видела
кроз
прозор
и
трчала
заједно
са
возом
.
Он
није
разазнавао
шта
је
то
.
Било
му
је
пријатно
да
је
тако
посматра
и
да
не
зна
одакле
она
долази
.
Његова
глава
се
одмарала
и
завијала
у
маглу
путничког
полусна
,
где
човек
зна
да
не
спава
,
али
није
сигуран
да
је
будан
.
Није
знао
колико
је
ово
трајало
,
кад
воз
стаде
.
Свуда
је
владао
апсолутан
мир
.
Милош
изиђе
на
врата
да
види
због
чега
се
воз
зауставио
.
То
је
била
некаква
станица
.
На
песку
пред
њом
светлуцала
су
два
фењера
.
Даље
од
станице
,
преко
нејасне
ограде
од
дебелих
греда
и
станичног
бунара
,
виделе
су
се
прве
силуете
кућа
некакве
паланке
која
је
спавала
спокојно
и
неосветљена
.
Тишина
је
владала
свуда
и
падала
на
душу
,
тешка
као
несрећа
.
ГЛАВА
ПЕТА
ЗАВИЧАЈ
Лак
шушањ
сукње
и
једва
чујно
притварање
врата
једва
пробуди
Милоша
.
Он
отвори
очи
и
зачуђено
погледа
око
себе
.
Изнад
њега
се
белила
таваница
,
скоро
окречена
.
Неки
нарочити
ваздух
,
чист
и
плав
,
лелујао
се
тамо
амо
.
Златно
сунце
продирало
је
кроз
застрте
прозоре
и
осветљавало
једно
парче
зида
.
У
углу
,
према
постељи
,
стајала
је
икона
светог
Николе
.
Пред
њом
је
висило
скромно
кандило
од
сребра
с
плавом
чашицом
за
зејтин
.
Иза
иконе
вирила
је
кита
лањског
босиљка
.
Соба
мирисала
на
тамјан
и
очишћене
ствари
.
Доле
,
са
улице
,
ћуло
се
неразумљиво
погађање
сељака
и
грађана
.
Разумевало
се
само
да
је
то
јужни
говор
.
Кремићу
је
то
све
било
познато
,
мило
,
пријатељско
,
али
далеко
од
њега
и
превучено
неверицом
и
сном
.
-
Колико
је
сати
?
...
Где
сам
ја
ово
.
-
питао
се
он
буновно
.
-
Ко
је
то
био
у
соби
?
...
Или
ја
то
само
сањам
?
Милош
затвори
очи
поново
.
Али
,
наједанпут
му
све
би
јасно
.
Лако
као
на
крилима
,
из
његових
груди
сама
излете
једна
реч
коју
није
био
тако
давно
изговорио
:
-
Мајка
!
У
ходнику
се
зачу
поново
шум
широке
сукње
.
Врата
се
отворише
,
и
у
собу
уђе
његова
мајка
.
Кремић
је
био
стигао
кући
око
поноћи
.
Уморан
од
неспавања
и
пута
на
поштанским
колима
од
Крагујевца
до
Ужица
,
он
није
добро
видео
ову
старицу
,
унезверену
од
радости
и
среће
.
Сад
ју
је
пак
посматрао
и
уживао
у
једном
благом
осећању
које
му
је
обузимало
душу
.
Мајка
је
била
у
цицаној
рекли
са
сивим
и
плавим
пругама
.
Под
црном
сомотском
крагном
стајао
је
старински
златан
брош
.
Главу
је
била
повезала
простом
повезачом
од
белог
платна
.
Испод
овога
се
делила
њена
ретка
смеђа
коса
у
две
плетенице
,
остављајући
између
себе
широку
белу
бразду
.
Време
је
било
посуло
по
овој
коси
,
некад
тако
бујној
,
прашину
седих
власи
.
По
челу
,
још
светлом
и
паметном
,
свирепо
се
скупљале
боре
.
У
устима
јој
недостајао
један
предњи
зуб
,
и
око
усана
се
хватао
горак
грч
старости
.
Али
,
у
њеним
свелим
образима
дубиле
се
још
оне
две
старе
слатке
рупице
које
су
издавале
њен
доброћудни
осмејак
.
Њена
снага
била
је
још
крепка
,
а
очи
,
те
очи
тако
благе
и
плаве
,
биле
су
пуне
живота
и
неке
дубоке
доброте
,
као
код
свију
жена
које
су
рано
остареле
због
много
деце
и
домаћих
брига
.
Стара
жена
је
гледала
Милоша
забринуто
,
плашљиво
и
пресрећно
:
-
Јој
,
нисам
хтјела
да
те
пробудим
!
-
извињавала
се
мајка
.
-
Још
није
вријеме
ручку
...
Могао
си
још
спавати
,
дијете
.
Дошла
сам
само
да
видим
е
да
ти
шта
требам
.
Прилегни
још
мало
.
Уморан
си
,
моје
дијете
.
Кремић
ју
је
слушао
и
мислио
.
-
Како
је
остарела
!
Још
коју
годину
па
може
свашта
бити
...
И
шта
је
она
имала
од
живота
?
Родила
се
овде
,
удале
се
у
истом
сокаку
,
никуд
се
није
макла
.
Њен
живот
је
био
једна
дуга
поларна
ноћ
,
пуна
брига
и
дужности
,
а
без
иједног
задовољства
и
права
.
Сваке
године
по
једно
рођење
или
смрт
.
Муж
осоран
,
мрзовољан
и
тиранин
.
Кућа
пуна
деце
.
С
радњом
се
пропало
.
Муж
пао
у
постељу
.
Несрећа
одбила
пријатеље
и
укинула
родбинске
везе
.
Требало
се
борити
сваки
дан
да
деца
имају
шта
јести
.
Кад
се
ручало
,
морало
се
бринути
за
вечеру
.
Огрлица
,
бунда
,
дијамантска
грана
,
тепелук
и
све
што
је
било
њено
и
тако
тесно
везано
за
њену
младост
,
отишло
је
у
мучним
тренуцима
.
Остао
јој
је
само
тај
брош
,
тако
познат
,
тако
мио
и
поштован
,
као
оно
сребрно
кандило
,
као
икона
светог
Николе
,
закићена
китом
лањског
босиљка
.
Па
ипак
,
Милош
ју
није
никад
чуо
да
се
вајка
на
Бога
,
да
рокће
против
живота
и
судбине
.
-
Хоћеш
ли
да
доручкујеш
?
Бојим
се
да
не
поквариш
ручак
.
Спремила
сам
ђувече
,
а
сад
мијесим
гибаницу
...
Знам
да
ти
то
волиш
.
Али
кафу
можеш
попити
.
Јуче
сам
је
пржила
,
мирише
као
измирна
.
Милош
ју
је
гледао
занесено
,
и
желео
да
јој
рекне
:
-
Не
,
мајко
;
остави
све
;
само
ти
остани
овде
и
гледај
ме
тако
тим
твојим
добрим
очима
.
Да
знаш
како
су
оне
благе
,
мајко
,
да
знаш
како
ме
то
лечи
.
Како
је
слатко
овако
гледати
те
,
овде
испод
ове
таванице
скоро
окречене
,
овако
пред
изрибаним
сребрним
кандилом
и
старинском
иконом
светог
Николе
;
овако
кад
је
сунце
тако
златно
и
кад
зид
игра
од
његових
вунастих
пламенова
.
Ах
,
мајко
,
да
знаш
како
је
тешко
бити
далеко
од
тебе
.
Али
га
она
не
би
разумела
,
па
би
је
било
срам
и
жао
,
те
Милош
одговори
:
-
Добро
.
Нисам
уморан
.
Ја
ћу
сад
устати
...
Има
ли
хладне
воде
?
...
Гле
,
тестија
?
Откад
је
нисам
видео
!
У
Београду
нема
тестија
.
Кремић
је
устао
и
полако
се
облачио
.
Чудан
осећај
му
је
обузимао
душу
.
Та
велика
соба
,
како
су
је
они
звали
,
изгледала
му
је
малена
као
кутија
.
Чист
убрус
,
проткан
свилом
,
који
је
нов
извађен
из
сандука
у
његову
почаст
,
чинио
му
се
сувише
рапав
.
Авлија
,
која
му
је
била
тако
пространа
кад
се
у
њој
играо
клиса
,
изгледала
му
је
сад
тесна
,
а
башта
,
у
којој
су
се
зелениле
старе
познате
шљиве
,
чинила
му
се
да
се
у
њој
човек
не
може
да
окреће
.
Па
ипак
,
та
велика
соба
,
застрвена
старинском
поњавом
,
била
му
је
баш
мила
што
је
тако
мала
;
убрус
му
је
пријао
што
је
рапав
;
авлија
и
башта
му
се
допадале
баш
због
тога
што
су
тесне
.
Изишао
је
у
ходник
и
посматрао
кроз
напрсли
прозор
ове
ствари
,
тако
старинске
,
тако
дубоко
урезане
у
његову
душу
и
живот
.
Онај
чудан
осећај
,
помешан
од
среће
и
жалости
,
кувао
му
се
у
грудима
,
обузимао
га
целог
и
разнежавао
га
дубоко
,
до
срца
,
да
је
млади
човек
био
готов
на
смех
и
на
плач
.
Тога
јутра
Кремић
није
био
узео
ништа
више
него
кашичицу
слатког
од
јагода
,
чашу
свеже
воде
и
шољицу
црне
кафе
,
али
му
је
грознице
нестало
као
руком
однесене
.
Он
је
дубоко
удисао
чист
ваздух
,
који
је
долазио
са
околних
брда
и
мирисао
на
покошену
ливаду
.
Слатко
је
пушио
цигару
за
цигаром
.
Није
хтео
да
смета
мајци
,
која
је
спремала
ручак
,
па
је
изишао
у
кафану
.
Та
се
кафана
звала
некад
код
Два
Багрена
,
али
кад
је
у
вароши
уведено
електрично
осветљење
,
багрени
су
посечени
,
те
су
мештани
прозвали
ову
кафану
код
Два
Пања
.
Свет
је
био
заузет
дневним
пословима
,
те
је
било
мало
гостију
:
неколико
пензионера
,
два
три
наставника
из
гимназије
,
један
беспослен
бакалин
и
два
пропала
трговца
.
Једни
су
играли
домина
,
други
су
читали
новине
,
а
сви
се
разговарали
о
политици
.
Међу
њима
је
седео
и
кафеџија
,
млад
човек
са
сивим
очима
и
ћелавим
теменом
.
Милош
се
осећао
у
неприлици
пред
тим
старијим
људима
који
су
га
познавали
још
као
дечка
у
шлофроку
,
те
се
повукао
у
дно
кафане
и
преко
једних
новина
посматрао
шта
се
ради
.
Али
га
људи
брзо
приметише
и
стадоше
га
да
запиткују
.
Морао
је
одговарати
те
о
овоме
те
о
ономе
,
о
новом
зајму
и
својој
служби
,
о
наследнику
престола
и
неком
Ужичанину
који
је
напрасно
умро
у
Београду
.
-
Ама
,
шта
ради
мој
Микић
?
-
упита
га
један
од
она
два
пропала
трговца
,
који
је
носио
жут
полуцилиндер
и
гладио
два
краја
своје
браде
à
la
Ристић
.
-
Који
Микић
?
-
зачуди
се
Милош
.
-
Па
мој
Микић
,
шта
се
чудиш
!
Бога
ми
,
њему
добро
упали
.
Жена
му
донела
као
ником
његовом
.
Кажу
,
пуна
му
кућа
као
сат
.
Јес
,
јес
...
и
ако
је
!
Ђидија
је
то
.
Алал
му
моје
ћајице
.
Судија
је
;
зимус
му
нудили
за
претседника
у
Алексинцу
,
али
он
неће
...
Неће
човек
из
Београда
.
А
и
куд
ће
...
ваљда
у
Ужице
,
међу
ове
споменике
.
Кремић
је
познавао
овог
старца
по
виђењу
,
али
није
знао
његове
синове
.
Ипак
му
би
жао
да
каже
како
не
познаје
његовог
Микића
,
те
му
рече
да
је
здраво
и
да
му
је
жена
к'о
грофица
.
-
Јес
'
...
јес
'
,
кад
иде
истури
се
као
стара
Книћанка
...
све
се
тресе
под
њом
.
После
је
разговор
отишао
на
другу
страну
,
на
неки
кулук
,
те
је
Милош
могао
мирно
посматрати
ове
заспале
паланачке
физиономије
.
Било
их
је
само
неколико
,
а
већ
су
претстављале
цело
Ужице
.
Као
у
свима
варошима
које
пропадају
,
живот
у
Ужицу
је
лако
схватити
.
Он
се
цео
садржи
у
четири
речи
:
споменици
,
деца
,
боранија
и
прогнаници
.
Споменици
су
та
два
пропала
трговца
и
остали
остаци
старе
гарде
ужичких
трговаца
која
изумире
из
године
у
годину
.
За
Лијевљанима
су
отишли
Јањићи
,
Каљевићи
,
Орловићи
,
Ускоковићи
,
Јевтовићи
и
многи
други
.
Још
се
само
држе
двојица
тројица
,
потпомогнути
синовима
.
Туга
обузима
човека
кад
види
ове
споменике
,
са
увек
чистом
и
укрућеном
кошуљом
од
шесетњака
,
увијеним
брковима
и
намрштеним
веђама
,
како
полагано
корачају
,
са
бројаницама
у
рукама
,
од
куће
у
кафану
и
из
кафане
кући
.
Тек
да
их
жеља
мине
,
они
би
заустављали
сељака
са
врећом
вуне
,
загледали
робу
и
цењкали
се
са
њим
,
иако
нису
намеравали
да
је
купе
.
Тај
бивши
човек
може
имати
да
поједе
и
попије
,
може
бити
у
свему
задовољан
,
али
је
он
већ
свршио
свој
живот
и
жали
за
старим
временом
,
кад
се
радило
с
Босном
и
кад
је
некако
све
другојачије
било
.
Он
је
тада
радио
као
галијаш
,
мучио
се
много
више
,
али
је
живио
од
својих
руку
и
био
свој
газда
.
И
у
тим
дугим
часовима
старчевог
,
ником
корисног
живота
,
он
претура
по
памети
и
осмехне
се
кад
се
сети
како
је
тада
било
:
оседла
свога
зеленка
,
припаше
пун
ћемер
,
задене
за
појас
пиштољ
,
мекинтош
метне
у
теркије
,
напуни
бисаге
пршутом
и
погачом
,
на
уши
натуче
астраганску
шубару
,
опкорачи
коња
,
баци
жени
и
деци
нешто
бакаруша
за
походњу
,
па
онда
заигра
коња
по
калдрми
све
до
Татинца
,
и
тек
ту
,
где
се
Ужице
губи
,
завијено
у
плаву
маглу
праскозорја
,
распали
из
пиштоља
и
запева
колико
га
грло
доноси
монотону
ужичку
песму
:
Равно
поље
жао
ми
је
на-а-а
те
,
Што
ми
драги
отиде
низа-а-а
те
!
-
Нек
се
зна
кад
газда
-Мјајло
иде
у
Биоград
.
А
сад
?
Они
ће
се
тешко
кад
пожалити
.
Тек
кад
попију
коју
више
ракију
,
протрљаће
своје
велике
меснате
носеве
и
прозборити
као
за
себе
:
-
Ех
,
тако
ти
је
то
,
мој
ђевер-Лако
,
уз
нешто
ти
долина
!
...
Ми
смо
ти
сад
они
споменици
...
оно
камење
на
Марковици
на
којем
пише
:
"
Стани
,
путниче
,
и
прочитај
.
Погибе
храбар
војник
!
...
"
Ко
зна
шта
би
било
од
њих
да
им
није
било
деце
.
Огорчени
на
трговину
,
која
их
је
без
њихове
кривице
избацила
на
улицу
,
очеви
нису
допуштали
својој
деци
да
се
њој
одаду
.
Све
су
их
давали
на
школе
.
Синови
ових
људи
мрка
погледа
и
огрнутих
капута
учили
су
како
је
ко
могао
,
и
по
свршеној
школи
школи
трчали
су
у
државну
службу
да
се
што
пре
дочепају
бела
хлеба
и
двадесетшестог
.
Отуд
толико
Ужичана
по
свима
гранама
државног
рада
,
од
одгајивача
пастува
па
до
министара
;
отуда
и
толика
повика
на
њих
.
Многи
од
те
деце
,
који
су
били
први
међу
својим
друговима
и
показивали
сјајне
способности
за
будућност
,
враћали
су
се
својом
вољом
овамо
у
ову
умрлу
паланку
,
далеко
од
таласа
живота
и
могућности
да
свој
таленат
претворе
у
вредност
.
Они
су
тако
извршивали
духовно
самоубиство
,
одрицали
се
своје
каријере
,
примали
очеве
дугове
и
родитељима
заслађивали
последње
дане
по
цену
своје
младости
.
Забачено
,
без
икаквих
савремених
саобраћајних
средстава
,
отсечено
од
својих
природних
путева
,
у
брдовитом
и
сиромашном
пределу
,
Ужице
је
осуђено
на
лагану
али
сигурну
смрт
.
Они
који
нису
имали
деце
или
их
ова
нису
могла
спасти
,
исељавају
се
,
да
бар
не
таворе
и
црвене
онде
где
их
цео
свет
познаје
.
Цифра
становништва
опада
стално
,
једно
због
великог
морталитета
,
којем
је
опет
узрок
оскудица
,
а
друго
због
овог
расељавања
.
Да
није
овог
последњег
узрока
,
опадање
се
не
би
приметило
,
јер
је
ретка
кућа
без
троје
четворо
деце
,
а
има
доста
примера
да
појединци
имају
деветоро
,
десеторо
,
па
и
више
деце
.
Ко
нема
порода
,
на
њега
се
указује
прстом
и
с
потсмехом
се
назива
огорео
пањ
.
Кремић
је
радознало
гледао
људе
и
ствари
око
себе
.
Све
их
је
познавао
.
Он
је
дубоко
осећао
како
се
сам
променио
из
основа
,
а
све
ово
остало
је
исто
и
на
своме
месту
као
да
га
је
јуче
оставио
.
Једно
тихо
сажаљење
обузимало
му
душу
према
тим
окамењеним
људским
приликама
и
тако
речитим
стварима
које
су
још
ту
стајале
од
његовог
раног
детињства
.
Он
пожеле
да
што
више
види
од
овога
,
свега
овога
што
је
био
давно
заборавио
а
што
је
ипак
ту
стајало
и
стрпљиво
га
чекало
да
се
врати
и
понуди
му
своје
старо
пријатељство
,
те
изиђе
из
кафане
на
пијацу
,
која
је
била
пуна
говеди
.
Извоз
стоке
,
џелеп
,
само
је
бледа
слика
некадање
ужичке
трговине
.
Пређашње
болте
,
с
највећом
поделом
рада
,
свеле
су
се
на
пиљарнице
,
где
се
може
купити
све
почевши
од
пола
кила
пасуља
до
анзихтскарти
.
Ове
радње
држе
нови
људи
,
ужурбана
лица
,
ситних
очију
и
са
шајкачом
на
глави
,
људи
дошли
са
села
,
боранија
како
их
стари
трговци
називају
,
нови
људи
који
једу
проју
,
вајкају
се
на
велику
порезу
и
купују
од
Управе
Фондова
имања
старих
газда
.
С
пијаце
се
Кремић
упути
у
парк
.
Ово
шеталиште
се
налази
ван
вароши
,
с
друге
стране
Ђетиње
,
на
једној
падини
дивљачног
Забучја
.
Њега
посећују
ђаци
и
чиновници
.
Државне
службенике
сачињавају
обично
ужички
синови
.
Ако
има
ко
са
друге
стране
,
није
дошао
овамо
својом
вољом
,
већ
по
казни
,
те
их
Ужичани
зову
прогнаници
.
Ови
прогнаници
вичу
прве
године
на
сва
уста
да
по
живу
главу
неће
остати
у
Ужицу
,
друге
године
стављају
примедбу
да
би
ово
или
оно
могло
боље
бити
,
а
треће
:
мешају
се
с
мештанима
на
славама
и
свадбама
,
играју
заједно
домина
и
не
мисле
више
да
траже
премештај
.
Како
дође
у
парк
,
Милош
пође
стазом
која
води
на
камену
терасу
у
врх
планине
.
Ова
тераса
му
је
била
фамилијарна
.
Он
је
ту
био
како
код
своје
куће
.
Ту
је
долазио
још
као
дете
,
а
после
као
младић
,
ту
се
спремао
и
за
испите
и
писао
прве
песме
.
Одатле
се
пружа
диван
изглед
,
који
по
својој
романтици
надмашава
и
изглед
који
се
показује
са
савске
терасе
на
Калимегдану
.
Висока
брда
,
обрасла
ситним
или
крупним
зеленилом
,
проширена
сивим
стенама
и
засађена
питомим
пропланцима
,
долине
,
клисуре
,
урвине
,
поља
,
реке
,
њиве
усред
шуме
,
шљиваци
,
белина
брезе
у
мркој
растовој
гори
,
пустиња
,
питомина
,
варош
,
растурено
село
,
све
то
вешто
измешано
међу
собом
руком
неког
тајанственог
уметника
,
даје
чудну
и
живописну
слику
која
се
ретко
другде
може
наћи
.
Више
Милоша
уздизао
се
намрштени
Грот
,
као
каква
горостасна
средњевековна
кула
;
на
западу
,
према
њему
равњао
се
Бисктош
;
а
према
овоме
чамио
је
,
на
једној
усамљеној
стени
,
разваљен
ужички
град
,
зачуђено
гледао
испод
себе
електричну
централу
и
није
разумевао
зашто
ће
му
ова
воденица
кад
ниједног
кириџиског
коња
нема
пред
њом
.
Север
образују
питоми
брежуљци
,
увек
обасјани
сунцем
,
Пора
,
Глуваћи
и
Бијели
Гроб
-
старинско
гробље
,
где
је
власт
одавно
забранила
мештанима
да
на
том
тихом
,
округластом
брегу
уживају
вечити
сан
под
густим
хладом
старих
ораха
,
вишања
и
дуња
.
Према
Бијелом
Гробу
,
на
истоку
,
подиже
се
Крушчица
,
са
остацима
Карађорђевог
шанца
,
који
је
надјачао
столетне
куле
Алтоманићевог
замка
.
Ову
котлину
,
тако
ревносно
ограђену
живописним
брдима
и
планинама
,
пресеца
валовита
Ђетиња
.
При
сунцу
,
које
је
благо
и
умиљато
,
река
се
беласа
у
врху
котлине
,
па
се
онда
губи
у
гране
непоткресиваних
врба
и
јова
,
провлачи
се
брзо
као
змија
,
долази
до
парка
,
и
ту
прескаче
једну
брану
и
,
сва
запенушена
,
пробија
кроз
ждрело
,
па
онда
даље
хита
у
равна
поља
Поморавља
.
Испод
грања
промиче
један
чун
;
из
њега
се
чује
тенор
неког
заљубљеног
гимназисте
:
Бледи
месец
зашо
за
гору
,
Само
један
гунић
плови
по
мору
!
...
На
Ђетињи
се
виде
неколика
идилична
моста
од
греда
,
међу
којима
се
поносно
издиже
камени
мост
,
старинска
грађевина
,
коју
је
обновио
некакав
Турчин
севапа
ради
.
Тај
мост
везује
главни
део
града
,
који
се
налази
с
леве
стране
реке
,
са
другим
делом
,
и
својом
поцрнелом
силом
и
озбиљном
орнаментиком
увеличава
романтику
ове
вароши
.
Одатле
Кремићу
паде
поглед
на
сам
град
,
који
је
мирно
лежао
у
котлини
и
готово
је
целу
испуњавао
.
Сунчеви
зраци
су
се
играли
са
златним
крстом
на
саборној
цркви
,
њеним
јединим
украсом
.
Око
цркве
су
се
црвенили
кровови
варошких
кућа
,
покривени
ћерамидом
.
Ови
скромни
станови
злопознатих
Ужичана
,
где
су
се
одиграле
толике
непознате
грађанске
трагедије
,
махом
су
двоспратне
и
практички
сазидане
.
Међу
њима
се
издиже
,
као
каква
орлушина
,
достојанствена
зграда
Кр
.
Срп
.
Реалке
-
како
на
њој
пише
златним
словима
.
Ова
кућа
са
својом
симетријом
,
очитом
солидношћу
,
озбиљним
и
пријатним
стилом
,
може
се
мерити
са
најлепшим
и
највећим
зградама
у
унутрашњости
Србије
,
па
и
у
Београду
.
Читав
њен
горњи
спрат
се
издиже
изнад
осталих
кућа
и
својом
израђеношћу
и
страначком
лепотом
одудара
чудновато
од
њих
.
Лево
од
Реалке
,
иза
зелене
гомиле
од
шљива
и
ораха
,
у
једној
правој
улици
,
која
води
на
Стари
Пијац
,
Милош
спази
два
бела
димњака
.
Срце
му
се
испуни
неком
сузном
нежношћу
.
То
је
његова
кућа
.
Он
је
добро
познавао
та
два
бела
димњака
,
покривена
са
по
две
поцрнеле
цигле
,
познавао
и
оне
испрскале
ћерамиде
по
крову
и
три
насмејана
прозора
,
обојена
избледелом
плавом
бојом
.
Кремић
је
био
готово
срећан
посматрајући
ову
белу
кућицу
у
сунцу
,
ове
зидове
на
којима
се
још
није
истрло
име
очеве
фирме
,
настрешице
од
дасака
,
обојених
фирнајзом
,
улупљени
олук
,
плаве
насмејане
прозоре
,
на
којима
стоје
завесе
уздигнуте
у
виду
звезде
,
плехану
вртешку
наврх
крова
и
баџу
.
Све
ове
мртве
ствари
,
до
јуче
заборављене
,
изазивале
су
му
најлепше
спомене
на
његово
детињство
.
Али
,
човек
никад
није
срећан
како
би
могао
бити
.
И
младом
песнику
склизну
мисао
,
даље
од
те
куће
,
даље
и
од
тих
познатих
брда
,
и
оде
,
брже
него
на
крилима
,
тамо
где
се
грле
две
велике
воде
,
и
пред
њим
пониче
велика
кућа
у
Банатској
улици
,
њена
гвоздена
капија
,
узак
ходник
,
наплочано
влажно
двориште
,
мрачне
степенице
,
необојен
дрвен
трем
који
води
у
Зоркину
собу
,
њену
собу
сасвим
белу
и
најзад
она
...
у
хаљини
циметасте
боје
,
с
пренераженим
очима
и
како
трчи
да
заустави
воз
.
Ах
,
како
је
у
том
тренутку
Милош
Кремић
зажелео
да
је
она
поред
њега
,
она
,
његова
драгана
,
та
мршава
девојка
с
бледоликим
лицем
и
очима
црним
као
таласи
Ђетиње
.
Он
је
хтео
да
јој
покаже
ову
мирну
паланку
,
ова
живописна
брда
,
своју
кућу
са
три
насмејана
прозора
,
и
да
јој
открије
све
те
нежне
осећаје
који
су
му
тада
наваљивали
на
душу
.
Али
...
И
Милош
,
каогод
Зорка
једном
у
првим
тренуцима
њиховог
познанства
,
уздахну
:
-
Зашто
је
старија
од
мене
!
ГЛАВА
ШЕСТА
НА
ТЕБИ
ЈЕ
САД
...
"
3
.
јула
,
недеља
после
подне
.
Мој
драги
Миле
,
моја
радости
,
срећо
моја
и
утехо
,
мој
Еро
врло
вољени
,
ја
те
волим
.
-
Ја
ти
шаљем
моје
најслађе
и
најдубље
мисли
,
и
желим
да
имам
крила
да
полетим
к
теби
за
један
тренутак
и
измамим
један
осмејак
на
твојим
љубљеним
уснама
.
Надам
се
да
ће
ово
писмо
радосно
запалити
твој
поносан
поглед
,
јер
оно
долази
са
три
дана
путовања
од
оне
која
је
остала
овде
где
нам
се
срећа
смешила
пуних
пет
месеци
.
Јутрос
сам
добила
карту
.
Хвала
,
драги
.
Мило
ми
је
што
ти
се
допада
тамо
.
Ах
,
да
знаш
,
моја
радости
,
како
те
волим
,
како
сам
жељна
тебе
,
али
ипак
,
остани
код
својих
све
дотле
док
ти
буде
пријало
,
и
врати
ми
се
здрав
и
чио
.
Знам
да
ниси
весео
и
да
ти
је
време
дуго
.
Зато
сам
се
одмах
по
ручку
затворила
у
моју
собу
.
Хоћу
да
ти
пишем
много
,
да
имаш
шта
да
читаш
.
Села
сам
на
једну
фотељицу
-
ти
је
знаш
-
она
плава
.
Метнула
сам
једну
књигу
на
колена
.
И
тако
ти
пишем
,
мој
Милошу
.
Мајка
мисли
да
се
одмарам
,
јер
су
овамо
велике
врућине
.
Осећам
се
врло
добро
у
овој
фотељи
где
смо
толико
пута
заједно
седели
,
једно
до
другог
.
Све
је
мирно
око
мене
,
те
сам
у
мислима
сва
с
тобом
.
Ја
сам
здраво
и
добро
,
што
и
теби
желим
.
Кад
се
изгубио
онај
неваљали
воз
који
те
је
однео
,
ја
сам
се
вратила
кући
с
Ранковићем
.
Он
је
био
добар
,
и
тешио
ме
.
Можеш
мислити
како
сам
плакала
.
Допратио
ме
је
до
саме
куће
.
Мајка
ме
није
грдила
.
Напротив
,
откако
си
отишао
,
она
се
помирила
са
мном
и
врло
је
љубазна
.
Твоју
слатку
фотографију
метнула
сам
више
моје
постеље
.
Шта
ме
се
тиче
ако
је
ко
види
.
Успели
су
да
нас
одвоје
телом
,
али
духом
никада
.
Ја
увек
могу
видети
твоје
мило
лице
,
које
ми
се
смеши
.
Изјутра
,
кад
се
пробудим
,
оно
је
прво
...
а
увече
,
оно
је
последње
што
видим
.
Да
знаш
како
је
леп
рам
у
који
сам
те
урамила
.
Платила
сам
га
осам
динара
.
То
ти
кажем
само
да
видиш
како
је
скупоцен
и
леп
...
тај
рам
у
којем
је
слика
мога
драгана
.
Јеси
ли
задовољан
,
драги
,
што
сам
те
урамила
у
злато
?
Ти
си
тако
леп
ту
;
ја
те
гледам
и
шапућем
ти
:
Драги
и
мили
,
мој
мали
Мико
,
Микице
,
ја
хоћу
да
плачем
мислећи
на
ово
слатко
име
које
ти
сад
не
можеш
чути
из
мојих
уста
.
Ти
ми
се
осмехујеш
и
гледаш
ме
с
толико
љубави
.
Ох
,
како
те
ја
волим
,
Милошу
драги
,
дај
да
ти
дам
један
дуг
,
дуг
и
сладак
пољубац
.
Сећаш
ли
га
се
још
?
Ах
,
како
је
тешко
бити
далеко
од
тебе
.
Сад
,
драгане
,
већ
је
четири
сата
.
Ја
сам
обећала
мајци
да
изиђемо
заједно
у
шетњу
.
Треба
дакле
да
свршим
ово
писмо
.
Ранковић
ће
ми
га
однети
у
пошту
,
тако
да
још
данас
оде
,
јер
поштар
недељом
после
подне
не
купи
писма
по
Дорћолу
.
Ја
те
грлим
целим
својим
срцем
,
и
увек
сам
у
мислима
с
тобом
.
Ја
те
стежем
на
моје
груди
и
дајем
ти
један
дуг
пољубац
,
који
ти
осећаш
...
реци
докле
?
...
Збогом
,
драгане
,
збогом
!
До
виђења
!
Буди
здрав
и
срећан
!
Милошу
драги
,
не
буди
тужан
,
и
напиши
ми
једно
дугачко
писмо
.
Оно
ће
утешити
и
тебе
и
мене
.
Твоја
за
навек
Зорка
.
"
Среда
,
6
.
јуна
.
Подне
.
Драги
Миле
,
само
две
три
речи
да
ти
се
извиним
што
ти
досад
не
писах
.
Моја
мајка
је
болесна
.
Назебла
је
у
недељу
кад
смо
изишли
у
шетњу
.
Била
је
велика
врућина
.
Ево
већ
три
ноћи
како
не
спавам
.
Вечерас
ће
остати
поред
ње
једна
жена
из
комшилука
.
Надам
се
да
ће
јој
скоро
боље
бити
.
Сутра
ћу
ти
писати
опширно
.
Сад
,
извини
.
Ова
је
карта
само
да
не
бринеш
ништа
.
Она
ће
доћи
у
петак
изјутра
.
Надам
се
да
ће
те
одобровољити
за
цео
дан
.
Хиљаду
пољубаца
.
Зорка
.
"
П
.
С
.
Спава
ми
се
да
једва
отварам
очи
.
Још
један
пољубац
.
"
"
Петак
,
8
.
јуна
.
11
часова
пре
подне
.
Драги
Милошу
,
моја
мајка
је
озбиљно
болесна
.
Лекар
нема
много
наде
,
а
ја
нимало
.
Ја
сам
као
сломљена
и
не
могу
да
пишем
.
Ја
те
волим
из
свег
срца
,
али
,
драги
,
моје
време
и
моја
глава
припада
мојој
мајци
за
овај
тренутак
.
Знам
да
ћеш
ме
разумети
.
Молим
те
,
не
жалости
се
.
То
је
морало
доћи
једанпут
.
Мада
ми
нисмо
увек
били
истог
мишљења
,
а
нарочито
наше
последње
свађе
,
ипак
,
Миле
,
она
је
моја
мајка
и
ја
патим
кад
она
пати
.
Срећом
,
она
спава
много
.
Сутра
ћу
ти
писати
једном
картом
.
Могућно
да
ће
јој
сутра
бити
боље
,
али
ја
не
верујем
.
Ах
,
Миле
драги
,
како
бих
ја
желела
да
ме
ти
утешиш
.
Па
опет
,
боље
што
ти
ниси
засад
овде
.
Ја
не
бих
сад
,
поред
свега
,
могла
бити
с
тобом
.
Драги
,
пази
на
себе
,
мисли
на
мене
,
али
не
буди
невесео
,
преклињем
те
.
-
Ја
сам
врло
уморна
.
Ноћас
сам
нешто
мало
спавала
,
јер
је
једна
комшинка
бдила
над
мајком
.
Она
много
бунца
,
јер
је
у
ватри
.
Јадна
мајка
,
шта
ћу
радити
без
ње
.
Ах
,
Мико
,
како
ми
је
тешко
.
Збогом
,
Милошу
.
До
виђења
!
Ја
те
љубим
из
свег
срца
.
Опрости
ми
што
те
сад
запостављам
.
Теби
увек
искрена
Зорка
"
"
9
.
јула
.
Милошу
,
Моја
мајка
је
умрла
јутрос
у
8
сати
.
Ја
сам
врло
несрећна
.
Зорка
.
"
"
13
.
јула
.
Увече
.
Добро
вече
,
Миле
.
Нисам
болесна
,
не
брини
се
.
Наравно
да
сам
врло
тужна
.
Руке
су
ми
пуне
посла
.
Нарочито
ми
досађују
посете
и
изјаве
саучешћа
.
Досад
нисам
знала
да
имамо
оволико
познаника
.
Опрости
ако
на
те
не
обраћам
довољно
пажње
,
али
ја
те
не
заборављам
.
Сутра
ћу
ти
писати
опширно
.
Твоја
искрена
Зорка
.
"
"
14
.
јула
.
Опрости
ми
,
Милошу
,
што
ти
још
опширно
не
писах
.
Почела
сам
писмо
,
али
је
немогућно
завршити
га
.
Ове
посете
и
друге
ствари
стално
ме
прекидају
.
Са
здрављем
сам
добро
,
али
ми
је
срце
жалосно
.
Милошу
,
пази
на
себе
и
мисли
на
мене
.
Сутра
ћу
ти
писмо
свршити
.
Оно
ће
бити
дугачко
.
До
виђења
!
Твоја
Зорка
"
"
Четвртак
,
после
подне
.
4
сата
.
Мој
драги
Миле
,
Извини
ме
што
сам
те
толико
оставила
без
новости
и
појединости
.
Ја
знам
да
си
ти
у
мислима
поред
мене
и
да
ме
разумеш
.
Ја
сам
провела
поред
моје
мајке
30
година
свога
живота
.
Делила
сам
с
њом
њене
бриге
као
и
њена
задовољства
.
Ми
смо
се
увек
слагали
у
главним
стварима
.
Она
је
била
често
пута
уморна
,
слаба
,
али
никад
озбиљно
болесна
.
Изненадно
прошлог
понедељника
оста
у
постељи
и
рече
ми
да
је
назебла
.
Лекар
,
који
је
дошао
после
подне
,
виде
да
јој
је
срце
слабо
,
те
га
то
више
забрину
него
назеб
.
Сутрадан
,
он
ми
рече
да
јој
је
срце
боље
,
али
да
бронхит
напредује
.
То
ме
јако
забрину
.
У
среду
,
мајка
пропљува
крв
.
Много
је
крви
изгубила
из
левог
плућног
крила
.
То
ју
је
јако
ослабило
,
али
и
олакшало
.
Била
је
толико
изнурена
да
није
могла
метнути
кашику
у
уста
.
Ја
сам
била
око
ње
и
дан
и
ноћ
,
и
неговала
је
као
мало
дете
.
То
је
велика
утеха
за
мене
.
У
четвртак
,
доктор
ми
рече
да
ће
пре
48
сати
наступити
промена
,
врло
брза
,
и
да
не
треба
болесницу
да
остављам
саму
.
Твоја
газдарица
ми
је
помогла
те
ноћи
.
Сутрадан
,
у
петак
,
био
је
конзилијум
.
Лекари
ми
не
оставише
много
наде
,
али
ми
један
од
њих
рече
да
опасност
не
мора
тако
брзо
наступити
.
Ја
сам
била
тако
уморна
,
и
да
не
би
мајка
опазила
како
је
озбиљно
болесна
,
ја
примих
понуду
једне
Јеврејке
из
комшилука
да
проведе
ноћ
поред
ње
.
У
десет
сати
увече
,
ја
оставих
мајку
и
легох
да
се
одморим
.
Спавала
сам
до
седам
сати
изјутра
.
Пробудих
се
сва
уплашена
,
јер
сам
преспавала
целу
ноћ
не
мрднувши
сместа
.
Јеврејка
ми
рече
да
ми
је
мајци
много
боље
,
да
спава
и
никако
се
не
буди
.
Још
ми
рече
да
је
нешто
говорила
,
али
у
ватри
,
и
да
је
рекла
:
"
Ја
знам
да
ме
ти
волиш
,
Зорка
.
"
Кад
се
приближих
њеној
постељи
,
ја
је
зовнух
.
Али
ми
она
не
одговори
ништа
.
Дисање
јој
је
било
као
и
раније
,
кратко
али
правилно
.
Хтедох
јој
дати
медицину
,
али
она
не
могаде
да
прогута
,
и
,
на
мој
ужас
,
не
отвори
очи
.
Ја
се
утеших
да
је
то
само
слабост
,
и
хтедох
да
јој
поново
пружим
ту
медицину
што
поткрепљује
,
али
мајка
не
могаде
поново
ништа
узети
.
Ја
разумех
одмах
да
све
иде
на
горе
,
вратих
се
у
собу
,
те
се
брзо
спремих
.
Око
осам
сати
твоја
газдарица
,
која
ми
се
опет
нађе
на
руци
око
мајке
,
позва
ме
.
Мајка
је
дисала
тешко
.
Ја
видех
да
више
нема
спаса
.
Узех
је
за
руку
.
Она
јако
уздахну
два
три
пута
,
не
будећи
се
.
Затим
,
све
би
свршено
.
Сутрадан
,
по
подне
.
Драги
Миле
,
не
могу
да
напишем
две
речи
а
да
ме
ко
не
прекине
.
Увек
се
понешто
нађе
.
Ја
сам
здраво
,
али
сам
жалосна
и
утучена
.
Драгутин
ми
се
нашао
на
руци
.
Био
је
врло
добар
у
овим
тренуцима
.
Морам
ти
признати
,
Милошу
,
да
је
боље
што
ти
ниси
овде
за
ово
време
.
Имала
сам
могућности
да
се
објасним
с
мајком
.
Ми
смо
се
поново
сложиле
,
и
она
је
отишла
Богу
на
истину
с
уверењем
да
је
ја
волим
.
Њена
смрт
је
била
тако
лепа
,
Милошу
,
не
можеш
замислити
.
Без
муке
и
мирно
,
она
је
заспала
занавек
.
Чак
није
могла
ни
наслутити
озбиљност
своје
болести
.
У
свој
својој
жалости
,
ја
сам
ипак
мирна
,
јер
ја
знам
,
поред
свега
,
све
што
сам
радила
у
животу
било
је
да
усрећим
и
утешим
своју
мајку
.
Ако
смо
се
понекад
посвађале
,
то
је
она
радила
само
за
моје
добро
,
јер
се
она
плашила
да
ми
се
што
рђаво
не
деси
.
Остало
је
све
заборављено
.
Остаје
ми
само
дубока
туга
што
знам
да
сам
занавек
одвојена
од
ње
.
Драга
мајко
,
ја
ћу
те
волети
увек
.
Не
буди
љубоморан
,
Миле
,
на
мој
бол
,
разуми
ме
и
опрости
што
ми
је
у
мом
срцу
вечити
растанак
с
мојом
мајком
тежи
него
жалост
што
смо
се
нас
двоје
растали
.
Ја
осећам
како
ми
се
срце
кида
и
ја
сам
се
цела
предала
своме
болу
.
Остави
времену
ову
отворену
рану
.
Разуми
ме
ако
те
запостављам
и
ако
моја
писма
нису
више
љубазна
.
Ипак
,
ти
ниси
мање
мој
најбољи
пријатељ
у
овоме
свету
.
У
моме
сломљеном
срцу
има
сада
места
само
за
пријатеље
.
Ти
си
мој
пријатељ
,
Милошу
,
мој
драги
Милошу
.
Опрости
ми
што
ти
више
не
шаљем
пољупце
.
Ја
сам
искрена
,
ја
ти
их
сад
не
бих
могла
дати
.
Разуми
ме
,
Мико
.
Треба
да
прекинем
писмо
.
Пиши
ми
,
много
и
често
.
На
теби
је
сад
да
покажеш
колико
ме
волиш
.
И
ако
ме
волиш
,
ти
ћеш
ме
разумети
и
дати
ми
сву
твоју
наклоност
,
остављајући
на
страну
оно
што
је
у
љубави
материјално
.
Оно
ме
сад
вређа
.
Миле
,
твоје
очи
за
тренутак
да
пољубим
.
Погледај
ме
.
Ти
си
ме
разумео
.
До
виђења
,
Милошу
.
Уживај
код
своје
куће
,
али
буди
паметан
,
јер
је
моја
црнина
донекле
и
твоја
.
Не
брини
се
за
мене
.
Све
ће
бити
боље
.
Пази
на
своје
здравље
,
узимај
оно
што
сам
ти
препоручила
,
и
не
буди
жалостан
.
Ја
ти
стежем
руку
и
наслањам
своју
уморну
главу
на
твоје
раме
.
За
те
увек
нежна
и
искрена
Зорка
.
"
Београд
,
21
.
јула
.
Драги
Милошу
,
не
мисли
што
ти
ја
не
пишем
тако
често
да
те
заборављам
или
да
те
волим
мање
.
Не
мисли
тако
,
мој
пријатељу
.
Али
,
удар
је
био
тако
брз
и
суров
за
мене
,
и
ја
сам
понекад
тако
уморна
и
очајна
!
И
затим
,
све
ове
бриге
,
ово
трчање
тамо
амо
,
и
ова
самоћа
притискују
ме
,
и
ја
патим
,
мој
Миле
.
Да
знаш
како
је
без
мајке
!
Не
,
то
није
ништа
одвојити
се
од
ње
за
неко
време
,
али
овако
знати
да
је
никад
нећу
видети
,
да
смо
се
растали
занавек
...
Ох
,
како
бих
хтела
да
је
она
поред
мене
,
да
ми
да
храбрости
,
снаге
кад
ми
то
затреба
!
Ти
ме
тешиш
...
да
,
треба
бити
храбар
.
Против
смрти
не
може
се
ништа
.
За
мене
је
велика
утеха
што
је
моја
мајка
отишла
на
онај
свет
помирена
са
мном
и
уверена
да
је
ја
волим
.
Мислим
да
сам
ти
писала
како
смо
прве
недеље
по
твом
одласку
изишле
заједно
у
шетњу
.
Мада
тужна
због
твог
одласка
,
ја
бејах
готово
срећна
,
јер
мама
беше
весела
и
добре
воље
.
Било
је
четири
сата
када
смо
изишле
.
Напољу
је
била
велика
врућина
.
Изишле
смо
до
Калимегдана
и
узеле
по
један
сладолед
пред
киоском
.
При
повратку
ударили
смо
преко
Панчићевог
парка
.
Мајка
седе
на
једну
клупу
.
Било
јој
је
тешко
.
Рече
ми
да
је
назебла
и
да
јој
није
добро
.
Дисала
је
доста
тешко
.
Али
,
ја
сам
мислила
да
то
долази
од
њене
нервозе
.
Како
је
после
било
,
ти
већ
знаш
:
сутрадан
је
остала
у
постељи
.
Али
,
ја
сам
тако
срећна
што
сам
с
њом
изишла
овај
последњи
пут
,
јер
је
она
волела
увек
да
се
шета
са
мном
.
Када
ми
доктор
рече
да
може
свашта
бити
,
у
четвртак
увече
,
ја
не
могадох
зауставити
сузе
,
и
седећи
поред
ње
ја
бризнух
у
плач
.
Она
је
била
већ
у
ватри
,
али
кад
ме
виде
како
плачем
,
она
се
освести
,
метну
ми
руке
око
врата
и
рече
ми
како
је
срећна
што
је
толико
волим
и
да
је
треба
добро
да
негујем
,
дајем
јој
лекове
који
поткрепљују
,
па
ће
брзо
оздравити
.
Само
,
вели
,
треба
да
је
добро
пазим
.
Ја
је
запитах
хоће
ли
заборавити
све
жалости
које
сам
јој
чинила
.
Она
ми
рече
да
никад
ништа
није
имала
против
мене
и
да
је
срећна
што
ме
види
тако
близу
поред
себе
.
Ја
јој
тада
рекох
:
-
Да
господин
Кремић
зна
да
си
ти
тако
болесна
,
њему
би
било
врло
жао
.
Хоћеш
ли
му
опростити
ако
те
је
што
увредио
?
Она
ми
одговори
:
-Да
,
он
је
добар
,
он
има
добро
срце
,
али
ти
нећеш
бити
срећна
с
њим
.
То
је
било
све
.
Више
је
нисам
смела
питати
,
бојећи
се
да
не
разуме
како
се
плашим
за
њен
живот
.
Милошу
,
у
несрећи
,
као
и
у
срећи
,
човек
је
саможив
.
Да
,
и
ја
сам
врло
саможива
,
ја
говорим
само
о
себи
и
ономе
што
ме
боли
.
Лакше
ми
буде
кад
ти
се
овако
изјадам
.
Веруј
ми
,
ја
мислим
на
тебе
без
престанка
,
али
ме
спречавају
ови
послови
којих
има
тушта
и
тма
после
оваквог
случаја
.
Има
ваздан
формалности
да
посвршавам
.
Где
се
окренем
,
свако
ми
држи
по
један
говор
.
Сита
сам
тих
изјава
сажаљења
.
Да
знаш
како
ти
намештени
уздаси
и
лепо
склопљене
реченице
падају
тупо
на
ожалошћено
срце
.
Затим
има
толико
да
шијем
.
Све
хаљине
треба
променити
.
Ранковић
је
био
врло
добар
према
мени
.
Он
се
спрема
за
испите
и
јуче
ми
рече
да
те
много
поздравим
.
За
ово
време
био
је
често
поред
мене
и
трчао
по
вароши
те
за
ово
те
за
оно
што
ми
је
требало
.
Он
је
метнуо
један
велики
венац
природног
цвећа
на
крст
мојој
мајци
.
Пиши
ми
шта
ти
сад
радиш
.
Пази
на
тај
кашаљ
,
бар
из
љубави
према
мени
.
То
није
добар
знак
у
ово
доба
године
.
Хвала
ти
на
јутрошњој
карти
.
Како
бих
ја
хтела
бити
у
тој
тихој
улици
чију
ми
слику
шаљеш
.
Ох
,
Милошу
,
да
знаш
како
ми
је
понеки
пут
живот
досадан
,
како
бих
желела
да
се
једном
и
са
мном
сврши
!
Како
се
осећам
усамљена
.
Ова
велика
кућа
,
па
ови
људи
...
Да
знаш
само
како
сам
жедна
једног
пољупца
,
не
љубавног
већ
пријатељског
,
пољупца
који
даје
утехе
и
храбрости
,
пољупца
наде
.
Збогом
,
Милошу
,
твоја
Зорка
.
"
ГЛАВА
СЕДМА
.
СФИНКС
.
У
соби
је
било
тихо
.
Сунце
је
пробијало
кроз
жуте
пруге
на
ланеним
завесама
и
позлаћивало
старински
орахов
орман
у
углу
.
Једна
велика
плава
мува
зујала
је
и
лупала
крилима
по
зидовима
.
-
Јест
,
ја
сам
то
само
сањао
,
-
радосно
уздахну
Кремић
.
Он
склопи
очи
да
поново
заспи
.
Али
су
се
капци
отварали
против
његове
воље
,
очи
гледале
укочено
у
окречен
плафон
,
и
срце
лупало
узбуђено
.
-
Шта
је
ово
мени
!
Као
да
сам
још
деран
.
Шта
сам
ја
то
сањао
?
Богдан
Васић
је
писао
дневне
вести
на
моме
месту
у
Препороду
и
рукопис
крио
од
мене
.
То
је
било
све
,
али
откуда
ми
овај
страх
?
Милошу
није
било
пријатно
мислити
на
свој
сан
и
покуша
поново
заспати
,
али
се
само
претурао
по
постељи
,
обузет
мрачним
унутрашњим
мукама
,
које
нас
тако
покаткад
обузму
изненадно
и
без
икаквог
нарочитог
разлога
.
-
Да
,
да
,
Васић
је
писао
дневне
вести
...
на
немачком
језику
.
Затим
су
дошла
некаква
кола
...
фијакер
;
да
ли
је
био
фијакер
?
...
Не
фијакер
него
она
затворена
болничка
кола
са
белим
крстом
позади
.
На
боку
је
седео
уредник
...
Да
,
добро
га
се
сећам
,
с
томпусом
у
зубима
,
и
...
госпа
Селена
...
је
ли
то
баш
била
госпа
Селена
?
...
Кукала
је
акцентујући
по
нишки
.
Из
кола
је
висила
једна
мртва
женска
глава
,
пуна
блата
и
речне
травуљине
.
Али
,
то
није
била
Зорка
,
-
задрхта
Милош
и
стаде
се
уверавати
свима
силама
.
-
Јест
,
јест
,
то
није
била
Зорка
,
знам
добро
...
то
је
била
мала
радница
из
Официрске
Задруге
,
она
Анђа
...
-
Ти
си
будан
?
-
упита
га
мајка
која
уђе
у
тај
тренутак
.
-
Још
је
рано
;
што
не
спаваш
?
...
Ево
имаш
једно
писмо
.
То
је
било
Зоркино
писмо
од
21
.
текућег
месеца
.
-
Кад
хтједнеш
устати
,
само
ме
викни
.
Ја
сам
доље
у
авлији
.
Имам
нешто
да
проперем
,
-
рече
му
мајка
и
дискретно
се
удаљи
из
собе
.
Чим
мајка
изиђе
,
Милош
грчевито
дохвати
писмо
и
стаде
га
отварати
.
Као
у
инат
,
хартија
је
била
јака
,
те
се
измицала
прстима
,
и
писмо
се
није
дало
лако
отворити
.
Да
је
то
било
писмо
ма
од
кога
другог
,
Кремић
би
зацело
исцепао
завој
.
Али
,
све
што
је
долазило
од
Зорке
он
је
поштовао
као
неки
фетиш
,
као
светињу
.
Ово
писмо
му
се
чинило
као
свети
запис
,
који
треба
пажљиво
чувати
,
те
је
млади
човек
савлађивао
узбуђење
и
са
једном
врстом
страхопоштовања
отварао
завој
.
У
писму
није
било
ничега
нарочитог
.
Зорка
је
била
жалосна
-
што
је
природно
,
и
молила
га
да
је
за
тренутак
поштеди
од
излива
љубави
и
нежности
.
Милош
прочита
писмо
пажљиво
још
по
један
пут
.
Да
,
Зорка
се
цела
предавала
своме
болу
,
али
је
свака
њена
реч
дисала
љубављу
за
њим
.
И
Кремић
врати
писмо
у
коферт
,
принесе
папир
уснама
и
пољуби
ове
читке
редове
,
побожно
као
јеванђеље
.
Зоркино
писмо
му
разби
нерасположење
од
рђавог
сна
.
Милош
се
осети
потпун
,
весео
и
чио
.
Пун
овог
унутрашњег
задовољства
,
које
није
откривао
ником
,
он
се
обуче
упола
и
сиђе
да
потражи
мајку
.
-
Је
ли
још
шта
дошло
,
мајко
?
-
упита
је
он
кад
је
нађе
.
-
Ништа
!
-
одговори
му
она
ужурбано
.
-
Причекај
ме
мало
.
Сад
ћу
те
ја
посути
.
Вода
је
тазе
...
тек
што
сам
је
донијела
са
чесме
.
Само
да
оциједим
ову
Добринкину
хаљиницу
.
-
Замисли
дрскости
!
-
одговори
он
увређено
,
сетивши
се
једне
ствари
.
-
И
писао
сам
им
још
.
А
они
ни
да
мрдну
.
Данас
ми
је
требао
да
стигне
или
број
или
одговор
.
Та
...
најобичнија
учтивост
налаже
да
се
сараднику
шаље
број
када
је
у
отсуству
.
-
Не
љути
се
,
Мико
.
Људи
имају
посла
,
-
разумеде
мајка
на
шта
Милош
мисли
,
и
простре
једну
дечју
хаљиницу
од
шареног
цица
на
плот
.
-
То
не
иде
тако
брзо
.
Можда
ћеш
сутра
добити
.
-
Није
мени
,
мајко
,
до
читања
Препорода
.
Кад
све
новине
читам
у
кафани
,
могу
и
то
.
Али
ме
љути
тај
простаклук
...
то
што
ме
занемарују
,
заборављају
.
Ја
то
нисам
заслужио
,
веруј
ми
!
...
Шта
би
тек
радили
да
сам
им
тражио
нешто
више
?
-
Е
,
моје
дијете
.
Шта
ћеш
...
тако
је
то
!
Треба
трпјети
!
-
Треба
трпети
,
-
понови
у
себи
Милош
,
и
хтеде
доказати
мајци
да
не
треба
трпети
,
да
треба
тражити
своје
право
и
отимати
се
,
борити
се
за
њега
.
Али
,
мајчине
очи
беху
тако
плаве
и
благе
да
он
заћута
и
окрену
разговор
на
другу
страну
.
Из
куће
је
изишао
,
по
обичају
,
право
у
кафану
на
кафу
.
Прочитао
је
све
новине
изузев
Препорода
,
који
је
срицао
један
омален
,
пун
пензионер
,
ниског
чела
и
отворених
уста
као
у
телета
.
Већ
Милош
хтеде
да
изиђе
,
кад
пензионер
остави
новине
.
Са
штапом
под
пазухом
,
Кремић
узе
Препорода
само
да
га
прегледа
,
јер
од
дугог
чекања
био
је
изгубио
вољу
да
га
чита
.
У
дну
Дневних
Вести
стајала
је
белешка
:
Новинарске
Вести
:
Г
.
Милош
Кремић
престао
је
бити
сарадник
Препорода
.
Кремић
ово
није
никако
очекивао
,
те
у
први
мах
прими
новост
тако
хладно
као
да
се
није
тицала
њега
.
Тек
кад
остави
новине
и
махинално
се
упути
низ
Стару
пијацу
у
парк
,
он
осети
како
му
се
срце
стеже
и
један
физички
бол
притискује
га
у
врху
груди
.
Он
се
сети
како
је
скупо
био
платио
ово
место
.
Био
је
свршио
гимназију
и
уписао
се
на
правни
факултет
.
Прилике
су
се
биле
измениле
.
На
универзитету
није
било
благодејања
.
Почетком
године
кондиције
се
нису
могле
наћи
.
Кући
се
није
хтео
обраћати
.
Живело
се
од
старог
кредита
.
Али
је
газдарица
почела
да
гунђа
,
а
ашчија
да
приговара
.
Непознат
и
потребит
,
Милош
је
обијао
прагове
свуда
где
се
може
шта
наћи
да
се
заради
,
али
је
на
свима
местима
наилазио
на
слегање
рамена
.
Нарочито
је
долазио
у
Министарство
Унутрашњих
Дела
,
где
је
неколико
његових
другова
добило
места
за
практиканта
.
Инспектор
је
био
неки
болећив
чичица
,
коме
су
сва
деца
поумирала
.
Примао
га
је
лепо
,
дивио
се
његовој
одличној
дипломи
са
испита
зрелости
,
храбрио
га
да
не
очајава
и
обећавао
му
место
за
практиканта
чим
се
које
упразни
.
Једног
дана
умре
неко
од
Милошевих
другова
.
Кремић
није
био
с
њим
ни
најмање
интиман
,
једва
га
је
и
познавао
,
али
немајући
друга
посла
,
оде
му
на
пратњу
.
Већ
је
спровод
био
дошао
до
Теразија
,
кад
Милош
дочу
да
је
покојник
био
практикант
у
Министарству
Унутрашњих
Дела
,
те
остави
пратњу
и
мртвачка
кола
,
па
право
у
Министарство
.
"
Господин
-
инспекторе
,
упразнило
се
једно
место
!
"
"
Које
?
"
"
Тај
и
тај
...
сад
га
баш
опојасмо
"
.
Инспектор
га
је
погледао
једним
дугим
,
зачуђеним
погледом
,
којим
се
посматрају
Горкијеви
типови
,
па
се
после
насмејао
.
"
Добро
,
поставићу
те
,
али
никоме
не
говори
,
јер
ће
их
се
пријавити
још
двадесет
"
.
И
таман
,
после
три
дана
,
кад
послужитељ
изнесе
потписан
акт
да
је
Кремић
постављен
,
уђе
у
Министарство
један
угледан
владин
човек
са
својим
синовцем
,
који
је
такође
мислио
на
ово
место
.
Али
је
било
доцкан
,
министар
је
био
потписао
акт
о
постављењу
,
и
Кремића
свечано
уведоше
у
собу
за
препис
.
Четири
пунокрвна
практиканта
,
који
имају
фикс-идеју
да
се
организују
и
који
залажу
зимске
капуте
чим
пукне
први
зрак
пролећа
,
дочекаше
га
лепо
и
посадише
на
покојниково
место
.
Дадоше
му
и
његову
држаљу
;
само
му
променише
перо
,
тек
да
не
буде
његове
судбине
.
У
овој
мемљивој
соби
,
где
су
пет
пера
резигнирано
шкрипала
по
читав
дан
,
Милош
је
провео
две
године
,
бојећи
се
сваког
првог
у
месецу
да
не
буде
истеран
у
интересу
штедње
.
Ту
је
постао
бесплатан
сарадник
Препорода
за
патриотизам
и
уметност
.
Колико
је
морао
потрошити
државне
концепт-хартије
пишући
измишљене
дописе
из
Сереза
и
оцене
француских
драма
,
посматраних
са
треће
галерије
,
док
се
уредник
није
најзад
одлучио
да
му
одреди
плату
,
узме
га
за
сталног
сарадника
и
извуче
из
преписа
.
На
листу
је
радио
ревносно
као
за
себе
самога
.
Препород
је
био
још
млад
.
Требало
је
запирати
на
све
стране
док
лист
не
освоји
публику
.
И
сад
,
кад
се
број
штампа
у
дванаест
хиљада
примерака
,
у
чему
има
много
Милошеве
личне
заслуге
,
Милош
је
свршио
,
Милош
може
ићи
.
Кремић
није
жалио
изгубљену
плату
од
150
динара
месечно
.
Љутила
га
је
само
неправда
што
је
тако
отпуштен
,
цинички
као
покућар
.
Дисао
је
дубоко
и
корачао
оштро
као
човек
који
се
спрема
да
се
с
неким
бије
.
Али
,
постепено
,
он
покуша
да
разуме
уредника
.
Овај
човек
,
који
је
господарио
јавним
мнењем
у
Србији
,
посматрао
је
људе
као
послове
.
Све
разумети
значи
све
опростити
.
И
љутина
се
претвори
у
широк
бол
који
тишти
,
бол
што
је
тако
,
бол
што
се
ту
не
може
ништа
помоћи
и
изменити
.
У
тим
мислима
дошао
је
у
парк
.
Дивље
брдо
,
које
је
општина
помало
облагорођавала
садећи
по
њему
воћке
и
просецајући
стазе
,
било
је
готово
пусто
.
Тек
овде
онде
сусрео
би
се
понеки
ђачић
у
везеним
чарапама
и
црвеним
опанцима
,
који
се
спрема
за
поновни
испит
.
Шљиве
су
рудиле
по
младим
шљивицима
.
Сагорела
трава
се
белила
.
Однекуд
је
пиркао
поветарац
.
У
хладу
од
багренова
шумила
је
једна
планинска
чесма
.
Пегаво
опало
лишће
,
још
живо
,
лепршало
се
по
путу
.
Тице
су
ћутећи
скакале
с
гране
на
грану
.
Сунце
више
није
пекло
.
И
у
бистром
ваздуху
се
осећао
први
дан
јесени
,
иако
је
још
увелико
било
лето
по
календару
.
Милош
се
поново
обре
на
својој
тераси
од
камена
.
Крај
њега
је
била
дугачка
клупа
,
поцрнела
од
кише
и
времена
.
Али
,
он
претпостави
да
се
извали
у
суву
сагорелу
траву
.
Тако
лежећи
у
трави
,
он
је
слушао
шушкање
лишћа
и
посматрао
Ужице
,
чији
су
се
једнолики
кровови
црвенили
дубоко
испод
очију
младог
песника
.
На
крају
хоризонта
примећивале
се
планине
,
још
кршевитије
,
тешке
и
сиве
као
олово
.
Он
поново
распозна
два
бела
димњака
и
плаве
прозоре
своје
куће
.
Али
,
сада
му
ова
кућица
није
више
изазивала
лепе
спомене
из
детињства
.
Мисли
које
су
га
сад
обузимале
биле
су
тешке
и
сиве
,
као
те
планине
на
крају
хоризонта
.
Млади
човек
се
осећао
далеко
од
оне
наивне
среће
коју
је
познао
првог
дана
кад
је
по
повратку
из
Београда
посматрао
са
овог
места
ове
димњаке
и
прозоре
.
На
ум
су
му
долазили
спомени
које
дотле
није
ником
говорио
.
Сећао
се
мрачне
фигуре
свога
оца
.
Сад
је
разумевао
оне
његове
три
дубоке
боре
које
су
му
стајале
између
веђа
и
кад
се
смеје
.
Сети
се
невеселих
слава
,
оскудних
Божића
и
постова
за
време
мрска
.
Сети
се
свог
првог
одласка
у
Београд
,
по
ноћи
и
пешке
.
Једна
тица
пролете
поред
њега
.
-
Кажу
,
-
помисли
Милош
,
-
да
,
кад
тићи
излазе
из
гнезда
,
ако
који
не
може
летети
,
мајка
га
помаже
својим
крилима
...
Ко
је
мене
помогао
кад
сам
полетео
у
свет
?
Тада
Милошу
падоше
на
ум
рећи
његовог
старијег
брата
,
полицијског
писара
,
кад
му
је
млади
песник
замерио
што
се
не
жени
?
-
Није
брак
што
и
песма
,
где
је
сва
мука
да
се
ум
сликује
са
друм
,
-
одговорио
му
је
он
.
-
Поред
љубави
има
и
дужности
,
поред
драгане
постоји
породица
.
Ми
смо
сви
били
песници
,
али
...
Видећеш
,
после
заноса
долази
доба
кад
је
човеку
потребно
да
заузме
једно
озбиљно
место
и
да
буде
уважен
.
Те
речи
су
биле
пропраћене
једним
киселим
осмехом
,
који
је
говорио
оно
што
уста
нису
хтела
да
кажу
:
-
Зар
ти
мислиш
да
под
полициском
блузом
не
сме
куцати
једно
човечје
срце
?
И
ја
сам
волео
и
имао
узвишених
жеља
.
Зар
ја
не
бих
марио
бити
учен
правник
,
начелник
министарства
,
професор
универзитета
,
финансиски
експерта
или
конзул
?
Сви
ми
волимо
ствари
лепе
и
угодне
.
Али
,
требало
је
спасти
кућу
,
требало
је
да
онај
старац
,
који
сад
спава
у
Доварју
,
не
остане
без
крова
над
главом
,
требало
је
спасти
ову
децу
.
Теби
је
било
лако
...
Имао
си
већ
шеснаест
година
кад
си
кућу
остављао
.
Како
је
пак
Кремић
друкчије
говорио
Зорки
о
свему
што
се
налази
испод
та
два
бела
димњака
.
Он
је
био
заборавио
на
мрачне
дане
кризе
.
Није
се
сећао
жандарма
и
окружног
инжињера
,
који
су
премеравали
ту
кућицу
са
три
плава
прозора
,
да
је
спреме
за
јавну
лицитацију
.
У
његовим
причама
није
било
ни
сенке
од
драме
;
приче
су
биле
идиле
,
где
отац
сече
бадњак
,
мајка
риба
тепсије
за
медене
колаче
,
снег
се
крави
,
потоци
жуборе
,
и
чује
се
песма
попаца
сребренастог
звука
.
Милош
се
маши
у
џеп
,
да
нађе
ма
шта
чим
би
се
забавио
и
отерао
ове
црне
мисли
.
Он
нађе
два
последња
Зоркина
писма
и
стаде
их
читати
поново
.
Тек
сад
,
рањен
својим
сопственим
болом
,
Милош
схвати
сву
ширину
ране
коју
је
смрт
задала
његовој
драгани
.
Пре
тога
,
он
је
из
њених
крика
чуо
једино
тонове
који
су
одисали
само
љубављу
према
њему
.
Он
није
поимао
шта
значи
изгубити
последњег
сродника
,
изгубити
мајку
и
остати
сам
у
свету
,
без
икога
на
кога
се
човек
може
отворено
и
с
правом
наслонити
.
Сад
је
пак
тим
јасније
видео
сву
беду
своје
драгане
и
дубоко
разумео
како
се
ово
срце
,
које
је
он
толико
волео
,
неутешно
кида
и
крвари
.
То
је
један
жив
човек
викао
за
помоћ
:
"
Ја
сам
здрава
,
али
утучена
.
Ја
осећам
како
ми
се
срце
кида
и
ја
сам
се
цела
предала
своме
болу
.
Остави
времену
ову
отворену
рану
.
Разуми
ме
ако
те
запостављам
и
ако
моја
писма
више
нису
љубавна
.
Ипак
,
ти
ниси
мање
мој
најбољи
пријатељ
.
У
мом
сломљеном
срцу
има
сад
места
само
за
пријатеље
...
На
теби
је
да
покажеш
колико
ме
волиш
;
и
ако
ме
волиш
,
ти
ћеш
ме
разумети
и
дати
ми
сву
твоју
наклоност
.
"
"
Ох
,
Милошу
,
да
знаш
како
ми
је
живот
понеки
пут
досадан
,
како
би
желела
да
се
једном
и
са
мном
сврши
.
Како
се
осећам
усамљена
.
Да
знаш
само
колико
сам
жедна
једног
пољупца
,
не
љубавног
већ
пријатељског
,
пољупца
који
даје
утехе
и
храбрости
,
пољупца
наде
.
"
Све
је
било
тихо
око
њега
.
С
часа
на
час
ветар
би
благо
покренуо
лишће
,
и
оно
би
зажуборило
готово
нечујно
.
Ужице
је
лежало
поред
Ђетиње
мирно
и
умиљато
.
Сунце
се
примицало
зениту
и
краљевском
раскоши
просипало
сјајну
срму
својих
зрака
на
овај
извикани
град
.
У
тој
сребрнастој
светлости
све
је
постајало
јасније
:
црква
у
средини
,
велика
зграда
Реалке
,
артиљериски
круг
и
просјачке
кровињаре
око
Бијелог
Гроба
.
Слично
томе
,
у
овом
тренутку
,
јака
светлост
сазнања
је
продирала
у
Милошеву
душу
и
осветљавала
му
и
најзабаченији
кут
.
-
Ја
сад
тек
видим
шта
сам
радио
,
-
мислио
је
он
.
-
Ја
сам
радио
као
дете
које
пружа
своју
руку
за
све
што
угледа
:
своју
играчку
или
месец
.
До
овог
тренутка
,
он
је
веровао
да
је
добро
све
што
је
желео
,
да
је
тачно
све
што
је
радио
.
Али
,
сад
за
први
пут
,
кад
се
ова
изненадна
светлост
просу
по
његовој
души
и
осветли
све
,
пред
њим
се
живот
појави
као
загонетка
.
Требало
ју
је
решити
да
би
се
могло
живети
.
Бити
моћан
значило
је
заборавити
на
друге
,
бити
човек
значило
је
заборавити
на
себе
.
Бити
и
једно
и
друго
крило
се
у
магли
загонетке
.
Млади
човек
подупре
се
на
лактове
и
загледа
се
у
плав
ваздух
који
је
треперио
испод
њега
.
Он
осети
да
ће
овај
тренутак
,
проведен
на
каменитој
тераси
,
имати
одлучан
утицај
на
његов
живот
.
-
Шта
да
радим
?
-
питао
се
он
.
У
једном
човеку
сакривено
је
више
људи
.
-
Требало
је
остати
овде
,
не
ићи
даље
,
живети
онако
како
је
твој
отац
живео
,
радовати
се
његовим
жалостима
,
-
говорио
је
један
човек
у
Милошу
.
-
Шта
си
ти
сад
?
Оставио
си
оно
што
си
имао
,
а
шта
си
нашао
тамо
где
си
отишао
?
...
Остао
си
дошљак
,
човек
који
иде
с
трбухом
за
крухом
,
човек
који
хоће
да
заузме
туђе
место
,
пас
који
отима
комад
меса
из
уста
другог
пса
.
И
тамо
је
сиротиња
као
и
овде
.
Земља
је
свуда
једна
.
Само
,
ти
си
тамо
туђ
,
непознат
,
без
средстава
и
потпоре
.
Против
тебе
су
сви
,
а
ти
си
против
свих
.
Требало
је
...
-
Шта
:
требало
је
!
...
-
чуо
се
други
човек
,
рапавији
и
себичнији
.
-
Што
је
учињено
више
се
не
да
изменити
.
Зар
се
можеш
вратити
назад
у
овај
замрли
град
,
међу
ове
споменике
,
где
људи
не
живе
већ
труну
?
Треба
напред
!
-
Куда
напред
?
-
питао
је
први
човек
.
-
Окупи
око
себе
оно
што
волиш
,
и
живи
за
њега
.
Да
знаш
каква
је
сласт
чинити
добра
другоме
,
како
је
слатко
живети
за
другог
!
Човек
не
осећа
увреде
назадовољеног
славољубља
ни
муке
од
немања
средстава
.
Задовољан
је
са
оним
што
ради
,
са
оним
што
може
.
Он
пред
собом
види
јасно
плодове
свога
дела
и
ужива
што
је
његов
живот
неузалудан
.
-
Али
,
то
је
живот
ситних
људи
,
-
одговори
други
човек
.
-
Њиме
би
се
исцелиле
ситне
ране
човечанства
,
а
угушили
сви
велики
плодови
ове
огорчене
утакмице
у
животу
.
Велика
дела
измичу
се
ситним
обзирима
.
За
велике
махове
треба
и
велике
слободе
.
Косач
не
жали
за
булком
коју
покоси
.
Ти
ниси
за
ситан
живот
...
-
Али
,
ти
ниси
ни
за
свирепство
без
кога
се
не
може
у
великом
свету
.
Тада
се
зачу
и
трећи
човек
,
онај
човек
који
је
Милоша
обузимао
целог
кад
би
се
домашио
пера
и
стихова
.
-
Ова
мучна
загонетка
коју
ти
живот
поставља
,
-
рече
му
он
,
-
јесте
вечита
драма
у
којој
се
крши
људски
род
.
Ти
си
толико
тражио
један
велики
предмет
.
Ето
ти
га
,
па
ради
.
Млади
песник
се
обрадова
овој
мисли
,
али
се
она
оба
гласа
насмејаше
подругљиво
.
-
Речи
су
воденица
без
брашна
.
Зар
писати
кад
треба
радити
?
Милош
обори
главу
.
Пред
његове
очи
се
појави
кисео
осмех
његовог
брата
.
Тај
осмех
паде
на
Зоркина
писма
.
Сва
три
она
човека
су
ћутала
.
Али
,
Милош
осети
у
дну
срца
да
се
решење
загонетке
налази
у
то
неколико
редова
,
написаних
Зоркиним
читким
рукописом
:
"
На
теби
је
сад
да
покажеш
колико
ме
волиш
;
ти
ћеш
ме
разумети
и
дати
ми
сву
своју
наклоност
.
"
Кремић
уздахну
.
Зашто
овај
уздах
у
моменту
кад
се
човек
решава
на
добро
дело
?
Је
ли
он
био
уздах
задовољства
или
уздах
за
откуп
доброте
?
Доле
,
далеко
испод
Милоша
,
белила
се
два
димњака
и
осмехивали
се
прозори
,
обојени
избледелом
плавом
бојом
.
Млади
човек
се
сети
старе
жене
,
која
је
дала
целу
себе
за
ту
кућу
и
њених
речи
.
-
Да
,
треба
трпети
!
-
понови
он
њене
речи
и
уздахну
још
једанпут
.
Али
,
овај
уздах
није
више
био
нејасан
.
Он
је
долазио
из
дубине
са
које
је
био
спао
тежак
терет
неодлучности
.
ГЛАВА
ОСМА
.
ЈАЧА
НЕГО
СМРТ
.
"
Крагујевац
,
2
.
јула
.
Драга
Зорка
,
тек
што
сам
се
скинуо
са
воза
,
осећам
потребу
да
се
с
тобом
поразговарам
,
бар
овако
преко
ове
карте
.
Јутро
је
.
Тек
четири
сата
.
Преко
пута
мене
на
пијаци
се
скупљају
надничари
с
мотикама
на
рамену
.
Време
је
дивно
за
путовање
.
Све
је
тако
весело
око
мене
,
а
ја
сам
сам
и
тужан
.
Сад
жалим
што
сам
се
кренуо
на
пут
.
Овде
се
нећу
задржавати
.
Чекам
пошту
па
да
се
одмах
кренем
.
Како
си
ти
?
Не
буди
невесела
,
моје
злато
.
Ја
ти
шаљем
хиљаду
слатких
пољубаца
,
и
волим
те
више
него
икад
,
ако
је
то
могућно
.
М
.
Пожега
,
3
.
јула
.
Мила
моја
мала
,
поздрављам
те
на
уласку
у
мој
округ
.
Већ
миришу
клеке
однекуд
.
Само
још
три
сата
,
па
ћу
бити
у
Ужицу
.
Моја
мајка
ће
се
обрадовати
много
.
Преда
мном
се
већ
оцртавају
ужичке
планине
,
суморне
и
фамилијарне
.
Путовао
сам
удобно
,
јер
није
било
много
путника
.
До
виђења
прексутра
.
Сутра
треба
да
се
одморим
.
ја
те
волим
и
грлим
нежно
.
Увек
твој
Милош
.
"
Ужице
,
5
.
јула
,
уторак
после
подне
,
1
сат
и
четврт
.
Моја
драга
Зоро
,
добар
дан
.
Одморио
сам
се
,
прошетао
по
вароши
,
прочитао
твоје
драго
писмо
,
које
је
јутрос
дошло
,
и
мислио
на
тебе
.
У
тим
мислима
ево
дошао
сам
у
своју
собу
,
да
ти
пишем
и
да
те
развеселим
.
Твоје
писмо
ме
је
јако
обрадовало
;
прочитао
сам
га
неколико
пута
,
и
још
толико
пута
пољубио
твоју
малу
фотографију
.
Моји
су
врло
добри
;
мајка
је
вечито
око
мене
;
старији
брат
је
престао
да
се
потсмева
мојим
песмама
;
деца
не
иду
у
школу
,
те
су
по
вас
дан
у
пољу
.
Мала
Добринка
већ
почиње
да
помаже
мајци
.
Уме
да
плете
чарапе
и
треби
боранију
.
Да
знаш
како
је
смешна
кад
припаше
мајчину
кецељу
,
уозбиљи
се
и
почне
да
ради
.
Прави
је
мајмун
.
Ја
је
непрестано
дирам
.
Ужице
ми
се
допада
више
него
што
сам
то
очекивао
.
Улице
су
чисте
и
праве
.
Нема
палата
као
у
Београду
,
али
ни
оних
чатрља
које
се
подижу
поред
тих
палата
.
Куће
су
просте
;
ипак
нису
турске
као
што
ти
мислиш
.
Томе
је
узрок
пожар
који
је
пре
четрдесет
година
уништио
главни
део
вароши
.
Тада
је
Ужице
још
радило
са
Босном
,
те
се
одмах
подигло
из
пепела
.
Још
само
понеки
ћепенак
,
на
којем
самарџије
куцају
у
самарице
,
опомиње
ме
да
је
Ужице
било
некад
турско
.
Али
сад
,
не
дај
Боже
да
се
деси
нешто
тако
,
моја
варош
би
остала
црно
згариште
,
а
ово
мало
мештана
што
се
још
овде
задржало
разишло
би
се
по
свијету
куд
су
отишли
и
други
њихови
рођаци
и
пријатељи
.
Некада
је
ова
гомила
мирних
кућа
била
наша
прва
варош
после
Београда
.
Ја
се
још
сећам
песме
којом
је
мајка
успављивала
децу
:
Ој
Ужице
,
мали
Цариграде
,
Док
бијаше
,
лијепо
ли
сијаше
!
Кроз
тебе
се
проћи
не
могаше
,
Од
дућана
и
од
базрђана
,
Од
ћошака
и
од
ћепенака
,
Од
зумбула
и
мирисног
ђула
,
Од
момака
и
од
ђевојака
.
Старији
Ужичани
се
сећају
са
слашћу
тога
доба
.
Турци
у
Ужицу
били
су
родом
одатле
,
богати
,
мирни
,
питоми
и
у
дослуку
с
хришћанима
.
Нарочито
се
њихове
жене
пазиле
.
Моја
баба-Манда
дружила
се
само
са
булама
и
с
њима
пила
ракију
из
ибрика
.
Турски
утицај
се
одржао
још
у
говору
и
карактеру
.
Језик
,
који
је
иначе
чист
као
суза
,
пун
је
турских
речи
.
Старији
Ужичани
су
код
куће
још
у
многоме
као
Турци
:
жене
их
дворе
,
једу
прстима
,
и
воле
да
се
размећу
.
Има
и
сад
примера
да
који
стари
мераклија
легне
жени
у
крило
,
и
док
му
она
шушка
по
глави
,
он
спава
.
Није
ретко
да
који
газда
шета
изјутра
по
дворишту
у
спаваћем
оделу
,
док
кирајџике
,
које
нису
из
места
,
кикоћу
се
и
пружају
прстом
на
њега
.
Воле
титуле
.
Кад
је
један
мој
земљак
добио
за
владиног
посланика
,
недељу
дана
је
стајао
пред
огледалом
,
лупао
се
по
прсима
и
понављао
:
"
Матковићу
,
краљев
посланиче
!
"
Жене
ретко
кад
излазе
саме
на
улицу
,
а
кад
изиђу
,
строго
пазе
да
коме
мушкарцу
не
пресеку
пут
.
Не
знам
да
ли
те
ово
занима
,
али
је
мени
све
то
тако
близу
и
пријатељски
,
да
ми
је
мило
да
ти
причам
о
томе
.
Ја
бих
био
потпуно
срећан
да
си
ти
још
овде
.
Али
,
ти
си
тако
далеко
...
далеко
иза
Сарића
Осоја
,
где
шум
бреза
ожалошћава
зелену
вегетацију
клека
и
купина
.
Па
ипак
,
ти
си
близу
,
ти
ме
чујеш
.
Хтео
бих
још
да
ти
пишем
,
али
је
и
ово
много
за
једно
писмо
.
У
мислима
,
ја
узимам
твоју
главу
обожавану
у
своје
руке
,
и
ја
је
стежем
на
уздрхтало
срце
.
Ја
љубим
твоје
трепавице
,
влажне
од
суза
;
драга
душо
,
не
буди
тужна
;
буди
весела
онако
као
што
си
кад
сам
ја
поред
тебе
.
Да
знаш
како
си
мила
кад
си
весела
!
Буди
радосна
,
моја
драгано
,
јер
је
наша
љубав
велика
.
Зоро
врло
вољена
,
моје
срце
ме
боли
,
врло
боли
,
ја
осећам
у
грудима
једну
дубоку
рану
.
То
је
рана
од
нашега
растанка
.
Она
ме
боли
,
али
то
је
сладак
бол
,
јер
долази
од
наше
љубави
.
Шаљем
ти
најслађе
пољупце
и
своје
најнежније
мисли
.
Твој
Мико
.
"
Ужице
,
8
.
јула
.
Хвала
ти
на
карти
коју
си
ми
послала
,
моја
драга
пријатељице
.
Колико
смо
пута
прошли
заједно
том
улицом
!
...
Ах
,
како
је
тешко
бити
без
тих
шетњи
.
Кад
гледам
ту
слику
и
мислим
на
Београд
,
чини
ми
се
да
је
то
нека
друга
земља
,
неки
други
свет
,
срећнији
од
нас
у
овој
малој
паланци
,
где
трава
расте
по
сокацима
.
Надам
се
да
ћеш
ми
скоро
писати
опширно
.
Прими
сву
моју
нежност
и
миловање
.
Твој
Милош
.
П
.
С
.
Надам
се
да
госпа
Селена
није
озбиљно
болесна
.
Не
брини
се
.
То
ће
проћи
.
Пиши
ми
.
Још
један
поздрав
и
пољубац
.
М
.
"
Ужице
,
10
.
јула
.
Твоје
кратко
писмо
јако
ме
је
забринуло
.
Сирота
госпа
Селена
,
како
тако
да
назебе
!
Била
је
увек
здрава
.
Шта
јој
би
наједанпут
да
падне
у
постељу
?
Али
,
не
треба
очајавати
.
Све
ће
то
проћи
за
дан
два
.
То
је
само
некакав
јачи
назеб
.
Надам
се
да
ћеш
ми
скоро
јавити
да
је
све
добро
.
И
ти
ћеш
бити
весела
,
је
ли
,
Зоро
?
Негуј
своју
мајку
,
али
чувај
и
саму
себе
,
да
се
много
не
умориш
,
па
да
се
и
ти
не
оболестиш
,
далеко
то
било
од
нас
-
како
то
каже
моја
мајка
!
Молим
те
,
извештавај
ме
што
чешће
о
стању
болести
и
не
плаши
се
.
Веома
те
воли
твој
Мико
.
"
Ужице
,
11
.
јула
.
Твоје
писмо
ме
је
запрепастило
.
Узимам
највеће
учешће
у
твом
огромном
болу
.
Како
се
све
мења
,
како
планови
пропадају
,
све
пролази
,
и
јуче
не
наличи
на
данас
.
Чувај
своје
здравље
,
које
ми
је
најскупље
на
земљи
.
Сви
моји
те
поздрављају
и
учествују
у
твојој
жалости
.
Буди
храбра
и
воли
ме
.
Сутра
писмом
опширно
.
Твој
М
.
"
"
Субота
,
17
.
јула
,
после
подне
.
Мила
моја
Зоро
,
данас
је
пазарни
дан
,
те
је
цела
варош
оживела
.
Има
ваздан
ствари
да
се
види
,
али
ја
више
волим
да
се
овако
заклоним
у
своју
собу
и
да
ти
пишем
.
Пишући
чини
ми
се
да
сам
заједно
с
тобом
,
тамо
иза
оних
сунцокрета
,
да
ме
милује
твој
заљубљен
поглед
,
и
да
сам
окружен
твојим
пријатељским
бригама
.
У
мислима
ја
се
теби
приближавам
и
љубим
ти
твоје
обрве
,
танке
и
црне
као
крила
у
ластавице
.
Ја
се
огледам
на
твојим
очима
,
мирним
као
воде
у
хладу
врба
мог
завичаја
;
и
ја
те
волим
целом
ватром
мога
врелог
срца
и
свом
поезијом
моје
душе
,
која
трепти
за
тобом
као
ваздух
изнад
усијаног
крша
,
што
се
бели
преда
мном
.
Нема
ничег
довољно
јаког
у
свету
да
уништи
моју
љубав
,
ни
да
је
смањи
.
Ја
те
волим
и
бићу
срећан
као
што
сам
досад
био
;
па
и
ако
ме
срећа
остави
једног
дана
,
ја
ћу
те
волети
исто
оволико
,
па
и
више
ако
је
могућно
.
Ја
верујем
у
тебе
као
пустињак
који
верује
у
свог
бога
;
ја
и
знам
да
ме
ти
волиш
,
јер
си
ми
дала
све
што
може
једна
жена
дати
љубљеном
човеку
.
Али
,
мени
то
још
није
довољно
,
ја
сам
незахвалан
,
ја
не
знам
границе
мојим
осећањима
,
јер
ја
те
волим
безгранично
,
а
ти
си
тако
далеко
од
мене
.
Све
друго
је
тако
мало
,
и
завичај
и
породица
,
и
живот
и
смрт
.
И
због
тога
што
си
далеко
од
мене
,
ја
жалим
и
оплакујем
срећу
која
је
прошла
,
дане
,
шетње
и
тренутке
кад
си
била
мом
срцу
најближа
.
Опрости
ми
што
те
буним
у
твоме
култу
мртвих
;
извини
ме
што
не
видим
твоју
црнину
,
јер
је
моја
љубав
бацила
вео
на
све
друго
што
ниси
ти
.
Да
,
ја
те
више
никад
не
могу
заборавити
и
тешко
ми
је
кад
те
знам
далеко
од
себе
.
Наслони
твоју
главу
,
моје
јање
ожалошћено
,
на
моје
груди
увек
широке
за
тебе
и
тако
уске
за
остали
свет
,
о
,
свете
мојих
мисли
,
о
,
моја
лепа
Дорћолко
,
коју
волим
више
него
своју
мајку
,
више
него
гроб
свога
оца
,
више
него
браћу
и
сестре
,
више
но
и
моје
песме
,
о
,
песмо
моје
младости
.
Поштуј
и
чувај
моју
љубав
,
воли
моје
осећаје
према
теби
који
испуњују
све
моје
срце
.
Да
ти
можеш
замислити
како
сам
ја
украсио
твоју
слику
у
моме
срцу
,
како
ја
брижљиво
чувам
спомене
наших
дана
и
ноћи
,
проведених
заједно
,
како
ја
поштујем
,
као
свети
путир
,
најмању
стварчицу
из
нашег
заједничког
живота
,
ти
би
се
поносила
сама
собом
и
нашом
љубављу
,
лепом
и
великом
,
какву
свет
још
не
познаје
.
Ја
пролазим
кроз
свој
завичај
као
странац
,
ја
посматрам
ова
брда
,
људе
и
ствари
,
некад
тако
дубоко
везане
за
мене
,
само
да
бих
ти
могао
писати
о
њима
.
Моја
душа
остала
је
у
Београду
,
моје
биће
је
расуто
по
обалама
Дунава
и
Саве
,
у
некалдрмисаној
Банатској
улици
,
тамо
"
где
је
био
жандарм
"
,
по
Јалији
,
Булбулдеру
,
по
бедемима
београдске
тврђаве
,
по
твојој
соби
,
око
тебе
,
по
твојим
очима
и
твоме
пријатељском
недру
.
Заборави
своју
црнину
ћерке
мислећи
на
мене
,
као
што
сам
ја
заборавио
све
што
ниси
ти
;
воли
ме
као
што
те
ја
волим
,
поштуј
нашу
љубав
као
што
је
ја
поштујем
,
залиј
њено
цвеће
својим
сузама
као
што
га
ја
заливам
сваког
јутра
и
вечера
,
те
цвета
бујно
и
крваво
,
о
,
цвете
мога
живота
,
о
,
душо
моје
душе
.
Ја
те
волим
толико
да
се
бојим
да
ти
ниси
способна
да
ме
довољно
волиш
.
Ох
,
не
!
То
није
истина
.
Ти
ме
волиш
...
ја
знам
како
ме
ти
волиш
.
Нећу
више
ни
о
чему
другом
да
ти
пишем
.
Нека
ово
писмо
говори
само
о
мојој
љубави
.
Пиши
ми
много
.
Загрли
ме
и
затишкај
ову
рану
коју
је
отворио
наш
растанак
,
пољуби
моје
чело
које
гори
као
у
грозници
,
и
моје
усне
тако
суве
.
Не
мисли
да
је
наша
љубав
против
црнине
;
не
презири
је
,
јер
ћеш
презрети
оно
што
је
најбоље
у
нама
.
Наша
љубав
јесте
награда
за
смрт
,
она
је
цена
нашега
живота
,
па
је
једина
лепа
ствар
нама
дата
у
овом
свету
тако
хладном
и
рђавом
.
Воли
ме
,
дакле
,
још
више
ти
,
тако
обучена
у
црне
хаљине
;
не
стежи
срце
које
куца
за
мном
чак
и
кад
га
покрива
црни
креп
,
и
украси
нашу
љубав
твојом
тугом
,
росним
цвећем
које
се
рађа
у
болу
.
Твој
Милош
.
"
Ужице
,
24
.
јула
.
Јуче
сам
примио
твоје
добро
писмо
,
драга
душо
,
и
тек
сам
те
јуче
разумео
како
треба
.
Опрости
ми
што
не
могах
задржати
бујицу
моје
љубави
,
те
наруших
твоју
црнину
.
Данас
те
волим
исто
толико
,
али
сам
много
присебнији
.
Ти
ћеш
се
зачудити
кад
ти
кажем
да
сам
јуче
тражио
од
мајке
благослов
за
наш
брак
.
Она
се
обрадовала
и
пристала
одмах
.
Док
ја
ово
пишем
,
у
моју
собу
допиру
гласови
наших
сусетки
.
То
моја
мајка
даје
част
за
нашу
веридбу
.
Мој
брат
старији
се
зачудио
,
али
се
није
противио
.
Они
ће
ти
сви
писати
сутра
.
Ја
остајем
овде
до
половине
августа
.
Тада
треба
да
ме
војна
комисија
прегледа
и
последњи
пут
.
Изгледа
ми
да
отуд
нећемо
имати
никаквих
сметњи
.
Чим
се
то
сврши
,
ја
ћу
доћи
у
Београд
и
потражити
какво
место
у
државној
служби
.
Дакле
,
до
скорог
виђења
,
драга
женице
.
Ти
си
већ
пред
Богом
моја
жена
,
а
тада
ћеш
бити
и
пред
људима
.
Ти
си
ме
умела
увек
разумети
.
Твоја
љубав
је
била
моћна
и
победила
је
све
препреке
.
Отсад
се
све
мења
.
Између
нас
нема
ништа
што
нас
раставља
.
Само
нас
смрт
може
раставити
.
Ах
,
ја
те
толико
волим
да
ми
се
чини
да
ни
смрт
није
довољно
јака
да
нас
растави
.
Ми
ћемо
се
поново
састати
,
је
ли
?
...
Остати
увек
једно
поред
другог
и
делити
добро
и
зло
наше
судбине
.
Кроз
отворен
прозор
ја
видим
плаво
небо
тако
ведро
и
весело
,
и
мени
се
чини
да
ће
наша
судбина
отсад
бити
тако
ведра
и
насмејана
.
Ја
тражим
од
тебе
само
љубав
.
Не
мисли
да
је
то
мало
.
Дајући
ми
сву
твоју
наклоност
,
ти
се
цела
предајеш
мени
.
Моја
воља
биће
твоја
,
моју
срећу
,
моју
несрећу
ти
ћеш
подносити
са
мном
.
Знај
да
мој
живот
неће
бити
весео
увек
,
али
твој
задатак
биће
да
га
развеселиш
.
Здраво
сам
што
и
теби
желим
.
Овамо
нема
великих
новости
.
Да
,
рећи
ћу
ти
,
почео
сам
да
мислим
о
једној
драми
.
Материјал
ми
даје
наша
љубав
.
У
њој
сам
запазио
неколико
важних
момената
,
који
се
,
повезани
једном
идејом
,
фатално
привлаче
у
једну
целину
.
Покушаћу
да
почнем
.
Ствар
је
врло
тешка
.
Треба
доста
рутине
,
занатства
,
добрих
детаља
и
сигурног
стила
.
Али
,
шта
ме
стаје
да
покушам
!
Извини
што
морам
да
прекинем
ово
писмо
.
Комшинке
ме
непрестано
зову
да
им
причам
о
теби
.
Ја
те
волим
.
Твој
Милош
"
.
ГЛАВА
ДЕВЕТА
.
МЕЛАНХОЛИЈА
.
Задовољство
да
се
учини
једно
добро
дело
-
које
је
Кремић
осетио
кад
је
својој
драгани
понудио
своје
име
-
није
трајало
дуго
.
Млади
човек
је
још
довољно
волео
себе
самог
да
ова
биљка
једне
више
љубави
ухвати
корена
у
његовој
души
.
Хиљаде
разних
ситница
обичног
живота
,
тако
напуњеног
себичношћу
и
бригом
за
што
бољи
комад
хлеба
,
низале
се
пред
њим
и
квариле
му
благе
мисли
љубави
за
ближњег
.
Милош
је
несвесно
упоређивао
шта
су
други
радили
у
овим
приликама
,
испадао
особењак
у
својим
очима
и
сумњао
у
будућност
која
га
је
чекала
.
Све
је
било
против
његовог
решења
:
његове
године
,
зарада
,
дужност
да
помогне
старијем
брату
који
је
узео
на
се
цео
терет
њихове
куће
,
навике
,
па
и
сама
природа
.
-
Шта
ће
бити
после
десет
година
?
-
питао
се
он
.
-
Хоћу
ли
је
ја
и
тада
волети
?
Кад
се
већ
почне
са
питањима
шта
ће
бити
после
десет
година
,
човек
заборавља
на
најобичнију
ситницу
,
пад
с
трамваја
или
други
несрећни
случај
,
који
се
сутра
може
десити
и
покварити
све
планове
.
Његова
машта
тежи
да
продре
до
краја
помрчине
и
зауставља
се
тек
на
амбису
који
се
,
пре
а
после
,
појављује
у
тим
мислима
.
-
Свет
ће
се
загледати
кад
нас
види
руку
под
руку
.
Шта
ће
рећи
ова
мала
паланка
,
коју
не
потреса
никаква
страст
и
која
у
тим
приликама
не
допушта
никакву
измену
,
већ
тражи
да
се
ради
онако
како
је
од
оца
остануло
сину
.
Људи
ће
се
прћити
,
а
жене
ће
правити
гласне
примедбе
.
Свет
неће
хтети
да
разуме
шта
се
крије
у
нашим
срцима
.
Кремић
је
често
пута
говорио
да
га
се
не
тиче
тај
свет
,
чији
се
бич
зове
рекла-казала
,
али
је
сада
признавао
себи
да
није
говорио
искрено
.
Да
,
он
је
сада
ишао
и
даље
,
и
видео
да
много
штошта
што
је
радио
и
што
ради
било
је
не
због
овог
одређеног
пријатеља
и
познаника
,
већ
због
тог
света
,
због
те
гомиле
људи
који
нису
сви
пријатни
и
мили
,
али
који
тако
у
гомили
чине
нешто
заједничко
,
једну
целину
,
што
је
већа
ма
од
кога
појединца
и
заслужује
да
се
за
њу
ради
,
да
се
према
њеном
мишљењу
управља
и
према
њеној
вољи
повија
.
-
Наш
брак
ће
бити
објава
рата
целом
овом
свету
који
уме
тако
свирепо
да
бије
својим
бичем
.
Хоће
ли
Зорка
бити
срећнија
у
тој
борби
него
овако
,
мирна
и
повучена
у
свој
стан
на
крају
вароши
и
живота
?
Хоћу
ли
ја
моћи
издржати
ово
тешко
искушење
у
које
нас
ставља
наша
љубав
?
Нећемо
ли
ми
бити
као
два
зликовца
,
везана
за
један
ланац
,
који
се
најзад
омрзну
?
Док
се
млади
човек
борио
са
овим
мислима
,
доскора
тако
далеким
од
њега
,
његов
изгубљен
поглед
прелетао
је
ужички
пејзаж
,
суров
и
тежак
као
његов
дотадањи
живот
.
Оне
дугачке
улице
са
исквареном
калдрмом
,
по
којој
се
сијају
још
баре
од
последње
кише
,
ове
куће
сазидане
просто
и
практички
,
баште
по
којима
расте
боранија
и
празилук
,
и
ово
сунце
које
клизи
по
хоризонту
,
натмурено
и
сажаљиво
,
дефиловали
су
поред
њега
,
а
заједно
с
њима
и
његово
детињство
и
све
тамне
слике
његове
прошлости
.
Он
је
видео
себе
као
дечка
,
који
после
мршаве
вечере
буљи
над
књигом
пред
чкиљавом
лампицом
,
обешеном
о
зиду
;
сећао
се
себе
и
у
најсрећнијим
часовима
школског
живота
,
часовима
школског
излета
,
кад
се
морао
да
крије
у
какав
врбљак
да
поједе
парче
проје
и
сира
,
које
му
је
мајка
спремила
,
док
су
његовим
друговима
доносили
момци
пуне
корпе
печења
и
колача
.
На
ум
му
долазиле
београдске
ашчинице
,
у
којима
је
започео
престонички
живот
поред
прљавог
штампарског
шегрта
и
са
ђувечом
,
у
који
је
замакао
своје
црне
нокте
чокалија
из
Магарева
.
Ти
тренуци
су
били
свирепо
тешки
,
али
их
је
он
подносио
,
јер
га
је
помагала
и
тешила
зелена
нада
да
ће
то
све
једном
проћи
,
и
он
ће
постати
свој
човек
.
Како
је
он
тада
замишљао
свој
улазак
у
државну
службу
,
напредовање
у
њој
,
своју
бећарску
собу
,
тренутак
кад
се
човек
решава
на
женидбу
и
своју
вереницу
,
која
је
требала
да
му
помогне
да
учини
још
последњи
корак
у
оно
што
је
називао
живот
.
Тај
живот
...
то
су
били
широки
хоризонти
,
вечито
обасјани
сунцем
,
где
су
воде
тихе
и
где
се
живи
срећно
као
у
оним
римским
вртовима
које
је
виђао
по
анзихтскартама
,
пуним
сенке
од
кипариса
и
опојних
мириса
,
који
се
дижу
из
белих
мермерних
урни
.
И
сад
,
кад
му
је
требало
мало
,
још
годину
две
стрпљења
,
па
да
оствари
тај
сан
,
зар
да
се
врати
натраг
у
скомрачење
,
у
горку
сиротињу
,
у
свет
презрених
и
гладних
,
у
црну
оскудицу
,
која
је
још
гора
него
што
је
била
његова
,
јер
је
без
наде
,
јер
је
вечита
.
Кад
би
тако
са
својим
мислима
дошао
до
краја
и
осетио
нужност
да
раскине
све
што
га
везује
са
Зорком
,
пред
њим
би
се
раширио
таман
амбис
,
пун
језе
и
смрти
,
и
из
те
језовите
помрчине
подигао
би
се
благ
спектр
његове
драгане
,
оне
Зорке
која
му
се
урезала
у
душу
оног
пролетњег
дана
кад
јој
је
поклонио
једну
ружу
,
говорио
о
новцу
и
први
пут
се
посвађао
са
њеном
мајком
.
У
белој
хаљини
од
ланеног
платна
,
с
главом
нагнутом
унапред
,
њена
мека
кестењаста
коса
,
забачена
устрану
,
купала
је
њено
сјајно
чело
.
Блага
и
дубока
ватра
је
избијала
из
њених
очију
,
а
њен
поглед
који
се
није
видео
просипао
је
светлост
по
њеним
бледим
образима
.
Две
тамне
црте
сенчиле
су
кутове
њених
уста
и
откривале
болећив
осмех
њеног
срца
.
Крупна
румена
ружа
пресијавала
се
у
крв
,
расцветавала
се
на
њеним
још
неразвијеним
грудима
и
бацала
црвену
светлост
на
њен
врат
и
подбрадак
.
Она
га
је
посматрала
,
тако
блага
и
бела
,
и
сањала
један
сан
.
-
Ох
,
није
могућно
,
ја
не
могу
покварити
сан
ове
жене
,
-
говорио
је
Милош
у
себи
.
-
Он
је
праведна
накнада
за
њен
промашен
живот
.
Али
је
занос
опет
трајао
до
прве
појаве
стварности
.
Био
је
довољан
осмех
каквог
огорченог
бећара
на
брак
или
каква
мудра
мисао
,
прочитана
у
коме
дневном
листу
:
"
Човек
тако
воли
...
Уноси
целог
себе
у
тај
осећај
.
Кити
љубљену
жену
најлепшим
украсима
своје
маште
.
Али
,
ускоро
љубав
прелази
у
навику
,
тело
се
умара
,
душу
обузима
разочарење
,
човек
негодује
,
па
се
чак
и
гади
,
а
жена
-
ђинђува
која
се
замишљала
да
је
идол
-
пада
са
свог
амвона
ниско
,
сасвим
ниско
.
"
Тако
је
млади
човек
ишао
из
једне
крајности
у
другу
.
Преломи
су
били
врло
нагли
.
Он
је
патио
.
Никоме
није
смео
да
говори
своју
муку
,
која
га
је
гризла
као
отров
и
освајала
из
дана
у
дан
.
Како
су
му
били
дуги
дани
,
једући
тако
самог
себе
и
живећи
у
овој
мирној
паланци
.
коју
ништа
није
трзало
из
њеног
мртвачког
сна
!
Уморним
оком
он
је
посматрао
кржљаве
клеке
расуте
по
Забучју
,
слушао
тихо
отицање
Ђетиње
преко
плићака
у
каљав
сплет
непоткресаних
врба
,
и
тражио
смисла
белим
стазама
које
су
се
из
вароши
пеле
у
брда
и
губиле
се
у
густој
шуми
шичурака
и
глогова
.
Ова
тешка
тишина
је
владала
преко
целог
дана
у
вароши
;
све
је
изгледало
као
заспало
,
као
помрло
.
Увече
,
један
наранџаст
пламен
сине
кроз
улице
;
сијалице
се
запале
и
ова
гробница
живих
људи
се
претстави
још
мртвија
према
хладној
електричној
светлости
.
-Шта
ли
сад
она
ради
?
-
питао
се
Милош
.
-
Тако
сама
...
у
оне
три
велике
собе
?
У
свирепој
борби
његових
мисли
,
ова
паланка
,
клеке
,
непотресане
врбе
,
стазе
по
брдима
и
ови
људи
који
пролазе
поред
њега
замрли
и
једнолики
,
чинили
су
се
Кремићу
да
су
се
нарочито
скупили
око
њега
да
га
муче
.
У
том
тренутку
он
је
желео
највише
да
буде
поред
Зорке
да
јој
метне
руку
на
раме
,
загледа
се
у
њене
добре
очи
и
запита
је
шта
да
ради
.
Тек
је
био
месец
дана
откако
су
се
растали
,
а
њему
се
чинила
читава
вечност
.
Далеко
од
Зоркиних
нежности
,
младом
човеку
је
изгледало
као
да
је
у
изгнанству
.
Цео
овај
месец
дана
није
му
вредео
једног
минута
проведеног
поред
његове
драгане
.
Недостајало
му
је
нешто
што
му
је
било
најпријатније
у
животу
.
Материнске
бриге
и
чар
родне
земље
су
биле
далеко
од
тога
да
му
задовоље
ту
празнину
.
Јер
навике
потпуне
љубави
држе
душу
и
чула
под
јармом
исто
тако
свирепим
као
и
навике
на
алкохол
и
коцку
.
Милош
је
патио
свирепо
.
Он
је
изазивао
слику
своје
драгане
.
Или
још
чешће
,
њен
бледи
лик
га
је
посећивао
сам
,
непозван
и
привучен
инстинктом
његове
задовољене
страсти
.
Тек
што
би
изјутра
отворио
очи
,
већ
су
се
његове
мисли
ројиле
тамо
далеко
,
у
Банатској
улици
,
над
оном
великом
кућом
и
Зоркином
собом
.
И
најмања
ситница
у
животу
се
утискивала
у
његово
срце
и
изазивала
му
упоређења
са
животом
проведеним
поред
његове
драгане
.
Цео
његов
дух
се
уносио
у
ту
мисао
,
испуњену
успоменама
,
на
преживеле
нежности
,
и
постепено
ју
је
претварао
у
фикс-идеју
.
Најтеже
је
било
увече
.
Варош
опусти
још
у
први
мрак
.
На
Милошево
срце
стровали
се
црна
тежина
планинске
ноћи
.
Како
су
му
изгледале
дуге
ове
ноћи
кад
је
легао
увек
с
истом
фикс-идејом
и
узалуд
се
борио
да
уништи
покретљивост
свога
духа
у
слаткој
несвести
сна
.
Тек
што
му
сан
додирне
трепавице
,
а
једна
појединост
из
живота
проведеног
поред
драгане
искрсне
му
пред
очи
,
и
млади
човек
се
преда
сав
мислима
и
маштању
.
Већ
петли
увелико
певају
по
околним
двориштима
,
а
често
пута
зора
забели
на
прозорима
кад
се
сан
смилује
и
затвори
му
уморне
очи
.
У
овим
мукама
,
које
су
претиле
целом
његовом
бићу
,
његова
природа
се
узбуни
против
њега
самог
и
он
се
запита
:
-
Па
шта
је
та
жена
?
У
чему
је
она
другојачија
од
осталих
?
Ако
је
лепа
,
још
има
лепих
жена
;
ако
је
добра
,
она
није
једина
добра
жена
на
свету
.
Шта
је
ово
са
мном
?
Јесам
ли
ја
толико
остарео
да
сам
постао
роб
једне
навике
?
Али
би
Милош
одмах
осетио
да
он
не
воли
ову
жену
што
је
лепа
,
добра
,
племенита
или
паметна
.
Могао
је
много
штошта
наћи
ан
њој
што
би
се
могло
поправити
.
Него
ју
је
он
волео
такву
каква
је
,
волео
је
што
је
осећао
да
је
она
његова
,
да
њему
припада
,
да
је
један
део
њега
самога
.
Поред
тога
,
он
је
осећао
да
њему
не
недостаје
толико
Зорка
колико
њихови
састанци
,
заједничке
шетње
,
које
су
чинили
сваки
дан
,
поверљиви
разговори
о
породичним
бригама
,
планирање
будућности
и
све
оне
ситне
нежности
којима
заљубљена
бића
обасипају
једно
друго
.
У
овим
моментима
чаме
,
Кремић
је
најрадије
бежао
ван
вароши
,
у
шуму
,
и
ту
,
изваљен
на
модру
увек
влажну
маховину
и
главом
наслоњен
на
чворнат
корен
какве
букве
,
проводио
је
по
неколико
часова
гледајући
како
између
врхова
дрвета
облаци
језде
један
преко
другога
.
Ови
часови
проведени
у
тишини
природе
умиривали
су
буру
коју
је
незасићена
љубав
уносила
у
његово
срце
,
и
уверавали
га
да
је
потребно
да
води
више
рачуна
о
себи
и
свом
здрављу
.
Његова
мука
је
била
тешка
и
болна
,
да
је
морао
затражити
лека
.
Рад
,
у
извесним
тренуцима
,
забавља
човека
и
умањује
јалову
борбу
мисли
.
Рад
који
се
воли
јесте
илузија
да
се
човек
приближује
жељеном
циљу
.
Милош
је
то
и
тражио
:
да
осети
како
иде
напред
к
ономе
што
му
је
потребно
,
к
ономе
што
тражи
цела
његова
душа
,
те
се
сав
баци
на
посао
,
на
рад
око
своје
драме
.
Испрва
је
мислио
да
напише
драму
само
у
једном
чину
.
Али
,
његово
срце
,
набијено
патњом
и
љубављу
,
давало
му
је
материјал
који
се
измицао
уском
обиму
једног
чина
.
Неколико
главних
појединости
,
које
је
запазио
у
своме
болу
,
оживљавали
су
му
склоп
радње
једне
велике
драме
,
у
којој
се
жртвовала
два
људска
срца
,
и
она
мисао
да
је
живот
загонетка
која
убија
,
онај
сфинкс
који
му
се
појавио
пре
неколико
дана
на
каменитој
тераси
,
обасјавала
му
је
цео
догађај
ватром
једне
идеје
.
Кремићу
је
било
тешко
започети
,
а
после
је
већ
ишло
.
Он
је
био
од
оних
бића
која
вреде
више
него
што
се
о
њима
мисли
,
бића
која
под
својом
скромношћу
крију
дубоку
душу
и
силину
стваралачког
дара
.
Ови
људи
пролазе
живот
са
лицем
врло
тихим
.
Ништа
на
њима
не
свраћа
пажњу
околине
.
Свет
их
сматра
готово
за
неосетљиве
.
Тек
кад
успеју
,
њихова
околина
отвори
очи
,
изненади
се
појавом
ових
људи
који
су
дотле
тако
мирно
пролазили
не
свраћајући
пажњу
никога
,
и
сагледа
лепоту
њихове
душе
,
неокаљану
и
светлу
,
као
што
је
лепота
планине
покривене
снегом
.
Ту
ледену
лепоту
потреса
немирна
осетљивост
срца
,
као
земљотреси
вулканске
пределе
.
Они
раде
на
штедећи
себе
,
предајући
се
цели
своме
послу
,
поштујући
бол
и
не
стидећи
се
својих
суза
.
Нахрањен
лектиром
,
животом
,
запажањима
,
сталним
размишљањима
,
и
загрејан
топлином
мисли
која
га
је
одушевљавала
,
млади
песник
,
озбиљан
и
тужан
у
исти
мах
,
био
се
пресавио
на
старински
сто
њихове
велике
собе
и
писао
.
Жуте
завесе
на
прозорима
су
га
одвајале
од
осталог
света
и
садашњег
момента
,
а
његова
машта
,
раскошна
и
крилата
,
преносила
га
са
целом
његовом
љубављу
у
свет
мисли
,
осећаја
и
илузија
.
Сиви
табаци
просте
нешпартане
хартије
,
купљене
у
истој
књижари
где
је
некад
куповао
буквар
и
копирајуће
слике
,
посташе
му
дуго
тражена
исповедаоница
.
По
њима
је
цичало
перо
,
као
дете
које
се
заценило
од
дуго
задржаваног
плача
,
рило
по
души
и
срцу
,
раздирало
ожиљке
,
отварало
зарасле
ране
,
стављало
мелем
на
скорашње
болове
и
бележило
на
ову
сиву
хартију
,
можда
и
против
Милошеве
воље
све
што
је
досад
осетио
,
па
и
оно
што
је
тако
брижљиво
крио
од
страних
људи
,
познаника
,
другова
,
браће
,
родитеља
,
своје
драгане
,
па
и
себе
самога
.
Капља
по
капља
црног
мастила
падала
је
на
ове
неисписане
табаке
,
и
стварала
матицу
филтроване
речитости
.
Реч
је
вукла
реч
.
Једна
личност
је
изазивала
другу
.
Његова
мисао
,
која
се
у
обичним
разговорима
отимала
његовим
уснама
,
послушно
се
предавала
шиљатом
перу
и
изражавала
се
,
тачно
и
јасно
у
дијалозима
драмских
јунака
.
Али
,
овог
расположења
није
увек
било
.
На
Милоша
су
нападали
,
као
јато
чавки
тренуци
црних
сумњичења
у
себе
самог
,
разнолика
разочарења
,
техничке
тешкоће
и
мучне
малодушности
.
Требало
је
знати
меру
речи
,
казати
онолико
колико
је
потребно
писац
да
каже
,
а
упутити
глумца
да
допуни
и
гледаоца
да
осети
.
Требало
је
наћи
ваздан
ситних
трошкова
,
да
личности
излазе
на
бину
по
логици
ситуације
,
а
не
по
команди
редитеља
.
Морала
се
једна
личност
из
живота
допуњавати
другом
сличном
,
да
би
тип
испао
потпун
.
Требало
је
премазати
много
штошта
,
да
се
личности
не
познаду
саме
између
гледалаца
.
У
тим
тренуцима
муке
и
малодушности
,
перо
је
висило
над
хартијом
суво
и
без
покрета
.
Међутим
,
требало
је
продужити
.
Да
,
требало
је
продужити
не
због
хонорара
у
изгледу
ни
због
таште
славе
да
се
име
штампа
у
новинама
,
већ
је
требало
продужити
што
нека
тајанствена
сила
,
усађена
у
душу
,
није
дала
назад
,
није
допуштала
одмор
и
гонила
је
напред
,
као
уморног
војника
што
подиже
марш
на
јуриш
и
гони
га
у
смрт
или
победу
.
Тада
је
требало
покренути
целу
вољу
,
натерати
главу
да
се
веже
за
игру
замишљених
лутака
,
љутином
цигаре
казнити
груди
што
траже
одмор
и
присилити
перо
да
се
повлачи
по
хартији
,
па
ма
писало
шта
било
.
Мисли
су
испадале
бледе
,
речи
незаокругљене
,
разговори
натегнути
,
али
се
перо
постепено
загревало
,
мисао
поново
капала
кроз
капље
мастила
,
срце
падало
у
нервни
занос
и
,
на
Милошево
чуђење
,
појава
испадала
добра
,
а
често
боље
него
да
ју
је
написао
кад
је
био
најбоље
воље
за
писање
.
Тада
је
он
,
једним
немим
гестом
,
сам
себи
стезао
руку
и
честитао
.
ГЛАВА
ДЕСЕТА
НАПРЕД
ПА
ШТА
БИЛО
!
-
Не
,
немој
,
мајко
,
назепшћеш
!
...
Да
нисам
шта
заборавио
?
-
замишљено
рече
Милош
и
окрену
се
око
себе
.
-
Само
до
капије
.
Није
хладно
...
Поштар
је
однио
куфер
.
Кључеви
су
код
тебе
?
Мајка
и
син
изиђоше
из
собе
,
повучени
свако
у
своје
мисли
.
У
великом
претсобљу
хркала
су
два
млађа
брата
.
Старински
часовник
је
избијао
секунде
стрпљиво
и
успављујући
.
Према
прозору
се
сијао
кров
приземне
куће
у
дворишту
,
опран
од
кише
.
Споља
је
долазио
хук
воде
.
-
Веља
ће
се
сутра
вратити
из
среза
?
-
упита
Милош
у
пола
гласа
,
да
не
би
пробудио
децу
.
-
Да
,
сутра
.
Бога
ми
ће
се
намучити
.
Откуд
баш
ноћас
да
удари
ова
киша
?
-
одговори
мајка
и
уздахну
.
Милош
не
рече
ништа
.
Било
је
време
да
се
иде
.
Он
се
окрете
по
претсобљу
,
загледа
још
једном
старински
часовник
,
који
је
висио
изнад
огњишта
на
свод
,
велики
дрвени
кревет
,
у
којем
су
спавале
две
зајапурене
дечје
главе
,
и
слику
једне
црномањасте
девојке
чудно
обучене
,
која
је
била
прилепљена
на
дувар
,
слику
са
колача
што
је
купљен
на
последњем
вашару
.
Обузимало
га
неко
наивно
расположење
;
није
му
се
ишло
из
ове
куће
,
где
је
све
познавао
и
разумевао
,
где
је
све
било
његово
,
блиско
,
вољено
.
На
црквеном
торњу
изби
тупо
два
сата
.
-
Да
пробудим
дјецу
да
се
поздравиш
?
-
упита
га
мајка
.
-
Биће
им
жао
да
тако
одеш
.
-
Не
,
не
,
боље
нек
спавају
.
Ево
ти
ово
ситнице
,
па
им
подели
као
походњу
,
-
одговори
Кремић
суморно
и
пође
да
сиђе
,
али
се
заустави
пред
степеницама
,
приђе
кревету
и
наже
се
над
браћом
.
Једна
суза
се
скотрља
са
његовог
ока
и
паде
на
Борков
образ
.
Дечко
се
буновно
диже
,
погледа
око
себе
унезверено
,
па
се
опет
спусти
у
постељу
и
продужи
да
спава
.
Кад
мајка
отвори
врата
са
степеница
удари
свеж
и
мокар
мирис
на
расквашену
земљу
.
Киша
је
лила
као
из
кабла
.
Све
околне
стреје
певале
су
некакву
песму
,
невеселу
као
одлазак
.
-
Заврни
јаку
.
Биће
ти
хладно
,
-
рече
му
мајка
промењеним
гласом
.
-
Па
пиши
ми
...
не
заборави
ме
.
Поздрави
вјереницу
и
кажи
јој
да
ми
пише
и
она
.
Не
чекај
,
дијете
,
да
ти
ја
увијек
говорим
.
Видиш
да
не
видим
добро
;
нарочито
кад
пишем
,
очи
ми
засјену
.
А
дјецу
је
тешко
ухватити
...
или
су
у
школи
или
у
игри
.
Милошу
се
стеже
срце
.
Осети
како
му
плач
пуни
гушу
.
Али
се
савлада
,
да
не
би
расплакао
мајку
и
рече
:
-
Теби
је
зима
.
Што
ниси
обукла
што
топлије
?
...
Треба
да
се
пожурим
.
Поздрави
Веља
,
и
децу
...
Борка
,
Николу
и
малу
Добринку
.
Млади
човек
хтеде
рећи
још
нешто
слатко
,
нешто
што
умањава
бол
,
али
се
не
сети
ничега
паметног
,
те
се
саже
и
притисну
топао
пољубац
на
мајчину
руку
.
Она
му
узе
главу
у
своје
руке
и
пољуби
га
у
образ
.
Још
један
пољубац
у
образ
и
руку
,
и
све
би
свршено
.
Милош
се
нађе
насред
улице
.
Није
се
смео
окретати
.
Бојао
се
да
се
још
више
не
разнежи
и
одложи
пут
.
Тек
кад
дође
на
дно
улице
,
он
се
окрете
.
Далеко
,
у
мраку
,
у
киши
,
где
се
беласала
два
димњака
,
назирала
се
једна
прилика
.
Остатак
неке
светлости
,
која
није
долазила
ни
откуда
,
обасјавао
је
њену
порхетску
реклу
и
жуто
остарело
лице
.
Кремић
убрза
кораке
и
покуша
отурити
мисао
која
га
је
сад
свега
обузимала
:
-
Куд
ћу
поново
?
...
Шта
ће
бити
са
мном
...
с
нама
?
...
Докле
ћу
се
потуцати
по
туђим
крововима
и
тражити
неге
код
туђе
мајке
?
...
Шта
ће
мени
Београд
,
она
очајна
борба
толиких
као
што
сам
ја
?
Зар
није
боље
остати
овде
и
радити
међу
својима
колико
се
може
и
како
се
може
?
Али
,
он
се
отимао
овој
мисли
,
корачао
брзо
и
гледао
да
је
забашури
,
мислећи
како
ће
изгледати
његов
први
састанак
са
Зорком
.
И
млади
човек
је
све
више
одмицао
од
те
мале
куће
са
три
прозора
обојена
избледелом
плавом
бојом
,
и
од
оне
прилике
у
порхетској
рекли
која
је
стајала
као
окамењена
у
киши
и
мраку
.
Ноћ
је
било
још
дубока
.
Оштра
хладноћа
,
која
је
долазила
из
кише
,
ледила
је
суморан
пејзаж
.
Из
црне
атмосфере
је
пљуштала
вода
,
пресијавајући
се
на
уличној
светлости
.
Куће
су
се
сагибале
под
теретом
воде
и
изгледале
још
сиротније
и
јадније
.
По
рђавој
калдрми
се
правиле
дубоке
баре
.
Електричне
сијалице
,
на
грубим
стубовима
од
необојеног
дрвета
,
обвијале
су
се
маглом
од
капљица
и
тињале
ружичастом
светлошћу
.
Тајанствена
тишина
је
владала
у
овој
кишовитој
ноћи
упркос
струјању
олука
и
капању
стреја
.
Два
бледа
лампиона
означавала
су
главну
гостионицу
у
вароши
,
где
је
требало
сачекати
пошту
.
Пред
њом
је
киснуо
избушен
чадор
,
који
су
момци
заборавили
да
скупе
.
На
тротоару
се
није
видело
живе
душе
.
Даље
,
у
брду
,
виделе
су
се
још
неколике
сијалице
,
чија
је
светлост
,
врло
бледа
,
дрхтала
као
да
се
хтела
угасити
на
киши
.
Горе
,
сасвим
горе
,
небо
је
било
црно
као
бездан
.
Тек
с
времена
на
време
,
запарала
би
ову
црнину
једна
муња
,
једна
од
оних
кратких
муња
које
не
грме
,
и
више
главе
Милошеве
би
се
указао
стеновит
венац
Забучја
,
диваљ
и
осенчен
непровидним
падинама
,
до
којих
светлост
није
допирала
.
Кафана
је
зјапила
пуста
.
Прљаве
и
поцепане
новине
су
висиле
за
вратима
,
обешене
о
штапове
.
У
келнерају
је
спавала
јадна
чупава
глава
.
Лопте
и
такови
су
стајали
на
билијару
онако
како
су
их
оставили
они
који
су
последњи
играли
ове
вечери
.
Из
трпезарије
,
заклоњене
кратким
завесама
,
чуло
се
звецкање
сребра
и
чешљање
карата
.
Кремић
пође
тамо
да
прекрати
време
,
али
се
сети
да
играчима
можда
не
би
било
право
,
па
се
предомисли
,
примаче
столицу
ка
улазу
у
кафану
и
загледа
у
кишу
,
која
је
падала
равномерно
и
ревносно
као
да
никад
неће
престати
.
Милош
је
стрпљиво
чекао
пошту
.
Већ
је
више
мислио
на
Зорку
.
Али
,
радост
што
ће
видети
своју
драгану
и
жалост
што
оставља
кућу
сударале
су
се
у
његовом
срцу
,
те
га
правили
равнодушним
према
свему
.
У
томе
тренутку
било
му
је
свеједно
да
пође
што
раније
или
да
се
врати
кући
,
па
се
чак
не
би
ни
противио
да
вечито
остане
тако
слушајући
меланхоличан
топот
времена
по
општинској
калдрми
.
У
том
се
зачу
и
тутањ
незграпних
поштанских
кола
.
Сиви
покисли
арњеви
се
појавише
иза
једног
угла
и
уставише
пред
механом
.
У
колима
је
већ
било
путника
.
Они
се
збише
и
начинише
места
младом
човеку
.
Овај
се
неспретно
увуче
унутра
наслони
главу
на
куфер
,
који
је
поштар
био
метнуо
у
шараге
,
и
кола
се
кренуше
.
Поред
њега
прође
Стара
пијаца
,
са
каменом
чесмом
коју
је
подигао
опанчарски
еснаф
,
Два
Пања
,
Реалка
,
Црква
,
рабатне
куће
по
вароши
,
и
већ
се
указа
Царина
,
крај
Ужица
.
Колико
је
млади
човек
желео
да
дође
тај
тренутак
кад
ће
се
кренути
својој
драгани
!
Сад
пак
кад
је
ово
време
дошло
,
он
је
равнодушно
гледао
измицање
овог
места
које
га
је
дотле
задржавало
,
и
није
веровао
да
ће
за
два
дана
бити
у
Београду
,
сићи
на
онај
исти
перон
који
је
оставио
у
сузама
,
и
загрлити
толико
жељену
жену
ону
исту
која
је
тада
,
у
циметастој
хаљини
,
очајнички
трчала
за
возом
.
Кола
су
ишла
полако
уз
брдо
,
али
стално
напред
.
Већ
су
били
изишли
из
Ужица
,
прошли
Ајдучко
Гробље
,
где
на
једном
споменику
пише
:
"
Погину
од
зликовачке
жандармске
руке
"
,
и
већ
се
примицали
Трешњици
,
последњем
ужичком
брду
на
овом
путу
.
Киша
је
почела
да
престаје
.
Поред
пута
су
струјали
мутни
потоци
у
виду
малих
водопада
.
Са
истока
је
свитало
.
Око
кочијаша
и
коњских
глава
постепено
се
ширило
видело
.
Поред
пута
су
се
све
јасније
указивали
телеграфски
диреци
,
шипражје
,
плотови
,
вратнице
,
скривене
сељачке
кућице
,
шљиваци
пуни
плавог
воћа
,
а
за
њима
се
пружале
жуте
кукурузне
њиве
и
видела
се
разнолика
брда
,
иза
којих
се
дизали
сиви
праменови
магле
и
обећавали
леп
дан
.
С
лишћа
је
још
капала
вода
и
бућкала
у
блато
на
путу
.
Овде
онде
сретали
су
се
сељаци
како
иду
боси
по
путу
,
а
опанке
и
чарапе
држе
под
пазухом
.
Окисли
ситни
планински
коњчићи
,
с
дугачком
длаком
и
оптерећени
с
обе
стране
својих
пупастих
трбуха
,
склањали
су
се
с
пута
пошти
и
замишљено
махали
главом
.
Са
ведрином
у
природи
разведравала
се
и
Милошева
душа
.
Певушио
је
,
разговарао
се
са
сапутницима
,
дирао
кочијаша
и
псовао
рабаџије
који
се
нису
хтели
склонити
с
пута
окислим
арњевима
званичних
кола
.
Већ
су
били
прошли
Пожегу
,
кад
Милош
извади
последње
писмо
Зоркино
и
стаде
га
читати
,
мада
га
је
досад
био
већ
неколико
пута
прочитао
.
"
Мој
драги
,
-
писала
му
она
,
-
хоћу
да
ти
напишем
још
ово
неколико
речи
пре
него
што
се
вратиш
у
Београд
.
Надам
се
да
ће
те
оно
затећи
још
код
своје
куће
.
Јутрос
сам
примила
твоју
карту
.
Хвала
ти
по
сто
пута
.
Али
,
ја
већ
не
умем
да
ти
пишем
,
толико
се
радујем
што
ћу
те
поново
видети
.
Тражила
сам
собу
за
тебе
,
и
надам
се
да
да
сам
нашла
једну
како
треба
.
Очекујем
још
једну
карту
од
тебе
где
ћеш
ми
јавити
дан
и
час
твог
доласка
,
да
би
се
твоја
газдарица
знала
управљати
,
и
да
бих
ти
ја
изишла
на
станицу
у
сусрет
.
Соба
је
врло
лепа
са
засебним
улазом
,
окренута
Дунаву
,
ах
,
тамо
где
смо
толико
пута
излазили
заједно
у
шетњу
.
Надам
се
да
ћеш
бити
задовољан
.
Ево
ти
адресе
:
Таковска
улица
број
42
,
код
госпође
Нешић
.
Соба
стаје
30
динара
.
Ако
хоћеш
доручак
,
онда
још
6
динара
.
Друге
појединости
казаћу
ти
између
пољубаца
.
Ја
ћу
гледати
на
сваки
начин
да
изиђем
на
станицу
.
Ако
дођеш
возом
у
четири
сата
,
онда
ћемо
остати
заједно
на
вечери
.
Но
,
не
мари
,
можеш
доћи
и
изјутра
,
ја
ћу
поранити
.
Ох
,
ја
не
могу
ништа
више
да
кажем
.
Луда
сам
од
среће
што
ћу
те
видети
поново
.
Знаш
ли
ти
добро
колико
те
волим
?
Хвала
на
марами
коју
ми
је
послала
твоја
сестрица
.
Да
знаш
како
ми
је
било
мило
кад
сам
је
примила
!
Како
бих
ја
стегла
на
срце
ту
девојчицу
и
волела
је
,
јер
је
она
од
твоје
крви
!
Како
их
ја
волим
,
њих
све
,
твоју
целу
фамилију
драгу
!
Како
бих
ја
хтела
да
их
видим
,
да
су
ме
они
већ
примили
међу
се
,
да
бих
им
показала
колико
их
ја
волим
.
Да
знаш
како
ми
је
јутрошња
карта
пријала
где
ми
кажеш
да
ме
они
воле
.
Ох
,
ја
хоћу
да
ме
твоји
воле
,
ја
то
хоћу
.
Кад
би
само
заборавили
да
сам
ја
старија
од
тебе
!
Мико
,
кажи
им
да
ми
то
опросте
,
ја
те
молим
.
Ја
нисам
крива
и
ја
то
не
могу
поправити
.
Сад
ти
шаљем
жеље
за
срећна
пута
;
пољупце
ћеш
наћи
у
својој
новој
соби
.
Твоја
искрена
Зорка
"
П
.
С
.
Ти
можеш
знати
да
сам
омршала
од
све
жалости
коју
сам
имала
,
и
нећеш
се
зачудити
кад
ме
такву
видиш
.
Јуче
сам
била
код
мог
доктора
.
Дао
ми
је
добрих
савета
.
Нарочито
ми
је
препоручио
да
штедим
снагу
.
До
виђења
,
мој
анђеле
.
З
.
Милош
је
читао
ово
писмо
и
у
себи
понављао
да
је
ова
љубав
најлепше
што
му
је
живот
дао
.
И
ова
жена
,
код
које
је
љубав
загосподарила
целим
њеним
бићем
,
воли
га
онако
како
је
он
желео
да
се
воли
.
Али
,
млади
човек
није
био
задовољан
сам
собом
,
и
сад
,
кад
се
примицао
жуђеном
циљу
,
где
га
чека
љубљена
жена
раширених
руку
,
он
се
осећао
много
мање
срећан
него
оног
дана
кад
му
је
та
иста
жена
упола
обећала
први
састанак
.
Пут
је
био
заморан
и
дугачак
.
Кола
су
силазила
с
једног
брда
на
друго
.
Сунце
које
је
обасјало
после
кише
почело
је
досађивати
.
Куфер
је
жуљио
главу
.
Кремића
ја
хватао
путнички
полусан
с
часа
на
час
,
после
кога
се
млади
човек
будио
још
уморнији
.
Око
осам
часова
увече
стигли
су
у
Крагујевац
.
Милош
није
хтео
коначити
,
већ
је
продужио
пут
ноћним
возом
.
Уморан
од
вожње
у
неудобним
поштанским
колима
,
заспао
је
одмах
после
Лапова
.
Већ
је
било
увелико
свануло
кад
се
пробудио
.
Око
њега
сасвим
други
предео
.
Није
било
више
дивних
ужичких
брда
обраслих
у
шуму
и
бујад
,
ни
расутих
села
где
се
сељаци
довикују
с
брда
на
брдо
,
ни
посних
њива
где
мршава
стока
криви
леђа
орући
камен
и
прљушу
.
Воз
је
јурио
кроз
таласасте
равнице
Шумадије
.
Унаоколо
је
било
све
обрађено
и
питомо
.
Огромне
њиве
бујног
кукуруза
таласале
се
око
железничке
пруге
као
надошле
простране
воде
.
Подмлађена
трава
у
ливадама
одисала
је
пољским
мирисима
.
Из
рогоза
се
дизала
магла
.
Живе
ограде
,
начињене
од
ситног
багрења
,
биле
су
се
уресиле
сребрним
ђерданима
росе
.
С
времена
на
време
угледало
би
се
какво
богато
ушорено
село
,
где
се
јасно
распознавала
школа
и
судница
.
Овде
онде
видели
су
се
радници
,
људи
и
жене
,
који
су
остављали
рад
и
зачуђено
гледали
у
ватрена
кола
што
су
хуктала
пред
њима
.
Поред
сваког
сумњичења
које
га
је
мучило
,
Милош
је
осећао
струјање
једног
пријатног
нестрпљења
да
се
што
пре
примакне
своме
циљу
.
Он
је
видео
јасно
да
је
близу
Београда
,
познавао
је
тај
рогоз
из
кога
се
диже
јутрења
пара
,
те
заспале
споредне
станице
,
вијадукт
који
је
водио
преко
једног
амбиса
,
воћњак
на
једном
купастом
брегу
,
где
су
висиле
крушке
поцрвенеле
и
позлаћене
јесењу
,
две
беле
стене
између
којих
је
једва
промицао
воз
;
он
је
познавао
и
то
сунце
које
је
сијало
изнад
једне
групе
окресаних
растова
,
господственије
,
много
господственије
него
у
његовом
голом
завичају
.
Млади
човек
је
поздрављао
осмехом
ове
крушке
,
стене
,
вијадукт
и
ово
господствено
сунце
богатих
крајева
,
јер
су
га
они
уверавали
да
је
све
ближе
Београду
.
Већ
се
појави
Авала
,
у
чијој
јесењој
голишавости
се
показивао
разорен
Порчин
град
,
за
њом
се
појавише
бели
пармаци
ограде
у
Кошутњаку
,
па
онда
срне
,
Топчидер
с
хладовитим
уређеним
стазама
,
шећерна
фабрика
.
Воз
писну
и
уђе
у
београдску
станицу
.
Кремић
се
пожури
и
скочи
на
перон
.
Носачи
који
су
улазили
у
вагоне
и
путници
с
врха
воза
сметаху
му
да
прегледа
цео
перон
.
Он
се
обазирао
око
себе
.
Али
,
није
видео
никога
.
Изненадно
крај
једног
гвозденог
стуба
он
се
обре
пред
једном
женском
приликом
.
-Мико
!
Два
блага
ока
су
га
гледала
испод
великог
црног
вела
,
опточеног
на
крајевима
.
Милош
је
зачуђено
гледао
тај
црни
вео
,
хаљине
и
шешир
жалости
,
и
питао
се
откуда
те
очи
да
падну
у
ту
црнину
.
-Мико
!
-
још
је
звонио
Зоркин
глас
.
Кремић
је
био
спремио
читаву
беседу
,
лепо
изабране
речи
као
у
песми
,
којима
ће
поздравити
своју
вереницу
,
али
овај
призор
дубоке
црнине
га
збуни
,
и
он
промуца
:
-Како
си
црна
,
Зорка
!
Али
се
брзо
трже
,
спусти
ствари
,
које
је
држао
у
руци
,
на
калдрму
,
и
загрли
своју
драгану
нежно
и
болећиво
.
Јеси
ли
много
уморан
,
Мико
?
-
упита
га
она
,
и
једна
суза
заблиста
у
њеном
оку
.
Један
носач
узе
сам
Милошеве
ствари
и
упита
услужно
:
-
Треба
ли
фијакер
?
Млади
човек
није
испуштао
руку
своје
веренице
и
ишао
је
напред
кроз
свет
,
не
познавајући
никога
и
не
чујући
ништа
.
Замало
још
,
па
се
пред
њим
почеше
низати
неједнаке
београдске
куће
,
и
коњи
каскаху
стрмим
,
рђаво
калдрмисаним
улицама
.
ДЕО
ЧЕТВРТИ
.
Хоћу
у
твом
срцу
,
после
тамних
јада
,
Да
оставим
једну
носталгију
дугу
:
Па
све
када
прође
,
да
се
сећаш
тада
Са
болом
на
срећу
,
с
радошћу
на
тугу
.
ЈОВАН
ДУЧИЋ
.
ГЛАВА
ПРВА
.
У
ХОДНИКУ
.
Начелник
је
примао
од
10
до
12
часова
,
али
је
већ
било
прошло
једанаест
,
а
нико
од
публике
која
је
чекала
није
био
примљен
.
Послужитељ
који
је
стајао
пред
његовим
вратима
,
мршав
старац
,
чист
као
нов
марјаш
,
а
озбиљан
као
митрополит
,
презриво
је
мерио
очима
ужурбани
свет
и
одговарао
званично
на
сва
питања
:
-
Начелник
не
прима
.
Има
један
господин
.
Не
познајем
га
.
Сигурно
је
нешто
важно
.
Већ
сам
им
двапут
доносио
кафе
.
Милошу
је
било
свеједно
да
ли
ће
бити
примљен
пре
а
после
,
па
је
стрпљиво
шетао
кроз
дугачак
,
мрачан
ходник
,
који
је
служио
за
чекаоницу
,
и
размишљао
шта
ће
рећи
кад
га
пусте
унутра
.
С
начелником
се
познао
на
једном
патриотском
збору
,
те
је
мислио
да
је
најбоље
да
се
њему
обрати
за
службу
.
То
је
био
човек
из
народа
,
без
велике
школске
спреме
,
али
учтив
,
пажљив
и
приступачан
.
Својом
вредноћом
је
постигао
да
накнади
оно
што
му
школа
није
дала
и
постане
стручњак
у
царинским
пословима
,
а
бистрином
умео
је
да
се
начини
потребан
и
прокрчи
себи
пут
.
Овај
тихи
човек
,
који
је
склапао
суве
ставове
царинске
тарифе
,
интересовао
се
и
осталим
врстама
јавног
рада
,
узимао
је
живог
учешћа
у
политици
,
и
,
на
Кремићево
велико
изненађење
,
познавао
је
његове
стихове
и
знао
начинити
неколико
паметних
опажања
.
-
Пишите
...
пишите
,
господине
Кремићу
,
-
говорио
је
он
младом
песнику
.
Ви
умете
да
пишете
искрено
и
из
срца
.
Ви
знате
за
шта
живите
.
Јер
то
је
све
што
нам
од
живота
остаје
,
по
неколико
тренутака
песничког
заноса
.
Видећете
како
је
све
друго
ништа
,
државна
служба
и
удобно
канабе
,
пуна
плата
и
орден
Белог
Орла
.
Не
малакшите
,
не
очајавајте
;
признање
једном
мора
доћи
.
А
шта
вас
се
тиче
,
најзад
,
шта
мисли
овај
или
онај
.
У
гомили
која
не
пише
има
много
људи
који
трпе
исти
бол
;
они
ће
вас
разумети
,
и
њихова
захвалност
биће
ваша
најбоља
награда
.
Светлост
је
долазила
у
ходник
само
с
једног
прозора
,
који
се
савио
у
дну
,
напрскао
и
замрљан
.
Ваздух
је
био
неизветрен
,
пун
прашине
.
Из
канцеларија
је
ударао
задах
на
стару
хартију
и
буђу
.
У
тами
,
која
је
господарила
овим
ходником
,
једва
су
се
назирале
замишљене
главе
што
су
џеџале
пред
начелниковим
вратима
.
С
часа
на
час
затандркало
би
електрично
звоно
.
Мршави
чича
би
загледао
лено
у
нумеру
,
па
кад
би
видео
да
то
не
звони
начелник
,
поправио
би
своју
митрополитску
озбиљност
,
и
,
као
доајен
послужитеља
,
отсечно
би
наредио
једном
од
својих
колега
,
који
су
пушили
у
врху
ходника
,
да
види
шта
има
.
Један
блед
секретар
,
с
похабаним
канцелариским
капутом
,
лено
се
вукао
кроз
ходник
и
правио
лице
као
да
га
уби
посао
;
а
свежањ
аката
који
је
држао
на
прсима
говорио
је
уплашеној
публици
:
-С
пута
!
Не
сметајте
господина
у
званичном
послу
.
Врата
од
архиве
су
била
широм
отворена
.
Густ
облак
од
дуванског
дима
је
лебдео
изнад
сагнутих
глава
,
које
су
нешто
писале
стегнутих
зуба
и
празних
очију
.
Свуда
је
почивала
канцелариска
тишина
,
свечана
и
досадна
,
али
се
Милошу
чинило
да
чује
туп
бат
неке
зарђале
машинерије
,
која
лупа
и
окреће
се
а
не
израђује
ништа
,
достојанствене
и
троме
машинерије
која
се
зове
државна
служба
.
Већ
је
било
прошло
три
године
откако
се
Кремић
био
одвојио
од
ових
мрачних
година
,
озбиљних
послужитеља
,
секретарских
величина
и
ове
зарђале
државне
машинерије
чији
се
рад
своди
на
пуњење
архиве
и
пијење
кафе
.
Он
је
шетао
кроз
тај
ходник
,
загледао
пресавијен
табак
хартије
који
је
држао
у
џепу
,
очекивао
да
начелник
почне
да
прима
,
али
још
није
могао
да
верује
да
је
он
дошао
поново
ту
да
тражи
,
да
моли
да
га
приме
у
те
неизветрене
канцеларије
,
да
се
помеша
у
ту
гомилу
празних
глава
,
да
убија
време
пијући
кафу
и
испуњавајући
бескорисне
обрасце
,
све
ради
тога
да
би
једног
дана
могао
пролазити
кроз
тај
ходник
,
пун
плашљиве
публике
,
лено
,
са
изгледом
човека
кога
дави
тежак
званичан
посао
,
и
са
актима
пред
собом
који
ће
говорити
:
-
С
пута
!
...
Не
сметајте
господина
у
званичном
послу
.
Али
,
тај
неизветрени
ваздух
и
задах
на
стару
хартију
увлачио
се
у
његове
груди
као
неки
опојан
дим
.
Млади
човек
се
навикавао
на
митрополитску
главу
начелникова
послужитеља
.
Почињао
да
поштује
рад
практиканата
у
архиви
.
Осећао
сву
величину
одговорности
која
лежи
на
државним
чиновницима
што
завијају
зелене
табаке
,
преврћу
дебеле
ишпартане
књиге
и
објашњавају
се
нешто
између
себе
,
поверљиво
и
озбиљно
.
Већ
је
заборављао
шта
се
догађа
напољу
,
да
ли
је
лепо
време
и
има
ли
кога
код
Москве
.
Пред
њим
се
губио
Београд
,
са
неједнаким
кућама
и
стрмим
улицама
,
а
појављивала
једна
фиктивна
варош
,
која
је
престоница
,
центар
државне
власти
,
и
за
овом
вароши
простирала
се
земља
Србија
,
тако
исто
фиктивна
,
без
ичега
другог
до
граница
појединих
округова
и
црвених
тачака
које
су
претстављале
седишта
државних
власти
.
Изнад
те
шарене
земље
је
лупала
трошна
и
достојанствена
машинерија
државне
службе
,
и
млади
човек
је
пажљиво
обилазио
намрштене
послужитеље
,
загледао
се
у
празне
очи
практиканата
у
архиви
и
склањао
се
са
страхопоштовањем
с
пута
секретаровим
актима
.
Онај
господин
који
се
толико
био
задржао
код
начелника
,
сув
,
дуг
,
уковрчене
браде
и
задовољна
лица
,
изиђе
из
канцеларије
.
Публика
се
начети
око
врата
.
-
Одби
!
-
љутио
се
послужитељ
.
И
стока
се
по
реду
лиже
.
Како
се
ти
зовеш
?
Електрично
звоно
зазвони
кратко
и
енергично
.
Начелник
поче
да
прима
.
Пре
него
што
је
ма
ко
могао
ући
,
послужитељ
је
улазио
најпре
,
клањао
се
до
земље
,
питао
да
ли
може
пустити
тога
и
тога
,
и
овај
рад
понављао
са
сваком
посетницом
.
Посао
око
примања
се
удвајао
тиме
.
Али
,
шта
то
мари
!
Послужитељи
тако
дају
цену
сваком
акту
својих
газда
и
подижу
једну
врсту
култа
око
њихове
посвећене
персоне
.
-
Шта
је
ново
,
г
.
Кремићу
?
-
упита
начелник
младога
човека
кад
га
најзад
пустише
унутра
.
Милош
се
збуни
.
Весео
изглед
начелникове
собе
,
ружичаст
намештај
покривен
пиротским
ћилимима
,
зелена
електрична
лампа
на
столу
,
скептичан
осмех
око
начелникових
усана
,
краљев
портрет
у
масивном
позлаћеном
раму
и
блиставо
сунце
које
је
испуњавало
собу
,
све
је
то
било
тако
далеко
од
оног
дугог
мрачног
ходника
који
је
мирисао
на
буђу
и
стару
хартију
да
се
Кремић
морао
да
прибере
.
Начелник
је
стајао
иза
стола
,
наслонивши
своју
велику
сељачку
руку
на
гомилу
аката
.
Риђа
брада
му
је
расла
у
нереду
и
сенчила
му
горка
уста
.
Изнад
намрштених
обрва
издизао
се
меснат
енергичан
нос
.
Проређена
коса
на
темену
пресавијала
се
на
млазу
сунца
које
је
шибало
са
прозора
.
-
Шта
ради
г
.
Стајић
?
-
упита
га
поново
начелник
и
загледа
се
у
Милоша
својим
шиљастим
и
проницавим
очима
.
-
Ја
нисам
више
у
Препороду
,
-
одговори
Милош
,
па
продужи
брзо
и
не
довршавајући
реченице
,
као
да
се
бојао
да
не
изгуби
кураж
и
прећути
оно
што
је
хтео
рећи
.
-
Због
тога
сам
и
дошао
,
господин
-
начелниче
...
Ви
ме
познајете
...
И
молим
вас
да
ми
нађете
једно
место
у
вашем
министарству
.
Знате
ја
...
Начелник
није
то
очекивао
.
Његов
скептичан
осмех
се
појача
,
а
обрве
се
намрачише
још
више
.
Ипак
,
његов
глас
не
изгуби
ништа
од
своје
првашње
мекоте
кад
рече
:
-
Хм
...
хм
,
треба
ми
какав
документ
,
диплома
.
Ви
сте
свршили
?
...
-
Права
,
-
одговори
Милош
збуњено
.
-
Је
ли
вам
ту
сведоџба
?
...
Ах
,
добро
,
добро
...
Треба
још
да
напишете
једну
молбу
,
на
целом
табаку
,
и
да
прилепите
таксену
марку
од
пола
динара
.
Написао
сам
,
господин
-
начелниче
,
-
одврати
Кремић
и
из
џепа
извуче
један
превијен
табак
хартије
.
Начелник
прочита
летимично
молбу
,
загледа
још
једанпут
диплому
,
а
нарочито
универзитетски
печат
и
ректоров
потпис
,
па
хартије
остави
на
сто
и
Милошу
пружи
руку
:
-
Има
празних
места
у
царинарници
на
Сави
;
надам
се
да
вам
тамо
неће
бити
рђаво
...
Ви
бисте
волели
да
се
ово
што
пре
сврши
?
Да
,
молим
вас
,
господин
-
начелниче
.
Добро
...
добро
,
гледаћемо
да
што
пре
ухватимо
министра
.
За
недељу
две
дана
биће
све
свршено
...
О
,
молим
,
нема
ништа
,
збогом
!
Врата
на
соби
заклопише
се
,
и
Милош
се
поново
нађе
у
дугачком
мрачном
ходнику
.
Послужитељ
се
клањао
пред
њим
и
трљао
руке
очекујући
бакшиш
.
Једна
жена
је
шаптала
да
је
сад
на
њу
ред
.
Некакав
сув
човек
,
у
масном
полициском
шињелу
,
без
прописних
дугмади
,
питао
је
Кремића
поверљиво
:
је
ли
начелник
добре
воље
?
А
Милош
је
,
независно
од
свега
овога
,
мислио
како
је
све
то
било
брже
и
простије
него
што
се
надао
,
како
је
имао
још
нешто
да
каже
;
он
није
хтео
да
се
прими
за
цариника
,
већ
за
писара
министарства
,
ако
је
могућно
.
Хтео
је
да
се
врати
,
да
објасни
шта
је
хтео
,
да
покаже
своје
право
,
да
се
позове
на
случај
својих
другова
...
али
,
послужитељ
му
је
већ
захваљивао
на
добивеној
напојници
;
она
жена
која
је
била
на
реду
већ
је
улазила
код
начелника
,
истерани
полициски
писар
закопчавао
је
свој
шињел
,
из
дна
ходника
се
појављивао
онај
бледи
секретар
с
гомилом
аката
.
Задах
на
стару
хартију
и
буђу
се
осећао
још
више
.
Милош
убрза
кораке
и
изиђе
из
министарства
.
Напољу
је
био
светао
дан
,
кад
јесен
сеје
благо
до
миле
воље
.
Давно
прецветале
лале
подмладиле
се
под
мртвим
гранама
јасмина
.
По
калдрми
се
јурили
гуштерови
.
Финансиски
парк
се
купао
у
светлости
насмејаног
сунца
,
жутог
као
поново
процветале
лале
.
Лак
ветар
ћарлијао
је
и
мешао
суву
прашину
са
риђим
јесењим
лишћем
,
које
је
тек
спало
са
ћелавог
дрвећа
.
У
исто
доба
,
ударало
је
нешто
по
тротоару
и
крововима
,
као
киша
.
То
је
зрело
кестење
падало
из
напрслих
љусака
и
уплашеном
женскињу
измамљивало
крике
из
груди
.
А
небо
је
било
плаво
као
зумбулово
цвеће
,
просипало
росу
као
да
је
пролеће
,
смејало
се
са
своје
висине
и
као
да
нам
је
хтело
рећи
:
-
Брзо
,
брзо
,
ово
је
крај
.
Ја
дајем
све
,
више
немате
шта
да
очекујете
.
Не
штедите
ме
,
ја
умирем
сутра
.
То
је
било
најлепше
доба
у
Београду
,
кад
је
све
тако
лепо
и
кад
свет
,
који
се
вратио
из
бања
,
крстари
по
улицама
,
тражећи
какву
авантуру
.
Помодне
хаљине
и
свилене
блузе
су
се
светлиле
по
тротоару
.
Трамваји
су
били
пуни
.
Фијакери
су
јурили
средином
улице
.
Оно
што
песници
нису
разумевали
погађали
су
обични
људи
који
су
хитали
да
не
пропусте
ниједно
задовољство
овог
мртвог
лишћа
и
риђе
атмосфере
,
овог
доба
године
кад
су
дани
кратки
и
скупоцени
,
ретки
и
разнежени
,
допадљиви
у
своме
последњем
напору
да
наличе
на
пролеће
и
младост
.
Пред
кафанама
су
сви
столови
били
заузети
.
Људи
су
се
сударали
на
тротоарима
.
Свако
се
весело
и
учтиво
извињавао
.
Одасвуда
се
чуо
жагор
,
мешао
се
дубок
мушки
глас
са
пискавим
женским
грлом
,
и
чула
се
нека
неиспевана
песма
,
која
садржи
сетну
журбу
ка
срећи
коју
нисмо
умели
искористити
кад
нам
се
нудила
пуна
и
лака
.
Ово
жуто
сунце
,
весело
у
свом
умирању
,
другаче
је
утицало
на
Кремића
него
на
остале
.
Он
је
ступао
кроз
ово
друго
пролеће
хладан
и
суморан
.
Изишав
из
оног
мрачног
и
дугачког
ходника
,
он
је
сад
јасно
видео
пут
своје
среће
,
пун
тих
мрачних
и
дугачких
тунела
који
су
мирисали
на
стару
хартију
.
И
он
је
завидео
овом
свету
што
не
види
тако
јасно
трасиран
пут
свога
живота
,
што
се
предаје
весељу
у
природи
,
не
мисли
на
оно
одакле
је
изашао
и
где
ће
ући
,
и
јури
ка
неким
непознатим
и
новим
задовољствима
.
-
Ах
,
они
су
сви
на
путу
ка
срећи
,
они
су
слободни
и
они
живе
,
они
живе
...
-
понављао
је
у
себи
млади
човек
и
замишљено
ступао
кроз
овај
одушевљени
свет
.
-
Шта
си
се
ти
...
како
да
кажем
...
тако
замислио
?
-
изненади
га
Богдан
Васић
.
-
Знаш
ли
да
Ранковић
путује
вечерас
?
-
Куда
?
-
зачуђено
упита
Милош
.
-
Ти
не
знаш
?
...
Већ
су
четворица
отишла
...
како
да
кажем
...
све
по
хладу
,
један
по
један
.
Листови
ћуте
,
јер
су
послата
и
из
опозиције
двојица
.
-
Ја
те
не
разумем
.
-
Влада
шаље
десет
питомаца
на
страну
.
Двеста
педесет
динара
...
како
да
кажем
...
месечно
.
Све
је
свршено
кришом
,
кроз
капиџике
и
без
конкурса
.
Драгутин
иде
за
словенско
право
...
-
Није
могућно
,
па
он
свршава
филозофију
?
-
Шта
то
мари
...
како
да
кажем
.
Зар
у
нашој
дипломатији
нема
људи
који
су
свршили
ветерину
?
...
Пет
година
на
страни
...
лепа
посла
,
како
да
кажем
.
Нико
није
изабран
од
голодије
.
Замисли
Кокића
...
државни
саветник
,
а
то
му
је
трећи
син
...
како
да
кажем
...
кога
држава
шаље
на
страну
.
-
Кокић
је
стара
лопужа
,
ама
за
Ранковића
не
могу
да
верујем
...
Он
би
ми
то
казао
.
Па
његове
симпатије
за
француску
литературу
и
...
Ти
знаш
да
се
он
верио
?
-
Око
врбе
!
Зна
он
шта
ради
...
како
да
кажем
.
А
и
ја
испрва
нисам
веровао
,
па
сам
га
питао
...
Вели
,
литературу
може
и
сам
учити
...
а
министар
навалио
на
њега
да
се
прими
...
каже
,
није
могао
одбити
...
-
Што
мени
не
понуди
нико
ништа
?
-
оте
се
нехотично
крик
са
Милошевих
уста
.
-
Како
да
кажем
...
ти
му
верујеш
?
Требао
си
га
видети
ових
дана
како
је
обијао
прагове
од
једног
до
другог
...
како
да
кажем
...
човека
од
утицаја
.
-
А
његова
вереница
?
-
Зависи
од
...
како
да
кажем
...
-
и
Васић
показа
руком
као
да
броји
новац
.
-
Што
те
више
нема
у
Препороду
?
Наврати
који
пут
...
Ах
,
ево
Цајт
-овог
дописника
.
У
здрављу
!
Васић
се
дохвати
лако
до
шешира
,
опружи
своје
ноге
,
дугачке
и
суве
као
шестар
,
и
потрча
да
стигне
једног
угојеног
Јеврејина
.
ГЛАВА
ДРУГА
ЈЕДАН
ОСТВАРЕН
САН
.
Са
добивањем
службе
није
ишло
тако
лако
као
што
је
Кремић
очекивао
.
Дани
су
пролазили
један
за
другим
,
а
указ
о
његовом
постављењу
није
излазио
никако
.
Међутим
,
требало
је
плаћати
...
јер
је
човек
жив
и
троши
.
Па
и
после
постављења
,
Милош
се
није
надао
великом
добру
.
Читава
прва
три
месеца
могла
се
примати
само
половина
плате
,
колико
је
остајало
када
се
одбије
посмртна
плата
,
такса
за
указ
,
порез
и
чиновничке
фондове
.
Стога
Зорка
предложи
Милошу
да
се
пресели
код
ње
.
Млади
човек
одби
у
први
мах
.
Све
се
у
њему
бунило
да
прима
помоћ
од
једне
жене
,
ма
и
вољене
.
Људско
презрење
,
које
штеди
ловце
мираза
,
погађа
љубавника
,
грешног
што
прима
,
ма
било
у
виду
позајмице
,
новац
од
своје
драгане
.
Код
жена
је
то
друга
ствар
.
Оне
не
замерају
овим
љубавницима
ако
ови
воле
искрено
.
Њима
изгледа
сасвим
просто
и
природно
да
деле
и
кесе
кад
деле
и
постељу
,
и
чак
сматрају
као
знак
хладноће
кад
љубавник
има
скрупула
.
Због
тога
и
Зорка
замери
своме
драгану
да
је
он
довољно
не
воли
кад
одбија
ово
што
му
она
још
једино
може
дати
.
-
Али
,
Зорка
,
буди
паметна
...
Настрану
,
како
је
мени
...
али
,
шта
ће
рећи
свет
,
оне
ситне
комшије
које
једва
чекају
да
виде
шта
,
да
би
могли
оговарати
...
-
Шта
ме
се
тиче
свет
.
Он
говори
и
овако
свашта
.
Ко
ће
свету
запушити
уста
!
-
одговори
му
она
,
сва
румена
од
љубави
,
од
оне
праве
,
највише
љубави
која
се
састоји
у
томе
да
се
човек
сведе
на
ништа
за
другог
.
-
Нека
говори
шта
ко
хоће
!
Ти
си
мој
вереник
.
Ти
си
мој
вољени
Милош
,
поред
кога
ја
хоћу
да
сам
вечито
.
Ја
нећу
више
да
живим
ако
не
знам
да
ћу
отсад
остати
занавек
са
тобом
.
Је
ли
,
Милошу
,
ти
пристајеш
,
зар
не
?
Нека
се
баци
каменом
на
младог
песника
сваки
онај
који
није
рекао
да
на
сва
питања
вољене
жене
,
само
да
би
разбио
облаке
њене
сумње
и
изазвао
на
толико
љубљеним
уснама
светлост
осмеха
и
задовољства
.
Кремић
приста
,
као
што
су
сви
пре
њега
радили
,
и
предаде
се
својој
судбини
.
Зорка
је
удесила
све
што
је
могла
да
свом
драгану
заслади
живот
поред
себе
.
Млади
човек
је
имао
све
што
му
треба
.
Његов
посао
на
драми
одмицао
је
необично
брзо
.
По
цео
дан
је
остајао
у
својој
соби
и
жалио
за
њом
кад
би
морао
да
изађе
у
варош
.
То
више
није
био
суморан
тип
собе
за
самца
,
где
је
сваки
кирајџија
остављао
по
једну
прљотину
иза
себе
.
Од
чаршава
на
столу
до
тацне
за
сапун
на
умиваонику
,
све
се
слагало
у
овој
соби
.
Ствари
су
имале
своју
душу
,
а
живот
међу
њима
интимну
традицију
.
Споредна
врата
су
водила
у
Зоркину
собу
,
сву
белу
,
која
је
опет
,
без
књига
и
портрета
знаменитих
људи
,
а
са
неколико
Милошевих
фотографија
и
гомилом
разних
женских
ситница
,
давала
други
утисак
,
утисак
да
ту
живи
жена
,
а
та
жена
да
воли
и
да
је
вољена
.
Млади
човек
је
имао
само
да
лупне
ногом
,
и
та
се
врата
отварала
,
у
собу
долазио
мирис
на
ђурђевак
,
и
Зорка
се
појављивала
насмејана
и
бледа
.
Готово
сваког
дана
Милош
је
примећивао
понешто
лепо
приновљено
у
својој
соби
:
пепеоницу
за
цигарете
или
зидни
календар
,
лепши
бокал
или
удобнију
столицу
;
ако
ништа
друго
а
оно
је
био
промењен
букет
цвећа
који
је
увек
био
на
његовом
столу
за
писање
.
Кремић
није
имао
ни
за
шта
да
се
брине
.
Зорка
је
умела
да
предњачи
његовим
мислима
и
да
погађа
шта
му
треба
.
То
је
био
живот
какав
је
Милош
сањао
за
десет
година
откако
је
оставио
родну
кућу
и
потуцао
се
по
туђим
праговима
,
живот
нежности
,
умног
рада
,
пријатних
брига
,
живот
без
туђинаца
у
својој
кући
,
живот
тих
и
љубаван
.
Али
,
задовољство
престаје
бити
задовољство
када
је
остварено
.
И
млади
човек
,
пошто
је
добио
овај
огромни
добитак
удобности
и
среће
,
осети
према
њему
презирање
,
слично
оном
осећању
ниподаштавања
које
коцкари
осећају
према
добивеном
новцу
.
Он
се
осећао
у
тој
соби
,
где
је
све
било
његово
и
за
њега
,
као
драгокуп
.
Он
није
био
навикао
на
срећу
;
он
се
био
сродио
са
оскудицом
,
с
њеним
двема
крајностима
:
пустом
јавом
и
раскошним
сном
.
Њему
је
недостајало
сад
овог
ломљења
из
крајности
у
крајности
,
и
он
је
осећао
једну
дубоку
празнину
око
себе
,
као
пушач
који
је
остао
без
дувана
,
незадовољан
и
несносан
самом
себи
.
Али
се
добро
чувао
да
то
Зорка
не
примети
,
јер
је
знао
колико
би
је
то
заболело
.
Ипак
је
Зорка
наслућивала
да
је
Милошу
тешко
да
ублажи
бол
који
му
је
задавао
нарушени
понос
.
-
Ја
видим
колику
ти
жртву
чиниш
мени
.
Ти
можеш
наћи
девојку
,
младу
и
лепу
,
која
би
ти
олакшала
ступање
у
живот
.
Због
тога
се
осећам
срећна
кад
могу
овако
да
ти
помогнем
донекле
,
-
говорила
му
је
Зорка
,
припијајући
се
уз
њега
.
-
И
ја
мислим
понеки
пут
да
је
баш
добро
што
се
новац
не
меша
у
нашу
љубав
.
На
нама
је
да
створимо
своју
кућу
и
да
је
одржавамо
заједно
и
нашом
љубављу
.
Милош
можда
није
био
потпун
Зоркиног
мишљења
,
али
јој
је
одобравао
и
говорио
:
-
Да
,
ми
се
можда
баш
волимо
оволико
што
новац
није
посреди
нас
.
Без
сумње
,
има
некакав
разлог
који
ми
не
можемо
да
појмимо
сад
,
али
он
постоји
.
Трудимо
се
да
пребродимо
тешкоће
и
не
губимо
поверење
једно
у
друго
.
Дани
су
пролазили
полако
,
ветровити
и
кишни
дани
београдске
јесени
,
кад
се
небо
не
види
и
блато
покрива
калдрму
.
Милош
је
проводио
највише
времена
поред
Зорке
;
тешио
ју
је
кад
је
плакала
мислећи
на
мајку
,
дорађивао
своју
драму
и
трудио
се
да
сакрије
своје
незадовољство
што
ствари
не
иду
онако
како
је
хтео
.
Ипак
,
каткад
није
могао
да
спречи
уздах
који
би
му
затресао
груди
:
Шта
је
теби
,
Милошу
?
Ти
ниси
добро
?
...
-
упитала
би
га
Зорка
.
-
Видиш
,
ови
дани
тако
црни
...
пуни
кише
и
ветра
.
Кад
изиђем
на
улицу
,
чини
ми
се
да
ми
је
блато
до
гуше
.
-
Па
не
излази
...
Остани
вечито
овако
поред
твоје
драгане
,
која
те
воли
,
Милошу
...
воли
више
него
највеће
благо
на
свету
.
-
Па
ово
чекање
са
службом
?
...
-
Што
?
Шта
мари
!
...
Како
би
иначе
довршио
своју
драму
...
Да
знаш
како
ми
је
пријатно
кад
смо
овако
заједно
;
ти
пишеш
,
а
ја
радим
.
Већ
си
при
крају
?
-
Још
имам
да
једанпут
прочитам
и
исправим
оно
што
је
рогобатно
.
Можда
ћу
је
још
једанпут
преписати
.
Али
,
немам
довољно
времена
.
Према
конкурсу
,
треба
да
рукопис
пошаљем
до
1
.
децембра
.
Али
,
једнога
дана
Зорка
се
не
задовољи
оваквим
одговором
.
-
Ти
патиш
због
мене
,
Милошу
.
Ја
се
доиста
бојим
да
ти
се
једнога
дана
ово
не
учини
сувише
тешко
...
-
Зорка
,
мени
је
овде
тако
лепо
.
Искрено
ти
кажем
да
ми
боље
не
може
бити
.
Ово
је
био
увек
сан
мога
живота
,
да
имам
све
што
живом
човеку
треба
да
бих
могао
радити
.
Како
можеш
рећи
да
ће
ми
се
досадити
?
...
Ти
ме
кориш
...
-
Не
,
не
,
не
говори
ми
то
.
То
није
прекор
,
мој
Мико
.
Никад
,
никад
ја
нећу
моћи
прекорети
те
ни
за
шта
.
Ја
видим
из
дана
у
дан
јасније
твоју
вредност
.
Ја
разумем
колико
ме
ти
волиш
.
Ти
си
искрен
према
мени
...
много
више
него
што
би
се
могла
надати
.
Што
ме
тако
жалости
у
нашој
љубави
,
драгане
,
јесте
што
ја
морам
разумети
све
више
тешкоће
које
искачу
пред
тебе
,
да
испуниш
оно
што
је
увек
био
мој
сан
,
моја
жеља
;
те
тешкоће
ме
муче
,
Милошу
.
И
ја
видим
да
ти
патиш
.
-
Молим
те
,
Зорка
,
немој
да
се
жалостиш
.
Ти
претерујеш
,
-
благо
је
је
корео
Милош
,
иако
је
у
души
осећао
оно
исто
што
и
његова
драгана
.
-
Доиста
,
наше
стање
није
онако
како
би
требало
да
је
.
Али
,
погледај
око
себе
!
Ми
не
стојимо
тако
рђаво
.
Многи
би
се
с
нама
разменили
,
а
има
их
који
би
нам
могли
позавидети
.
-
Понови
ми
то
,
Милошу
,
понови
ми
те
речи
охрабрења
.
Кажи
ми
да
ти
не
жалиш
што
ме
волиш
,
и
реци
ми
да
ћу
ја
бити
твоја
жена
.
Грди
ме
.
Ја
се
увек
бојим
да
те
не
изгубим
што
сам
старија
од
тебе
,
што
немам
новаца
.
Драги
,
не
разуми
ме
рђаво
:
није
то
због
тога
што
мислим
да
ти
волиш
новац
,
већ
што
су
наша
средства
мала
;
ја
се
бојим
да
она
не
буду
недовољна
,
и
то
ме
убија
,
Милошу
.
-
Ми
смо
способни
и
здрави
за
рад
.
Ми
ћемо
моћи
увек
зарадити
оно
што
нам
треба
.
-
Ах
,
Мико
,
ја
ти
се
дивим
кад
тако
говориш
и
знам
да
ме
ти
волиш
још
много
,
као
увек
,
али
једног
дана
ти
ћеш
бити
сит
тога
рада
и
тих
одрицања
...
-
Вараш
се
Зорка
;
ја
радим
откако
знам
за
себе
и
ја
сам
се
навикао
на
одрицања
.
-
Али
,
ово
је
друго
,
ово
је
вечито
.
Да
,
ти
ме
добро
разумеш
зашто
се
ја
бојим
да
ме
једног
дана
не
омрзнеш
.
Ах
,
Мико
,
опрости
ми
...
ја
не
знам
зашто
сам
на
овој
земљи
?
Чим
ја
имам
једну
наклоност
,
она
ми
се
отима
,
а
ја
сам
целог
живота
патила
за
другог
.
Милош
ју
је
жалио
,
али
у
исто
доба
он
је
био
незадовољан
.
Осећао
је
да
он
треба
да
се
јада
,
да
широм
отвори
груди
и
излије
све
оно
што
га
пече
у
дну
срца
.
Али
,
он
је
волео
ову
жену
,
мршаву
као
канаринку
,
толико
да
јој
није
могао
задати
још
веће
ране
,
те
је
узе
у
наручје
и
покуша
да
је
умири
.
-
Пусти
ме
да
плачем
,
Милошу
,
-
говорила
је
Зорка
и
крила
лице
све
уквашено
крупним
сузама
.
-
Ти
си
у
цвету
живота
,
ти
улазиш
у
њега
,
теби
треба
цела
твоја
снага
и
твоје
срце
,
да
би
напредовао
,
живео
како
треба
...
Да
сам
бар
млада
!
...
Али
,
кад
ти
будеш
свршио
борбу
,
ја
ћу
бити
баба
,
и
још
једанпут
-
ти
нећеш
имати
задовољства
.
Милошу
,
кажи
ми
,
кажи
ми
искрено
:
хоћеш
ли
да
будеш
слободан
?
-
Зорка
,
немој
да
си
дете
.
Ти
видиш
да
се
ми
волимо
,
а
кад
се
двоје
воле
,
они
не
могу
бити
слободни
,
они
се
не
могу
раставити
једно
од
другог
.
Нашто
те
црне
мисли
?
Ми
идемо
стално
путем
к
нашој
срећи
.
Шта
нам
овде
недостаје
?
Још
мало
,
па
ћу
ја
имати
своју
плату
.
Моћи
ћу
нешто
зарађивати
и
са
стране
.
Ми
ћемо
се
ускоро
венчати
.
А
ако
сад
то
не
можемо
урадити
,
то
не
смета
да
буде
наш
циљ
.
Ми
ћемо
радити
,
имати
добру
наду
да
ћемо
једног
дана
успети
.
Ми
ћемо
дакле
,
као
и
сви
други
који
имају
један
циљ
у
животу
,
чинити
оно
што
нам
је
могућно
,
чекати
,
надати
се
,
не
заустављати
се
пред
препрекама
и
не
допустити
да
нас
тешкоће
победе
.
Победа
ће
бити
награда
...
Зорка
је
била
подигла
главу
и
слушала
Милоша
који
је
био
блед
и
замишљен
.
-
Дај
ми
твоја
уста
;
наслони
их
на
моја
,
она
су
тако
сува
и
жедна
,
-
прекиде
га
Зорка
,
озарена
одушевљењем
и
надом
,
и
баци
му
се
око
врата
.
-
Видиш
ли
ти
,
Мико
,
ти
си
моја
једина
радост
.
Можеш
ли
ти
дакле
разумети
да
ја
не
радим
из
рђавих
побуда
што
хоћу
да
сам
твоја
жена
?
Ох
,
како
је
слатка
и
сама
та
мисао
да
ћу
бити
твоја
жена
.
Понеки
пут
само
,
мој
драгане
,
-
и
заљубљена
жена
притиште
руком
леву
страну
груди
,
-
учини
ми
се
да
ће
ти
овај
пут
бити
врло
тежак
,
па
се
бојим
да
ти
не
скраћујем
срећу
нашим
браком
,
ја
која
ти
желим
највећу
срећу
,
и
страх
ме
је
да
ти
не
загорчам
живот
,
мој
животе
.
Млада
жена
је
већ
била
утешена
и
осмехивала
се
на
свога
драгана
.
Међутим
,
Кремић
се
мргодио
.
Он
је
осећао
такође
потребу
да
буде
утешен
.
Код
њега
је
у
том
тренутку
избијала
најјаче
једна
психолошка
противуречност
,
која
садржи
цело
једно
заљубљено
срце
:
Милош
се
хтео
ослободити
Зорке
,
а
да
се
Зорка
не
ослободи
њега
.
И
он
не
могаде
да
заустави
реч
која
му
се
отрже
са
уста
-
Да
,
ми
ћемо
радити
.
Ако
не
успемо
,
ми
ћемо
имати
бар
моралну
срећу
да
смо
све
учинили
што
је
до
нас
стајало
.
Срећан
израз
се
избриса
из
Зоркиног
лика
.
Оно
поста
тако
бледо
као
јесењи
дан
који
се
у
том
тренутку
с
муком
провлачио
кроз
облаке
.
-
Не
говори
ми
да
нећемо
успети
,
-
рече
му
она
,
и
поново
му
се
баци
око
врата
,
припијајући
се
око
њега
као
да
ће
јој
га
неко
отети
.
-
Не
убијај
моју
наду
,
Милошу
.
Како
се
можемо
другаче
волети
него
надајући
се
у
вечност
наше
везе
,
у
брак
,
и
верујући
у
сигурност
наших
обећања
.
Ја
ћу
те
волети
целог
свог
живота
.
Ако
се
може
волети
и
после
њега
,
ја
ћу
те
волети
и
после
живота
,
за
гробом
и
вечно
.
Не
губимо
наду
.
Ми
ћемо
победити
ако
будемо
живи
и
здрави
;
ми
ћемо
постићи
свој
циљ
,
ја
то
верујем
,
и
ја
још
верујем
да
и
ти
тако
мислиш
.
Али
,
Милошу
,
ја
хоћу
твоју
срећу
,
јер
ја
нећу
моћи
бити
срећна
по
цену
твојих
одрицања
.
Још
једанпут
те
питам
:
хоћеш
ли
да
будеш
слободан
?
Милош
се
осети
поново
обесхрабрен
пред
болом
ове
жене
који
је
зјапио
као
отворена
рана
кроз
њене
зенице
.
Он
уздигну
с
чела
своју
дугу
разбарушену
косу
,
потчини
се
Зорки
и
приста
да
чека
да
нешто
дође
,
независно
од
њега
,
и
уреди
све
тешкоће
.
ГЛАВА
ТРЕЋА
.
НА
ЗАМРЗЛИМ
ОБАЛАМА
.
Знате
ли
да
вас
је
опет
реферисао
?
-
рече
Милошу
његов
нови
колега
,
један
млад
царински
приправник
,
који
је
тога
лета
био
свршио
Трговачку
академију
и
у
канцеларији
учио
"
есперанто
"
.
Ко
?
Господин
Јаков
.
Каже
,
овог
пута
нећете
му
измаћи
.
Какви
су
то
,
вели
,
појмови
о
државног
служби
да
се
долази
увек
после
осам
сати
...
Али
,
молим
вас
,
-
и
приправник
начини
један
извештачен
гест
каваљерства
,
-
не
говорите
му
да
сам
вам
ја
то
казао
.
Шта
ме
се
тиче
!
-
одговори
му
Кремић
мрзовољно
.
-
Нека
ме
достави
и
министру
,
ако
му
то
чини
задовољство
.
Горе
место
не
могу
добити
.
Већ
је
било
месец
дана
како
је
Милош
добио
за
цариника
и
ступио
на
дужност
.
Пре
тога
он
није
знао
ни
где
се
налази
царинарница
.
Мислио
је
да
се
посао
састоји
у
томе
да
човек
изиђе
на
лађу
која
долази
из
иностранства
и
присуствује
изласку
путника
.
Међутим
,
посао
је
био
сасвим
други
,
груб
и
незанимљив
.
Требало
је
седети
у
мрачним
магацинима
,
који
су
,
неосветљени
и
решеткама
осигурани
,
личили
на
робијашке
радионице
,
отварати
џакове
,
разликовати
вуну
од
памука
,
свађати
се
са
трговачким
помоћницима
,
клањати
се
пред
старешинама
,
водити
глупе
разговоре
са
колегама
,
и
рачунати
разне
споредне
таксе
,
док
промаја
бије
са
свију
страна
.
Способност
се
мерила
бројем
посвршаваних
пакета
на
дан
,
а
интелигенција
се
одређивала
према
врсти
робе
која
се
царинила
.
Ко
је
прегледао
броширане
књиге
,
календаре
и
мустре
без
вредности
,
био
је
инвалид
,
кретен
;
док
се
са
највећим
поштовањем
говорило
о
неколицини
чиновника
који
су
умели
да
царине
златне
предмете
и
апотекарске
производе
.
Првих
дана
Милош
се
интересовао
послом
,
занимао
га
је
специјални
царински
језик
,
непознате
речи
као
позамантерија
и
растована
хартија
,
слушао
је
хиљаду
ситних
интрига
које
су
се
плеле
иза
леђа
,
смејао
се
несланим
вицевима
,
посматрао
тучу
с
бомбама
од
хартије
и
уживао
кад
би
се
понекад
персонал
сложио
и
заједнички
запевао
познату
сокачку
песму
:
Нека
уздише
ко
мора
,
Сузе
нек
лије
!
Певај
,
Јело
,
весело
,
нек
се
ори
глас
:
Песма
мога
живота
једини
је
спас
.
Али
,
то
није
трајало
дуго
,
а
Кремићу
се
досади
овај
посао
који
се
ради
савијених
леђа
и
празних
очију
,
махинално
као
што
волови
ору
.
Глава
га
је
болела
од
промаја
.
Магацини
му
изгледали
као
галија
на
коју
је
прикован
.
Одвратан
му
био
царински
језик
,
пун
грубих
погрешака
као
берберска
љубавна
писма
.
Бунило
га
је
што
нико
није
хтео
да
оцени
његову
праву
вредност
,
која
се
налази
даље
од
царинског
речника
и
свеске
декларација
.
Самољубље
му
је
заоштравало
бол
и
његово
срце
се
пунило
мржњом
,
себичношћу
и
леношћу
.
Трудио
се
на
сваки
начин
да
избегне
од
посла
,
задоцњавао
,
отезао
рад
,
а
кад
ништа
друго
не
би
могао
,
Милош
је
излазио
у
двориште
и
шетао
сам
,
мислећи
на
Зорку
,
на
драму
коју
је
био
довршио
и
илузије
своје
младости
које
су
га
овамо
довеле
.
Била
је
већ
увелико
зима
.
Густ
снег
је
покривао
кровове
,
двориште
и
улицу
.
Сава
се
била
заледила
.
Жалосно
су
изгледале
контуре
сандука
и
греда
у
пристаништу
,
занемарених
и
покривених
снегом
.
Жута
железничка
станица
у
Земуну
мрзла
се
у
зими
и
леду
.
По
целој
пољани
се
видели
само
гладни
гавранови
,
који
су
злокобно
грактали
.
Пред
царинарницом
су
тапкали
ногама
носачи
,
узалуд
очекујући
посла
.
Преко
леда
се
примећивала
једна
зелена
пруга
хладне
воде
,
која
је
везивала
обе
обале
;
то
је
пут
којим
аустриски
финанси
прелазе
на
нашу
страну
и
купују
ракију
.
Бледо
сунце
се
једва
назирало
у
ваздуху
,
накострешеном
од
зиме
.
Леден
ветар
,
који
је
дувао
са
Врачара
,
резао
је
као
оштром
сабљом
.
Милош
се
мрзао
од
зиме
,
шетајући
се
по
овим
замрзлим
обалама
,
али
је
волео
више
и
овај
мраз
на
пољу
него
да
се
врати
у
смрдљиво
царинско
сместиште
.
Чиновници
нису
то
хтели
да
трпе
,
па
су
га
тужакали
управнику
царинарнице
.
Управник
је
био
висок
,
пун
,
развијен
човек
,
мишица
као
у
атлета
а
женских
очију
.
Он
је
био
човек
који
је
могао
имати
великих
способности
и
замашаја
у
животу
.
Он
је
једини
донекле
разумевао
овог
младог
човека
који
је
тражио
од
живота
нешто
више
него
што
му
је
царинарница
могла
дати
,
па
се
правио
глув
на
све
тужбе
Милошевих
старешина
,
и
чак
га
није
ниједанпут
опоменуо
.
Управник
је
звао
Милоша
пјесником
и
с
њим
говорио
само
у
десетерцу
.
-
Сместиште
ти
љуто
додијало
,
те
се
крени
мало
статистици
,
не
би
л
'
ти
се
муза
распјевала
,
-
говорио
је
он
и
из
једног
одељења
царинарнице
премештао
га
у
друго
.
Али
се
Милош
ни
у
статистици
није
могао
задржати
.
И
као
оног
Гашу
из
песме
,
гурали
су
га
из
једног
места
у
друго
,
док
га
најзад
не
стрпаше
у
администрацију
.
Ово
одељење
се
сматрало
на
београдској
царинарници
на
Сави
као
луда
кућа
.
Ко
се
није
могао
ни
за
шта
употребити
,
тамо
је
слат
.
Канцеларија
се
налазила
у
једном
лагуму
,
који
је
некад
био
саставни
део
београдске
тврђаве
.
Доцније
је
овај
лагум
претворен
у
католичку
цркву
,
од
које
је
остала
још
икона
некаквог
страшног
свеца
са
мамурним
очима
и
зверским
устима
.
После
цркве
,
овде
се
сместило
једно
дилетантско
позориште
,
док
држава
није
поново
откупила
овај
лагум
и
употребила
га
за
царинарницу
.
Шеф
администрације
био
је
господин
Јаков
,
омален
,
стар
човек
,
који
се
спекао
и
за
кога
године
више
нису
значиле
ништа
.
На
носу
му
се
видела
дубока
бразда
,
коју
му
је
нанео
један
његов
колега
,
још
кад
су
цариници
носили
сабље
.
Ипак
,
није
био
ружан
,
јер
је
личио
на
толике
друге
,
празне
и
обичне
људе
.
Имао
је
румено
лице
,
безбојне
очи
,
образе
брижљиво
избријане
,
уста
као
у
лепог
пса
,
чисту
кошуљу
,
ропско
чело
и
леп
рукопис
.
Са
себи
равнима
критиковао
је
своје
претпостављене
,
одржавао
исте
навике
и
желео
исту
повишицу
.
Пред
претпостављенима
је
стајао
са
плашљивим
лицем
,
очима
пуним
дивљења
,
и
говорио
је
заслађено
,
упола
затворених
уста
:
"
Ја
сам
потпуно
вашега
мишљења
,
господине
управниче
!
"
Пред
млађима
,
сматрао
је
да
му
је
дужност
намрштити
обрве
,
раширити
ноздрве
,
дати
своме
гласу
оштар
тон
званичности
и
љутито
замакати
перо
у
мастило
.
Млади
матурант
Трговачке
академије
,
иако
је
критиковао
кришом
господина
Јакова
као
човека
кога
је
време
прегазило
,
трудио
се
,
можда
ни
сам
не
знајући
,
да
усвоји
све
његове
манире
.
Јер
је
у
царинарници
мало
ко
умео
важно
подићи
главу
као
господин
Јаков
кад
му
дође
ко
из
публике
званичним
послом
,
наредити
одаџији
да
донесе
чашу
воде
,
превити
табак
с
лева
у
десно
,
па
онда
одоздо
на
више
,
раскорачити
се
поред
фуруне
,
па
,
са
рукама
у
џеповима
од
панталона
и
ћилибарском
муштиклом
у
зубима
,
дебатовати
лична
и
начелна
питања
,
избегавати
оштре
речи
,
хвалити
сељачки
,
нападати
увијено
и
одбијати
густе
димове
кроз
други
крај
уста
.
Трећи
чиновник
ове
канцеларије
је
био
Анто
Оштрило
.
Што
су
га
звали
оштрилом
,
нико
није
знао
.
Отац
му
је
био
закупац
свих
мезулана
на
Цариградском
друму
.
После
смрти
му
је
оставио
велико
имање
,
које
је
овај
човек
,
бледих
усана
и
понизног
цинцарског
лица
,
упропастио
за
неколико
година
.
По
царинарници
се
причају
чуда
која
је
тада
чинио
.
Кажу
да
је
усред
лета
посипао
џаковима
ситан
шећер
по
Јагодини
,
па
се
онда
возио
на
саоницама
.
Пошто
је
проћердао
све
,
ступио
је
у
државну
службу
.
За
двадесет
година
чиновничког
живота
дотерао
је
до
цариника
треће
класе
.
Цео
његов
живот
,
заморен
двадесетогодишњим
зевањем
,
опустошен
празним
чиновничким
мислима
и
измрцварен
канцелариским
обрасцима
и
страстима
,
свео
се
само
на
једну
потребу
:
да
купује
лозове
Класне
лутрије
.
-
Сад
бих
се
ја
убио
кад
бих
знао
да
нећу
бити
богат
...
Бога
ми
,
вам
кажем
,
-
говорио
је
Оштрило
распоређујући
лозове
на
свом
столу
.
-
Сиромах
човек
...
какво
понижење
,
господо
!
Анто
Оштрило
је
волео
Милоша
као
стар
човек
коме
је
мило
што
су
други
још
млади
те
могу
правити
глупости
.
Због
тога
га
је
склањао
од
господина
Јакова
кад
год
је
могао
и
саветовао
га
:
-
Бежи
одавде
!
Видиш
ли
,
ова
матора
кљусина
доћи
ће
ти
главе
.
Сваког
дана
по
један
реферат
.
Срећа
твоја
што
је
господин
Лукић
управник
,
иначе
...
Иди
ти
,
брате
мој
,
у
суд
,
међу
теби
равне
...
три
године
,
па
си
адвокат
,
свој
газда
,
богат
човек
.
Шта
ћеш
овде
,
међу
овим
слепцима
?
...
Ох
,
пусто
што
нисам
газда
!
Кажем
ти
,
да
још
нема
Класне
лутрије
,
ја
бих
се
убио
,
Бога
ми
!
После
дугог
чекања
,
кад
се
кратки
зимски
дан
отезао
као
гладна
година
,
најзад
се
чуо
часовник
на
Саборној
Цркви
како
избија
пет
сати
.
Господин
Јаков
би
пажљиво
затворио
мастионицу
једном
руком
,
другом
би
важно
притиснуо
дугме
електричног
звонцета
,
и
хукнуо
као
да
је
Бог
зна
какав
посао
свршио
.
-
Јоване
,
силазе
ли
?
Питање
се
односило
на
чиновнике
са
другог
спрата
царинарнице
,
који
су
мотрили
на
управника
;
и
чим
би
овај
изишао
,
силазили
су
низ
простране
степенице
од
црвеног
камена
и
излазили
у
варош
,
достојанствени
као
мандарини
.
Одаџија
Јован
,
раздрљених
груди
и
поцепаних
џепова
на
капуту
,
појављивао
се
на
глас
звонцета
,
са
једним
великим
хлебом
под
пазухом
,
и
одговарао
је
промуклим
гласом
,
кратко
и
грубо
:
-
Силазе
!
Господин
Јаков
је
облачио
свој
плави
иберциг
,
који
је
носио
усред
лета
као
и
усред
зиме
,
ушмркивао
се
у
једну
велику
мараму
и
остављао
канцеларију
без
збогом
остајте
.
Милош
би
пожурио
кући
,
с
једном
горчином
у
срцу
,
осећајем
понижених
и
увређених
.
Обузимала
га
је
малодушност
,
и
он
се
јадао
Зорки
:
-
Ја
патим
,
мени
је
тешко
.
Осећам
да
ме
треба
утешити
као
мало
дете
.
Да
,
Зорка
,
ти
имаш
право
,
ја
више
нисам
дете
,
али
је
мени
који
пут
толико
потребна
једна
добра
реч
,
реч
утехе
и
охрабрења
.
Она
га
је
узимала
за
руку
,
привлачила
поред
себе
и
тепала
му
:
-
Не
буди
такав
,
драги
.
Сећаш
ли
се
још
оног
доба
кад
си
ти
био
у
Ужицу
,
несрећан
што
си
далеко
од
мене
,
а
ја
овде
сама
,
остављена
мукама
које
ми
је
смрт
задала
.
То
је
прошло
,
и
бољи
су
дани
наступили
.
Ја
сам
наслонила
главу
на
твоје
срце
и
ту
нашла
утехе
.
Очекујемо
боље
дане
.
Они
ће
доћи
.
Ти
ћеш
победити
,
ја
сам
сигурна
.
Ох
,
мој
Мико
,
како
си
ти
велики
.
-
Али
,
мене
боли
што
то
и
други
не
виде
,
то
...
моје
праве
способности
,
па
према
томе
да
ми
даду
рада
.
Ти
други
,
за
које
ја
радим
,
тај
свет
којем
дајем
најбоље
што
имам
...
Да
,
доиста
,
ја
чујем
око
себе
пуно
лепих
речи
;
моји
се
радови
хвале
,
али
мени
треба
,
као
и
осталом
свету
,
нешто
више
од
голих
речи
,
мени
треба
једна
сигурна
зарада
,
један
положај
у
друштву
,
као
и
тим
уредницима
,
критичарима
и
тој
публици
.
Моји
пријатељи
...
-
Остави
пријатеље
.
Они
се
јављају
у
тренуцима
славе
,
кад
треба
честитати
.
Доћи
ће
ти
тренуци
,
-
говорила
је
Зорка
,
а
глас
јој
дрхтао
искрено
и
уверено
,
-
али
само
после
борбе
.
-
Зорка
,
ја
нисам
кукавица
,
ја
се
не
бојим
борбе
,
ја
се
борим
откако
знам
за
себе
.
Али
,
ја
сам
човек
,
мојој
снази
има
граница
,
мени
треба
помоћи
,
као
што
се
и
други
помажу
.
Зашто
мене
нико
не
поможе
,
зашто
ми
нико
не
понуди
своју
руку
и
нешто
да
ваља
...
Шта
су
бољи
од
мене
они
који
се
помажу
,
којима
су
нађена
добра
места
,
који
су
послати
на
страну
...
-
Милошу
,
ти
претерујеш
.
Да
,
ти
заслужујеш
помоћ
,
али
те
још
не
познају
довољно
,
и
затим
...
-
Знам
шта
хоћеш
да
кажеш
.
.
.
ја
сам
дошљак
.
Остало
је
као
и
пре
толико
година
,
кад
сам
дошао
у
београдску
гимназију
и
кад
су
нас
из
унутрашњости
одвојили
у
засебне
клупе
:
ви
,
дошљаци
,
да
видимо
шта
ви
знате
!
-
Не
,
мој
драгане
,
не
рачунај
увек
на
помоћ
другога
.
Помогни
се
сам
.
Не
допусти
да
на
тебе
утичу
ствари
које
не
иду
онако
како
би
ти
хтео
.
И
помисли
да
ти
ниси
сам
,
да
ти
имаш
једну
душу
...
вај
дошљак
као
и
ти
,
али
која
живи
и
мисли
једино
за
тебе
и
која
ти
пружа
руку
коју
тражиш
да
пређеш
мучне
тренутке
овог
живота
.
Ова
племенита
уверавања
,
ови
великодушни
Зоркини
разговори
,
ова
хришћанска
разлагања
падали
су
Милошу
у
овај
час
као
роса
која
је
освежавала
увенуло
цвеће
његове
младости
,
или
боље
:
они
су
долазили
као
пријатне
слике
његових
првих
снова
,
којима
је
он
видео
сломљена
крила
у
магловитој
даљини
прошлости
.
-
Ја
желим
за
тебе
најсјајнију
и
највећу
каријеру
,
не
због
другог
чега
већ
да
те
видим
задовољна
,
срећна
,
-
говорила
му
је
млада
жена
,
прекидајући
реченице
пољупцима
којима
му
је
покривала
усне
.
-
Не
малакши
,
твој
положај
биће
бољи
,
пред
тобом
стоји
широка
будућност
,
која
ће
умети
да
оцени
твоје
способности
,
ти
ћеш
победити
,
али
треба
чекати
.
-
Ох
,
како
си
лепа
,
Зорка
,
у
тој
улози
утешитељице
,
-
прекидао
ју
је
Милош
.
-
Кад
те
тако
слушам
,
мени
се
повраћа
храброст
,
моја
блага
и
слатка
душо
.
-
Треба
бити
човек
,
-
одушевљено
је
настављала
Зорка
.
-
Треба
се
лечити
од
слабости
и
мекуштва
.
И
ако
хоћеш
да
то
постигнеш
,
не
треба
понављати
сваког
дана
:
"
Ах
,
како
ми
је
тешко
!
Ах
,
што
су
неправедни
према
мени
!
"
Иначе
ћеш
бити
налик
на
оне
људе
који
пате
од
честих
назеба
,
и
који
облаче
по
два
прслука
место
да
се
трљају
хладном
водом
.
Треба
бити
храбар
,
треба
се
борити
против
бола
,
против
црних
мисли
,
и
треба
се
сећати
сваког
тренутка
да
ти
имаш
један
циљ
у
животу
који
мораш
достићи
.
Утешен
тако
,
млади
човек
би
стегао
уза
се
своју
драгану
и
љубио
јој
рамена
,
слатка
уста
,
дуго
...
све
дотле
док
у
заносу
своје
љубави
не
би
заборавио
на
свет
око
себе
,
тврд
и
хладан
свет
,
покривен
снегом
и
ледом
.
ГЛАВА
ЧЕТВРТА
.
ПОСЛЕДЊА
ИДИЛА
.
У
недељу
,
8
.
јануара
1906
.
године
,
београдски
листови
су
објавили
резултат
стечаја
који
је
Народно
Позориште
било
расписало
за
једну
оригиналну
драму
.
Од
двадесет
и
четири
понуђена
комада
су
примљена
само
три
.
Прва
награда
је
пала
на
Сфинкс
,
драму
у
четири
чина
.
Писац
је
остао
и
даље
непознат
.
У
завоју
где
је
требало
да
буде
његово
име
оцењивачки
одбор
је
нашао
само
ову
кратку
реченицу
:
"
Писац
ће
се
јавити
лично
после
прве
претставе
"
.
Листови
су
нагађали
ко
то
може
бити
.
Једни
су
говорили
да
је
то
овај
или
онај
наш
драмски
писац
,
који
се
боји
пристрасности
критике
,
други
су
пак
обећавали
нову
звезду
на
пољу
наше
драме
;
један
лист
се
правио
тајанствен
и
процеђивао
кроз
зубе
да
је
нови
писац
један
познати
државни
саветник
,
који
неће
да
се
излаже
оговарању
публике
пре
потпуног
успеха
,
а
Препород
је
у
једној
нотици
позивао
писца
да
га
интервјуише
,
обећавајући
му
велики
хонорар
и
потпуну
дискрецију
.
Само
Зорка
и
Милош
су
знали
тајну
овог
безименог
човека
,
који
је
већ
сад
интересовао
цео
Београд
.
Млади
човек
је
осећао
пуну
и
опојну
радост
успеха
онако
силно
како
су
кадри
да
је
осете
само
људи
који
су
дуго
патили
сами
.
Трљао
је
руке
,
нервозно
прегледао
белешке
у
свим
новинама
које
су
писале
о
Сфинксу
,
певушио
некакав
жалосни
стих
на
весео
глас
,
ишао
из
једне
собе
у
другу
,
тражио
непрестано
Зорку
,
говорио
јој
нешто
без
везе
и
љубио
је
по
очима
,
носу
,
врату
и
по
целом
лицу
.
Кућа
,
улица
и
варош
биле
су
му
тесне
.
Све
је
то
било
мало
да
обухвати
његову
радост
.
Напољу
је
падао
снег
.
Па
ипак
,
он
предложи
Зорки
да
изиђу
у
поље
.
Зорка
је
делила
с
Милошем
радост
његовог
успеха
;
пријало
јој
је
што
је
осећала
да
ту
има
нешто
и
њене
заслуге
.
Та
драма
је
поникла
у
њиховој
љубави
,
описивала
је
њихове
најслађе
тренутке
и
садржавала
сву
грозницу
њихових
радости
и
болова
.
Успех
ју
није
изненадио
.
Она
је
веровала
у
свога
драгана
,
у
његово
осетљиво
срце
и
дубоку
душу
.
И
њој
је
радост
испуњавала
целу
унутрашњост
,
и
као
поплава
навирала
на
њену
малу
,
паметну
главу
.
Али
,
та
је
радост
остављала
други
утисак
на
њу
.
Зорка
је
остајала
тиха
,
желела
је
да
њих
двоје
остану
сами
у
својој
топлој
соби
;
Милошеви
пољупци
и
удобно
канабе
,
на
којем
су
седели
,
били
би
јој
довољни
.
Ипак
,
она
не
хтеде
кварити
вољу
своме
драгану
,
обмота
своју
скромну
мачку
око
врата
и
сиђе
с
њим
на
улицу
.
Трамвај
који
су
били
узели
водио
је
само
до
Сењака
.
Милош
не
хтеде
чекати
други
,
да
се
вози
до
Топчидера
,
него
узе
Зорку
испод
руке
и
крену
се
с
њом
једним
запуштеним
путем
,
који
се
провлачи
кроз
винограде
и
води
на
Цареву
Ћуприју
.
Пут
је
био
бео
од
снега
.
Тамна
самоћа
зиме
одјекивала
је
од
корака
овог
заљубљеног
пара
.
Милош
се
осећа
потпуно
срећан
.
Јер
човек
није
залуд
увек
везивао
поље
са
љубављу
.
Ништа
тако
лепо
не
урамљује
вољену
жену
као
пространи
видици
,
брда
,
шуме
,
сеоска
имања
,
слободно
небо
,
мириси
,
цвеће
,
поветарци
и
самоћа
.
Овог
зимњег
дана
није
било
цвећа
,
мириса
ни
поветарца
.
Али
је
поље
у
зими
имало
својих
лепота
,
које
су
замењивале
пролећне
мирисе
.
То
је
био
јануарски
дан
без
сунца
.
Снег
је
падао
крупан
и
мек
.
Свака
пахуљица
је
силазила
на
земљу
не
журећи
се
,
као
да
је
хтела
изабрати
место
где
ће
пасти
.
Тек
кад
би
Кремић
подигао
главу
,
видео
би
милијарде
белих
праменова
како
се
одвајају
са
хермелинског
неба
,
играју
и
окрећу
се
,
весели
као
деца
.
Није
се
осећао
ни
најмањи
дах
ветра
.
Свуда
унаоколо
владала
је
тишина
,
топла
и
божанствена
.
-
Како
је
леп
овај
пут
.
Никад
га
нисам
видела
,
-
рече
Зорка
тихо
као
да
се
бојала
да
не
поквари
ову
снежну
тишину
,
и
приби
се
уз
Милоша
.
Млада
жена
је
била
обучена
у
црнину
.
Њен
мали
нос
се
црвенио
.
Чело
јој
је
било
још
бледо
од
жалости
коју
јој
је
смрт
била
задала
,
али
се
она
чинила
Милошу
бела
,
сва
бела
као
зимска
ружа
,
као
вила
,
бела
као
онај
снег
што
је
падао
с
неба
тако
тих
,
топао
и
детињаст
.
Кремић
се
не
могаде
задржати
него
је
пољуби
у
њен
нос
који
је
вирио
из
црног
крзна
обмотаног
око
врата
,
и
дубоко
осети
колико
воли
ову
жену
,
тако
белу
и
кротку
.
-
Ах
,
Зорка
,
опрости
ми
што
сам
се
некада
устезао
да
те
назовем
својом
женом
.
Ти
си
моја
мала
жена
,
мој
анђео
и
моја
добра
вила
.
Пут
је
водио
између
две
обале
.
Изгледао
је
као
прави
сеоски
друм
.
По
обали
је
растао
глог
,
који
се
савијао
под
теретом
још
неопалог
,
руменог
плода
и
одвуглог
снега
.
На
једном
месту
се
видела
црвена
земља
,
из
које
је
пиштала
вода
у
крупним
блиставим
сузама
.
Снег
је
правио
капице
на
дирецима
од
ограда
.
Шумски
врапци
,
одрасли
и
урањени
,
слободно
су
скакутали
по
шибљу
.
Из
једне
појате
је
режао
велики
жути
пас
.
Иначе
,
нигде
живе
људске
душе
.
У
овој
величанственој
самоћи
блиске
природе
занимало
их
је
све
,
сеоски
пут
и
црвена
земља
,
шумски
врапци
и
капице
на
дирецима
;
Зорка
се
смешила
,
а
Милош
се
топио
од
задовољства
.
Близу
Цареве
Ћуприје
пут
избија
на
врх
брда
.
Кремић
се
ту
заустави
,
да
се
Зорка
одмори
.
Његов
поглед
мерио
је
ширину
њихове
самоће
.
На
истоку
,
један
низ
остарелих
јабланова
водио
је
у
Топчидер
,
који
је
почивао
остављен
и
мрачан
;
у
њему
се
виделе
шумице
и
букети
дрвећа
,
по
којем
се
још
црнило
лишће
и
противило
се
трулежи
и
смрти
.
Даље
,
у
сивини
и
снегу
,
назирала
се
оголела
црна
Авала
.
На
западу
је
била
обала
,
замрзла
Сава
,
кржљаво
врбово
шибље
по
Циганлији
,
а
иза
ње
:
гвозден
костур
моста
на
Сави
,
гора
од
катарака
и
димњака
пароброда
скупљених
у
зимовник
.
Даље
,
на
северу
,
видео
се
Дунав
,
а
затим
варош
,
сура
и
гола
,
и
остарели
бедеми
београдске
тврђаве
,
који
су
се
губили
у
киши
од
снега
.
На
југу
се
белило
Баново
Брдо
,
по
чијим
се
њивама
ширио
целац
,
заровашен
само
трагом
какве
дивљачи
,
а
уврх
брда
се
ћућорила
друмска
механа
.
Ова
кућа
,
сазидана
по
старинском
плану
,
са
зиданим
доксатом
на
сводове
и
једним
високим
димњаком
,
из
кога
су
куљали
праменови
бела
дима
,
била
је
једина
ствар
која
је
давала
нечег
људског
овом
самотном
пејзажу
београдске
околине
.
-
Јеси
ли
уморна
?
-
упита
Милош
своју
драгану
,
па
не
чекајући
одговора
,
продужи
:
-
Хајдемо
до
оне
механе
.
Ништа
није
даља
од
Топчидера
.
Мени
је
тако
пријатно
да
гацам
по
овом
снегу
.
Чини
ми
се
да
је
ово
једна
велика
и
мирна
краљевина
коју
је
Бог
створио
само
за
нас
двоје
Они
се
кретоше
напред
,
не
бојећи
се
зиме
.
У
њиховим
срцима
горео
је
један
велики
пламен
који
их
је
загревао
по
целом
телу
и
претварао
онај
јануарски
дан
без
сунца
у
млаке
часове
априла
.
То
је
био
пламен
њихове
љубави
.
Широка
као
свет
,
светла
као
сунце
,
моћна
као
Бог
,
она
је
горела
у
њиховим
срцима
,
пламтела
пред
њиховим
очима
,
водила
их
све
даље
кроз
стазе
завејане
снегом
и
ништа
није
било
равно
њеној
величини
и
сјају
.
Насред
механе
је
буктала
плехана
пећ
,
чији
је
сулундар
био
проведен
кроз
целу
собу
.
Топлота
ове
добре
ватре
развесели
двоје
драгих
.
Они
седоше
за
један
сто
у
прикрајку
,
и
као
радознала
деца
стадоше
да
испитују
место
где
су
се
нашли
.
Механа
је
била
готово
празна
.
Неколико
Шваба
,
радника
из
Фабрике
шећера
,
црвена
носа
и
сузних
очију
,
седели
су
за
једним
столом
,
пили
ракију
и
разговарали
се
озбиљно
о
нечему
на
немачком
језику
,
мешајући
по
какву
псовку
на
српском
.
Келнер
,
још
дечко
,
у
сељачким
хаљинама
,
био
се
поднимио
на
келнерају
и
пажљиво
слушао
Швабе
као
да
их
је
разумевао
.
Зорка
пронађе
више
своје
главе
један
лисни
календар
,
где
је
испод
сваког
датума
стајала
по
једна
мудра
реч
.
Она
одцепи
данашњи
датум
и
показа
лист
Милошу
.
На
листу
је
писало
:
3
.
НЕДЕЉА
.
Срце
нема
бора
Милош
спусти
руку
на
Зоркино
раме
,
и
опијен
свима
овим
стварима
рече
јој
:
-
Видиш
,
Зорка
,
кад
сам
овако
сам
са
тобом
,
чини
ми
се
да
сам
у
некој
другој
вароши
,
у
неком
другом
крају
,
земљи
,
на
некој
другој
планети
.
Ова
самоћа
ми
прија
.
Чини
ми
се
да
ми
ти
у
њој
више
припадаш
.
Нема
ничега
што
нас
раставља
,
обзира
шта
ће
рећи
свет
...
Млада
жена
га
је
гледала
очима
пуним
љубави
и
говорила
му
:
-
Љуби
ме
увек
,
Милошу
.
Истина
је
што
овде
пише
.
Срце
нема
бора
...
Имај
храбрости
,
мој
драгане
.
Ја
сам
увек
твоја
,
то
ћу
увек
и
бити
,
и
само
ме
смрт
може
раставити
од
тебе
.
-
Моје
је
срце
пуно
тебе
,
Зорка
,
-
одговорио
је
Кремић
.
-
Ја
те
волим
тако
дубоко
,
једино
тебе
,
да
ти
можеш
бити
срећна
.
Ја
нисам
знао
да
је
љубав
оволико
јака
.
Поред
тебе
ја
заборављам
на
све
,
на
мајку
и
браћу
,
на
...
-
Мико
!
-
прекиде
га
Зорка
.
-
Ја
нећу
да
ме
волиш
више
него
своју
мајку
и
своју
кућу
.
Треба
да
нас
волиш
све
подједнако
.
Ја
исто
тако
волим
твоје
као
тебе
...
да
,
тебе
нешто
мало
више
.
Не
познајем
их
,
а
чини
ми
се
да
сам
их
видела
,
и
волим
их
,
јер
у
њима
има
нечега
твога
.
Нарочито
мајку
воли
,
Милошу
.
Воли
је
целим
својим
срцем
...
она
је
жена
,
а
жена
мајка
пати
више
него
људи
.
Мени
је
мило
да
овако
говориш
о
твојима
,
као
да
су
ме
они
већ
примили
међу
се
,
и
чини
ми
се
...
Келнер
,
који
донесе
ужину
,
прекиде
их
у
разговору
.
Вино
је
било
нешто
накисело
,
сир
тврд
,
а
кајмак
преслан
.
Ипак
се
њима
све
то
чинило
врло
добро
.
Милош
је
говорио
да
тако
питког
вина
нигда
није
пио
,
Зорка
је
тврдила
да
се
тако
добар
сир
не
може
наћи
на
пијаци
,
а
обадвоје
су
се
слагали
да
је
кајмак
одличан
.
Зорка
је
јела
добро
и
припијала
вино
.
Лице
јој
је
обливала
румен
.
Све
се
мање
обазирала
на
Швабе
и
на
сељаче
које
их
је
служило
.
-
Видиш
,
Милошу
,
ја
ти
не
доносим
ништа
више
до
моје
срце
,
-
чаврљала
је
она
.
-
Али
,
ми
ћемо
умети
радити
и
располагати
са
оним
што
зарадимо
.
Сваке
недеље
ћемо
приређивати
овако
...
једну
по
једну
малу
част
.
Ти
ћеш
видети
...
наш
живот
ће
бити
леп
.
Ја
ћу
те
помагати
у
твојим
пословима
;
ја
ћу
умети
да
те
разумем
и
подстичем
.
Ја
ћу
се
посветити
твом
делу
.
Теби
је
потребно
да
имаш
једно
биће
потпуно
уза
се
.
Ја
ћу
ти
начинити
живот
слатким
,
да
ће
ти
се
милити
наше
огњиште
.
Шта
ме
се
тиче
да
ли
ћеш
бити
богат
или
сиромах
,
славан
или
непознат
!
Ти
ћеш
за
ме
бити
увек
велики
и
имати
љубав
...
пуну
,
велику
љубав
,
онакву
љубав
какву
сам
ја
желела
,
какву
си
ти
сањао
,
љубав
праву
која
је
најређа
ствар
на
овоме
свету
.
-
Ах
,
моја
женице
,
како
те
ја
волим
.
-
Твоје
обећање
ме
изводи
на
чистину
,
спасава
ме
из
мрачних
предела
сумњи
и
нискости
.
Ја
више
не
црвеним
кад
мислим
на
нашу
љубав
.
Ослобођена
сам
од
срама
,
од
живота
који
није
за
мене
.
Ја
те
волим
.
Ја
сам
твоја
жена
.
Ја
ти
се
сва
дајем
и
певам
ти
песму
захвалности
.
Нека
је
благословен
час
кад
си
ми
пришао
...
Ух
,
шта
је
ово
?
Зорка
крикну
.
Једно
куче
са
дугом
длаком
и
благим
,
црвеним
очима
било
јој
лазнуло
руку
.
-
Марш
-
подвикну
му
Милош
,
наљућен
.
Куче
се
одмаче
у
страну
,
стидљиво
подави
реп
и
остаде
тако
,
посматрајући
их
обоје
својим
паметним
,
црвеним
очима
,
као
да
је
хтело
рећи
:
-
Не
терајте
ме
...
Ја
то
нисам
хтео
...
Ја
вас
обадвоје
волим
...
Дајте
ми
шта
са
ваше
трпезе
.
Зорка
се
брзо
умири
.
Би
јој
жао
кучета
,
па
га
зовну
,
тепајући
му
:
-
Ходи
овамо
,
слободно
,
лоло
једна
,
што
си
ме
уплашио
.
Ходи
да
ти
дам
мало
хлеба
.
Де
,
зини
...
Пас
дочепа
хлеб
још
у
ваздуху
,
али
га
отури
брзо
и
стаде
гледати
да
му
се
да
шта
друго
,
боље
.
Како
и
пси
траже
нешто
више
од
хлеба
!
-
помисли
Милош
.
Зорка
му
баци
парче
сира
,
које
куче
прогута
на
највеће
задовољство
;
она
му
баци
још
,
и
најзад
све
што
им
је
од
мрса
остало
;
куче
је
слатко
јело
и
захвално
вртело
репом
.
-
Е
,
сад
мало
хлеба
,
да
не
будеш
много
жедан
.
Пас
послушно
узе
у
уста
хлеб
,
па
се
онда
сакри
иза
Зорке
и
кришом
га
испљува
.
Затим
умекша
свој
поглед
и
поново
дође
да
тражи
сира
.
-
Погледај
ти
мангупа
,
како
те
је
хтео
да
превари
.
Е
,
нема
више
сира
,
сељачка
положаро
,
-
викао
га
је
Милош
и
претио
му
прстом
.
Не
вичи
га
.
Овако
кад
смо
нас
двоје
срећни
,
ја
бих
хтела
да
је
цео
свет
задовољан
...
Ти
волиш
твоју
женицу
?
Много
,
много
?
Дај
пољубац
,
брзо
,
не
гледај
Швабе
,
-
и
ивице
њихових
усана
додирнуше
се
блажено
као
што
су
се
њихова
срца
дотицала
.
Ах
,
само
један
пољубац
!
...
Он
није
довољан
,
-
благо
је
корела
млада
жена
,
угрејана
вином
и
љубављу
.
-
Ја
осећам
један
жив
бол
што
те
у
овом
часу
не
могу
да
загрлим
и
упијем
се
сва
у
твоје
груди
.
Ох
,
како
бих
ти
хтела
дати
још
један
пољубац
,
један
једини
,
од
оних
дугачких
пољубаца
што
ти
волиш
.
Ах
,
мој
Мико
,
колико
те
ја
волим
!
Зоркине
очи
су
се
биле
запалиле
једном
ватром
која
је
долазила
из
тамних
дубина
бића
,
а
њено
бледолико
лице
се
руменило
од
тог
пожара
.
Милош
се
трже
.
-
Не
,
Зорка
,
буди
паметна
!
Гледају
Швабе
...
-
рече
јој
он
оштро
,
па
видећи
да
ју
је
ражалостила
оштрина
његовог
гласа
,
покуша
да
то
заглади
.
-
Ох
,
сирото
срце
,
и
ја
желим
тај
пољубац
,
али
не
буди
жалосна
,
сад
ћемо
поћи
,
па
ћу
те
напољу
љубити
колико
хоћеш
.
Неће
нам
сметати
нико
до
шумских
врабаца
.
-
Мене
више
није
стид
ни
од
кога
.
Ја
сам
твоја
.
И
ја
сам
сигурна
,
кад
би
моја
мајка
могла
сад
читати
у
нашим
срцима
,
она
ништа
не
би
имала
против
нас
.
Твојом
љубављу
ти
си
ми
вратио
све
што
ми
је
живот
узео
.
Никад
,
никад
не
кажи
ми
више
да
нећемо
остварити
наше
наде
.
То
би
ме
јако
заболело
.
Да
знаш
колико
сам
срећна
што
те
знам
да
си
мој
и
да
је
моја
ова
љубав
коју
ми
дајеш
!
Напољу
су
падали
снег
и
ноћ
заједно
.
Вечерњи
ветар
је
тресао
мртво
дрвеће
,
чије
су
се
гране
пружале
очајно
у
мрак
као
црна
ребра
неких
давно
иструлих
,
огромних
лешина
.
Из
смрзлих
шума
и
скривене
земље
су
долазили
нејасни
гласови
пуни
језе
.
Зорка
стегну
крзно
око
врата
.
Увуче
уста
и
нос
у
меку
длаку
.
Узе
под
руку
свога
драгана
и
приби
се
уз
његово
развијено
раме
.
Милош
је
био
заврнуо
јаку
од
капута
на
очи
,
набио
шешир
и
трудио
се
да
својим
леђима
заклони
младу
жену
од
ветра
.
А
ветар
је
дувао
све
јаче
.
Ноћ
покривала
усамљени
предео
.
Снег
постајао
просен
и
летео
у
очи
.
Очију
изгубљених
у
помрачину
,
двоје
драгих
се
журило
да
стигну
на
прву
трамвајску
станицу
,
док
је
мећава
завијала
све
више
њихову
стазу
.
ГЛАВА
ПЕТА
.
ДРАГУТИН
И
ЉУБИЦА
Милош
доврши
један
акт
,
упућен
Министарству
финансија
,
онако
како
је
хтео
господин
Јаков
:
тачно
по
министарском
распису
,
заокругљено
,
безбојно
,
у
оном
такозваном
званичном
стилу
који
се
плаши
непосредног
израза
и
има
за
циљ
да
се
речи
троше
а
да
се
не
каже
ништа
.
Он
баци
тај
акт
на
пажљиво
распремљен
сто
свога
претпостављеног
,
где
је
и
најмања
ствар
имала
своје
тачно
одређено
место
,
па
,
кад
се
врати
за
свој
сто
,
извуче
из
џепа
једно
писмо
,
адресовано
на
госпођицу
Зорку
.
Прочитао
га
је
већ
двапут
,
и
оба
пута
се
наљутио
.
Ипак
га
поново
узе
да
чита
,
као
да
је
хтео
да
намучи
себе
.
Писмо
је
био
од
Драгутина
Ранковића
,
и
гласило
:
"
Лајпциг
,
26
.
фебруара
по
новом
.
Драга
госпођице
,
Ових
дана
се
навршила
година
откако
сам
имао
част
да
познам
Вас
и
свога
малог
црноока
ђавола
,
Љубицу
.
Ја
сам
сад
далеко
од
Вас
,
у
овој
културној
немачкој
вароши
,
где
је
све
уређено
врло
лепо
,
али
ме
ипак
спомен
гони
да
Вам
напишем
неколико
речи
.
Прво
,
ја
Вам
желим
да
сте
здраво
и
желим
Вам
све
оно
што
се
жели
пријатељима
.
Друго
и
нарочито
,
ја
Вас
лепо
молим
да
ми
опростите
што
сам
Вас
толико
времена
оставио
без
новости
о
себи
.
Надам
се
да
ћете
ми
опростити
,
госпођице
,
кад
помислите
колико
сам
био
заузет
опером
,
концертима
,
музејима
и
свима
оним
новим
стварима
које
човек
срета
у
културном
свету
,
у
иностранству
.
Уосталом
,
ја
сам
мислио
на
Вас
;
ја
никад
нећу
заборавити
на
оно
величанствено
доба
,
тако
лепо
и
безбрижно
,
које
смо
провели
лањског
пролећа
нас
четворо
:
Ви
,
госпођице
,
па
Кремић
,
ђаволаста
Љубица
и
моја
маленкост
.
Ох
,
кад
помислим
на
оне
бајне
пролетње
ноћи
,
на
белу
собу
,
на
ципеле
под
пазухом
,
па
онда
на
наше
шетње
по
Малом
Калимегдану
и
дуж
Дунава
,
и
кад
се
сетим
још
многих
других
ствари
...
ах
,
то
је
,
без
сумње
,
било
више
него
лепо
.
И
сад
смо
сви
тако
далеко
.
Моја
мала
је
још
у
Лесковцу
,
пише
ми
доста
ретко
,
јер
вели
да
је
болесна
.
Ипак
се
дописујемо
...
то
је
још
све
!
Љубица
је
намеравала
да
дође
овде
,
у
Лајпциг
,
да
продужи
студије
,
али
родитељи
-
као
увек
-
нису
јој
допустили
.
Ми
знамо
(
ова
је
реч
била
подвучена
)
да
од
наше
веридбе
неће
бити
ништа
.
То
је
жалосно
,
али
истинито
.
-
А
Кремић
?
Како
је
он
?
Шта
ради
његова
драма
?
Ништа
ми
не
пише
.
Не
дајте
му
да
се
сасвим
пролењи
.
Је
ли
научио
да
разликује
вуну
од
памука
?
Пишите
ми
скоро
,
и
,
ако
хоћете
да
ми
учините
једно
велико
задовољство
,
пошаљите
ми
вашу
фотографију
.
Шта
још
има
ново
?
Поздравите
Кремића
много
и
кажите
му
да
ми
пише
.
Примите
,
госпођице
,
уверење
мог
одличног
поштовања
.
Ваш
Драгутин
Ранковић
.
"
Кад
прочита
писмо
,
Кремић
се
љутито
диже
иза
стола
и
стаде
крупно
корачати
с
краја
на
крај
канцеларије
.
-
Како
је
све
лако
,
-
мислио
је
он
,
-
кад
се
страсти
сузбију
.
Живот
тече
без
сметњи
.
Воља
се
подудара
са
законима
и
обичајима
.
Муче
се
осредње
муке
.
Верује
се
у
сопствену
врлину
.
Од
свега
што
тече
остаје
само
спомен
без
сумње
више
него
леп
,
и
лако
се
уздише
:
то
је
жалосно
али
истинито
.
Зашто
ја
немам
ову
способност
напуштања
,
заборава
,
ову
савитљивост
савести
,
коју
ужива
већина
људи
?
Али
се
у
Милошу
побуни
онај
тајанствени
човек
којем
је
имао
да
захвали
за
свршетак
своје
школе
,
за
књижевну
репутацију
,
за
своју
драму
и
за
све
што
је
било
лепо
у
његовом
животу
.
Достојанствен
,
као
глумац
старе
школе
који
прави
трагичну
мину
и
декламује
,
овај
човек
се
усправи
у
њему
и
крикну
:
-
Ха
!
Зар
ти
хоћеш
да
свршиш
као
толики
други
,
као
сви
обични
људи
,
и
да
Зорка
остане
напросто
једна
прљава
наложница
?
Не
,
не
,
ти
је
волиш
толико
да
је
не
можеш
таквом
учинити
.
-
Али
-
бранио
се
Милош
против
тога
дела
самог
себе
,
-
ми
живимо
међу
тим
обичним
људима
;
ми
идемо
за
законима
и
навикама
тих
људи
.
Треба
дакле
да
избегавамо
,
као
што
раде
и
они
,
све
што
је
прекомерно
и
претерано
.
-
Не
,
ти
немаш
право
,
Милошу
.
Ми
нисмо
ишли
за
законима
тих
људи
,
ми
нисмо
усвајали
мишљење
света
.
Љубав
није
непристојност
,
уметност
беспослица
,
наука
безбоштво
:
истина
није
цинизам
,
иако
свет
тврди
да
је
тако
.
Јак
човек
не
слуша
шта
ће
рећи
свет
.
Њему
завиде
,
сумњају
у
њега
;
напуштају
га
.
Он
остаје
усамљен
,
изнад
амбиса
,
али
увек
на
врху
,
обасјан
златним
сунцем
талента
,
и
његово
срце
бије
за
све
што
је
добро
и
високо
Да
се
не
би
више
ломио
у
овим
распрама
са
самим
собом
;
да
се
не
би
окретао
у
том
вечито
истом
кругу
и
мислио
на
ствари
које
су
га
толико
мучиле
,
Кремић
приђе
прозору
и
стаде
посматрати
како
се
топи
снег
.
Напољу
је
био
светао
дан
.
Сунце
је
толико
прелазило
плав
небесни
свод
.
То
више
није
било
оно
варљиво
зимско
сунце
које
сија
а
не
греје
.
Зраци
више
нису
били
коси
,
већ
су
падали
право
,
у
својој
обновљеној
металној
боји
;
миловали
,
грејали
и
уверавали
да
више
неће
бити
зиме
,
да
су
мразеви
прошли
.
Последњи
снег
,
југов
и
сјајан
,
топио
се
нагло
;
из
црне
коре
на
дрвећу
,
која
се
пресијавала
као
лак
,
цурила
је
вода
.
Црн
цреп
по
крововима
од
кућа
се
показивао
при
врху
и
испуштао
лаку
,
једва
видљиву
пару
.
Снег
је
све
више
силазио
на
стреје
.
Пуни
олуци
су
се
купали
белом
запенушалом
водом
.
По
земљи
се
правиле
баре
,
и
расли
су
пролећни
потоци
,
који
су
се
чули
како
теку
,
а
још
заостали
снег
се
превлачио
црнкастом
навлаком
,
начињеном
од
прљотине
и
раскрављене
земље
.
Цело
двориште
је
било
потонуло
у
блиставу
светлост
новог
светлила
и
вукло
срце
у
занос
и
песму
Сунце
је
наваљивало
и
на
прозоре
од
канцеларије
,
али
се
ова
једина
противила
пролећу
и
остајала
мрачна
и
суморна
.
Окна
су
била
прљава
.
На
фасциклама
се
рогушили
редни
бројеви
.
По
рафовима
је
почивао
дебели
слој
прашине
;
миран
и
неприкосновен
као
господин
Јаков
.
Хартија
која
је
покривала
заједнички
сто
била
је
измрљана
мастилом
и
буреком
.
Млади
приправник
зевао
је
над
граматиком
есперантског
језика
.
Господин
Живан
је
био
одвратан
у
својој
чиновничкој
господствености
,
а
Оштрило
дубоко
жалостан
онако
нагнут
над
лозове
Класне
лутрије
,
из
којих
као
да
је
хтео
прочитати
тајну
живота
.
-
Кад
је
идуће
вучење
,
господине
Анто
?
-
упита
га
Милош
,
тек
да
се
нешто
каже
.
-
Шестог
марта
-
одговори
му
Оштрило
,
па
као
продужујући
ток
својих
мисли
,
додаде
:
-
Аја
,
господин
-
Кремићу
,
хиљаде
се
не
стичу
на
поштен
начин
.
Милош
је
био
спремио
једну
пошалицу
поводом
идућег
вучења
,
али
га
ова
Оштрилова
мисао
помете
и
покуша
да
га
поново
заведе
у
лавиринт
мисли
о
спољном
и
унутрашњем
животу
које
су
га
толико
мучиле
.
Он
приђе
прозору
поново
.
Осећао
је
како
га
буни
све
у
канцеларији
,
да
му
све
смета
,
боде
и
досађује
.
Међутим
,
пролетње
сунце
га
је
звало
напоље
,
у
слободу
и
светлост
.
-
Нека
буде
што
буде
!
-
рече
он
у
себи
,
и
изађе
из
канцеларије
не
говорећи
ником
ништа
.
Сава
се
била
откравила
,
нарасла
и
јурила
мутна
и
прљава
.
Санте
су
пловиле
полако
.
Понека
од
њих
би
изненадно
потонула
у
воду
која
их
је
носила
.
У
сунцу
се
местимично
зеленила
трава
,
избијајући
из
земље
,
још
мокре
од
истопљеног
снега
.
По
равном
сремском
пољу
указивали
се
комади
црне
земље
,
две
три
земунице
,
и
неодређени
окрајци
шума
на
крају
хоризонта
.
У
пристаништу
се
осећала
извесна
живост
.
Неколико
бродарских
момака
намештало
је
штек
за
локалну
лађу
између
Београда
и
Земуна
.
У
агенцији
паробродског
друштва
су
били
отворени
прозори
и
врата
;
унутра
се
видела
два
униформисана
човека
како
распремају
канцеларију
.
Један
амалин
се
сунчао
на
тротоару
,
узјахавши
на
свој
самар
.
И
по
улицама
се
осећала
већа
живост
него
зимус
.
Пролеће
,
које
се
објављивало
,
уливало
је
у
сва
бића
један
нов
сок
који
препорађа
.
Груди
су
се
шириле
,
срца
куцала
слободније
.
С
кровова
се
цедиле
леденице
,
умирући
под
дахом
сунца
које
их
је
миловало
.
Шегрти
су
певајући
разбијали
лед
по
калдрми
и
брисали
испред
дућана
.
Пред
вратима
се
пресавијао
нов
еспап
,
нарочито
добављен
за
пролетњу
сезону
.
Један
трговац
из
унутрашњости
,
са
астраганском
шубаром
на
глави
и
дебелим
златним
ланцем
на
прсима
,
ишао
је
средином
улице
,
посред
блата
,
и
плашљиво
се
обазирао
,
као
сеоски
пас
када
залута
у
вароши
.
На
Калимегдану
је
општина
већ
била
метнула
неколико
префарбаних
клупа
.
Ђаци
,
гувернанте
и
пензионери
су
се
већ
шетали
по
стазама
.
Мијат
чувар
,
одрастао
и
наочит
Црногорац
,
надзирао
је
општинску
својину
,
пушио
и
важно
лупкао
прутом
по
својим
офиксаним
чизмама
.
Иза
једног
киоска
неко
викну
Кремића
,
и
две
дугачке
ноге
,
као
у
шестара
,
подигнуше
пред
њим
Богдана
Васића
.
-
Знаш
ли
шта
је
било
са
Љубицом
?
-
упита
Васић
Милоша
,
сав
блажен
што
му
може
да
саопшти
једну
новост
.
-
Са
којом
Љубицом
?
-
Ах
,
којом
Љубицом
...
како
да
кажем
!
Ти
још
кријеш
Ранковића
љубав
!
Она
се
верила
са
једним
артиљериским
мајорем
.
Милош
се
изненади
и
махинално
рече
:
-
То
није
могућно
!
-
Веруј
ми
...
како
да
кажем
.
Нема
ни
добар
сат
како
је
дошао
у
Препород
њен
вереник
и
дао
оглас
.
Да
га
само
видиш
!
Што
је
чизма
...
како
да
кажем
.
Читаву
повест
развезао
да
прича
администратору
о
својим
принципима
...
како
да
кажем
...
за
брак
.
Муж
треба
...
како
да
кажем
...
да
импонира
у
свему
својој
жени
,
да
јој
набије
ђем
на
уста
,
па
кад
џаракне
,
како
да
кажем
...
мамузом
у
лево
,
онда
:
жено
,
на
лево
,
марш
,
кас
!
Пошто
га
прође
прво
изненађење
,
Кремић
се
уједе
за
усне
,
и
као
у
тешким
тренуцима
кад
је
писао
драму
и
сам
себи
честитао
на
издржљивости
,
рече
гордо
и
потресено
:
-
Ја
се
дивим
себи
што
волим
лудо
,
против
свих
принципа
,
против
здравог
разума
,
упркос
свега
и
без
наде
на
будућност
.
Богдан
је
волео
Милоша
одавно
,
без
задњих
намера
и
суревњивости
,
те
је
имао
да
захвали
тој
дубокој
другарској
оданости
што
је
у
том
тренутку
разумео
да
се
ова
новост
јако
коснула
Милошева
срца
.
Стога
репортер
Препорода
покуша
да
заглади
утисак
,
говорећи
:
-
Како
да
кажем
...
можда
је
женска
имала
право
.
Шта
све
може
бити
с
Ранковићем
у
Лајпцигу
!
И
затим
...
како
да
кажем
...
поред
живота
идеалног
постоји
живот
материјални
.
Не
треба
се
љутити
...
и
најчистије
одлуке
су
везане
за
земљу
.
Треба
примити
...
како
да
кажем
...
живот
је
онакав
какав
је
.
Милошу
тада
паде
на
ум
Зорка
.
Колико
је
лажи
,
претварања
и
брига
морала
претрпети
млада
жена
,
само
да
одржи
сан
своје
љубави
.
Ваљало
се
прибојавати
мајке
,
требало
је
презати
од
суседа
и
осталог
света
.
Њен
живот
није
био
више
живот
него
мучење
,
где
је
зависило
све
,
њена
част
и
будућност
,
мајкино
поштовање
и
спокојство
,
само
од
једног
изгубљеног
писма
или
доставе
,
од
једног
знака
или
несмишљеног
корака
.
И
сад
је
оставити
,
јер
поред
живота
идеалног
постоји
живот
материјални
...
јер
треба
примити
живот
онакав
какав
је
.
-
Не
,
никада
!
Ја
га
никад
нећу
примити
такав
какав
је
,
јер
онда
треба
и
ја
да
будем
тако
варљив
,
тако
лажан
,
злочиначки
.
Ах
,
тај
живот
је
једна
разбојничка
комедија
где
мрак
крије
праву
боју
ствари
,
а
људи
гараве
своја
лица
.
У
том
животу
је
слободно
злостављати
,
убијати
...
Кремић
се
био
ражљутио
и
млатао
рукама
по
ваздуху
као
да
се
хтео
одбранити
од
утицаја
тога
живота
,
који
је
као
орлушина
насртао
на
њега
.
-
Ти
имаш
добро
срце
...
како
да
кажем
,
Милошу
.
А
то
не
ваља
,
рече
му
мирно
Васић
.
-
Људи
са
срцем
...
како
да
кажем
...
пате
уопште
,
јер
је
срце
несрећан
другар
у
животу
.
Богдан
хтеде
још
нешто
додати
,
али
заћута
,
бојећи
се
да
не
каже
више
него
што
је
требало
.
Милош
такође
не
проговори
више
ништа
.
И
оба
млада
човека
продужише
свој
пут
поред
младих
борова
,
посматрајући
једно
парче
градског
платна
,
које
се
видело
уврх
стазе
,
и
пратећи
за
се
сваки
свој
ток
мисли
.
Тек
кад
дођоше
до
тог
бедема
,
подигнутог
од
цигли
,
Милош
прогунђа
за
себе
,
настављајући
своје
мисли
:
-
А
мени
су
замерали
,
љутили
се
на
мене
...
и
то
обоје
,
кад
сам
се
ја
трзао
пред
бизарношћу
будућности
која
ми
се
отварала
.
А
они
су
жртвовали
себе
,
своји
љубав
,
једно
за
Лајпциг
,
друго
за
мајорске
еполете
...
И
то
тако
лако
:
ми
знамо
да
од
наше
веридбе
неће
бити
ништа
!
...
Да
ли
је
могућно
да
се
то
тако
бедно
,
жалосно
сврши
!
-
Како
да
кажем
?
-
трже
се
Богдан
,
мислећи
да
се
Милош
обраћа
на
њега
.
-
Све
се
на
овом
свету
жалосно
сврши
:
нов
капут
и
младост
,
нова
банка
и
велика
страст
!
-
То
ти
је
добро
!
-
горко
се
осмехну
Кремић
.
Доле
,
испод
њих
,
текла
је
мутна
Сава
.
По
њој
су
се
видели
комади
леда
.
Санте
су
пловиле
полако
.
Изненадно
би
једна
од
њих
потонула
у
воду
која
их
је
носила
.
ГЛАВА
ШЕСТА
.
ВЕЧЕ
СВЕНУЛИХ
МИМОЗА
.
Сувишно
је
што
законодавац
прописује
казну
за
прељубу
.
Незаконита
љубав
садржи
сама
у
себи
своју
казну
.
Двоје
заљубљених
живело
је
једно
поред
другог
и
обасипало
се
узајамним
нежностима
,
али
је
једно
подносило
јарам
срамне
садашњости
,
а
друго
је
презало
од
утвара
будућности
.
Ове
две
муке
су
подржавале
између
Милоша
и
Зорке
једну
врсту
потмулог
непријатељства
,
које
нису
хтели
признати
ни
самима
себи
.
Ипак
,
они
су
осећали
да
не
могу
бити
једно
без
другог
,
те
су
,
пред
страхом
од
развода
и
признања
,
угушивали
ово
осећање
непријатељства
,
доста
сличног
мржњи
.
Једне
вечери
седели
су
они
у
Зоркиној
соби
.
Милош
је
држао
главу
над
књигом
,
а
млада
жена
је
везла
монограм
на
једној
сервијети
.
Кремић
је
покушавао
да
разуме
смисао
онога
што
је
читао
,
али
су
очи
узалуд
прелетале
преко
наштампаних
редова
,
јер
се
мисао
није
дала
везати
за
књигу
,
и
лутала
је
по
опасним
регионима
сумње
и
малодушности
.
-
Како
је
лепо
кад
овако
заједно
радимо
,
-
ослови
га
Зорка
после
дугог
ћутања
.
-
Треба
радити
.
Рад
крепи
и
улива
наде
.
-
Мислиш
?
-
упита
је
Милош
расејано
.
-
Истина
,
каже
се
да
је
рад
сладак
.
И
ја
сам
то
понекад
осетио
.
Али
,
то
је
неко
суво
задовољство
.
Разговор
опет
запе
.
У
соби
наста
тишина
,
коју
је
нарушавало
само
пуцкање
ватре
у
пећи
.
Кремић
отури
књигу
и
рече
испрекидано
:
-
Видиш
,
Зорка
,
ја
код
тебе
имам
све
што
ми
треба
...
све
што
сам
могао
само
у
сну
тражити
.
Ти
си
ми
дала
све
што
једна
жена
може
дати
,
али
...
Понекад
,
овако
кад
сам
нерасположен
,
чини
ми
се
да
бих
све
то
дао
да
се
вратим
у
оно
доба
кад
сам
био
ђак
,
живео
без
ичије
помоћи
и
био
слободан
.
Управо
...
-
И
он
застаде
.
Милош
није
хтео
ово
рећи
;
он
је
хтео
да
себи
пребаци
за
ову
зловољу
која
га
је
обузимала
поред
свег
добра
што
му
га
је
Зорка
чинила
,
али
се
он
не
поправи
,
јер
не
умеде
да
нађе
онај
израз
,
реч
коју
је
хтео
.
Зорка
остави
рад
и
погледа
га
замишљено
.
Она
хтеде
да
сазна
прави
смисао
ових
речи
.
Чар
радозналости
учини
је
најзад
несрећном
,
што
бива
увек
при
свим
дубљим
истраживањима
кад
она
имају
за
предмет
једну
љубав
.
-
Шта
ти
сад
недостаје
?
-
упита
га
она
.
-
Ти
имаш
место
,
указну
службу
...
-
Не
,
Зорка
,
ти
се
вараш
.
Ја
баш
кажем
да
ми
не
недостаје
ништа
.
Ја
имам
све
,
топлу
собу
и
тебе
.
Али
...
мени
није
добро
,
осећам
нешто
непријатно
што
ће
доћи
,
нешто
недостојно
мене
што
ме
убија
.
Па
онда
,
баш
и
то
место
,
горе
него
и
једнога
мога
друга
...
-
Нешто
се
мора
радити
.
И
раније
,
ти
си
био
изложен
мукама
зараде
.
-
Да
,
Зорка
,
и
то
још
каквим
мукама
!
Али
ми
је
тај
посао
изгледао
привремен
,
био
помешан
са
надом
;
ја
сам
могао
рачунати
на
нешто
боље
,
на
срећу
!
...
-
А
сад
?
-
упита
га
драгана
,
и
један
нервозан
осмех
згрчи
њене
усне
.
Милош
не
одговори
непосредно
на
питање
,
већ
устаде
да
запали
цигару
,
и
као
независно
од
свега
,
прогунђа
као
онај
његов
колега
у
царинарници
што
купује
лозове
Класне
лутрије
:
-
Сиромах
...
остати
увек
сиромах
,
какво
понижење
!
-
Милошу
,
то
ми
досад
ниси
никада
рекао
!
-
уздахну
млада
жена
.
Кремић
осети
да
Зорка
трпи
ужасно
,
али
нешто
јаче
од
њега
,
нешто
себично
и
фатално
што
се
бори
и
не
да
се
угушити
,
терало
га
је
да
говори
.
-
Буди
мирна
!
-
рече
јој
он
,
а
глас
му
је
био
леден
и
сув
.
-
Ја
нећу
више
лагати
...
Људске
снаге
имају
граница
.
Ја
сам
се
сувише
претварао
и
трпео
.
Ја
то
не
могу
више
.
Али
ми
не
замерај
.
То
је
било
за
тебе
.
Зорка
је
бледела
и
очекивала
шта
ће
Милош
рећи
даље
.
-
Ја
знам
шта
је
сиротиња
,
-
продужи
млади
човек
,
и
осети
како
му
срце
заигра
болно
.
-
Она
не
допушта
ништа
,
она
убија
све
,
љубав
и
породицу
;
она
се
потсмева
најчистијим
мислима
,
руши
веру
.
Човек
није
човек
кад
је
сиромах
.
Ја
те
волим
,
Зорка
,
али
ово
је
јаче
од
мене
:
ја
се
не
могу
поново
вратити
у
сиротињу
.
Зорка
не
рече
ништа
.
Она
саже
главу
,
зарони
је
у
руке
,
и
оста
тако
непомична
.
Тек
с
времена
на
време
могло
се
приметити
како
јој
дрхти
једно
парче
хаљине
на
раменима
.
Кремић
јој
се
приближи
и
покуша
да
јој
одвоји
главу
од
дланова
,
говорећи
јој
:
-
За
име
Бога
,
Зорка
,
не
буди
таква
.
Ја
не
могу
да
те
гледам
како
патиш
.
Ми
смо
обоје
несрећни
.
Љубимо
се
и
гледајмо
да
умањимо
муке
једно
другом
.
Да
,
Зоро
,
ја
те
волим
упркос
наше
сиротиње
,
упркос
будућности
која
нам
прети
,
упркос
онога
што
сам
ти
рекао
,
упркос
свега
најзад
.
Млада
жена
је
била
подигла
главу
и
слушала
га
.
Нада
јој
се
поврати
:
једна
од
оних
лудих
нада
које
се
усправљају
и
пред
очитошћу
.
-
Нема
ситуације
којој
се
не
може
наћи
излаза
,
-
рече
му
она
благо
.
-
Ми
смо
запали
у
један
теснац
,
то
је
истина
.
Али
ми
не
реци
да
се
из
њега
не
може
изаћи
.
Води
ме
куда
хоћеш
,
али
ме
не
терај
од
себе
.
Видимо
у
чему
је
ствар
...
да
,
љубимо
се
и
гледајмо
да
умањимо
наше
муке
.
Милош
још
није
добро
знао
да
жене
не
уживају
у
стварима
које
се
крију
и
да
их
срећа
радује
потпуно
тек
кад
је
могу
саопштити
свакоме
.
Он
учини
исту
погрешку
коју
је
дотле
неколико
пута
чинио
тражећи
из
њиховог
положаја
излаза
у
слободној
љубави
.
-
Заиста
,
-
рече
јој
он
,
-
ти
претерујеш
кад
толико
полажеш
на
брак
.
Нека
он
буде
наш
циљ
,
али
не
мислимо
више
на
њега
:
ствари
вреде
само
онолико
колику
им
вредност
ми
придајемо
.
Јесте
,
нас
деле
светски
и
божји
закони
.
Али
,
зар
међу
нама
не
постоји
цела
једна
заједница
срца
која
је
утолико
ужа
,
јача
,
уколико
више
има
да
пређе
препона
.
-
Не
,
не
,
Милошу
.
Не
своди
нашу
љубав
на
обично
терање
кера
.
У
њој
бих
ја
била
напросто
одвратна
!
...
Ах
,
како
је
бедна
срећа
кад
је
грешна
,
како
је
у
њој
свака
радост
пуна
горчине
.
Милош
,
давно
одвојен
од
своје
куће
и
одрастао
у
друштву
где
се
материјалистичком
,
једном
нарочитом
материјалистичком
схватању
дизао
култ
,
није
разумевао
своју
драгану
.
Њене
патње
због
недопуштености
њихових
веза
разумевао
је
као
сујету
што
не
може
још
рећи
свакоме
да
је
удата
.
Стога
се
наљути
и
прекорно
рече
:
-
Ја
те
не
разумем
.
Кад
те
чујем
да
тако
говориш
,
чини
ми
се
да
из
тебе
сујета
говори
.
-
Не
,
Милошу
,
ти
се
вараш
.
Ако
сам
икад
толико
желела
да
постанем
твоја
жена
,
то
није
било
,
можеш
ми
веровати
,
због
сујете
да
носим
нечије
име
,
ни
ма
из
каквог
рачуна
.
То
је
било
само
зато
да
имам
јавно
право
да
живим
поред
тебе
.
Они
се
погледаше
у
очи
.
То
се
гледао
вечито
несложан
љубавни
дует
,
човек
и
жена
,
човек
којем
прија
забрањена
љубав
,
јер
га
не
обвезује
ничим
,
и
жена
која
тражи
признање
и
вечност
својим
осећајима
,
јер
су
последице
тих
осећаја
тешке
и
вечите
.
У
њиховим
очима
је
отсјајивала
варница
одлучности
да
свако
брани
свој
захтев
до
краја
.
Зорка
прекиде
мучну
тишину
прва
,
и
пребаци
Кремићу
да
је
постао
равнодушан
према
њој
и
да
је
више
не
воли
.
Она
је
била
жена
,
и
оне
су
такве
:
оне
неће
да
их
људи
избегавају
,
оне
не
верују
никад
да
људи
који
их
чупају
из
срца
јесу
они
који
их
воле
највише
.
Кремић
не
хтеде
да
прими
битку
и
покуша
још
једанпут
да
ствари
легну
на
миран
начин
.
-
Шта
је
нама
вечерас
!
-
рече
он
.
-
Умири
се
,
Зоро
.
Ја
те
волим
из
дна
душе
.
Дај
ми
да
пољубим
твоје
очи
.
Оне
нису
лепе
кад
су
љуте
.
Млада
жена
не
осети
дрхтање
Милошева
гласа
,
које
је
говорило
да
је
ово
што
чини
последњи
напор
за
мир
.
Она
је
мислила
да
је
у
своме
праву
и
није
разумевала
један
карактер
другачи
од
њеног
,
један
начин
осећања
супротан
њеном
.
-
Мени
је
потребно
да
се
надам
нечему
,
-
настави
она
,
без
обзира
на
шалу
о
њеним
очима
.
-
И
кад
те
волим
,
ја
те
волим
због
тога
што
си
,
што
ћеш
бити
,
за
будућност
које
сам
ја
жедна
и
коју
ми
можеш
дати
.
Не
измичи
ми
твоју
руку
.
Не
гурај
ме
од
себе
.
Ми
ћемо
бити
и
сувише
несрећни
ако
се
раздвојимо
.
Она
је
била
слаба
и
скрушена
;
готово
је
молила
,
у
насушној
потреби
једне
жене
да
буде
уверена
...
да
буде
уверена
ма
како
,
ма
било
помоћу
једне
лажи
,
и
да
се
извуче
из
ситуације
која
ју
је
притискивала
.
-
Неколико
пута
већ
досад
,
кад
ми
се
чинило
да
разумем
да
овај
задатак
тражи
од
тебе
много
жртава
,
помишљала
сам
се
одрећи
једине
среће
коју
сам
тражила
од
живота
.
Ја
не
могу
трпети
да
се
ти
због
мене
спушташ
на
простачки
посао
и
да
не
добијаш
ни
сто
динара
месечно
.
Ако
тај
дан
мора
да
дође
кад
ми
се
треба
тебе
одрећи
...
ето
,
ја
ћу
то
учинити
,
али
,
Милошу
,
данас
је
још
рано
за
тај
бол
и
не
говори
ми
да
ће
то
доћи
.
Зорка
бризну
у
плач
.
Њено
јецање
се
забадало
као
оштар
мач
у
Милошеве
груди
,
и
он
покуша
да
је
утеши
.
-
Пусти
ме
да
говорим
и
плачем
,
-
одговори
му
она
грцајући
.
-
Кад
год
додирнемо
ово
осетљиво
место
,
ја
се
осећам
увређена
сама
собом
.
То
није
што
ме
ти
не
волиш
нити
што
ми
твоја
љубав
није
довољна
.
Твоја
љубав
је
тако
велика
.
Ја
је
знам
;
ја
је
осећам
.
Али
,
прави
разлог
то
су
моје
године
.
То
је
ужасно
.
Ти
тек
улазиш
у
живот
,
а
ја
,
још
мало
па
ћу
престати
бити
жена
.
Милошу
,
Милошу
,
шта
могу
да
радим
?
...
Ја
нећу
да
живим
без
твоје
љубави
.
Млада
жена
уздахну
дубоко
,
као
кад
неко
меће
на
једну
карту
све
што
има
,
па
продужи
:
-
Ја
те
преклињем
,
ако
те
овај
брак
много
брине
,
оставимо
га
једном
засвагда
.
Ја
га
нећу
више
.
Он
нас
је
много
пута
мучио
,
дуго
нас
је
растављао
и
измамио
нам
је
много
суза
.
Он
ће
нас
омрзнути
...
Милошу
,
Милошу
,
ја
сам
врло
несрећна
.
Зорка
бризну
у
још
већи
плач
.
Млади
човек
покуша
да
је
утеши
.
Али
,
овог
пута
не
помогоше
ни
речи
ни
пољупци
.
Зорка
је
осећала
да
се
тога
тренутка
одрекла
свега
,
одрекла
онога
што
јој
је
било
накнадило
цео
њен
дотадашњи
живот
,
права
да
умре
поред
Милоша
,
на
његовим
рукама
и
под
његовим
именом
,
па
се
предавала
плачу
,
у
који
је
изливала
све
своје
разбијене
снове
.
Кремић
није
могао
да
трпи
женске
сузе
,
па
да
би
их
зауставио
,
он
покуша
да
уплаши
Зорку
и
рече
јој
:
-
Добро
,
кад
нећеш
да
ућутиш
,
ја
одох
у
кафану
.
Метну
шешир
на
главу
и
причека
да
му
она
каже
да
не
иде
.
Обуче
капут
,
изиђе
у
ходник
,
а
Зорка
не
одговори
ништа
него
плакаше
као
уцвељено
дете
.
Кад
се
Кремић
нађе
у
дворишту
,
би
га
срам
да
се
врати
,
па
пође
у
варош
,
иако
није
имао
намеру
.
Напољу
је
била
жалосна
и
влажна
ноћ
.
Улице
су
се
пуниле
леденом
маглом
.
Куће
су
ишчезавале
под
овим
сивим
покривачем
.
Један
пас
је
лајао
негде
у
даљини
.
У
мистерији
ове
последње
зимске
ноћи
,
млади
човек
се
још
теже
осећао
.
Ваздуха
му
је
нестајало
и
тешка
магла
му
притискивала
груди
.
Пред
очима
се
ништа
није
видело
до
неодређених
маса
маглене
сивине
.
Ипак
,
он
је
корачао
сигурним
кораком
и
брзо
,
рискујући
да
сваког
часа
лупи
главом
о
какво
дрво
или
електричну
бандеру
.
Нешто
дивље
га
је
терало
све
даље
од
оне
куће
у
Банатској
улици
,
коју
је
толико
волео
,
и
шапутало
му
:
-
Спасавај
се
...
спасавај
се
.
У
први
мах
није
желео
ништа
.
Доста
му
је
било
што
је
ледена
магла
хладила
његово
чело
,
у
које
је
борба
мисли
уносила
грозницу
.
Али
брзо
опустошене
улице
и
влажна
зима
,
у
којој
се
чула
само
вика
оног
гладног
пса
,
покварише
му
задовољство
самоће
.
Кремић
пожеле
да
нађе
кога
другог
од
тога
пса
који
га
је
пратио
жалосним
урлањем
...
кога
пријатеља
,
друга
или
познаника
,
који
ће
га
упитати
:
како
ти
је
,
шта
ти
је
?
Ишао
је
из
кафане
у
кафану
,
али
,
као
за
пакост
,
никога
није
могао
наћи
.
У
неко
доба
ноћи
,
он
се
реши
да
више
не
тражи
никога
,
уђе
у
прву
осветљену
кафану
и
поручи
кафу
.
У
кафани
,
противно
нашем
обичају
,
није
било
много
света
.
Два
гимназиста
,
озбиљна
лица
и
с
цигаретом
у
уснама
,
играли
су
билијара
.
За
једним
столом
,
прекривеним
зеленом
чојом
,
играло
је
једно
друштво
домина
.
За
вратима
је
спавао
Љуба
Чап
,
наслоњен
на
штап
и
чешући
се
у
сну
по
потиљку
.
Поред
прозора
су
промицали
густи
облаци
магле
,
као
какве
прљаве
подеротине
.
Милош
се
нервозно
вртео
на
столици
и
тражио
да
се
чиме
забави
.
Дуго
се
узалуд
мучио
,
док
случајно
не
угледа
Полициски
гласник
;
у
њему
нађе
интересантан
опис
једног
коцкара
,
те
се
удуби
у
читање
.
-
Ево
лепог
цвећа
!
-
трже
га
Сотир
Туробни
,
цвећар
,
колега
Кремићев
по
поезији
.
Милош
је
познавао
овог
типа
,
као
и
Љубу
Чапа
,
без
којих
Београд
изгледа
да
не
би
био
Београд
,
и
куповао
му
цвеће
тек
да
му
што
пазари
и
истера
један
осмејак
на
суморном
лицу
непризнатог
песника
.
Стога
му
и
сад
рече
:
-
Деде
,
да
видим
шта
имаш
?
Цвеће
је
било
свело
и
промрзло
,
али
Кремић
ипак
одабра
неколико
струкова
мимозе
,
која
се
још
понајбоље
држала
.
Шта
има
у
цвећу
да
нам
оно
тако
буди
успомене
и
изазива
сузну
нежност
у
срцу
?
Мимоза
није
имала
ни
леп
мирис
ни
лепу
боју
;
била
је
стара
и
нагњечена
,
па
опет
она
разнежи
младог
човека
дубоко
,
до
срца
.
Несвесно
је
он
упореди
са
Зорком
,
његовом
драганом
тамо
доле
,
у
непокалдрмисаној
улици
,
на
крају
вароши
,
и
замало
му
сузе
не
полетеше
на
очи
.
То
цвеће
,
свело
и
промрзло
,
чинило
му
је
нем
и
оштар
прекор
.
Он
се
сети
свега
што
се
десило
вечерас
између
његове
драгане
и
њега
.
На
ум
дођоше
све
појединости
њиховог
разговора
.
Овако
далеко
он
увиде
ништавност
повода
њихове
свађе
,
контрадикције
у
које
су
обоје
упадали
,
и
право
Зоркино
да
тражи
вечност
и
признање
својој
љубави
.
Млади
песник
састави
пажљиво
струк
до
струка
,
па
онда
похита
кући
.
У
себи
је
осећао
неодољиву
потребу
да
теши
и
буде
утешен
,
да
воли
и
буде
вољен
,
да
утире
сузе
и
плаче
.
Пут
до
куће
му
је
изгледао
као
преко
бела
света
.
Трчао
је
кроз
маглу
,
саплетао
се
о
камење
,
посртао
и
падао
,
али
се
дизао
и
хитао
све
више
и
даље
.
У
Зоркиној
соби
није
било
светлости
.
Сива
магла
,
као
јато
совуљага
,
надирала
је
на
њене
прозоре
.
Милош
заста
за
тренутак
неодлучан
.
-
Како
ли
ће
ме
дочекати
?
-
запита
се
он
,
али
прибра
одлучност
и
пође
на
врата
.
На
шум
који
су
правили
његови
кораци
,
Зорка
скочи
са
постеље
и
,
као
рањена
,
обеси
му
се
око
врата
.
-
Мислила
сам
да
ми
се
више
никад
нећеш
вратити
,
-
рече
му
она
,
савлађујући
један
јецај
.
-
О
,
моја
драга
,
ти
си
се
варала
.
Никад
ја
нећу
моћи
оставити
те
.
Да
ти
знаш
колико
ми
је
потребна
твоја
љубав
;
да
ти
знаш
како
ме
твоја
мисао
прати
и
колико
те
волим
!
Уверена
у
оно
што
је
хтела
,
млада
жена
пусти
плачу
на
вољу
,
и
у
сузама
обливаше
поново
задобивену
срећу
.
Милош
се
пак
трудио
да
приближи
своја
уста
њеноме
лицу
,
али
је
Зорка
упорно
држала
своју
главу
на
његовом
рамену
и
плакала
све
више
и
слађе
.
Дубоки
јецаји
су
потресали
ово
мршаво
тело
.
Кремић
ју
је
преклињао
да
не
плаче
више
и
опрости
му
:
он
није
хтео
изићи
,
-
говорио
јој
је
,
-
он
је
чекао
да
га
она
замоли
да
не
излази
,
да
га
позове
натраг
.
-
Милошу
...
Милошу
,
воли
ме
докле
можеш
,
ја
ћу
те
волети
увек
,
-
одговарала
му
је
она
између
два
јецаја
.
-
Ја
те
волим
целом
снагом
мога
сиротог
бића
.
Ти
си
мој
једини
циљ
у
животу
...
Не
брани
ми
да
плачем
,
ах
,
како
је
слатко
и
плакати
на
твоме
рамену
.
Кремић
није
могао
да
трпи
ове
сузе
.
Он
је
хтео
да
утеши
своју
драгану
.
Ах
,
колико
пута
је
млади
песник
исмејавао
драмске
јунаке
,
романтичне
љубавнике
,
који
падају
на
колена
пред
вољеном
женом
.
И
сад
,
он
се
,
понизио
као
роб
,
простре
пред
ноге
овог
детета
у
сузама
.
-
Сирото
срце
,
пусти
ми
да
превијам
твоје
ране
,
-
рече
јој
он
,
грлећи
њена
колена
,
и
продужи
јој
тепати
љубавне
речи
,
нежније
но
ма
једна
жена
.
-
Не
плачи
,
драга
,
ми
смо
створени
једно
за
друго
,
ти
си
мој
анђео
,
моја
добра
вила
,
мој
обећани
рај
,
накнада
мога
живота
;
не
плачи
,
јер
твоје
сузе
падају
као
кључала
смола
на
моје
срце
...
-
Ти
си
све
моје
добро
на
овој
земљи
,
Мико
.
Ја
немам
ништа
,
ништа
друго
.
Вечерас
сам
ја
осетила
смрт
...
овде
,
у
мојој
глави
.
Не
остављај
ме
,
Милошу
.
Помисли
,
пријатељу
,
како
би
било
свирепо
узети
ми
ову
једину
наду
да
ћу
вечито
остати
поред
тебе
.
Милошу
вољени
,
воли
ме
,
воли
ме
много
,
али
не
буди
тужан
.
Ево
,
ја
нећу
више
да
плачем
,
мада
је
ово
права
сласт
:
плакати
овако
близу
твојих
груди
и
срца
.
Устани
,
мој
анђеле
.
Ох
,
како
ми
је
тешко
видети
те
да
патиш
.
Устани
,
Мико
,
и
реци
да
ме
волиш
.
Ох
,
како
те
ја
волим
!
Млади
човек
се
подиже
тек
упола
,
на
колена
,
загрли
своју
драгану
око
паса
,
и
,
у
екстази
своје
љубави
,
он
јој
рече
испрекидано
:
-
Ја
не
могу
замислити
,
веруј
ми
,
да
нам
је
могућно
постојати
једно
без
другог
.
Ти
и
ја
,
ми
чинимо
једно
један
.
Наша
будућност
можда
неће
бити
мирна
,
ни
за
тебе
ни
за
мене
.
Биће
сиротиње
,
црних
дана
.
Али
,
биће
исто
тако
и
среће
,
те
још
какве
среће
!
-
Твоја
срећа
!
...
Али
,
док
ми
остане
и
последњи
дах
живота
,
ја
ћу
бити
роб
твоје
среће
,
ја
ћу
ти
дати
све
,
жртвовати
се
цела
за
твоју
будућност
.
Ја
знам
да
ме
ти
волиш
исто
тако
.
Шта
нас
се
тиче
сиротиња
и
други
свет
.
Ти
ћеш
видети
како
ћу
ја
умети
начинити
те
срећним
.
Ова
два
бића
,
уједињена
правом
љубављу
,
љубављу
која
је
начињена
од
сладострашћа
и
самопрегоревања
,
дрхтала
су
овако
прибијена
једно
уз
друго
у
прохладној
мистерији
ове
магловите
ноћи
на
крају
зиме
.
Њихова
кожа
се
јежила
и
зуби
су
цвокотали
од
хладноће
,
али
се
они
нису
могли
одлучити
да
се
,
ма
и
за
тренутак
,
одвоје
једно
од
другог
.
-
Је
ли
,
Мико
,
ти
ћеш
ме
задржати
поред
себе
,
ти
ћеш
ме
узети
у
своју
кућу
,
код
твоје
мајке
и
твоје
браће
.
Ја
их
све
волим
,
-
говорила
је
Зорка
и
миловала
разбарушену
косу
свога
драгана
.
-
Ја
ћу
бити
старија
сестра
малој
Добринки
,
и
они
ће
ме
сви
волети
.
Ја
ћу
имати
једну
кућу
,
једну
породицу
,
ја
нећу
више
бити
сама
.
Ја
ћу
имати
много
браће
...
то
је
била
моја
жеља
откако
знам
за
се
.
Је
ли
,
мој
Мико
,
ти
ћеш
ме
волети
увек
,
и
ми
ћемо
бити
срећни
сви
заједно
.
Реци
ми
:
да
,
мој
анђеле
;
не
говори
ми
више
:
не
!
Милош
рашири
руке
и
рече
нешто
.
Та
реч
није
постојала
ни
у
којем
језику
.
Она
је
била
избила
из
дна
груди
,
сама
,
неартикулисана
,
као
уздах
.
Али
,
Зорка
ју
је
разумела
јасније
него
да
је
о
њој
читава
књига
написана
.
И
млада
жена
се
предаде
своме
драгану
сва
,
као
болесно
дете
.
Кремић
је
стеже
на
груди
и
подиже
са
земље
лако
,
као
да
је
од
хартије
.
Осећао
ју
је
уза
се
сву
уздрхталу
.
Његове
широке
мушке
груди
су
се
дизале
и
спуштале
једним
јаким
ритмом
.
И
замало
,
ове
две
намучене
душе
увијаху
се
као
змије
у
грчевитом
и
слатком
заносу
своје
љубави
.
-
Ох
,
овај
загрљај
,
он
ми
је
вратио
све
!
-
рече
му
Зорка
кад
се
мало
отрезнише
од
пољубаца
,
и
мало
помало
,
као
јагње
,
умири
се
на
Милошевим
грудима
.
ГЛАВА
СЕДМА
.
ДВЕ
ДРАМЕ
.
У
својој
соби
са
једним
прозором
и
окренутој
Дунаву
,
Милош
је
разговарао
са
Зорком
шта
ће
да
обуче
.
Имао
је
један
леп
пепељаст
костим
који
је
облачио
недељом
.
Али
,
он
није
био
црн
,
те
према
томе
незгодан
за
свечане
прилике
.
Стога
је
Зорка
наваљивала
на
свога
драгана
да
се
реши
и
обуче
реденгот
.
Овај
црни
капут
,
који
је
још
могао
да
поднесе
пре
годину
дана
кад
је
покојна
госпа
Селена
приређивала
чај
за
оба
заљубљена
пара
,
сад
је
био
већ
и
сувише
стар
.
Милошеви
другови
,
који
су
њим
располагали
као
својом
имовином
,
не
би
га
више
могли
познати
.
Једно
време
,
млади
песник
је
био
једини
у
свом
клубу
на
Универзитету
који
је
имао
црно
одело
,
те
га
је
морао
позајмљивати
увек
кад
је
ко
имао
да
држи
какву
беседу
,
да
преда
венац
или
дочека
некога
.
Тако
се
готово
цела
једна
универзитетска
генерација
провукла
кроз
овај
капут
,
дело
једног
скромног
кројача
из
предграђа
,
и
дала
му
име
:
патриотски
реденгот
.
Црна
хаљина
,
која
је
некад
давала
тон
озбиљан
и
свечан
,
почела
је
била
да
жути
;
на
дугмићима
се
провидело
гвожђе
;
лактови
су
били
излизани
,
а
пешеви
погужвани
.
Да
се
наши
људи
не
брину
толико
за
насушни
хлеб
,
можда
би
ова
хаљина
била
пажљиво
остављена
у
орман
,
као
спомен
на
прошле
борбе
и
бивша
одушевљења
;
али
се
код
нас
не
води
рачуна
ни
о
људима
,
а
камоли
о
стварима
,
и
патриотски
реденгот
се
спремао
да
подели
судбину
свих
капута
и
савије
се
у
какву
телалницу
.
И
као
да
му
је
хтела
да
заслади
последње
дане
и
недостојан
крај
,
млада
жена
узе
га
да
га
попегла
и
спреми
за
још
једну
свечаност
.
Под
врућим
гвожђем
и
вештом
женином
руком
,
стари
капут
оживе
још
за
један
тренутак
,
као
лабуд
певајући
своју
песму
,
и
доби
свој
стари
,
свечани
и
озбиљни
изглед
,
те
се
Милош
реши
да
га
обуче
.
Имао
је
још
времена
до
почетка
представе
,
али
се
Кремићу
све
чинило
као
да
ће
да
задоцни
.
Журио
је
Зорку
да
похита
са
облачењем
,
љутио
се
на
дугме
од
кошуље
што
се
није
могло
да
закачи
;
псовао
чивутског
бога
врвцама
од
ципела
које
су
се
кидале
;
није
могао
да
нађе
четку
да
очисти
шешир
;
коса
му
је
падала
на
чело
,
цигара
га
пекла
.
А
кад
је
све
било
на
свом
месту
,
Милош
је
ишао
од
стола
до
ормана
,
из
собе
у
ходник
,
и
тражио
нешто
што
му
је
требало
а
што
није
знао
шта
је
,
док
се
не
би
лупио
по
челу
,
по
своме
челу
занесеном
од
радости
,
и
рекао
самом
себи
,
као
што
се
некад
шалио
са
друговима
из
клуба
:
-
Глуп
си
као
билијар
!
Зорка
се
спремила
пре
Милоша
.
Била
је
сва
у
црнини
.
Па
ипак
,
та
црнина
је
била
кокетна
.
Велики
шешир
од
црних
чипака
давао
је
њеној
малој
глави
пуно
неке
веселости
,
отмене
и
жалосне
у
исти
мах
.
Испод
врата
јој
је
стајао
један
једини
накит
-
један
прост
цвет
на
гранчици
,
обоје
од
црног
смиља
-
поклон
који
јој
је
Милош
донео
из
Ужица
.
Хаљина
од
црне
свиле
,
сва
у
фалтама
,
тек
је
додиривала
њене
полуразвијене
груди
,
остављајући
до
воље
посматраоцу
да
их
замишља
онакве
какве
хоће
,
па
се
онда
стезала
око
витког
струка
и
спуштала
се
ка
земљи
слободно
,
али
ипак
тако
да
се
с
часа
на
час
сагледа
мала
Зоркина
стопала
,
стегнута
у
плитку
лаковану
ципелицу
,
по
којој
се
лепршали
крајеви
врвце
од
свиле
.
-
Ја
сам
готова
,
-
рече
она
улазећи
у
Милошеву
собу
и
навлачећи
рукавице
на
руку
,
на
белу
руку
голу
до
лаката
.
Кад
је
све
било
готово
,
Кремић
се
пипну
за
џеп
,
да
још
једанпут
види
да
ли
су
му
ту
улазнице
за
позориште
,
окрену
се
неколико
пута
по
соби
,
као
да
се
питао
:
није
ли
још
шта
заборавио
,
и
изиђе
за
Зорком
.
Милошу
се
није
никад
учинио
Позоришни
трг
тако
светао
као
те
вечери
.
Осветљени
прозори
на
позоришној
згради
,
богенлампе
пред
уласком
у
Позориште
,
на
Коларцу
и
Управи
фондова
,
велика
сијалица
на
Позоришној
кафани
,
четири
фењера
око
Кнежева
споменика
,
и
неколико
великих
уличних
лампа
које
су
се
случајно
сусретале
на
овом
месту
,
давале
су
овом
малом
тргу
светлости
у
изобиљу
и
претварали
га
у
великоварошки
крај
.
Кола
су
јурила
за
колима
.
Тротоари
су
били
пуни
света
.
Калдрма
је
одјекивала
од
коњских
копита
.
Два
трамваја
су
стварала
још
већу
забуну
.
Шум
гомиле
је
опкољавао
Позориште
.
Врата
на
уласку
су
била
закрчена
.
Свет
се
склањао
само
кад
би
била
каква
госпа
,
огрнута
тешким
огртачем
од
свиле
и
крзна
,
сишла
са
фијакера
.
-
Добар
вече
...
и
ви
у
позориште
?
-
Здраво
,
здраво
...
Велизаре
!
-
Зна
ли
се
ко
је
писац
?
-
Нема
много
личности
...
неко
извежбано
перо
!
-
Видећемо
...
видећемо
!
Драма
је
тешка
ствар
.
Наше
друштво
не
даје
материјала
за
...
-
Е-еј
!
С
пута
!
-
викао
је
корпулентан
и
званичан
позоришни
жандарм
.
И
поново
би
се
појавила
каква
госпа
лако
потскакивајући
са
фијакера
,
као
да
се
родила
у
њему
,
док
се
гомила
побожно
склањала
и
отварала
пут
свили
и
крзну
.
Зорка
се
прибијала
уз
Милоша
.
Ове
госпође
у
скупоценом
оделу
,
фијакери
,
цилиндри
,
цвикери
и
ова
гомила
која
је
журила
на
све
стране
око
њих
,
плашили
су
је
.
Чинило
јој
се
да
су
све
очи
упрте
на
њих
двоје
,
и
да
се
хиљаду
руку
диже
да
јој
узме
њеног
вереника
,
који
је
поред
ње
корачао
блед
и
унезверен
.
Сасвим
ниско
,
да
се
једва
чуло
,
она
се
обрати
Кремићу
:
-
Ти
ме
волиш
?
...
Ах
,
опрости
ми
што
те
то
питам
још
и
данас
,
јер
ми
је
потребно
да
ми
то
потврдиш
,
да
ме
увериш
да
је
то
извесно
.
Да
знаш
како
сам
понекад
жедна
извесности
.
Место
одговора
,
Милош
је
узе
под
руку
.
Многи
у
тој
гомили
су
га
познавали
,
али
се
млади
човек
не
побоја
пакосних
осмеха
,
већ
уздигнуте
главе
поведе
своју
вереницу
кроз
цео
тај
свет
.
Стара
зграда
Народног
позоришта
била
је
тог
лета
оправљена
.
Златна
боја
је
дрхтала
на
стубовима
,
недавно
премазаним
.
Слике
великих
људи
по
галеријама
биле
су
поново
нацртане
.
Нова
кадифа
се
пресијавала
по
балконима
и
ложама
.
Обновљена
слика
Кнеза
Михаила
достојанствено
се
дизала
изнад
бине
.
Са
великог
тавана
је
висио
позлаћен
лустер
с
многобројним
светлилима
и
плавио
дворану
таласима
бриљантне
светлости
.
Кремић
је
са
свог
места
,
које
је
било
с
краја
једне
од
последњих
клупа
у
партеру
,
посматрао
осветљену
дворану
.
Позориште
се
брзо
пунило
.
Ложе
су
биле
заузете
све
.
У
фотељама
су
се
сијале
парадне
еполете
официра
.
На
трећој
галерији
се
видео
венац
чупавих
глава
,
које
су
,
усхићене
и
радознале
,
буљиле
очи
у
дубину
партера
.
У
једној
ложи
прве
галерије
Милош
спази
уредника
Препорода
и
изненади
се
,
јер
је
господин
Стајић
врло
ретко
одлазио
у
позориште
.
Бивши
сарадник
поменутог
листа
притискивао
је
левом
руком
срце
,
које
је
јако
лупало
од
великог
узбуђења
.
На
естради
од
оркестра
се
појави
капелник
.
Његов
штапић
описа
један
кратак
лук
по
ваздуху
,
и
оркестар
засвира
један
познат
српски
марш
.
Млади
песник
осети
да
је
најзад
дошао
час
правде
.
Било
му
је
јасно
да
је
овај
капелник
што
седи
на
узвишеном
месту
због
њега
;
због
њега
и
цела
ова
гомила
света
,
богата
и
отмена
,
онај
низ
кола
пред
позориштем
,
оне
сјајне
еполете
у
првим
редовима
и
венац
чупавих
глава
на
трећој
галерији
,
због
њега
и
ова
музика
,
чији
се
свечани
тонови
разлежу
чак
горе
до
позлаћеног
лустера
.
Завеса
се
поче
дизати
.
У
позоришту
наста
тишина
.
Само
је
,
овде
онде
,
трептао
онај
несхватљив
жагор
који
се
чује
кад
се
гомила
изненадно
ућути
.
Сцена
је
претстављала
скроман
салон
једне
чиновничке
породице
.
Није
било
свега
што
је
Милош
хтео
,
а
било
је
дометнуто
понешто
што
није
био
нигде
назначио
.
Паде
прва
реч
,
обична
,
свакодневна
.
Конверзација
поче
.
Једна
се
појава
сврши
.
На
бини
се
појави
једно
ново
лице
.
Реченице
постајаху
маркантније
,
смисао
схватљивији
.
Глумци
су
играли
са
пуно
воље
.
Милош
претрпе
једно
мало
разочарење
.
Дијалози
,
који
су
му
изгледали
глатки
кад
их
је
стварао
,
чинили
су
му
се
сад
на
много
места
неприродни
и
рапави
.
Глумци
су
истицали
ствари
које
је
сматрао
за
споредне
,
а
многе
реченице
,
за
које
је
мислио
да
њима
нагласи
главну
мисао
,
прелазили
су
лако
,
као
преко
ситница
.
И
цела
ствар
која
се
одиграла
на
бини
изгледала
му
је
у
многоме
друкчија
него
што
ју
је
замишљао
кад
ју
је
писао
.
Публика
је
одобравала
глумцима
.
Сцена
за
сценом
се
одигравала
.
Милош
се
постепено
навикавао
на
ову
неочекивану
промену
свог
дела
.
Речи
,
задахнуте
целим
темпераментом
глумаца
,
звониле
су
добро
.
-
Нисам
никад
мислио
шта
је
на
теби
лепо
,
-
чуо
се
дрхтав
глас
првог
позоришног
љубавника
.
-
Јесу
ли
то
твоје
очи
,
твој
глас
?
...
Ја
не
знам
.
Ти
ми
се
допадаш
сва
.
Чин
се
примицао
крају
.
Радња
је
била
тек
почела
,
али
се
већ
загонетка
живота
постављала
и
осећао
се
смртоносни
задах
Сфинкса
.
-
О
,
мој
драги
љубљени
,
-
тепала
је
јунакиња
драме
,
и
кроз
свој
осмех
пуштала
да
сине
варница
једне
скривене
сузе
,
-
ти
знаш
добро
зашто
те
ја
волим
...
Ни
због
чега
другог
већ
због
тебе
самога
.
Ја
те
волим
за
сву
срећу
коју
си
ми
дао
...
коју
си
ми
открио
у
животу
,
дотле
тако
пустом
и
жалосном
.
Ја
те
волим
,
мој
племенити
пријатељу
,
због
твоје
душе
,
праве
и
чисте
;
ја
те
волим
због
твоје
замршене
косе
,
због
те
необријане
браде
која
ме
боде
,
и
због
још
много
другог
којечега
.
Ти
си
најлепше
у
ономе
што
ми
је
живот
дао
.
Од
дана
кад
сам
те
познала
...
нарочито
од
тренутка
кад
сам
постала
твоја
,
мој
живот
би
нов
,
и
ону
срећу
коју
сам
дотле
само
сањала
,
ја
сам
проживела
са
тобом
,
у
твоме
наручју
.
Ја
осећам
како
те
волим
.
Ево
,
овде
у
грудима
.
То
боли
...
Али
,
то
је
сладак
бол
.
Не
остављај
ме
,
моја
душо
,
јер
ја
нећу
моћи
живети
без
тебе
.
Кад
се
завеса
спусти
,
галерије
су
биле
већ
освојене
.
Партер
и
ложе
су
се
држали
још
скептички
.
-
Шта
велиш
?
Није
рђаво
?
-
Сиже
је
наш
,
а
нов
...
љубав
према
газдарици
.
Досад
иде
,
видећемо
како
ће
продужити
.
-
Први
чин
је
код
наших
писаца
увек
најбољи
!
-
Није
рђава
ова
мала
удовица
жандармеријског
капетана
...
Интрига
се
већ
поставља
:
они
се
сувише
воле
да
се
љубав
може
отказати
,
а
удовица
је
одвише
рђава
партија
да
се
млади
техничар
реши
на
брак
и
драму
претвори
у
комедију
.
-
Карактер
јунаков
је
оцртан
снажно
.
Само
...
мало
је
претерано
поета
за
једног
техничара
.
-
Одлична
ствар
,
а
,
Крњо
?
-
рече
један
шегрт
своме
колеги
,
силазећи
с
треће
галерије
и
бришући
рукавом
нос
.
Други
чин
је
био
јачи
од
првога
.
Из
тихих
реченица
,
ненамештених
сцена
,
и
из
целе
једне
болне
љубави
која
се
борила
да
помири
свој
живот
са
животом
који
ју
је
окружавао
,
излазила
је
на
видик
,
мало
помало
,
али
све
јасније
,
утвара
крвожедног
Сфинкса
.
Љубавник
је
већ
јаукао
:
-
Ова
бића
која
се
неприлично
називају
ближњима
постају
ми
несносна
.
Сит
сам
овог
Београда
,
овог
чопора
крупних
и
ситних
паса
који
се
отимају
око
исте
кости
.
Ја
бих
бежао
од
њих
и
њиховог
урлања
,
и
отиснуо
се
не
знам
ни
ја
где
...
само
далеко
,
што
даље
са
тобом
,
у
живот
истине
и
правде
.
-
Ох
,
то
ја
и
мој
сан
,
-
одвраћала
је
драгана
.
-
Како
бих
ја
тек
желела
отићи
негде
с
тобом
,
остати
увек
поред
тебе
и
љубити
те
без
зазора
и
слободно
.
Ово
скривање
баца
тамну
сенку
на
целу
моју
срећу
.
Спољни
живот
,
тај
живот
који
их
је
окружавао
и
није
хтео
водити
рачуна
о
њиховом
сопственом
животу
,
стезао
се
све
више
као
обруч
,
као
један
велики
грч
,
и
мучио
их
све
јаче
.
Глумица
која
је
играла
јунакињу
проживљавала
је
,
заједно
са
њом
,
њену
муку
.
То
је
био
истински
плач
;
праве
су
биле
њене
сузе
,
и
природно
је
дрхтао
њен
глас
кад
је
говорила
:
-
Против
нас
је
твоја
кућа
и
друштво
,
моје
године
и
твоја
будућност
.
Ми
смо
мали
и
сироти
.
Против
нас
је
најзад
цео
свет
.
Ја
знам
да
ме
ти
волиш
и
да
си
готов
да
претрпиш
све
у
име
наше
љубави
.
Али
,
ја
нећу
да
ти
патиш
,
ја
бих
хтела
да
те
видим
срећна
,
ја
нећу
да
се
у
име
моје
одричеш
твоје
среће
.
Шта
да
радим
?
Кажу
да
је
Бог
добар
и
правичан
.
Али
,
зар
он
може
допустити
да
ми
останемо
несрећни
кад
не
чинимо
зла
никоме
?
О
,
Боже
милостиње
,
сажаљења
,
Боже
правде
,
ти
који
управљаш
световима
и
човечанством
,
научи
ме
шта
да
радим
.
Речи
глумичине
су
падале
у
мртву
тишину
у
позоришту
.
Нико
није
покушавао
да
што
каже
или
запљеска
.
Као
окамењена
,
лица
су
била
упрта
у
бину
чак
и
кад
завеса
поче
да
се
полагано
спушта
.
Гледаоци
су
несвесно
упирали
очи
у
спуштено
платно
,
као
да
су
из
њега
хтели
да
прочитају
одговор
на
питање
управљено
Богу
,
на
питање
од
кога
је
зависио
живот
два
божја
створа
,
две
човечје
душе
.
Тек
дуго
после
спуштања
завесе
чу
се
један
пљесак
руку
,
затим
други
,
а
за
овим
трећи
,
и
најзад
цела
висока
дворана
Народног
позоришта
одјекивала
је
од
аплауза
.
С
часа
на
час
се
чуо
усклик
:
"
Писац
!
"
Али
,
тајанствени
писац
је
остајао
веран
својој
речи
и
,
невидљив
,
непознат
,
ћутао
је
мирно
иза
многобројних
леђа
која
су
му
била
окренута
.
Зорка
је
са
слатким
узбуђењем
пратила
развој
прва
два
чина
.
Ти
догађаји
су
били
њени
догађаји
;
све
те
појединости
,
ситнице
,
поклони
,
пољупци
,
цвеће
и
уздаси
припадали
су
њој
;
она
је
била
та
пријатељица
која
теши
,
она
је
говорила
те
речи
које
сад
стотине
гледалаца
слушају
.
-
Не
буни
се
против
живота
,
драгане
.
Баш
и
да
је
то
што
кажеш
,
зар
нам
он
није
дао
оно
што
је
најлепше
,
нашу
љубав
?
Шта
нас
се
тиче
пустиња
,
кад
нам
љубав
нуди
зелену
оазу
коју
освежавају
поветарци
заноса
и
радости
.
Твоја
љубав
је
најлепша
и
најистинитија
награда
за
мој
живот
,
усамљен
и
тежак
.
Ја
сам
толико
жудела
за
једном
правом
љубављу
да
је
умем
ценити
колико
треба
.
Ох
,
ја
ћу
умети
сачувати
и
повећати
ово
што
ми
је
Бог
дао
.
Истина
,
ја
ти
не
доносим
ништа
више
до
моје
срце
,
али
ја
ћу
умети
да
те
разумем
и
потстичем
.
Ја
ћу
се
посветити
твоме
делу
.
Теби
је
потребно
да
имаш
једно
биће
уза
се
.
Ја
ћу
ти
помагати
у
твојим
пословима
.
Начинићу
ти
кућу
пријатном
,
да
ће
ти
се
милити
наше
огњиште
.
Ти
ћеш
видети
...
наш
ће
живот
бити
леп
.
Али
,
ово
су
били
већ
последњи
ведри
тренуци
,
и
загонетка
живота
,
загонетка
која
убија
,
постављала
се
јасно
и
неодложно
:
једно
се
морало
жртвовати
,
да
би
друго
могло
живети
.
И
драмска
јунакиња
је
болно
јецала
:
-
Ја
не
видим
у
будућности
могућност
спасења
за
нас
обоје
.
Ти
или
ја
,
једно
од
нас
двоје
мора
се
жртвовати
за
другог
,
жртвовати
се
сасвим
.
Једно
од
нас
мора
се
одрећи
живота
,
да
би
живело
друго
,
једно
од
нас
мора
се
склонити
,
да
би
начинило
место
другоме
.
Иначе
,
ја
не
видим
друго
ништа
до
очајање
и
срећу
.
Ја
сам
старија
и
мање
вредна
...
На
те
речи
,
Зоркино
лице
се
обуче
у
свечану
строгост
једног
мртваца
,
и
тако
оста
до
краја
представе
.
Тек
у
тренутку
кад
при
свршетку
драме
јунакиња
,
да
би
се
склонила
са
пута
среће
свог
драгана
,
прекида
свој
живот
самоубиством
,
Зорка
крикну
.
Цео
свет
чу
овај
врисак
,
али
никоме
то
не
би
чудно
.
Илузија
драме
била
је
готово
потпуна
.
И
у
сјајној
дворани
Народног
позоришта
се
зби
још
једна
драма
,
једна
од
оних
драма
кратких
,
дубоких
и
изненадних
које
су
још
болније
баш
због
тога
што
се
дешавају
међу
позлаћеним
стубовима
и
што
ништа
не
утичу
на
задовољство
и
светковину
присутних
.
Дрхтећи
сва
,
Зорка
покуша
да
скине
рукавицу
,
мислећи
да
јој
она
смета
.
Али
су
узе
биле
много
теже
,
неразрешљиве
и
несавладљиве
.
Судба
којој
треба
да
се
поклони
показа
јој
се
јасно
,
и
млада
жена
поче
да
осећа
муку
и
губљење
свести
,
ону
муку
која
почиње
од
краја
прстију
где
се
сви
нерви
шире
и
губе
.
Она
клону
и
спусти
главу
на
наслон
предње
клупе
,
са
жељом
да
умре
.
Завеса
се
већ
била
одавно
спустила
.
Публика
је
била
устала
на
ноге
и
бурно
пљескала
.
Галерије
су
грмеле
:
-
Писац
,
пи-
са-
ац
!
Одавно
се
у
храму
српске
Талије
,
навикле
на
патетичке
шупљине
и
патриотске
декламације
,
нису
чуле
овакве
речи
,
смеле
и
просте
,
нити
су
се
виделе
верне
слике
људског
бола
које
су
погађале
право
у
срце
.
Свет
је
био
као
опијен
.
И
у
Милошевој
глави
се
вртело
.
Није
разазнавао
шта
се
око
њега
догађа
.
Чуо
је
неку
страшну
лупу
.
Пред
очима
му
је
све
излазило
опточено
дугиним
бојама
.
Видео
је
да
неки
људи
скачу
са
седишта
.
Хтеде
и
он
да
то
уради
.
Али
,
у
том
тренутку
поче
да
се
око
њега
окреће
дворана
,
и
он
инстинктивно
изађе
у
ходник
.
Хладан
ваздух
споља
га
освежи
одмах
.
Он
се
мало
прибра
,
и
пун
радости
што
је
слушао
како
избија
час
дугоочекиване
победе
,
похита
на
бину
.
Овде
је
призор
био
сасвим
друкчији
.
Један
ватрогасац
,
са
шлемом
на
глави
,
стајао
је
поред
врата
и
мирно
гледао
шта
се
око
њега
дешава
.
Глумци
су
се
пресвлачили
.
Једна
маскирана
глумица
је
тражила
нешто
на
бини
.
Редитељ
је
псовао
неког
позоришног
момка
.
Од
Сфинкса
није
било
ни
трага
.
Само
је
управник
,
човек
са
француском
брадом
и
женским
гласом
,
трчао
од
глумца
до
глумице
,
трзао
их
за
хаљине
и
викао
:
-
Писац
,
писац
!
-
Ја
сам
писац
,
господине
управниче
.
Управник
га
погледа
зачуђено
.
Познавао
је
Кремића
из
Препорода
.
-
Честитам
,
господин
-
Кремићу
!
...
Господине
редитељу
.
.
.
редитељу
,
еј
,
брзо
,
објавите
публици
да
је
писац
комада
наш
млади
песник
,
Милош
Кремић
.
Редитељ
намести
јаку
од
капута
,
узе
парче
беле
хартије
,
и
,
у
пози
претседника
министарства
,
изиђе
пред
публику
на
малу
завесу
,
па
објави
ко
је
писац
.
Као
одговор
,
дворана
загрме
још
јаче
,
и
у
гомили
разноликих
гласова
разумеваше
се
само
једно
огромно
:
-ац
.
Велика
завеса
се
диже
.
Милош
Кремић
се
нађе
сам
на
бини
пред
једном
безобличном
црном
масом
,
која
је
покретала
хиљаде
руку
и
осмехивала
се
.
Млади
човек
био
се
нагнуо
наивно
.
Очи
су
му
светлуцале
благо
,
као
у
млекаџиског
коња
.
Гвожђе
на
дугметима
његовог
реденгота
се
сијало
.
Из
дворане
је
ударала
јака
врућина
.
Затим
се
нешто
црно
скотрљало
пред
њим
,
дворана
ишчезе
,
и
пред
њим
се
појави
поново
човек
с
француском
брадом
,
који
му
је
стезао
руку
и
говорио
:
-
Честитам
,
млади
човече
!
Кремићу
одлакну
као
да
му
се
тежак
терет
свалио
с
груди
.
Завеса
је
била
спуштена
.
На
бину
потрча
цео
онај
литерарни
и
политички
полусвет
што
се
креће
између
Москве
и
Позоришне
кафане
,
и
стаде
се
руковати
с
Милошем
.
Међу
њима
је
највише
било
гимназиских
професора
.
Кремић
је
збуњено
одговарао
на
многобројна
питања
и
трудио
се
да
буде
љубазан
са
сваким
,
а
у
себи
се
питао
:
-
Је
ли
ово
победа
?
...
слава
?
...
Како
је
несносна
!
Из
тога
га
трже
једна
рука
која
се
спусти
на
његово
раме
:
-
Твојој
вереници
је
...
како
да
кажем
...
врло
тешко
.
Нови
бесмртник
није
био
све
ни
чуо
шта
му
Богдан
каже
,
али
на
помен
његове
драгане
,
он
потрча
к
њој
као
без
душе
.
ГЛАВА
ОСМА
.
ПОСЛЕДЊЕ
НЕЖНОСТИ
.
То
се
десило
у
почетку
пролећа
,
кад
су
врапци
скакутали
по
пољу
,
пуноме
сламе
.
Зорка
је
распремала
кућу
тога
дана
као
да
ће
у
њој
живети
читаву
вечност
.
Уредила
је
Милошеве
књиге
,
очистила
му
пепеоницу
и
метнула
му
на
сто
једно
писмо
које
му
је
дошло
тога
јутра
.
Нико
није
могао
посумњати
у
страшну
одлуку
која
се
била
усадила
у
њено
срце
од
оног
тренутка
кад
јој
је
припала
мука
у
позоришту
.
Њено
бледолико
лице
је
чувало
ону
птичију
озбиљност
као
у
данима
своје
кратке
среће
.
На
пролетњем
сунцу
су
се
сијали
опајани
зидови
и
обрисани
под
.
Чист
намештај
је
мирисао
и
смешио
се
као
да
очекује
званице
.
Благ
поветарац
је
пиркао
кроз
отворен
прозор
с
Дунава
.
С
њим
је
наваљивало
на
собу
и
бакарно
пролетње
сунце
,
које
сеје
са
собом
грозницу
и
црне
мисли
.
Зорка
се
била
налактила
на
прозор
и
гледала
у
пучину
бистрог
ваздуха
која
се
таласала
пред
њом
.
Она
је
хтела
да
још
једанпут
види
тај
велики
пејзаж
који
ју
је
тешио
у
ранијим
данима
самоће
и
урамљивао
целу
годину
дана
њене
љубави
.
-
Како
је
живот
чудан
!
...
Како
смо
ми
чудни
!
...
Како
је
све
чудно
!
...
-
мислила
је
она
несвесно
.
Огромна
и
сјајна
маса
воде
,
бела
као
никад
,
ширила
се
достојанствено
између
две
обале
.
Иза
Дунава
се
дизали
погорушани
шумарци
.
Овде
онде
зелениле
су
се
врбе
,
видели
се
бледи
ритови
и
беласала
се
пролетња
језерца
.
-
Једна
завеса
пада
...
Човек
се
губи
.
Ништа
се
не
зна
о
њему
,
и
све
пролази
...
С
ове
стране
џиновске
реке
обала
је
била
као
обријана
.
По
голој
земљи
се
вукла
нека
мокра
слама
и
остаци
воденога
шљама
.
Тек
од
железничког
насипа
,
који
везује
Кланицу
са
Станицом
,
показивали
се
знаци
живота
,
заоране
њиве
и
расуте
куће
,
и
умножавали
се
утолико
више
уколико
су
се
приближавали
вароши
.
У
високо
,
бескрајно
небо
штрчали
су
витки
фабрички
димњаци
.
Из
њих
је
избијао
сив
дим
,
полако
,
не
журећи
се
,
и
губио
се
у
бездан
бистрога
ваздуха
.
Зорка
је
посматрала
ове
сиве
праменове
,
посматрала
их
је
како
се
дижу
и
губе
,
и
мислила
:
-
Куд
они
иду
?
Шта
бива
с
њима
?
...
Нико
не
брине
за
њих
,
и
други
праменови
се
журе
да
заузму
њихово
место
,
па
после
...
да
се
и
они
изгубе
,
неповратни
и
неожаљени
.
Улицом
је
звиждукао
један
радник
,
један
од
оних
радничких
типова
који
носе
реденгот
,
имају
велике
бркове
и
аранжирају
кадрил
на
забавама
.
-
Где
сам
ја
видела
овог
човека
?
...
У
реденготу
и
с
великим
брковима
?
-
запита
се
Зорка
.
Млада
жена
се
сети
Пере
Јагодића
,
сарачког
мајстора
у
,
родом
из
Бежаније
...
"
знате
,
овде
преко
"
;
и
пред
њом
се
појави
,
изненадно
у
целој
опширности
,
њен
први
рандеву
са
Милошем
крај
мртвачког
одра
Анђиног
.
Успомене
,
питања
и
размишљања
полетеше
на
њену
душу
као
црне
птице
,
али
она
махну
руком
по
челу
и
удаљи
се
са
прозора
.
-
Нашто
губити
време
!
-
рече
она
у
себи
.
-
Већ
је
десет
сати
.
Треба
се
журити
.
Она
седе
за
сто
,
отвори
дивит
,
узе
перо
и
потражи
хартију
.
Све
ове
мале
појединости
чиниле
су
јој
се
живи
створови
према
којима
треба
поступати
пажљиво
.
На
истој
хартији
,
опточеној
црном
бојом
,
она
је
писала
некад
она
дугачка
писма
своме
драгану
у
Ужице
.
Ова
хартија
јој
изазива
гомилу
успомена
на
протеклу
годину
дана
,
на
њену
љубав
,
на
њеног
драгана
и
мајку
,
на
младост
и
детињство
,
и
за
часак
,
пред
њом
се
појави
цео
њен
живот
,
очишћен
од
туге
и
тешких
тренутака
,
онакав
какав
се
он
јавља
у
успоменама
.
Зорка
је
изгубљено
гледала
у
рупицу
од
пера
којим
је
хтела
потписати
своју
смртну
пресуду
,
и
није
се
могла
одлучити
да
је
напуни
мастилом
.
-
Шта
ли
је
мислио
радник
који
је
правио
ово
перо
?
-
премишљала
је
она
.
-
Каква
ли
је
мука
пунила
његово
срце
?
...
Ах
,
бесмислице
!
Перо
као
и
остала
пера
!
Ја
сам
кукавица
.
Треба
се
журити
.
Зорка
снажно
замочи
перо
у
мастионицу
,
и
поче
писати
брзо
,
као
да
се
бојала
да
је
ко
не
спречи
:
"
Драги
мој
Милошу
,
Знам
да
ће
те
јако
изненадити
ово
писмо
кад
га
добијеш
.
Бојим
се
да
те
њиме
много
не
забринем
.
Али
,
не
бој
се
,
не
брини
се
.
Ствар
није
толико
важна
,
и
све
ће
бити
свршено
кад
га
будеш
читао
.
"
Кад
заврши
ову
реченицу
,
млада
жена
осети
да
је
нешто
стеже
у
грлу
.
Она
пину
мало
воде
и
настави
:
"
Молим
те
,
буди
миран
,
и
стрпљиво
прочитај
писмо
до
краја
.
Ја
те
волим
више
него
икад
,
и
желим
ти
срећу
.
Твоје
добро
је
било
одувек
сан
мога
живота
.
Ја
сам
мислила
,
Милошу
,
да
те
могу
усрећити
,
и
зато
сам
искрено
желела
да
будем
твоја
жена
.
Али
,
сад
видим
да
ти
ја
могу
донети
само
несрећу
.
Пут
којим
идемо
постао
је
опасан
.
Ти
више
њим
не
смеш
ићи
.
Ми
смо
били
успавали
нашу
савест
,
да
би
послушали
наше
срце
.
Срце
је
рђав
саветник
.
Оно
је
умело
да
сакрије
опасност
зла
под
заводљивим
обликом
слатких
мисли
,
пространих
нада
,
племенитих
илузија
.
Ја
знам
да
су
наше
намере
биле
часне
,
али
која
вајда
!
Наш
пут
није
био
прав
...
ми
смо
били
на
рђавом
путу
.
Сад
се
зло
свети
,
и
неко
од
нас
мора
да
плати
кривицу
што
смо
залутали
.
Ја
сам
била
старија
;
на
мени
је
било
да
будем
хладнија
и
да
те
одвратим
од
зла
пута
.
Ја
се
зато
радо
жртвујем
,
да
се
ти
можеш
вратити
.
"
Она
предахну
и
прогута
још
мало
воде
.
"
Ти
си
,
Милошу
,
млад
.
Ти
треба
цео
да
се
предаш
животу
.
Ти
не
смеш
да
се
жртвујеш
и
да
до
краја
својих
дана
вучеш
окове
нашег
греха
.
Ја
сам
грешна
,
Милошу
.
Није
требало
да
допустим
да
ме
ти
заволиш
.
Због
тога
се
ја
повлачим
са
твог
пута
.
Ја
те
сувише
волим
да
бих
могла
живети
без
тебе
;
због
тога
ја
не
могу
бежати
нигде
.
У
власти
ми
је
пак
да
раскинем
са
животом
,
и
ја
га
раскидам
,
срећна
,
јер
је
то
за
твоју
срећу
.
Ја
се
не
бојим
божјег
суда
,
јер
овим
искупљујем
опроштење
нашега
греха
и
спречавам
твоју
пропаст
.
Знам
да
ће
твој
бол
бити
велики
.
Али
,
ти
треба
да
ме
заборавиш
.
Мало
помало
,
мој
спомен
ће
избледети
из
твоје
мисли
.
Остаће
само
неодређен
бол
једног
тешког
сна
.
Нека
он
остане
,
Милошу
,
нека
остане
тај
бол
;
хоћу
да
нешто
остане
од
мене
у
твом
срцу
.
То
што
остане
биће
добро
и
крепиће
те
на
твом
стрменом
путу
ка
слави
.
"
Једна
суза
се
скотрља
са
Зоркиног
ока
и
замрља
реч
слава
.
Она
пажљиво
избриса
ову
мрљу
мастила
и
продужи
:
"
Нека
те
ова
суза
не
буни
.
То
је
суза
задовољства
,
суза
добрих
дела
.
Ти
немаш
ни
због
чега
да
ме
жалиш
.
Ја
сам
,
истина
,
много
патила
,
али
сам
и
много
љубила
.
Мало
је
жена
које
је
љубав
тако
слатко
љуљкала
као
мене
.
Она
је
обузимала
највише
врхове
моје
мисли
.
И
ја
могу
рећи
с
правом
:
"
Хвала
ти
,
Боже
,
моја
судбина
је
била
добра
.
"
Не
пати
мислећи
да
ми
је
смрт
била
тешка
.
Смрт
је
проста
.
Зашто
је
се
бојати
?
Она
је
као
несвест
која
обузима
оне
који
су
достигли
границу
напора
.
Ја
сад
видим
колико
се
неправо
виче
на
њу
.
Није
смрт
него
је
живот
оно
што
нас
мучи
,
што
нам
ставља
мучне
загонетке
,
уморава
нас
и
цеди
нам
наше
снаге
.
Смрт
долази
после
тога
,
после
свих
тих
мука
,
као
добар
анђео
,
и
ослобођава
нас
.
Ах
,
како
је
смрт
лепа
кад
човек
воли
.
Она
је
тако
близу
љубави
.
Зар
оне
обадве
нису
начињене
од
бесвесности
и
заборава
?
"
Часовник
у
соби
изби
десет
и
по
.
Зорка
настави
писати
брже
.
"
Време
је
да
пожурим
.
Писмо
треба
да
те
нађе
пре
него
што
изиђеш
из
канцеларије
.
Ја
сам
учинила
све
да
моја
смрт
начини
што
мање
ларме
.
Ако
моје
тело
нађу
,
учинила
сам
да
ме
не
преносе
кући
.
Васић
ће
се
заузети
код
дневних
листова
да
од
тога
не
праве
никакав
догађај
.
Ово
мало
ствари
што
имам
не
вреди
богзна
шта
,
али
то
је
још
све
што
имам
и
чиме
могу
располагати
.
Моја
последња
воља
је
да
то
припадне
твојој
сестри
,
малој
Добринки
.
Учини
ми
то
,
хоћу
да
ме
се
она
сећа
по
добру
.
Ја
сам
је
толико
волела
,
и
мислила
сам
да
се
бринем
за
њу
.
Бог
је
хтео
друкчије
!
...
Нажалост
,
теби
немам
шта
да
оставим
...
ништа
друго
до
неколико
избледелих
писама
и
моје
вреле
жеље
да
успеш
у
твојим
плановима
за
будућност
и
уметност
.
Али
,
имам
једну
молбу
да
упутим
на
тебе
:
ако
хоћеш
да
будем
потпуно
мирна
с
оне
стране
гроба
,
немој
да
мучиш
себе
,
немај
гриже
савести
,
не
пребацуј
себи
ништа
...
Мало
је
људи
који
би
били
тако
добри
да
су
били
на
твоме
месту
.
И
буди
сигуран
да
си
ти
био
увек
у
праву
према
мени
,
и
да
ја
умирем
потпуно
срећна
.
"
На
ове
речи
грунуше
сузе
младој
жени
,
и
она
се
једва
савлада
.
"
Ах
,
Милошу
,
изненадно
ми
долази
цела
снага
моје
љубави
.
И
ја
сам
срећна
.
Још
последњи
пут
да
пољубим
твоје
очи
вољене
,
око
за
оком
.
Ја
љубим
твоје
чело
паметно
и
високо
.
Ја
завлачим
своје
руке
у
твоје
дуге
косе
,
тако
благе
и
светле
.
Али
,
највише
,
ја
љубим
једним
слатким
и
дугим
пољупцем
твоје
усне
тако
свеже
.
Ох
,
овај
пољубац
,
ти
га
знаш
добро
,
прими
га
у
мисли
,
он
ће
ти
пријати
и
сећаће
те
да
га
ниједан
човек
није
примио
од
мене
него
ти
...
Ја
не
могу
више
...
Збогом
,
буди
срећан
!
Зорка
.
"
Кад
сврши
писмо
,
млада
жена
га
затвори
у
коверат
и
стави
адресу
.
Тек
тада
она
диже
главу
.
Њене
очи
беху
суве
.
Али
се
у
дубини
њених
зеница
,
црних
као
вода
у
сенци
од
врба
,
губила
једна
језовита
шупљина
,
као
у
мртвачких
лубања
,
и
по
челу
се
хватао
један
таман
облак
самоубилачке
решености
.
Она
се
брзо
диже
,
пажљиво
намести
шешир
на
главу
,
прикачи
га
иглом
за
своју
кестењасту
косу
,
природно
уковрчену
,
узе
писмо
и
изиђе
на
улицу
.
Варош
се
љушкала
под
поплавом
златне
светлости
првог
пролећа
.
У
прашини
,
крај
кућа
,
играли
се
врапци
.
Једна
мува
зујала
је
око
пећи
за
пржење
ћевапчића
,
која
је
стајала
пред
једном
кафаном
на
углу
.
Беспослени
аласи
се
сунчали
,
наслоњени
на
једну
тарабу
.
Из
суседних
башта
допирао
је
мирис
на
преорану
земљу
и
пролетње
цвеће
.
Осећало
се
како
трава
расте
и
да
нов
живот
струји
у
природи
.
Зорка
се
осети
,
за
тренутак
,
изван
црних
мисли
које
су
је
обузимале
.
Највећи
несрећници
доживљују
ову
изненадну
потпору
.
То
нису
људи
што
им
трче
у
помоћ
,
то
је
снажан
живот
ствари
који
весело
бруји
око
њих
и
улива
им
поуздање
.
И
ова
природа
,
весела
и
обновљена
,
са
зујањем
мува
и
несташном
игром
врабаца
у
прашини
,
са
мирисима
из
преоране
баште
и
свим
чудним
звуцима
који
у
пролеће
долазе
из
разнежене
земље
и
ведрог
неба
,
потрча
Зорки
у
сусрет
,
да
јој
говори
о
нади
,
безбриги
,
миру
и
ускрсу
.
Али
,
то
не
потраја
ни
колико
један
тренутак
,
а
таман
облак
који
јој
је
покривао
чело
,
пун
црних
мисли
као
црних
крила
,
поста
још
гушћи
,
и
млада
жена
се
право
упути
своме
циљу
.
Близу
Дома
Светог
Саве
,
тамо
"
где
је
био
жандарм
"
,
на
месту
њихових
некадањих
састанака
,
Зорка
нађе
једног
носача
,
даде
му
писмо
и
добру
напојницу
,
па
му
рече
,
осмехнувши
се
на
силу
:
-
Пожурите
се
да
предате
ово
писмо
.
Ствар
је
весела
.
Биће
још
бакшиша
!
Од
Дома
Светог
Саве
,
она
пође
Душановом
улицом
,
да
се
не
би
враћала
истим
путем
.
Два
млада
човека
,
који
су
чекали
трамвај
,
добацише
јој
неки
комплименат
,
али
га
она
не
чу
и
сави
у
прву
споредну
улицу
која
води
ка
дунавској
обали
.
Пред
њом
се
беласала
велика
река
,
модра
и
топла
.
Зорка
ју
је
гледала
нетремице
.
Њене
тамне
очи
мериле
су
неодређеност
воде
,
губиле
сваки
израз
живота
и
отварале
се
врло
широко
,
као
пламен
који
се
увеличава
пре
него
што
се
угаси
.
ГЛАВА
ДЕВЕТА
.
СВИРЕПИ
ТРЕНУЦИ
.
Удар
који
задеси
младога
песника
кад
летимице
прочита
Зоркино
писмо
био
је
тако
брз
и
бруталан
да
Милош
у
први
мах
не
осети
сав
бол
који
му
је
био
спремљен
.
Он
пажљиво
сави
писмо
у
коверат
,
као
да
се
тицало
неког
обичног
љубавног
састанка
,
и
рече
своме
претпостављеном
:
-
Ви
ћете
ме
извинити
што
излазим
раније
...
Тиче
се
једног
неодложног
посла
.
Кремић
узе
шешир
и
штап
,
па
изиђе
из
канцеларије
,
а
нико
не
посумња
да
се
нешто
догодило
што
ће
изменити
из
основа
судбину
младог
човека
.
Милошу
није
ишло
никако
у
главу
да
је
то
Зорка
писала
,
није
веровао
да
је
то
писмо
истина
,
није
се
могао
надати
да
је
та
мала
,
мршава
жена
кадра
учинити
један
тако
храбар
и
очајан
корак
,
није
најзад
могао
замислити
да
њега
може
задесити
тако
велика
несрећа
.
Он
је
хватао
Велике
степенице
,
све
две
по
две
,
трчао
и
тражио
наде
и
заборава
у
свом
умору
.
На
улици
није
било
ничега
нарочитог
.
Један
таљигаш
је
тукао
свога
коња
који
није
хтео
да
вуче
узбрдо
.
Часовник
на
Саборној
цркви
је
избијао
једанаест
сати
.
Једна
грана
је
била
препречила
јарак
поред
тротоара
,
те
се
прљава
вода
разливала
широко
по
калдрми
.
Али
,
баш
тај
таљигаш
,
тих
једанаест
сати
које
је
избијало
,
прљава
вода
и
сва
та
тупа
обичност
ствари
уверавали
су
га
да
се
десила
некаква
несрећа
.
Код
Круне
му
препречи
пут
једна
група
институтки
.
Оне
су
на
себи
имале
дуге
црне
кецеље
.
Испод
кратке
сукње
су
се
показивали
слободно
пуни
листови
њихових
младих
ногу
,
мало
накривих
као
у
патки
.
Уз
тек
напупеле
груди
су
притискивале
неколико
књига
,
укоричених
и
увијених
у
хартију
од
новина
.
Све
су
говориле
,
у
исти
мах
и
гласно
,
гледале
у
плав
пролетњи
ваздух
,
пун
добрих
нада
и
љубавних
обећања
...
ваздух
који
је
трептао
пред
њима
.
Говориле
су
гласно
и
осмејкивале
се
блажено
.
-
Оне
се
осмејкују
,
јер
мисле
на
љубав
!
-
у
себи
је
говорио
Кремић
.
Ах
,
да
оне
знају
колико
је
та
љубав
жалосна
и
свирепа
!
Од
Круне
,
наниже
,
Милош
је
познавао
све
улице
,
оне
тихе
,
недограђене
улице
по
Зереку
и
Дорћолу
.
То
је
био
њихов
кварт
.
Колико
пута
су
они
туда
прошли
заједно
,
држећи
се
испод
руке
,
љубећи
се
у
сенци
каквог
дрвета
и
говорећи
о
будућности
.
-
Је
ли
могућно
да
је
то
сад
све
прошло
,
прошло
заувек
,
да
се
више
никад
не
поврати
?
...
Је
ли
могућно
да
ће
она
уста
која
сам
ја
овуда
толико
љубио
сатрунути
сад
у
подземној
влази
и
задаху
трулих
дасака
?
Све
је
стајало
непромењено
и
исто
.
Млади
човек
је
трчао
низ
ове
стрме
улице
,
али
није
губио
ни
најмањи
детаљ
који
се
видео
око
њега
.
Гомиле
успомена
су
излазиле
пред
његове
унезверене
очи
.
Ипак
се
он
није
задовољавао
,
и
желео
их
је
још
више
...
све
више
,
као
да
је
срећом
прошлих
дана
хтео
да
оповргне
своју
садашњу
беду
.
Он
је
познавао
ове
натписе
по
угловима
,
мршаве
липе
засађене
дуж
тротоара
,
физиономију
кућа
и
кочничаре
на
префарбаном
трамвају
.
Он
их
је
све
гледао
и
немо
им
говорио
збогом
,
као
и
својој
срећи
.
Најзад
се
показа
четвртаст
сандук
куће
у
Банатској
улици
,
мило
место
неколико
кратких
месеци
,
где
је
он
у
ствари
живео
живот
,
оаза
песме
и
снова
,
стан
његове
среће
и
храм
љубави
,
у
који
је
Милош
сада
улазио
као
у
гробље
.
Кремић
потражи
кључ
.
Он
је
висио
као
обично
,
кад
Зорка
није
код
куће
,
обешен
о
један
ексер
на
вратима
.
Кућа
је
била
распремљена
и
чиста
.
Нигде
се
није
видео
ни
најмањи
знак
борбе
.
Столице
су
стајале
у
салону
лепо
распоређене
,
као
да
су
чекале
на
званице
.
Дивит
на
писаћем
столу
је
био
затворен
.
Милошев
портрет
га
је
гледао
спокојно
из
свога
позлаћенога
оквира
.
Сунце
,
које
је
било
покривено
једним
облаком
,
сину
поново
и
пуном
светлошћу
обасја
целу
унутрашњост
овог
напуштеног
стана
Млади
човек
се
трже
.
Кућа
му
се
учини
пуста
,
беда
сурова
,
свет
празан
.
-
Зашто
сам
ја
дошао
овамо
?
-
упита
се
он
.
Нико
му
није
ништа
казао
;
Зорка
му
није
рекла
у
писму
како
ће
то
бити
,
али
Милош
уједанпут
схвати
целу
ствар
;
за
часак
упре
очи
у
плаву
траку
Дунава
,
која
се
весело
преливала
на
сунцу
,
и
,
хватајући
се
за
последњу
наду
да
ће
можда
још
доћи
на
време
,
потрча
ка
обали
.
Али
,
смрт
није
знала
за
чекање
,
и
он
приспе
касно
.
На
прашњавом
путу
,
који
је
почињао
од
обале
и
губио
се
у
сплету
улица
овог
предграђа
,
виделе
су
се
само
групице
радозналих
гледалаца
,
којима
је
једина
брига
била
да
се
распитују
о
ономе
што
се
десило
:
-
Ко
је
то
?
-
Шта
се
то
десило
?
-
Млада
!
...
Девојка
?
Како
се
зове
?
Радознали
свет
се
питао
овако
и
упирао
очи
у
дно
хоризонта
,
где
се
уздизала
суморна
зграда
Опште
државне
болнице
иза
једног
реда
јабланова
.
Кремић
појури
тамо
,
не
видећи
више
никога
,
заборављајући
да
узме
кола
,
ударајући
путевима
за
које
је
мислио
да
су
пречи
,
а
који
су
га
водили
далеко
од
његовог
несрећног
циља
,
у
поље
,
у
баре
или
ћорсокаке
,
где
му
је
требало
газити
по
устајалој
води
,
прескакати
буњишта
,
и
враћати
се
да
поново
залута
.
Он
је
трчао
као
луд
.
Кад
би
посрнуо
,
дочекао
би
се
на
руке
.
Бол
од
пада
није
осећао
,
и
настављао
је
свој
трк
,
још
брже
и
живље
.
Пред
жутим
зидом
болничке
баште
заустави
се
изненадно
,
као
отети
коњ
кад
осети
пропаст
.
Куражан
дотле
,
он
плашљиво
погледа
сад
у
ово
жалосно
место
болести
и
смрти
.
Из
двоспратне
зграде
,
с
великим
прозорима
и
шиљастим
кровом
,
ударао
је
задах
на
лекарију
.
По
башти
су
се
шетали
болесници
у
дугим
болничким
кошуљама
.
Из
једне
споредне
зграде
у
дну
дворишта
,
начињене
од
дасака
и
с
белим
крстом
на
вратима
,
појави
се
један
полициски
писар
са
лекаром
.
За
њима
изиђе
један
жандарм
и
два
болничара
.
Кремића
нешто
ледну
у
срце
.
Он
се
инстинктивно
упути
тој
згради
са
белим
крстом
.
Није
питао
никога
за
допуштење
,
а
нико
га
и
не
задржа
.
Врата
су
била
широм
отворена
.
Кроз
њих
је
било
нешто
тешко
и
накисело
.
На
једној
широкој
,
црно
обојеној
дасци
лежало
је
унутра
нешто
непомично
,
покривено
парчетом
белог
платна
.
То
је
била
Зорка
.
Она
је
лежала
на
ребрима
,
као
смрзла
птица
.
Очи
су
јој
биле
покривене
капцима
,
по
којима
се
видела
још
плава
мрежица
њене
крви
.
Око
помодрелих
усана
играо
је
један
озбиљан
осмех
.
Близу
уста
стајала
је
једна
црна
суза
крви
,
која
се
била
згусла
као
капља
катрана
.
Њено
лице
,
тихо
као
од
мрамора
,
почивало
је
мирно
у
вечитом
сну
.
Млади
човек
се
скруши
на
колена
пред
својом
непомичном
драганом
,
узе
је
за
руку
,
обухвати
око
паса
и
наднесе
се
над
њено
лице
,
као
да
ју
је
хтео
спасти
из
таласа
.
Осмех
је
играо
око
њених
усана
.
Очи
су
биле
скривене
под
плавом
мрежицом
,
дубоко
у
дупљама
.
По
лицу
се
простирала
свечаност
смрти
.
Један
мали
рак
мрдао
је
у
замршеној
кестењастој
коси
.
Милош
га
спази
,
пусти
једно
:
ах
,
и
као
да
се
бојао
од
овог
рака
,
од
овог
белог
платна
,
почадилих
дрвених
зидова
и
целог
овог
призора
у
капели
,
он
побеже
из
болнице
,
не
знајући
како
,
против
своје
воље
,
гологлав
и
са
лицем
окамењеним
од
ужаса
.
Он
побеже
.
Куд
?
Како
?
Којим
путем
?
Никад
није
знао
...
Никад
није
био
начисто
шта
је
радио
тога
дана
.
Сећао
се
само
неких
појединости
.
У
једном
тренутку
,
сасвим
у
другом
крају
вароши
,
видео
се
у
једном
излогу
дућана
,
унезверен
,
гологлав
;
ветар
му
је
мрсио
косу
;
у
руци
му
стајао
згужван
шешир
.
Куд
је
после
продужио
,
како
се
нашао
на
путу
за
Топчидер
?
Сећао
се
како
је
ишао
увек
право
.
Кућа
се
јављала
за
кућом
,
двориште
за
двориштем
.
Пред
Монополом
срете
један
пар
.
То
је
био
један
млад
човек
и
једна
млада
жена
.
Они
нису
обраћали
пажњу
на
њега
,
држали
су
се
чврсто
испод
руке
...
једно
уз
друго
,
и
у
говору
примицали
усне
.
Милош
је
био
тако
исто
млад
;
и
он
је
у
срцу
имао
један
извор
нежности
,
али
га
је
он
угушивао
,
и
бежао
...
куда
?
Камо
?
Зашто
?
Он
није
знао
.
Како
се
нашао
на
отвореном
пољу
?
...
Сећао
се
да
је
један
густ
облак
био
покрио
сунце
.
Ветар
се
подиже
.
Киша
пљусну
.
Све
око
Милоша
поста
сиво
од
милијарда
ситних
капљица
воде
.
Он
се
сакри
под
једно
дрво
.
Кад
је
киша
престала
?
...
Колико
је
било
сати
?
Време
,
као
разбијен
часовник
,
било
се
зауставило
за
њега
и
није
му
давало
никаква
спомена
.
Како
се
вратио
у
варош
?
Је
ли
га
ко
видео
,
познао
?
...
То
је
било
избрисано
из
његове
памети
.
Тога
дана
није
био
ништа
окусио
.
Сећао
се
само
како
је
ушао
на
капију
од
куће
,
решен
да
се
убије
.
Врата
су
стајала
незакључана
,
онако
како
их
је
он
оставио
.
Месец
је
купао
својом
светлошћу
обе
њихове
собе
.
Милошево
грло
је
било
суво
као
испечено
,
и
по
његовим
образима
линуше
сузе
,
лагане
и
дуге
,
без
јецаја
,
без
уздаха
,
као
да
је
то
била
његова
душа
која
је
плакала
.
Он
се
баци
преко
распремљене
постеље
и
притиште
главу
на
меку
перину
.
-
Треба
свршити
...
треба
свршити
што
пре
,
-
понављао
је
у
мислима
,
и
припијао
се
уз
ову
постељу
њихове
љубави
.
-
Зар
хоћеш
да
лишиш
ону
која
лежи
сад
у
мртвачком
сандуку
и
онога
што
још
једино
може
очекивати
од
тебе
...
да
јој
не
испуниш
њену
последњу
вољу
,
њену
последњу
молбу
?
-
проговори
у
Милошу
његова
савест
.
-
Она
се
жртвовала
за
твоју
срећу
.
Не
одбацуј
ту
срећу
,
она
је
скупо
плаћена
...
смрћу
плаћена
.
-
Зорка
није
имала
право
,
-
гласно
крикну
,
млади
човек
.
-
Ја
не
могу
живети
без
ње
.
Ја
видим
да
је
мој
живот
свршен
...
треба
свршити
...
треба
свршити
што
пре
.
Кремић
запали
свећу
.
Он
се
био
потпуно
решио
да
се
убије
.
Сад
је
хтео
само
да
још
једанпут
види
место
где
је
провео
најлепшу
годину
свога
живота
.
Са
свећом
у
руци
и
закрвављених
очију
,
он
је
ишао
из
собе
у
собу
.
У
његовој
соби
паде
му
поглед
на
канабе
,
покривено
црном
шагринском
кожом
.
Зорка
га
је
била
изместила
из
салона
,
кад
се
код
ње
доселио
,
и
метнула
га
ту
,
у
његову
собу
,
да
Милошу
буде
удобније
.
Ово
велико
канабе
,
намештено
према
прозору
,
са
кога
се
могло
гледати
на
Дунав
,
било
је
нарочито
мило
Милошу
.
Колико
пута
су
они
разговарали
на
том
канабету
,
упола
лежећи
,
главу
уз
главу
,
с
укрштеним
рукама
,
и
опијали
се
дугим
пољупцима
.
Млади
човек
примаче
свећу
да
још
последњи
пут
види
ово
парче
мртвог
намештаја
,
који
је
за
њега
био
живи
сведок
његове
љубави
.
На
једном
сточићу
,
који
је
стајао
поред
канабета
,
Милош
опази
једно
неотворено
писмо
,
наслоњено
на
пепеоницу
.
Он
познаде
рукопис
.
Писмо
је
било
на
њега
и
долазило
је
од
његове
мајке
.
Предомисли
се
да
ли
да
га
отвори
.
Он
је
увек
волео
да
чита
мајчина
писма
.
Ова
добра
старица
,
са
два
разреда
основне
школе
,
умела
је
писати
онако
како
говори
,
оним
лепим
језиком
рођених
Ужичана
,
везујући
по
три
речи
заједно
.
Она
је
увек
знала
наћи
пуно
паланачких
новости
,
о
овом
човеку
или
оној
жени
које
је
Милош
познавао
,
и
испричати
их
просто
и
без
икаквих
пакости
,
јер
у
њеној
души
није
било
ничег
рђавог
.
И
после
...
њене
упола
казане
бриге
,
страховања
и
нежне
молбе
да
се
чува
,
увек
се
слатко
дотицале
његовог
срца
.
Најзад
,
он
оцепи
коверат
.
Из
писма
испаде
један
аматерски
снимак
.
Кремић
га
подиже
,
не
гледајући
шта
је
;
метну
га
на
сточић
и
поче
читати
писмо
.
"
Кроз
који
дан
послаћу
снаји
једну
теглу
слатка
,
-
између
осталог
му
је
писала
мајка
.
-
Остало
ми
је
од
јесенас
.
Врло
је
лијепо
испало
.
То
су
дуње
из
наше
баште
.
Хоћу
да
види
какво
је
наше
слатко
.
Чекам
само
да
ти
довршим
чарапе
,
па
ћу
вам
све
заједно
послати
.
Кажи
снаји
нека
те
добро
гледа
,
знаш
како
је
то
она
мени
поручивала
кад
си
ти
био
овамо
.
"
Милош
махну
главом
и
прогута
једну
сузу
.
"
У
овом
писму
шаљем
ти
нашу
слику
.
Сликао
нас
је
Радоје
поручник
.
Како
ти
се
допада
?
Ударило
ми
сунце
у
очи
,
па
сам
испала
ћорава
.
"
Кремић
погледа
у
фотографију
.
Крај
једног
накривљеног
плота
од
зашиљених
дасака
стајала
је
његова
цела
породица
.
Мала
Добринка
се
била
обесила
мајци
о
руку
,
као
да
се
плашила
нечега
.
Брат
полицајац
,
мршав
и
кошчат
,
био
се
наслонио
на
своју
сабљу
,
и
испод
полициске
капе
,
набијене
на
очи
,
смешио
се
болећиво
и
кисело
.
Остала
два
брата
су
стајала
озбиљно
и
свечано
.
Гледајући
у
мајчину
блузу
од
јевтиног
порхета
,
у
те
пријатне
и
познате
физиономије
своје
породице
,
у
накривљен
плот
од
дебелих
дасака
и
мученички
осмех
свога
брата
,
Милош
се
сети
његових
речи
,
оних
које
је
говорио
и
оних
које
није
хтео
да
каже
:
-
Није
живот
што
и
песма
,
где
је
сва
мука
пронаћи
да
се
ум
сликује
са
друм
.
Поред
љубави
има
и
дужности
,
поред
драгане
постоји
породица
...
Зар
ти
мислиш
да
под
полициском
блузом
не
сме
куцати
једно
човечје
срце
?
И
ја
сам
волео
и
имао
узвишених
жеља
.
Зар
ја
не
бих
марио
да
будем
учен
правник
,
начелник
министарства
,
професор
универзитета
.
Али
,
требало
је
спасти
кућу
,
требало
је
да
онај
старац
,
који
сада
спава
у
Доварју
,
не
остане
без
крова
над
главом
,
требало
је
спасти
ову
децу
.
Теби
је
било
лако
...
Кремић
поново
погледа
у
блед
снимак
паланачког
аматера
.
Ова
стара
жена
могла
би
понети
шта
боље
од
јевтиног
порхета
.
Овој
девојчици
треба
доста
братске
заштите
,
да
се
не
плаши
пред
странцима
.
Ова
два
дечка
имају
такође
својих
потреба
.
А
овај
полицајац
,
чија
се
блуза
и
на
слици
познаје
да
је
извештала
,
заслужио
је
да
се
одмени
и
да
се
са
његовог
кошчатог
лица
истре
кисео
осмех
мучеништва
.
Једна
мисао
,
изненадна
и
нова
,
страшнија
него
самоубиство
,
јер
је
требало
продужити
живот
кад
се
нема
воље
за
њега
,
и
топла
у
исти
мах
,
јер
је
велика
,
јер
је
хришћанска
и
божанска
,
затресе
уморену
главу
младог
човека
.
-
Идем
тамо
,
идем
да
им
помогнем
.
Моја
помоћ
биће
искрена
.
Веља
се
неће
више
осмехивати
овако
.
Онај
плот
треба
подупрети
.
Ја
ћу
их
умети
помоћи
.
Ја
ћу
им
дати
све
што
имам
,
јер
мени
не
треба
ништа
.
Он
притиште
груди
с
леве
стране
.
Смрт
његове
драгане
била
је
отворила
широку
рану
на
овим
младићским
грудима
,
али
на
ту
рану
падао
је
неки
мелем
,
који
је
не
лечи
,
али
је
олакшава
и
одржава
живот
.
И
тај
мелем
,
који
му
је
долазио
са
бледе
слике
његове
породице
,
уносио
је
у
Милошево
раскрвављено
срце
један
благ
дах
нове
радости
,
радости
пуне
суза
,
радости
питоме
и
тихе
,
оне
радости
коју
је
осетио
кад
се
решио
да
Зорки
да
своје
име
,
да
би
је
утешио
,
радости
коју
човек
осећа
кад
радост
чини
.
-
Ах
,
сад
тек
разумем
Зорку
како
се
могла
решити
на
онај
страшан
корак
...
како
је
слатко
кад
се
човек
одриче
себе
ради
својих
.
Милош
леже
на
канабе
,
и
поново
се
задуби
у
фотографски
снимак
који
му
је
писмо
донело
.
Полако
су
његове
трепавице
отежавале
,
рука
дрхтала
;
фотографија
паде
на
његова
уста
,
и
он
заспа
тешким
сном
који
долази
после
великих
губитака
нервне
снаге
,
и
одакле
човек
излази
способан
да
живи
поново
и
да
сноси
оно
што
му
се
чинило
несношљиво
.
ГЛАВА
ДЕСЕТА
.
НАТРАГ
.
-
Ја
још
не
верујем
да
ти
идеш
у
Ужице
...
како
да
кажем
...
на
свагда
.
То
је
оригинално
...
како
да
кажем
...
песнички
,
али
није
паметно
.
Сад
ти
се
указује
прилика
...
Треба
је
шчепати
...
како
да
кажем
...
После
ће
бити
доцкан
.
-
Не
,
Богдане
,
за
мене
нема
више
прилика
.
Ја
не
тражим
више
ништа
.
Ја
идем
да
довршим
своје
дане
и
помогнем
друге
.
-
То
је
поезија
,
драма
...
како
да
кажем
...
То
се
дешава
на
даскама
,
на
позорници
.
Али
,
у
свету
!
...
Сад
кад
си
...
како
да
кажем
...
пробио
лед
...
-
И
разбио
главу
!
-
пресече
га
Кремић
горко
.
-
Видиш
како
си
лако
добио
место
у
суду
,
-
не
даде
се
збунити
репортер
Препорода
.
-
Тражио
си
Ужице
,
и
добио
си
га
.
Да
си
...
како
да
кажем
-
хтео
Београд
,
добио
би
и
њега
.
Новине
те
хвале
,
критичари
очекују
од
тебе
нову
звезду
на
пољу
наше
драме
,
људи
те
дочекују
радо
и
нуде
ти
...
како
да
кажем
...
своју
помоћ
.
-
Не
,
не
,
Васићу
.
Та
помоћ
долази
и
сувише
доцкан
.
-
Ти
претерујеш
,
као
увек
.
Заиста
,
то
би
била
...
како
да
кажем
...
грдна
штета
.
Ето
,
ми
смо
били
најбољи
другови
,
а
ја
...
пардон
,
Милошу
,
ја
сам
увек
веровао
у
твој
таленат
,
али
нисам
могао
...
како
да
кажем
...
ни
у
сну
сањати
да
ти
можеш
онако
нешто
написати
.
Оно
је
био
божанствен
тренутак
кад
млада
жена
у
другом
чину
диже
руке
к
небу
и
управља
питање
Богу
:
"
Шта
да
радим
?
"
-
како
да
кажем
-
рецитовао
је
Богдан
Васић
-
"
Кажу
да
је
Бог
добар
и
правичан
.
Али
,
зар
он
може
...
како
да
кажем
...
допустити
да
ми
останемо
несрећни
кад
не
чинимо
никоме
зла
.
О
,
Боже
милостиње
,
сажаљења
,
Боже
правде
...
како
да
кажем
...
ти
који
управљаш
световима
и
човечанством
,
научи
ме
шта
да
радим
...
"
-
Ах
,
остави
,
Богдане
,
то
су
ствари
...
-
Никад
нисам
чуо
бурнији
аплауз
откако
долазим
у
позориште
.
Једна
девојка
је
плакала
поред
мене
.
Господин
Стајић
је
лично
...
како
да
кажем
...
написао
ону
критику
,
на
целој
трећој
страни
Препорода
.
Милош
се
смешио
на
ове
покојне
успехе
,
као
на
нека
пала
величанства
,
и
гледао
цело
време
за
амалином
који
је
носио
његов
куфер
.
-
Да
,
Васићу
,
ја
волим
свој
рад
;
ја
ценим
своју
драму
.
Али
,
ја
више
ништа
не
могу
написати
.
Она
ме
је
и
сувише
стала
.
-
То
се
теби
чини
.
После
годину
две
дана
...
како
да
кажем
...
Има
времена
.
Ти
си
млад
...
-
Не
,
ја
сам
већ
остарео
.
Ево
,
ја
немам
више
од
24
године
,
а
чудим
се
што
моје
косе
нису
седе
.
Моје
срце
је
постало
једна
велика
крпа
,
искидана
ветровима
живота
,
упрљана
сваковрсним
додирима
,
избледела
на
великим
кишама
.
Ја
у
себи
осећам
само
подеротине
.
Да
,
Васићу
,
те
подеротине
,
ти
дроњци
,
то
су
моје
бивше
наде
,
то
су
моје
некадање
наклоности
и
мртва
веровања
.
Амалин
је
измицао
уз
брдо
Дубровачке
улице
.
Два
пријатеља
се
пожурише
да
га
стигну
.
Милош
је
имао
на
леђима
један
широк
авелок
,
чије
пешеве
је
покретао
лак
пролетњи
ветар
.
На
глави
му
је
био
мек
шешир
са
широким
ободом
.
Испод
шешира
сијале
су
његове
благе
плаве
очи
,
нешто
натмурене
.
Његово
лице
је
било
бледо
и
остарело
,
као
после
какве
велике
болести
.
-
Вараш
се
,
Кремићу
,
-
упорно
га
Богдан
бранио
од
њега
самог
,
-
ти
си
...
како
то
рекох
?
...
млад
,
а
кад
је
човек
млад
,
он
је
у
стању
да
преболи
све
.
Не
прави
твој
бол
већим
него
што
је
.
Остави
времену
...
Оно
уме
најлепше
да
привија
облоге
и
да
лечи
.
На
ране
...
како
да
кажем
...
доћи
ће
ожиљци
,
и
све
ће
проћи
...
То
ће
проћи
,
видећеш
.
-
Не
,
не
.
.
.
ти
то
не
знаш
,
ти
то
не
можеш
знати
,
јер
ти
ниси
патио
.
Ово
су
ране
које
се
не
могу
преболети
.
Оне
су
као
и
рак
.
Човек
живи
,
али
и
рак
с
њим
.
Један
дан
долази
кад
је
све
свршено
.
Не
,
Васићу
,
ти
то
не
можеш
знати
,
и
нека
Бог
не
да
да
то
сазнаш
.
Ја
сам
уништен
,
ја
сам
претрпео
банкротство
идеала
,
крах
свега
;
ја
не
постојим
више
,
ја
немам
више
своје
ја
,
ја
сам
бивши
човек
.
-
Добро
,
нека
је
и
тако
,
-
противио
се
Богдан
.
-
Нека
си
...
како
да
кажем
...
претрпео
крах
идеала
,
нека
си
банкрот
.
Али
,
ти
ниси
једини
.
Има
толико
људи
који
су
банкротирали
,
пали
под
стечај
,
били
на
робији
,
али
је
то
прошло
...
Они
су
се
...
како
да
кажем
...
вратили
,
отворили
радњу
.
Покушај
и
ти
.
Ово
није
први
пут
кад
ти
је
тешко
.
Око
тебе
ни
досад
нису
цветале
руже
.
-
То
је
тачно
.
Било
је
тешких
дана
,
врло
тешких
.
Али
,
ово
сад
...
ово
је
смрт
што
се
издиже
преда
мном
и
не
да
ми
напред
,
а
смрт
је
нешто
друго
него
све
тешкоће
овога
света
.
-
Ја
те
не
разумем
.
-
Да
,
ти
ме
не
разумеш
,
пријатељу
.
Пре
месец
дана
не
бих
ни
ја
себе
разумео
,
ругао
бих
се
и
потсмешљиво
говорио
:
каботен
,
надрифаталист
...
-
Пардон
,
Милошу
,
ти
то
не
мислиш
?
...
Мени
није
ни
на
крај
ума
...
како
да
кажем
...
да
ти
се
ругам
.
Ја
те
само
не
разумем
добро
.
-
Да
,
Богдане
,
ти
имаш
право
,
ти
тражиш
објашњење
,
ти
не
можеш
да
верујеш
.
Доиста
,
човек
је
такав
;
он
се
рађа
позитивиста
;
он
не
пристаје
да
му
иједна
ствар
остане
необјашњена
.
Али
,
велики
удари
и
непогоде
у
животу
,
које
руше
све
наше
планове
,
самим
својим
фактом
,
самим
тим
што
постоје
и
што
нас
погађају
,
уверавају
нас
у
нешто
стално
и
непроменљиво
;
ми
схваћамо
необјашњиве
ствари
и
примамо
постојање
тајне
.
-
Извини
,
Кремићу
,
ти
прелазиш
...
како
да
кажем
...
на
терен
метафизике
.
Она
је
била
увек
моја
слаба
страна
.
Кад
помислим
да
има
Бога
,
ја
га
и
сад
замишљам
...
како
да
кажем
...
онако
како
сам
га
видео
нацртаног
у
цркви
мога
места
рођења
:
са
тророгим
шеширом
на
глави
и
брадом
да
појаса
.
-
Ја
не
знам
да
ли
је
ово
метафизика
.
Ја
не
знам
да
ли
светом
влада
једна
највиша
памет
или
постарији
човек
са
тророгим
шеширом
па
глави
,
како
ти
рече
.
Да
ли
има
судбине
,
провиђења
,
као
што
верује
моја
мајка
?
Оно
што
ја
разумем
,
гледајући
мој
живот
преко
свршених
догађаја
,
јасно
ми
вели
да
постоји
извесна
дубока
логика
ситуације
и
карактера
.
Ова
логика
развија
последице
наших
радња
,
и
ако
су
наши
поступци
били
нечисти
,
она
носи
са
собом
оно
што
ће
нас
сломити
једног
дана
.
Видиш
,
Богдане
,
моје
радње
нису
биле
чисте
,
праве
ни
часне
.
Ја
сам
хтео
да
уживам
сласти
љубави
,
а
нисам
хтео
да
примим
обавезе
које
један
такав
поступак
доноси
.
Сад
се
погрешка
свети
.
Ја
сам
сломљен
.
Два
пријатеља
су
ишли
,
сада
полагано
,
левом
страном
Кнез
Михајлове
улице
,
у
правцу
Железничке
станице
,
и
ћутали
.
Било
је
лепо
пролетње
вече
.
Велики
излози
помодних
београдских
трговина
били
су
раскошно
осветљени
.
Свет
је
био
покрио
тротоаре
.
Те
гомиле
црне
масе
биле
су
цвет
београдског
друштва
,
што
излази
сваким
даном
предвече
и
шета
се
овом
улицом
до
вечере
.
Поред
два
замишљена
млада
човека
промицали
су
претставници
лепоте
и
раскоши
,
укуса
и
отмености
,
учености
и
добрих
положаја
.
Та
огромна
гомила
људи
била
је
свршила
свој
дневни
посао
,
опрала
руке
,
оставила
настрану
оно
што
ће
бити
сутра
,
и
шетала
се
по
главној
улици
Београда
весело
,
као
да
Србијом
тече
мед
и
млеко
.
-
Па
како
је
то
све
било
брзо
?
-
упита
Богдан
Милоша
после
дужег
ћутања
,
гласом
упола
побеђеним
.
-
Откуд
то
да
се
баш
теби
...
како
да
кажем
...
деси
?
-
Богдане
,
није
се
то
само
мени
десило
,
-
одговори
Кремић
,
полако
као
да
је
говорио
о
некој
ствари
која
је
ван
њега
,
независна
,
необорима
и
научна
.
-
Ти
то
бар
треба
да
знаш
као
репортер
.
Кажи
ми
само
да
ли
је
прошло
недељу
дана
,
откако
ти
за
ово
три
четири
године
пишеш
дневне
вести
у
Препороду
а
да
ниси
забележио
једну
превару
или
несрећан
догађај
,
катастрофу
или
банкротство
,
кризу
у
министарству
или
странци
?
Кад
би
историчар
наших
нарави
хтео
да
разуме
највиши
разлог
наших
огорчених
борби
,
дивљих
мржњи
и
опадања
части
,
чак
и
код
наших
људи
које
њихове
године
или
положја
у
друштву
требаху
сачувати
;
ако
би
тај
историчар
,
велим
,
хтео
да
дохвати
тајанствени
кључ
толиких
срамних
размена
новца
за
савесност
и
да
сазна
тешку
загонетку
која
се
крије
у
пропадању
толиких
карактера
у
нашем
јавном
животу
,
требало
би
да
сиђе
једнога
дана
на
београдску
станицу
око
четири
сата
после
подне
,
кад
долази
воз
из
унутрашњости
.
Он
би
решио
ту
загонетку
кад
би
се
загледао
у
физиономије
,
забринуте
и
одлучне
у
исти
мах
.
Физиономије
оних
људи
што
излазе
из
воза
,
вукући
свој
куфер
:
ти
људи
долазе
у
Београд
са
онима
што
имају
да
нађу
оно
што
хоће
.
То
су
дошљаци
,
то
су
ја
,
то
су
ти
,
то
је
цео
данашњи
Београд
,
изузев
неколико
цинцарских
и
јеврејских
кућа
,
то
је
цело
наше
поколење
.
На
уском
тротоару
Балканске
улице
један
дечко
им
препречи
пут
.
Он
је
гледао
у
излог
једне
посластичарнице
.
-
Погледај
у
очи
овог
детета
,
-
обрати
Милош
пажњу
Васићу
.
-
Шта
чини
луда
лакомост
!
Погледај
те
очи
задивљене
и
,
у
исти
мах
,
одлучне
.
Овај
деран
зна
шта
хоће
.
Он
нема
десет
пара
да
купи
овај
колач
који
види
.
Али
ће
се
он
потрудити
ипак
да
га
добије
.
Прво
ће
покушати
на
поштен
начин
,
па
ако
тако
не
успе
,
он
ће
прибећи
лажи
и
превари
.
Ми
смо
као
тај
дечко
,
сви
ми
:
ја
,
ти
,
наши
другови
,
цео
Београд
,
и
цело
наше
поколење
.
Сви
ми
волимо
ствари
слатке
и
укусне
.
Сви
ми
немамо
десет
пара
,
а
хоћемо
да
имамо
све
што
видимо
и
што
нам
се
допадне
.
Да
,
сви
ми
покушавамо
да
их
добијемо
на
поштен
начин
.
Али
...
у
животу
има
тако
мало
срећних
људи
који
имају
довољно
средстава
да
остану
поштени
и
не
падну
у
искушење
,
да
не
прибегну
лажи
и
непоштењу
.
То
важи
за
све
људе
,
али
нарочито
за
нас
,
јер
смо
дошљаци
.
Сви
смо
ми
,
мање
више
,
дошли
овамо
у
Београд
са
поштеним
намерама
.
Али
смо
ми
сви
такође
,
мање
или
више
,
били
без
средстава
.
Искушење
је
било
још
јаче
,
јер
је
око
нас
био
непознат
свет
.
Ми
смо
мислили
да
нас
нико
не
познаје
и
да
нам
је
тако
лакше
чинити
ствари
којих
би
се
стидели
у
нашој
вароши
,
у
својој
кући
.
И
даље
...
тај
свет
нас
није
познавао
,
примао
нас
са
погледом
сумњичења
,
отресао
се
од
нас
.
Чак
,
још
док
смо
били
чисти
као
анђео
,
гледали
су
у
нама
ђавола
,
лопужу
,
човека
готовог
на
све
.
Борба
за
насушни
хлеб
нас
огорчавала
.
Сваки
дан
нам
је
откидао
из
срца
по
једну
илузију
,
донету
из
родног
краја
,
као
јесен
што
откида
лишће
у
дрвећа
.
Ми
смо
се
постепено
мирили
с
непоштењем
,
са
лажју
,
преваром
,
и
чекали
само
погодан
моменат
да
начинимо
онај
корак
ранијих
дошљака
,
који
нас
је
дотле
чудио
и
бунио
.
Наше
мајке
су
биле
далеко
,
да
нас
погладе
по
челу
и
кажу
нам
:
"
Не
,
то
није
лепо
!
"
Као
што
ти
рекох
,
око
нас
је
био
свет
непознат
.
Нико
се
за
нас
није
бринуо
.
Никога
ни
ми
нисмо
волели
.
Од
нељубави
и
равнодушности
само
је
један
корак
до
злочина
,
а
злочин
,
као
што
ти
рекох
,
садржи
у
себи
казну
,
која
нас
најзад
погађа
једног
дана
.
-
Како
да
,
кажем
...
откуд
те
мисли
?
Ми
смо
и
досад
разговарали
,
али
...
-
Мој
бол
ми
је
отворио
очи
.
И
ја
видим
сад
,
на
крају
,
оно
што
је
требало
да
сам
видео
у
почетку
,
-
одговори
Кремић
замишљено
.
-
Па
шта
ти
мислиш
...
како
да
кажем
?
-
поново
упита
Богдан
.
-
Зар
људи
треба
да
остану
увек
онде
где
су
се
родили
:
у
истој
држави
...
како
да
кажем
,
у
истој
вароши
,
селу
и
сокаку
?
-
Ја
не
тврдим
да
човек
не
треба
да
се
сели
.
Селидба
је
један
нужан
закон
.
Али
,
она
је
често
пута
само
једна
манија
,
бесмислено
трчање
за
бољим
,
за
срећом
,
нецењење
онога
што
се
већ
има
у
руци
;
она
је
понекад
покрет
оног
пса
из
басне
који
испушта
комад
из
уста
,
да
би
уграбио
већи
комад
у
устима
своје
сенке
;
она
је
још
чешће
малодушно
бежање
пред
неприликом
.
Нарочито
код
нас
Срба
.
Загледај
у
нашу
историју
.
Шта
ко
ради
,
ми
се
селимо
.
Откад
се
зна
за
нас
,
ми
лутамо
из
земље
Бојке
у
Србицу
,
из
ове
у
Рашку
,
а
после
у
Угарску
,
Русију
,
Америку
или
поново
у
Турску
.
Најмање
зло
нас
наводи
да
оставимо
оно
што
је
наше
,
па
да
после
,
са
штапом
у
руци
и
просјачком
торбом
на
леђима
,
лутамо
по
туђини
,
просећи
или
отимајући
.
Треба
бити
јунак
,
па
остати
и
победити
зло
.
Јер
селидбом
се
не
добива
,
обично
,
чак
ни
оно
што
се
оставља
.
Што
се
и
добива
,
то
стаје
огромних
напора
и
смртоносних
криза
.
Не
треба
гледати
неколицину
који
су
успели
.
Треба
погледати
гомиле
тих
бескућника
који
се
пребијају
од
немила
до
недрага
,
и
које
убијају
болести
,
немаштина
и
злочинства
,
као
слана
што
убија
цвеће
које
је
изникло
у
времену
и
у
месту
где
није
требало
изнићи
.
-
Па
што
се
свет
сели
?
Што
он
не
види
зло
које
га
...
како
да
кажем
...
чека
?
-
Ми
долазимо
на
овај
свет
без
наше
воље
и
живимо
као
печурке
,
никле
после
једне
кише
,
не
питајући
се
:
зашто
и
како
?
Један
тренутак
долази
,
раније
или
доцније
,
али
једном
зацело
,
кад
нас
живот
удари
,
тргне
нас
из
криве
несвесности
,
и
постави
нам
мучну
загонетку
,
од
које
зависи
бити
или
не
бити
.
-
То
је
...
како
да
кажем
...
Хамлет
!
-
примети
Васић
.
-
Хамлет
је
постојао
пре
Шекспира
,
он
и
сад
живи
...
не
само
у
Данској
већ
и
овде
на
Балкану
,
у
нашој
Србији
међу
нама
самима
.
Јер
та
загонетка
је
вечна
,
и
њу
увек
треба
решити
.
Обично
,
она
се
решава
што
се
рука
пружа
за
боље
парче
хлеба
,
за
слађу
ствар
,
за
парче
сјајног
метала
,
а
човек
се
не
пита
:
да
ли
шта
остаје
ономе
што
је
поред
њега
.
А
то
је
погрешка
.
То
ствара
ову
огорчену
борбу
међу
нама
,
ове
зверске
мржње
,
зликовачке
страсти
и
падове
великих
карактера
.
Два
пријатеља
су
се
били
већ
примакли
Железничкој
станици
и
пролазили
поред
једне
од
оних
многобројних
кафана
које
се
налазе
око
станице
.
Столови
су
већ
били
метнути
у
малој
башти
пред
кафаном
.
Почадиле
сијалице
су
осветљавале
само
црвене
чаршаве
по
столовима
и
дно
зелених
круна
у
засађеног
дрвећа
.
До
кафанског
зида
је
била
подигнута
једна
бина
на
пивским
бурићима
.
На
њој
је
свирала
једна
циганска
капела
.
Унаоколо
се
простирала
широка
,
мека
београдска
ноћ
,
с
великим
небом
пуним
звезда
,
ноћ
што
сеје
лажи
,
снове
и
изазива
вољу
на
пијанке
и
оргије
.
Један
млад
Циганин
,
још
дечко
,
певао
је
уз
пратњу
капеле
,
дерући
се
иза
раменица
:
Сунце
јарко
,
јутром
кад
се
родиш
,
Реци
јој
да
за
њом
срце
вене
;
Поздрави
је
кад
год
је
походиш
,
Пољуби
је
,
сунце
,
место
мене
!
На
глас
песме
,
Кремић
прекиде
своја
разлагања
,
погледа
изгубљено
гаравог
дечка
,
коме
су
жиле
биле
набрекле
од
неприродног
гласа
,
па
онда
обори
главу
и
пусти
један
уздах
.
Богдан
се
не
усуди
да
га
тргне
из
његове
замишљености
,
све
док
не
дођоше
у
железничку
ресторацију
и
поручише
по
кафу
.
-
Ти
рече
...
како
да
кажем
...
селидбом
се
не
постиже
оно
што
се
тражи
?
Не
постиже
се
...
-
Срећа
,
да
!
...
Видиш
,
Богдане
,
кад
смо
дошли
у
Београд
,
мало
помало
,
ми
смо
заборавили
ону
нежност
коју
нам
је
дала
рођена
кућа
.
Праг
који
би
нам
овде
могао
заменити
наш
рођени
град
био
је
затворен
за
нас
.
Ми
смо
водили
живот
гледајући
слатке
ствари
кроз
прозор
и
жудећи
да
их
добијемо
.
Ми
смо
мислили
тако
само
на
себе
,
трчали
за
уживањима
и
тражили
срећу
на
путу
који
је
супротан
њој
.
Уживање
није
срећа
,
јер
оно
престаје
бити
уживање
кад
је
остварено
.
Срећа
није
изван
нас
.
Она
је
у
нама
.
Љубав
,
самопрегоревања
...
ето
,
то
је
једина
и
права
срећа
.
Она
не
зависи
од
засићености
,
каприса
,
случаја
и
средстава
.
То
је
бар
моје
мишљење
,
скупо
плаћено
свима
мукама
досадањег
живота
.
И
ја
се
сад
враћам
на
тај
пут
...
Али
,
не
због
себе
.
Ја
сам
ти
рекао
,
мој
живот
је
свршен
.
Ја
имам
још
три
брата
и
једну
сестру
.
Ја
имам
завичај
,
отаџбину
.
Свима
њима
треба
рада
,
помоћи
и
савета
.
Ја
ћу
бити
у
вароши
где
сам
рођен
,
у
свету
који
познајем
и
који
ме
зна
.
Ја
ћу
се
дати
сав
.
Ја
нећу
тражити
ништа
за
себе
.
Моје
скромне
снаге
посветићу
онима
који
ме
окружују
.
Ја
ћу
склопити
очи
мојој
мајци
кад
испусти
последњи
уздах
.
Бићу
одмена
мога
старијег
брата
и
потпора
млађих
.
Шта
мари
што
не
могу
више
стварати
?
Ја
ћу
умети
помагати
,
и
мој
живот
неће
бити
узалудан
.
Ја
ћу
бити
миран
грађанин
,
који
ће
вршити
своје
дужности
и
задовољавати
се
називом
:
пореска
глава
.
Моја
наклоност
ће
бити
искрена
према
свима
чији
осећаји
су
увређени
и
лепота
понижена
.
И
ја
сам
уверен
да
ћу
бити
срећан
...
да
,
сад
срећан
кад
срећу
не
тражим
и
кад
ме
она
боли
.
Келнер
донесе
кафу
,
и
мало
после
,
воз
однесе
Милоша
Кремића
,
младића
који
је
некад
имао
велике
замисли
и
летео
високо
.
КРАЈ
.
