ПОП
ЋИРА
И
ПОП
СПИРА
ПОП
ЋИРА
И
ПОП
СПИРА
ПРИПОВЕТКА
ОД
СТЕВАНА
СРЕМАЦ
СР
.
КАРЛОВЦИ
ИЗДАЊЕ
БРАНКОВА
КОЛА
1898
СВОМЕ
УЈАКУ
ЈОВАНУ
ЂОРЂЕВИЋУ
ПРОФЕСОРУ
ВЕЛИКЕ
ШКОЛЕ
ОДШТАМПАНО
ИЗ
БРАНКОВА
КОЛА
ЋИРА
И
СПИРА
ГЛАВА
ПРВА
У
којој
су
описана
два
попа
,
две
попадије
и
две
попине
ћерке
из
једнога
села
у
Банату
,
у
коме
су
парохијани
били
тако
побожни
,
да
су
бадава
млели
својим
поповима
брашно
у
сувачама
Била
два
попа
,
—
али
не
она
два
попа
,
што
су
једном
остали
сами
у
свету
,
па
се
сваки
од
њих
тужио
и
тешио
,
да
би
му
далеко
лакше
било
животарити
,
само
да
нема
онога
другог
,
—
не
,
дакле
,
та
два
попа
,
него
друга
два
,
и
живела
су
у
једном
селу
у
Банату
.
Које
је
то
село
,
нећемо
вам
казати
,
да
не
би
село
,
ни
криво
ни
дужно
,
потрзали
и
излагали
га
подсмеху
,
пошто
оно
није
ни
најмање
криво
за
све
ово
што
ће
се
у
овој
приповетци
причати
.
А
после
,
ако
ћемо
шта
,
оно
и
није
село
,
него
варошица
.
Та
колик
је
само
онај
Велики
Сокак
с
краја
на
крај
,
па
колико
тек
малих
сокака
има
,
а
сви
су
широки
.
Зато
ни
један
није
калдрмисан
,
а
није
никада
ни
био
.
Истина
,
подсмевају
им
се
Темишварци
,
да
су
им
варошке
краве
појеле
тротоар
,
али
то
је
само
једна
пакост
,
јер
тротоара
заиста
никада
није
ни
било
.
Кад
падне
киша
и
начини
се
блато
,
положе
чисмени
мештани
по
земљи
поред
зида
,
колико
да
човек
прође
,
тулају
(
кукурузовину
)
,
а
краве
наишле
,
па
ваљда
,
као
бесловесна
створења
,
помислиле
,
да
је
то
за
њих
постављено
,
па
појеле
тулају
која
је
,
као
што
је
свакоме
познато
,
њихова
храна
;
а
то
видео
некад
неки
Темишварац
,
па
,
к’о
човек
,
исприповедао
,
и
сад
не
даду
никако
мира
људима
,
него
их
дирају
једнако
за
прождрљивост
њихових
крава
.
Али
је
зато
и
било
свашта
.
Било
батина
,
па
,
богме
,
и
разбијених
глава
.
И
од
тога
доба
мање
их
дирају
.
Особито
у
селу
ни
за
живу
главу
нико
то
не
сме
да
спомене
;
шта
више
,
сад
још
хвале
место
да
је
суво
и
оцедно
и
да
му
и
не
треба
тротоар
.
Но
међу
тим
није
баш
ни
тако
.
Напротив
.
Испред
сваке
куће
има
јендек
пун
воде
,
који
се
никад
не
празни
;
јер
таман
да
пресуши
а
оно
по
Бечкеречком
Великом
Календару
удари
благослов
из
неба
,
и
јендек
се
напуни
опет
као
што
је
и
био
и
нуди
и
мами
на
уживања
и
дању
и
ноћу
.
Дању
газе
по
води
комшијска
дечурлија
и
кваси
турове
,
а
и
ноћу
је
једна
лепота
слушати
жабе
,
кад
почну
да
певају
.
Поједине
певаче
већ
познаје
сав
комшилук
по
гласу
.
Тако
,
на
пример
,
један
се
жабац
већ
неколико
година
дере
колико
га
грло
доноси
;
има
гласину
к’о
бик
,
па
се
чује
са
пола
атара
колико
је
грлат
.
Нико
га
није
дирао
,
па
чак
ни
несташна
дечурлија
која
су
после
кише
онако
радо
и
весело
газила
по
бари
,
ни
она
га
нису
дирала
.
По
свој
прилици
ту
је
дочекао
дубоку
старост
и
пошао
трагом
старијих
својих
.
Место
је
било
велико
,
а
побожни
парохијани
тако
имућни
,
да
су
комотно
могли
не
два
,
него
два
пута
по
два
попа
издржавати
заједно
са
њиховим
попадијама
и
ћеркама
.
Паори
су
били
побожни
људи
те
држали
свечаре
,
а
попови
им
секли
колаче
,
па
новаца
доста
.
Било
у
селу
добрих
момака
на
женидбу
и
лепих
девојака
на
удају
,
а
рогљева
у
селу
доста
баш
к’о
празника
у
години
,
па
сваког
празника
или
недеље
на
другом
рогљу
игра
коло
,
па
се
све
позаљубљивало
једно
у
друго
све
до
ушију
.
А
најчешће
се
ипак
скупљали
и
играли
на
рогљу
код
Неце
бирташа
,
где
је
под
јаловим
дудом
играло
коло
.
Свирац
свира
тако
целе
године
,
а
кад
се
обере
кукуруз
,
онда
се
зна
шта
је
његово
.
Он
нити
га
сеје
,
нити
окопава
,
па
опет
њему
добро
;
његову
кукурузу
не
може
да
нашкоди
суша
.
Зато
се
и
говорило
по
селу
,
кад
неко
за
нешто
не
мари
:
„
Е
,
—
веле
,
—
мари
он
за
то
к’о
Совра
гајдаш
за
кишу
,
“
или
:
„
Тиче
га
се
то
много
к’о
Совре
гајдаша
суша
!
“
—
Он
понесе
само
гајде
,
па
кад
га
запитају
:
„
Куда
,
Совро
?
“
а
он
им
вели
:
„
Идем
да
окопам
ку’руз
!
“
А
умео
је
ђаволски
лепо
да
свира
и
да
намигује
онако
кривовратаст
.
Бечкеречки
нотарош
кад
тера
кера
—
обично
после
асентирунга
—
не
може
без
њега
;
одмах
:
„
Дај
Совру
,
—
вели
,
—
дај
,
дај
десну
руку
нашу
,
“
вели
господин
нотарош
,
па
му
залепи
пола
десетице
на
шешир
,
а
Совра
дува
за
ону
другу
полутину
к’о
бесан
.
А
у
колу
кад
свира
па
кад
стане
пред
неку
газдачку
девојку
па
свира
,
а
она
зна
ко
га
је
послао
пред
њу
,
па
само
гледа
у
лево
у
земљу
,
па
све
везе
,
док
се
не
озноји
испод
носа
,
па
добије
к’о
неке
мале
брчиће
као
од
росе
.
А
и
само
срце
друкчије
се
ражђипа
,
кад
Совра
свира
.
А
у
колу
је
све
било
заљубљено
;
свак
има
своју
,
па
не
да
другом
до
ње
него
се
кољу
к’о
кере
сваке
недеље
.
А
што
се
заљубљивало
,
то
се
понајчешће
и
узимало
.
А
кад
дође
до
сватова
,
онда
није
добро
само
млади
и
младожењи
,
не
добију
само
они
свако
своје
,
него
и
други
свет
.
Па
кад
добро
пролази
и
кад
се
лепо
проводи
Глиша
Сермијаш
,
кога
обично
нико
и
не
зове
у
сватове
(
јер
кад
се
случајно
опије
—
а
то
је
редовно
случај
код
њега
—
тера
свакога
да
пева
песму
:
„
А
а
а
,
драги
брате
комшија
,
ако
’
оћеш
весео
бити
,
а
ти
мораш
с
нама
пити
“
,
па
сипа
за
врат
вино
;
а
и
иначе
је
несносан
)
—
онда
зло
и
наопако
,
да
се
не
проведе
лепо
и
не
прође
добро
и
господин
попа
,
кога
нарочито
зову
и
најугледније
му
место
дају
за
столом
,
јер
због
сватова
је
ваљда
и
постала
она
реч
:
„
Триста
,
без
попа
ништа
.
“
А
господин
попа
седне
тако
у
прочеље
,
отпева
једно
„
Глас
господен
на
водах
“
,
а
за
тим
само
захтева
и
изволева
.
Једе
ревносно
и
залива
још
ревносније
,
а
капарише
најревносније
;
тек
ће
рећи
:
„
Брат-Мијо
,
не
буди
вам
заповеђено
,
додајте
ми
,
молим
вас
,
из
онога
тањира
ону
тртицу
!
Чудим
се
,
шта
ми
то
све
фали
!
“
Или
:
„
Господин-домине
,
—
обратив
се
Кипри
нотарошу
,
—
молим
вас
лепо
,
мало
од
оних
крофни
из
онога
тањира
тамо
,
чини
ми
се
да
су
те
тамо
мало
руменије
а
и
боље
нарасле
.
“
—
А
сваки
поп
чудо
што
воли
крофне
!
Откуд
сад
то
,
Бог
ће
га
свети
знати
;
али
је
то
непобитан
факат
познат
сваком
правом
сину
наше
свете
православне
цркве
.
И
један
и
други
поп
из
овог
места
,
где
се
наша
прича
развија
,
могао
је
за
чудо
и
за
приповест
много
крофни
појести
.
Већ
чисто
човек
да
не
верује
!
За
једнога
од
ове
двојице
и
то
баш
,
Бога
ми
,
биће
за
поп
Ћиру
приповедају
,
да
је
у
једним
сватовима
појео
пуну
једну
вешкорпу
крофни
и
то
за
оно
кратко
време
,
док
је
пре
ручка
курисао
домаћици
.
А
домаћица
стоји
крај
огњишта
зајапурена
од
врућине
и
од
узбуђења
и
задовољства
,
што
је
ствар
свршена
и
зет
упецан
,
па
само
вади
крофне
и
баца
их
у
корпу
иза
себе
.
Па
док
се
домаћица
забавља
око
оне
што
цврчи
у
великој
гвозденој
шерпењи
и
преврће
је
,
дотле
овај
узима
ону
из
корпе
.
—
Ију
,
господин-попо
,
баш
сте
ви
враг
!
А
ди
су
крофне
?
!
—
пита
га
зачуђена
домаћица
.
—
Хе
,
хе
,
појео
их
,
милостива
.
—
Та
,
и’те
,
ви
се
само
шалите
;
ди
сте
и
’
сакрили
?
—
Па
појео
,
милостива
!
—
И-ју
мене
жалосне
!
Зар
толике
крофне
?
!
—
Хе
,
хе
,
из
ваше
руке
па
не
зна
човек
шта
је
доста
!
А
домаћица
само
ћути
,
а
шта
му
је
у
себи
помислила
—
,
то
смртном
човеку
наравно
да
није
познато
!
Али
то
му
ништа
не
смета
(
ни
њему
,
поп-Ћири
,
а
ни
поп-Спири
)
,
да
после
седне
за
сто
и
да
са
осталим
гостима
једе
редом
све
не
хтевши
,
ваљада
,
као
добар
пастир
ни
ту
да
се
издваја
од
своје
,
поверене
му
пастве
,
него
седи
као
станац
камен
или
као
кула
светиља
крај
мора
,
непомичан
на
свом
месту
,
док
се
све
око
њега
љуља
као
таласи
на
узбурканом
мору
.
Све
се
око
њега
за
столом
мења
,
једини
он
седи
непроменљив
.
Неко
се
дигне
да
игра
,
некога
одведу
,
а
неки
сам
,
онако
без
ичије
помоћи
,
падне
лепо
под
сто
.
Сете
га
се
и
нађу
га
тек
онда
,
кад
га
жена
,
потражи
:
„
А
ди
се
то
део
мој
човек
?
“
пита
жена
,
докле
га
не
нађе
под
столом
.
„
Јао
,
терету
мој
!
“
виче
жена
и
диже
га
.
А
господин
попа
само
седи
.
У
двадесет
и
четир
часа
тек
ако
се
једаред
диже
да
види
,
вели
,
коње
,
или
колут
око
месеца
,
на
ком
су
крају
штапци
или
какво
ће
време
сутра
бити
.
А
затим
опет
седне
.
И
опет
се
мењају
тањири
,
доносе
чисте
чаше
и
хладно
,
скоро
наточено
,
вино
,
и
то
тако
траје
све
до
медљане
ракије
ујутру
,
кад
се
господин
попа
искраде
,
да
му
не
би
пијани
сватови
из
силне
почасти
придали
Совру
гајдаша
,
да
га
прати
до
куће
.
А
што
се
у
селу
венчало
,
то
је
потпуно
знало
шта
ради
;
знало
је
дужности
и
задатке
брачнога
живота
и
крајњи
му
циљ
.
И
оба
господина
попа
имађаху
доста
посла
,
а
према
томе
и
прихода
крштавајући
новорођену
децу
по
селу
.
Мало
који
дан
да
не
дође
господин
попи
,
једноме
или
другоме
,
Аркадија
црквењак
па
не
отпочне
отприлике
овако
:
—
Господине
...
моле
вас
да
дођете
...
чекају
вас
у
порти
пред
црквом
,
да
крстите
новорожденог
младенца
мужеског
пола
Неци
Прекајцу
.
(
Аркадија
је
,
као
и
поп
Ћира
,
мрзио
на
Вука
и
његове
реформе
,
по
којима
се
човек
не
може
разликовати
од
паора
.
)
Господин
попа
оде
у
цркву
,
да
крсти
,
а
после
крштења
иде
кући
детињој
,
где
га
позива
отац
на
ручак
.
На
вратима
га
дочекује
Неда
гологлав
и
мало
постиђен
,
пољуби
га
у
руку
,
па
само
вели
:
„
Хе
,
шта
знате
,
господин-попо
,
грешни
смо
људи
!
“
А
кад
се
добро
наруча
и
врати
кући
,
донесе
свачега
,
и
пешкира
и
пешкирића
и
шарених
торбица
и
новаца
.
Попа
броји
новац
,
а
брк
му
се
смеши
;
броји
и
прича
о
детету
,
како
је
красан
,
напредан
Хришћанин
.
А
госпоја
попадија
радосна
,
Боже
,
па
воли
попу
,
као
да
су
се
тек
јуче
узели
,
па
мисли
у
себи
:
„
Та
не
би
’
се
мењала
ни
са
вицишпановицом
!
“
По
некад
се
господин
попа
по
мало
,
Бога
ми
,
и
зачуди
,
кад
му
тако
дође
Аркадија
црквењак
,
па
га
позове
да
крсти
.
—
За
кога
оно
рече
?
—
запита
неки
пут
господин
попа
црквењака
.
А
Аркадија
увија
понизно
главом
,
смеши
се
,
а
све
полако
трља
руку
о
руку
,
као
да
пере
руке
од
нечега
,
па
вели
:
—
Хе
.
.
та
.
.
да
дођете
,
господине
,
да
крстите
.
.
овај
.
.
Вуји
Ирошу
.
.
мужескога
је
пола
...
синчић
.
Добио
синчића
,
па
к’о
јабука
,
дете
здраво
к’о
тресак
!
Каже
фрау-Цвечкенмајерка
бабица
,
да
свога
века
још
није
вид’ла
тако
дете
здраво
па
грлато
.
.
тринаест
и
по
фунти
,
каже
,
тешко
,
а
дере
се
к’о
мали
бик
.
.
Чује
се
још
од
винцилирове
куће
ларма
у
кући
.
Једно
чудо
—
—
О
мај
!
И
јесте
чудо
!
А
кад
брж
’
,
—
чуди
се
попа
.
—
Па
већ
неколико
дана
има
како
је
—
ублажава
Аркадија
.
—
Та
знам
,
знам
,
ал
’
опет
.
.
Кад
је
оно
било
?
У
Јануару
...
е
,
а
сад
имамо
Јулиј
месец
.
Хеее
!
—
врти
господин
попа
главом
.
Ви’ш
,
молим
те
!
А
а
а
!
враг
им
баби
!
Ако
је
Ирош
,
баш
се
ирошки
и
владао
!
А
,
обешењаци
једни
!
.
.
Но
,
ништа
,
ништа
;
шта
је
,
ту
је
!
Могло
је
бити
и
горе
!
—
извињава
господин
попа
своје
овчице
.
—
Хе
,
хе
.
.
деца
.
.
врагови
.
Шта
знате
!
?
Джак
бува
,
хе
,
хе
!
—
вели
Аркадија
и
додаје
му
услужно
и
понизно
шешир
и
штап
,
који
је
био
онаке
форме
какви
су
обично
протојерејски
штапови
,
а
донео
му
га
је
на
поклон
с
једнога
вашара
мајстор
Лекса
лецедер
још
пре
неких
двадесет
година
.
А
деси
ли
се
каква
несрећа
у
селу
,
да
,
на
пример
,
неко
у
селу
умре
,
и
ту
како
коме
,
али
господин-попи
опет
добро
.
Ако
богатији
умре
,
оглашују
га
сва
звона
и
чинодејствују
оба
попа
;
а
ако
сиромашнији
,
онда
,
наравно
,
само
један
поп
.
Иде
па
мало
пева
он
,
мало
црквењак
,
а
мало
ђаци
,
тако
наизменце
.
Док
црквењак
или
ђаци
певају
,
господин
попа
мисли
у
памети
или
се
разговара
о
стању
и
имању
усопшчега
,
о
тестаменту
и
наследницима
,
о
процесу
и
фишкалима
,
и
већ
о
тако
нечем
,
што
би
спадало
у
тај
круг
ствари
.
После
погреба
црквењак
однесе
одјејаније
и
требник
,
а
попа
угаси
и
замота
свећу
у
добивену
цицану
иди
свилену
мараму
.
(
Било
их
је
свакојаких
,
али
је
господин
попа
најрадије
примао
оне
свилене
)
.
И
још
ту
на
гробљу
покупује
од
деце
—
која
су
такође
чинодејствовала
,
носећи
крст
и
чираке
и
рипиде
—
све
њихове
мараме
и
пантљике
;
покупује
будзашто
,
по
четири
крајцаре
мараму
.
„
Деде
,
децо
,
—
вели
им
господин
попа
,
—
дајте
ви
то
попи
,
а
попа
ће
вама
грошић
два
дати
за
то
!
“
Купи
,
па
и
то
пошље
кући
.
Од
тих
ствари
после
госпоја
попадија
изабере
што
јој
се
допадне
,
а
остало
добије
у
„
плату
“
каква
Жужа
или
Ержа
(
Мађарица
наравно
)
,
па
се
све
шарени
од
пантљика
,
кад
прође
сокаком
,
да
ти
је
милина
погледати
за
њом
.
Пролази
,
па
унесрећава
свет
,
а
највише
оне
танке
и
нафризиране
берберске
калфе
.
Е
,
не
може
човек
,
па
да
му
је
срце
од
камена
,
а
да
се
не
осврне
за
њом
и
не
да
оку
пријатна
призора
и
уживања
.
Шарени
се
од
силних
пантљика
као
слободно
међународно
пристаниште
од
барјака
на
разним
ескадрама
.
Нек
се
зна
што
је
господин-попина
слушкиња
!
А
господин
попа
чешће
и
не
долази
кући
,
него
с
гробља
право
кући
„
усопшчега
“
на
даћу
.
Ту
су
скупљене
ожалошћене
комшије
и
неутешни
рођаци
,
и
они
што
су
задовољни
с
тестаментом
а
и
они
други
што
се
спремају
да
дигну
процес
и
да
га
оборе
и
на
тај
начин
спасу
душу
милога
покојника
од
једног
тако
тешког
греха
као
што
је
неправедан
тестаменат
.
Господин-попи
опет
најугледније
место
.
Седе
сви
и
једу
.
Нико
ништа
не
говори
,
него
ћуте
и
једу
и
пију
погружено
,
како
правој
тузи
и
жалости
и
приличи
.
Пију
за
покој
душе
.
—
Хе
мој
Проко
,
мој
Проко
(
или
како
већ
буде
име
покојнику
)
,
—
уздише
Глиша
Сермијаш
,
па
пружи
испражњену
чашу
,
да
му
се
наточи
,
а
рука
му
дрхће
.
—
Мој
Проко
,
—
наставља
Глиша
,
а
глава
му
пала
од
жалости
на
груди
,
—
да
је
среће
,
да
ти
меникана
овако
пијеш
за
спокој
душе
,
а
не
ја
тебикана
!
Та
теби
је
бар
било
још
дана
записато
,
а
не
ја
да
се
вучем
по
свету
овако
брез
тебе
,
брез
свога
најближег
,
каз’ти
,
брата
и
пријатеља
.
Та
и
онај
Бог
,
Боже
ме
прости
,
узима
што
је
боље
!
Ето
ја
и
господин
попа
,
ми
ћемо
још
сто
година
живити
и
мучити
се
!
Проко
,
добри
друже
,
ди
си
,
да
видиш
твога
Глишу
,
како
се
злопати
!
—
уздише
Глиша
,
искапи
чашу
и
спусти
главу
на
сто
.
И
сви
тресу
жалосно
главом
и
хвале
покојника
.
Износе
многе
врлине
његове
,
од
којих
за
многе
нико
живи
дотле
није
знао
,
а
највише
зна
да
приповеда
каква
Вавика
или
Бетика
,
каква
Швабица
,
која
се
ту
нашла
и
била
на
услузи
збуњеним
домаћима
.
Прича
својим
накарадним
српским
језиком
и
уноси
шале
и
смеха
у
суморно
друштво
.
Па
и
господин
попа
би
устајући
рекао
добру
за
покојника
:
„
Богме
,
—
вели
он
,
—
село
га
неће
још
дуго
другог
таковог
имати
;
то
ја
само
кажем
;
Проку
нећемо
лако
накнадити
.
“
Ето
,
тако
је
отприлике
живео
господин
попа
у
селу
,
а
који
баш
попа
поименце
,
мислим
да
није
било
нужно
досад
да
кажем
,
јер
је
давно
речено
,
да
су
сви
попови
једнаки
,
један
к’о
други
.
А
после
,
и
правила
Поетике
веле
,
да
треба
што
више
пробудити
радозналост
у
читалаца
,
а
то
је
,
мислим
,
досада
већ
прилично
постигнуто
.
И
сада
бих
већ
могао
и
да
кажем
и
како
су
се
звала
та
два
попа
.
То
су
она
иста
два
попа
,
чијим
сам
часним
именима
као
насловом
украсио
ову
приповетку
;
то
су
поп-Ћира
и
поп-Спира
.
А
обојица
су
имали
још
и
своје
надимке
;
поп-Ћира
се
звао
и
Поп-Хала
,
а
поп-Спира
Поп-Кеса
.
Зашто
су
оног
првог
прозвали
поп-Хала
,
чули
сте
,
а
зашто
овог
другог
поп-Кеса
,
чућете
.
Овај
несретни
надимак
,
на
који
се
поп-Спира
онако
исто
тужио
као
и
поп-Ћира
на
свој
,
добио
је
он
одавно
.
Ако
је
веровати
ономе
што
прича
госпоја
попадија
Ћириница
(
а
то
је
присна
пријатељица
госпоје
Спиринице
)
,
а
што
је
из
њених
рођених
уста
чуо
и
забележио
сам
писац
,
веле
,
да
је
добио
тај
надимак
отуда
,
што
се
одавно
,
још
прве
године
,
као
млад
попа
,
заборавивши
свој
немешаг
па
чак
и
чин
,
умешао
међу
ону
гомилу
,
која
обично
салета
кумова
кола
,
па
се
дере
:
„
Куме
,
изгоре
ти
кеса
!
“
и
што
је
најстрашније
и
најневероватније
у
свој
тој
приповеци
,
веле
,
да
се
и
он
баш
својски
гурао
,
кад
је
кум
неколико
пута
бацио
међ
свет
пуну
шаку
крајцара
,
двогрошака
па
чак
и
неколико
сексера
.
На
један
тако
бачен
сексер
,
веле
,
да
је
тако
силно
полетео
и
одгурнуо
онога
испред
себе
,
да
је
овај
јадник
полетео
у
неку
барицу
и
забо
се
у
њу
главачке
и
стајао
усађен
као
струк
лука
.
Од
то
доба
,
веле
,
да
су
му
дали
надимак
Поп-Кеса
,
па
га
и
данас
још
увек
тако
зову
,
кад
он
није
ту
,
и
ако
је
он
давно
и
давно
други
човек
.
И
један
и
други
одавно
су
у
том
селу
,
још
откако
су
се
оженили
,
а
оженили
су
се
,
чим
су
свршили
у
Карловцима
богословију
,
а
ову
су
свршили
пре
двадесет
и
више
година
.
Оженили
су
се
из
истога
места
,
у
коме
данас
попују
.
Поп-Ћира
узео
господин-попину
,
а
поп
Спира
туторову
ћерку
;
ни
један
из
љубави
.
У
оглашеном
стечају
за
парохију
било
је
много
других
услова
,
а
за
овај
су
чули
,
тек
кад
су
се
пријавили
.
Били
су
обојица
мало
поматорији
,
већ
у
велико
брадати
клирици
.
И
они
приме
и
тај
усмено
саопштен
им
услов
и
оженили
су
се
,
јер
чак
и
црквењак
,
предшественик
данашњег
црквењака
Аркадије
,
знао
је
,
да
ће
парохију
добити
само
они
,
који
се
буду
хтели
оженити
тим
двема
лепотицама
.
Шта
је
,
дакле
,
и
остало
свршеним
клирицима
и
кандидатима
,
него
да
се
ожене
њима
.
Лепе
оне
,
а
лепе
и
парохије
,
—
узеше
се
и
не
покајаше
се
нигда
.
Од
то
доба
једнако
су
лепо
живели
.
За
то
време
много
се
штошта
променило
,
само
је
верност
њихова
супружанска
остала
она
иста
,
она
стара
.
Као
вино
из
подрума
поп-Спирина
,
или
ракија
из
подрума
поп-Ћирина
,
што
старија
све
боља
,
—
тако
и
пажња
и
љубав
супружанска
била
је
све
солиднија
.
Али
опет
се
нешто
ипак
изменило
.
Изменили
се
телесно
оба
попа
и
обе
попадије
.
Кад
су
пре
двадесет
и
више
година
дошли
у
село
,
као
свршени
клирици
,
били
су
обојица
суви
и
мршави
као
богословско
благодејање
,
а
сад
су
обојица
дебели
као
народни
фондови
.
Не
знаш
,
ко
је
дебљи
,
поп
или
попадија
.
И
једна
и
друга
попадија
изгледа
мала
,
широка
а
темељна
као
она
фигура
на
господин-нотарошевом
столу
,
у
којој
господин
нотарош
држи
трафику
,
а
то
је
једна
женска
прилика
шира
нег
дужа
,
па
се
горња
половина
дигне
а
у
доњој
стоји
дуван
и
увек
је
влажан
.
А
тек
попови
како
су
били
угојени
!
Мантија
само
што
им
не
прсне
испод
пазува
,
а
појас
никако
да
се
скраси
на
трбуху
него
све
бега
под
браду
и
ближе
врату
.
По
неко
од
боље
познатијих
се
усуди
па
дирне
,
на
пример
,
поп-Спиру
за
то
,
па
ће
му
тек
рећи
:
—
Ама
зашто
вам
,
господин-попо
,
не
стоји
тај
појас
на
своме
месту
?
—
Хе-хе
!
„
Зашто
?
“
Како
:
зашто
?
—
одговара
му
поп-Спира
,
—
па
где
да
стоји
?
Његово
место
и
јесте
баш
ту
где
га
видите
.
Није
мени
одликован
трбух
,
па
да
на
трбуху
стоји
,
него
је
моје
чисто
срце
награђено
,
па
зато
је
тако
одскочио
,
да
срце
покрије
и
одликује
.
Та
колајне
и
висе
на
грудима
;
а
кога
сте
још
,
видели
да
му
висе
на
трбуху
?
!
А
био
је
заиста
и
награђен
,
јер
поп-Спира
је
имао
црвен
,
а
поп-Ћира
само
плав
,
обичан
појас
.
А
то
је
била
формална
„
јабука
раздора
“
између
попова
,
а
још
више
између
попадија
.
Јер
људи
се
умеју
,
као
што
је
већ
познато
и
не
треба
доказивати
,
мало
и
умеравати
и
„
политички
“
владати
,
али
жене
,
жене
богме
не
умеју
!
Колико
је
само
пута
поп-Ћириница
рекла
кад
су
јој
споменули
поп-Спирин
црвени
појас
:
„
Црвен
појас
!
Уф
,
сав
ми
је
црвен
,
кад
га
видим
;
па
и
онај
ко
га
спомене
.
Ко
ти
још
неће
добити
црвен
појас
!
“
А
ако
је
веровати
поп-Ћириници
,
и
јесте
га
мало
чудновато
добио
.
Она
вели
,
да
га
је
поп-Спира
добио
само
зато
што
је
једанпут
у
једном
ужем
друштву
певао
пред
Његовим
Преосвештенством
и
Екселенцијом
Господином
Владиком
уз
тамбуру
неке
„
мирјанске
“
песме
,
каже
да
је
певао
:
„
Вино
пије
Дојчин
Петар
“
,
и
„
Катице
прехвална
,
свем
свету
јавна
“
.
Поп
Спира
је
ударао
лепо
у
тамбуру
,
а
има
још
сад
,
после
толико
година
,
диван
глас
.
—
Ето
то
је
певао
,
—
вели
поп
Ћириница
.
—
Нема
ту
никаквих
других
заслуга
,
него
певао
пред
Његовом
Екселенцијом
неке
песме
,
оне
,
знате
,
„
на
фронцле
“
песме
,
а
Екселенцији
се
допале
,
па
му
послао
црвен
појас
,
кад
се
вратио
у
резиденцију
.
Место
да
добије
по
носу
,
к’о
што
је
већ
неколико
пута
и
заслужио
то
,
он
још
одликован
!
...
Тек
штогођ
и
од
Екселенције
!
!
—
вели
љутито
поп-Ћириница
и
брише
уснене
углове
.
Тако
је
причала
чешће
,
љутила
се
и
додавала
,
да
је
за
чудо
увек
срећан
тај
господин
Спира
.
Увек
се
извуче
из
малера
,
па
да
је
не
знам
какав
.
А
ту
је
мислила
на
онај
случај
,
кад
је
Његово
Преосвештенство
Владика
правио
каноничну
визитацију
по
својој
епархији
,
па
није
затекао
на
време
поп-Спиру
на
дужности
.
А
то
је
било
овако
.
Бануо
једаред
изненада
Господин
Владика
у
село
,
а
баш
је
била
Недеља
.
Он
право
у
цркву
на
Јутрење
,
кад
али
још
нема
попе
,
а
звонило
већ
.
А
Господин
Владика
оде
у
олтар
,
па
почео
да
служи
.
Црквењак
Аркадије
,
кад
сиђе
са
звонаре
,
па
виде
,
ко
је
у
олтару
,
лепо
се
скамени
човек
већма
,
него
кад
му
се
на
сну
јавио
Св
.
Никола
и
наредио
му
да
каже
Јањи
Грку
,
да
купи
цркви
трећи
полијелеј
и
да
повиси
црквењаку
плату
.
Аркадија
је
баш
свакојаких
чуда
видео
;
с
покојнима
се
разговарао
,
познавао
неколико
вештица
у
том
и
околним
местима
,
био
посредник
између
угодника
Божјих
и
људи
грешних
,
—
али
ово
чудо
је
први
пут
сад
доживео
!
Одмах
се
прибере
и
замоли
старога
Орестију
ковача
,
да
држи
ону
његову
певницу
,
док
он
часком
не
оде
.
Орестија
,
који
је
ванредно
певао
и
китио
и
дизао
обрве
при
појању
чак
и
на
теме
,
радо
се
прими
тога
,
а
Аркадија
полети
к’о
без
душе
поп-Спириној
кући
,
која
није
далеко
била
,
па
се
раздерао
још
с
авлијских
врата
:
—
Брже
,
господине
,
малер
...
несрећа
,
велика
несрећа
—
—
Наопако
!
Каква
несрећа
?
—
излети
поп-Спира
.
—
Како
,
како
?
Да
се
није
откинуло
клатно
па
поубијало
јадну
дечицу
?
—
Није
,
—
виче
Аркадије
сав
задуван
,
—
него
нешто
још
горе
!
Дошли
су
његова
Екселенција
Господин
Владика
...
Ено
ушли
су
сам
у
олтар
,
па
почели
да
чинодејствују
,
да
служе
сами
Јутрење
.
—
—
Вла-вла-владика
!
Јао
наопако
!
—
рече
поп
Спира
и
стаде
забленут
и
скамењен
.
Да
је
ћосави
патер-Иноценц
из
Темишвара
пустио
браду
и
бркове
и
метнуо
камилавку
по
чину
реда
св
.
Василија
,
па
дошао
и
стао
пред
њега
и
замолио
га
да
га
покрсти
и
преведе
у
нашу
православну
веру
,
—
не
би
се
заиста
више
зачудио
поп-Спира
,
него
сад
кад
је
ово
чуо
.
Гром
,
прави
,
формалан
гром
из
ведра
неба
.
—
Брзо
,
господине
,
брзо
!
—
жури
га
Аркадија
и
полети
на
врата
натраг
цркви
,
а
поп
Спира
за
њим
.
Обојица
лете
право
цркви
.
—
Еј
,
наопако
ми
звонило
!
—
хуче
поп-Спира
и
јури
за
Аркадијом
,
држећи
се
обема
за
трбух
,
који
му
је
отежавао
трчање
.
—
А
јао
,
несрећни
Спиро
,
шта
ћеш
сад
?
!
Оде
ти
брада
,
к’о
да
је
никад
ниси
ни
имао
;
одоше
лепо
и
брада
и
бркови
!
—
Даће
Бог
,
па
ће
ваљда
добро
бити
!
—
теши
га
Аркадија
.
—
Е
,
лако
је
теби
,
ти
не
зависиш
од
њега
.
Него
,
реци-дер
,
Бога
ти
,
шта
да
радим
,
јао
,
шта
да
радим
?
!
Ти
си
сад
паметнији
од
мене
!
—
Не
знам
ништа
!
Од
стра
,
господине
,
не
знам
,
ни
како
ми
је
име
,
—
вели
Аркадија
.
—
Али
ваљда
ће
ми
успут
што
пасти
на
памет
!
—
вели
,
а
измакао
испред
попа
.
—
Па
шта
сад
да
радимо
,
брат-Аркадија
?
Помагај
,
ако
Бога
знаш
,
—
рече
јако
задувано
поп-Спира
кад
стигоше
у
порту
.
—
Та
,
ја
сам
се
и
сетио
,
ама
не
знам
,
’
оће
л
’
штогођ
ваљати
,
—
вели
Аркадија
.
—
А
како
би
било
,
онако
,
господине
,
да
кажете
,
да
сам
се
бајаги
ја
задоцнио
као
болестан
,
а
ја
и
тако
од
Екселенције
не
зависим
,
немам
с
њиме
ништа
,
да
простите
,
к’о
ни
ветар
с
опаклијом
,
па
да
ме
ви
нисте
затекли
у
цркви
,
па
сте
се
ви
сами
онда
попели
на
звонару
и
звонили
на
Јутрење
!
—
О
,
Бог
ти
помогао
!
—
одахну
поп-Спира
.
—
Врло
добро
,
тако
ћемо
и
казати
.
Па
тако
и
урадише
.
И
поп-Спира
се
лепо
извукао
из
шкрипца
,
а
био
је
већ
жив
обамро
!
Није
шала
,
владика
;
онако
строг
човек
!
Владика
га
саслуша
и
поверује
му
,
па
га
шта
више
још
и
похвали
за
смиреност
и
ревност
његову
у
служби
олтару
и
звонари
.
Назвао
га
је
чак
„
столпом
православија
“
.
И
где
год
је
после
било
прилике
,
похвалио
је
доброга
пастира
пароха
Спиру
,
а
видљив
доказ
и
знак
тога
његова
задовољства
и
благонаклоности
беше
онај
црвени
појас
,
на
који
толико
викаше
поп-Ћириница
.
—
Због
песме
,
ни
због
чега
другог
!
—
говорила
би
госпођа
Ћириница
,
кад
год
би
се
повела
реч
о
томе
.
—
Ништа
друго
,
слатка
моја
.
Сад
ако
сам
ја
заслужила
црвен
појас
,
то
је
и
господин
Спира
!
—
завршила
би
шапућући
поп-Ћириница
.
Но
и
ако
је
то
госпођа
попадија
говорила
,
зато
ипак
не
треба
нико
да
помисли
,
да
су
се
они
,
не
дај
Боже
,
мрзели
.
Живели
су
они
врло
лепо
,
као
што
,
на
послетку
,
и
приличи
поповским
кућама
,
које
треба
да
послуже
као
пример
осталом
стаду
и
парохијанима
.
Живели
су
,
као
што
рекох
,
врло
лепо
.
Кад
поп-Спира
закоље
свиње
и
направи
диснотор
(
што
ће
рећи
свињску
даћу
)
,
а
он
прво
пошље
попа-Ћири
од
заклатог
свинчета
и
кожурице
и
масти
и
кобасице
и
крвавице
,
па
понекад
и
неку
шварглу
ма
и
најмању
;
тако
исто
ради
и
поп-Ћира
и
шаље
поп-Спири
.
А
примеру
супруга
својих
следовале
су
и
домаћице
.
Кад
би
се
што
умесило
у
једној
,
слало
би
се
од
тога
и
у
другу
кућу
с
примедбом
,
да
није
баш
испало
онако
,
као
што
се
желело
,
и
молбом
,
да
искрено
и
беспристрасно
оцене
,
како
им
се
допада
милихпрот
,
торта
,
штрудла
,
куглоф
и
томе
подобна
теста
.
—
Ах
,
—
рекла
би
сва
задовољна
и
срећна
госпођа
Ћириница
,
ређајући
киселу
штрудлу
по
тањиру
,
да
пошље
госпођи
Спирипици
.
—
Знам
,
да
ће
пући
од
једа
госпоја
Сида
,
кад
само
види
,
како
је
добар
мој
квасац
!
Па
керн-штрудла
лепо
нарасла
,
па
мекана
к’о
душа
.
Гледај
само
,
како
је
одскочила
к’о
федери
у
канабету
!
Једна
лепота
!
Боже
,
Боже
,
чисто
бих
сама
однела
,
само
да
је
видим
,
какво
ће
лице
да
направи
,
кад
је
види
!
А
њена
штрудла
од
прошле
недеље
била
је
спљоштана
к’о
слепачка
погача
,
к’о
да
је
спрам
месечине
печена
.
Оволико
ће
одскакати
од
земље
од
оне
њене
пакости
,
бештија
дебела
,
само
кад
види
,
—
вели
госпођа
Ћириница
и
показује
невероватну
висину
,
до
које
ће
госпођа
Спириница
поскочити
од
силне
пакости
,
и
даје
тањир
кћерци
својој
,
да
га
однесе
у
комшилук
.
А
после
ручка
одмах
отрча
преко
пута
,
да
их
затекне
за
столом
;
да
на
лицу
места
види
ефекат
,
који
је
произвела
својом
керн-штрудлом
.
—
Баш
ћу
вас
нешто
замолити
,
слатка
госпоја-Сидо
,
па
ма
се
љутили
на
мене
,
—
рекла
би
госпоја
Перса
,
поп-Ћирина
лепша
половина
,
оној
другој
попадији
,
—
све
се
канем
да
једаред
дођем
код
вас
на
једно
пола
дана
,
па
да
ви
мене
лепо
научите
,
како
ви
то
правите
оне
ваше
чувене
путер-крофне
.
Ви
то
за
чудо
лепо
умете
и
надалеко
сте
се
прочули
через
њих
.
А
ја
,
ђаво
би
ме
мој
знао
,
мени
никад
не
испадну
за
руком
.
Шта
све
не
радим
,
па
не
ваља
!
Не
ваља
,
видим
и
сама
!
—
А
,
дабоме
,
није
него
још
нешто
!
—
цифра
се
госпоја
Сида
.
—
Не
,
не
,
без
шале
вам
кажем
.
Колико
сам
се
пута
сита
наплакала
због
тога
.
Увек
ми
пребацује
мој
супруг
.
Једаред
сам
се
баш
наљутила
,
па
му
рекла
,
кад
ми
је
стао
пребацивати
што
не
умем
тако
лепо
к’о
ви
,
рекла
сам
му
,
...
’
оћу
да
вам
кажем
,
слатка
госпоја-Сидо
,
па
ма
знала
,
да
ћете
се
одмах
сад
ту
наћи
увређена
,
...
„
А
ти
онда
што
си
,
“
реко
’
му
ја
,
„
узео
мене
!
Био
узети
госпоја-Сиду
,
кад
ти
тако
пуца
срце
за
њом
,
па
би
онда
имао
ко
,
да
ти
прави
шприц-крофне
...
а
и
лепша
је
од
мене
,
и
дебља
“
—
—
Ваљда
путер-крофне
,
хтели
сте
рећи
?
—
поправља
је
госпоја
Сида
мало
љута
због
споменуте
дебљине
.
—
Та
да
,
путер-крофне
,
уш’о
ђаво
у
њих
,
Боже
ме
прости
!
Љута
сам
,
слатка
,
па
не
знам
већ
,
ни
шта
говорим
.
Не
могу
ја
све
знати
;
кад
ми
није
од
Бога
дато
,
да
правим
путер-крофне
.
Та
,
Бога
ми
,
шта
ту
ваздан
,
а
шта
ме
је
ту
окупио
!
А
њему
онда
пуне
очи
суза
,
па
само
намешта
појас
и
ћелепуш
,
па
само
каже
:
„
Но
,
но
,
каже
он
.
Куд
ти
опет
оде
!
Нисам
,
каже
,
тако
мислио
,
Персо
супруго
моја
;
волијем
ја
тебе
него
све
путер-крофне
на
свету
!
“
А
мени
онда
дође
жао
,
што
сам
га
тако
ожалостила
,
па
проклињем
и
себе
и
шприц-крофне
.
А
госпоја-Сиди
мило
,
Боже
,
па
се
све
намешта
на
столици
,
а
трбух
јој
се
тресе
од
задовољства
,
па
је
теши
:
—
Е
,
госпоја-Персо
,
тако
вам
је
то
у
овом
свету
.
Свакога
је
обдарио
Бог
са
по
каквим
даром
;
није
ни
у
путер-крофнама
сва
срећа
.
Него
баш
кад
сте
се
толико
каприцирали
и
држите
да
ја
боље
правим
од
вас
,
онда
с
драге
воље
,
кад
год
је
вама
згодно
.
Дођите
ето
једне
недеље
пре
подне
,
а
поведите
и
Меланију
с
вама
.
И
она
је
већ
велика
;
данас
сутра
па
ће
јој
се
јавити
каква
прилика
...
па
треба
да
зна
,
и
њу
ћу
научити
.
Али
,
слатка
,
услуге
за
услугу
;
’
оћу
и
вас
да
то
кошта
нешто
—
—
Молим
,
молим
,
да
чујем
.
—
Само
тако
ћу
вам
показати
,
ако
ви
мене
научите
,
како
се
прави
онај
мелшпајз
што
се
зове
:
Саће
од
зоље
од
квасца
,
јер
сте
ви
у
томе
,
морам
признати
,
прави
мајстор
.
А
мој
попа
опет
то
,
па
само
то
,
воли
,
као
да
је
,
Боже
ме
прости
,
швапско
дете
.
—
Хе
,
слатка
моја
,
—
вели
поносито
госпоја
Перса
,
—
није
то
сваком
баш
ни
дато
!
Ал
’
зато
је
требало
имати
доброг
учитеља
,
а
ја
сам
га
баш
имала
!
Моја
покојна
мама
,
Бог
да
јој
душу
прости
,
није
било
тога
теста
или
мелшпајза
,
што
га
она
не
би
знала
зготовити
.
Кад
она
направи
то
Саће
од
зоље
од
квасца
,
могла
је
,
што
кажу
,
и
самог
цара
послужити
!
!
Господин
Јеротеј
Драгановић
,
кад
је
написао
онај
Кохбух
,
хтео
га
је
њој
посветити
,
да
шта
!
—
Верујем
,
слатка
.
—
Па
како
је
мене
моја
мама
учила
,
тако
ја
сад
учим
моју
Меланију
.
—
Слатка
.
И
моја
Јуца
тако
исто
.
Зна
вам
та
свашта
.
Али
кажем
вам
,
слатка
,
само
једаред
да
види
,
како
се
нешто
готови
,
одмах
ти
она
,
рано
моја
,
трчи
кући
па
проба
.
Има
једну
књигу
пуну
исписану
.
Лепе
корице
и
пише
на
њима
Poesie
,
што
јој
је
купио
за
спомен
на
презент
господин
Шандор
јурат
из
Кикинде
,
а
нема
ништа
труковано
,
него
све
празни
листови
.
А
она
,
слатко
дете
моје
,
села
па
записала
у
њу
све
сосове
,
цушпајзе
и
мелшпајзе
како
се
правиду
.
Све
излењирала
и
исписала
,
слатко
дете
моје
.
Пише
к’о
канцелиста
какав
;
исти
њен
отац
!
Ко
је
узме
,
слатка
,
тај
ће
бар
знати
,
да
има
једну
добру
виртшафтерку
.
—
Рано
моја
,
знам
.
И
ја
је
,
верујте
,
слатка
,
никад
не
делим
од
моје
Меланије
и
увек
јој
кажем
,
да
се
само
са
њом
дружи
и
на
њу
угледа
.
Ето
,
тако
се
разговарају
две
попадије
.
ГЛАВА
ДРУГА
У
којој
већ
отпочиње
по
мало
сама
прича
ма
да
се
може
узети
и
да
је
она
продужење
Главе
Прве
А
како
су
живеле
попадије
,
тако
су
лепо
живели
и
попови
међу
собом
.
Мало
које
вече
да
не
прође
,
а
да
не
оде
поп-Спира
поп-Ћири
или
овај
ономе
.
Некако
и
једнима
и
другима
изгледа
да
им
је
пропао
цео
дан
,
ако
се
бар
у
вече
не
виде
и
не
обиђу
.
Па
тако
је
то
било
и
лети
и
зими
.
Ето
баш
у
Петак
,
кад
и
отпочиње
управо
ова
наша
приповетка
,
чим
се
спустило
вече
и
вечерали
,
диг’о
се
поп-Спира
и
прегрнуо
попадијину
зимску
велику
мараму
,
којом
се
обично
служила
цела
кућа
а
у
последње
време
већ
почели
њоме
покривати
и
тесто
за
киселу
штрудлу
и
крофне
,
—
па
се
кренуо
поп-Ћири
преко
пута
мало
повише
„
у
шрех
“
,
а
за
њим
попадија
и
кћи
Јуца
.
„
Ајде
,
вели
,
да
мало
поседимо
;
рано
је
још
за
легање
!
“
—
О
,
о
,
о
!
—
зачу
се
из
поп-Ћирине
куће
,
кад
ступише
у
собу
.
—
Каква
срећа
,
каква
срећа
!
—
вели
поп-Ћира
,
па
се
диже
од
стола
,
брише
браду
од
јела
и
иде
у
сретање
.
—
Баш
добро
те
се
сетисте
и
наканисте
,
а
ми
,
Бога
ми
,
скоро
задремали
.
—
Бештија
једна
,
—
мисли
у
себи
госпоја-Перса
,
—
мора
она
свуд
свој
нос
да
забоде
!
Ништа
друго
,
него
је
дошла
само
за
то
,
да
види
шта
вечерамо
.
А
баш
је
и
потрефила
!
—
кида
се
госпођа
Перса
а
смешка
се
и
вели
:
—
Ех
,
ех
,
ама
к’о
да
сам
поручила
,
е
баш
добро
!
—
А
ми
чекали
и
чекали
,
—
вели
поп-Спира
,
—
нећете
ли
се
ви
кренути
овамо
к
нама
.
Па
кад
вас
нема
код
нас
,
ето
нас
код
вас
;
па
сад
било
вам
право
не
било
!
—
Ију
,
господин-Спиро
,
шта
вам
то
сада
пада
на
памет
!
А
ја
баш
сад
мало
час
с
мојим
попом
разговарам
,
па
кажем
баш
:
„
Ју
,
Боже
,
ала
да
се
’
оће
нешто
,
на
нашу
срећу
,
сетити
па
да
нам
дођу
мало
.
Чисто
ми
глува
и
пуста
кућа
без
њих
!
“
Па
седите
!
Извол’те
,
раскомотите
се
као
код
своје
куће
.
Јуцо
душо
,
седи
ту
до
Меланије
;
знам
да
имате
шта
да
се
разговарате
.
И
поседаше
сви
.
Попови
пијуцкају
по
мало
и
играју
неку
стару
игру
Фирциг
;
а
попадије
узму
плетива
па
штрикају
или
потштрикавају
плаве
чарапе
,
од
чијих
се
сара
после
врло
често
праве
врло
згодне
и
добро
познате
дуванкесе
које
чак
и
у
Србију
донесе
по
неки
тестераш
.
А
омладина
,
фрајла
Јула
и
фрајла
Меланија
,
само
се
цмачу
и
смеше
једна
на
другу
.
Шта
се
разговарају
то
ће
сам
Бог
знати
,
шапћу
па
се
зацене
од
смеја
,
наслоне
се
једна
на
другу
,
па
се
њихају
и
смеју
тако
,
док
их
мамице
не
опомену
да
то
није
лепо
!
А
кад
настане
ћеретање
међу
девојкама
,
оговарање
међу
мамама
а
пијуцкање
међу
татама
—
прође
поноћ
за
тили
час
.
Тек
чујеш
неко
шуштање
,
кашљање
,
неке
ропце
а
за
тим
као
неко
избијање
.
То
дуварски
сахат
избија
.
Броје
сви
,
а
попа
Спира
гласно
седамнаест
.
—
Охо
!
—
чуди
се
поп-Спира
.
—
Кол’ко
то
изби
?
—
Седамнаест
,
али
то
је
управо
дванаест
...
морате
увек
пет
опциговати
,
—
вели
поп-Ћира
,
—
па
онда
је
таман
тачно
толико
сати
.
—
Па
пре
сте
опцигивали
четир
—
—
Тхе
,
пре
онако
а
од
неког
времена
овако
.
Сад
овако
поч’о
,
па
шта
му
знате
?
—
вели
поп-Ћира
.
—
А
што
га
не
дате
да
се
оправи
?
—
вели
поп-Спира
.
—
Рек’о
би
’
да
је
добар
сат
...
мог’о
би
још
да
послужи
—
—
Та
,
ман’те
га
до
ђавола
,
—
вели
госпоја
Перса
зевајући
и
заклањајући
уста
,
—
а
шта
већ
нисмо
пробали
,
и
куд
га
нисмо
шиљали
,
па
ништа
.
—
Непоправим
је
!
—
вели
поп-Ћира
.
—
Не
да
се
поправити
,
он
тера
своје
:
„
Тера
Јела
што
је
започела
,
“
—
вели
госпођа
Перса
.
—
Дође
ми
понекад
да
га
шчепам
па
да
га
треснем
на
сокак
!
Него
и
јесте
чудан
био
тај
дуварски
сахат
.
Права
антика
што
наши
кажу
.
Био
је
мало
мањи
од
иконе
Св
.
Ђурђа
(
крсно
име
поп-Ћирино
)
са
облигатним
ружама
између
цифара
,
које
су
арапске
биле
а
записане
на
давно
пожутелој
табли
.
И
пошто
би
већ
поодавно
настала
потпуна
тишина
и
пауза
у
друштву
,
да
се
његово
тиктакање
није
чуло
,
—
то
мислим
да
неће
бити
на
одмет
и
њега
као
једно
,
бар
за
вечерас
,
тако
рећи
,
дејствујуће
лице
,
описати
и
с
читаоцима
упознати
га
.
Сахат
је
давнашњи
.
Памти
га
госпоја
Перса
још
дететом
док
је
била
,
кад
је
донет
;
од
оно
доба
па
до
данас
нису
се
више
растављали
.
А
у
ову
кућу
она
га
је
донела
као
део
мираза
своме
попи
.
Онда
је
још
добар
био
и
тачно
радио
,
а
данас
не
можеш
ни
да
га
познаш
,
ни
онај
ни
дај
Боже
.
Сад
је
оматорио
па
се
прозлио
и
полудио
;
па
се
или
усићи
и
на
крај
срца
је
па
заћути
као
каква
пакосна
свекрва
;
или
се
рашћерета
па
лупа
све
којешта
.
Дође
му
тако
па
се
усићи
,
не
знаш
ни
за
што
ни
крошто
,
па
неће
да
избија
по
неколико
дана
;
заћути
као
да
се
са
свима
у
кући
посвађао
.
А
после
опет
заокупи
једног
дана
избијати
,
па
не
зна
шта
је
доста
;
стане
га
лупа
к’о
мајстора
у
ковачници
,
лупа
к’о
на
ларму
,
као
да
све
село
гори
.
—
Шта
је
,
стари
?
—
вели
му
поп-Ћира
,
—
Пост’о
си
разговоран
нешто
ноћас
,
а
?
Разбио
му
се
ваљда
сан
па
избија
!
Не
знам
само
докле
ће
бити
тако
добре
воље
.
—
Докле
?
Докле
му
опет
не
дођу
лутке
!
Ту
човек
не
уме
да
буде
доста
паметан
,
—
вели
попадија
.
—
Једна
мука
и
невоља
,
а
нема
му
лека
!
И
доиста
,
ко
га
није
поправљао
и
дотеривао
,
па
ништа
!
Оправљао
га
и
Лала
пудар
који
је
то
научио
као
солдат
у
Талијанској
,
и
Нова
ковач
који
је
знао
и
ту
мајсторију
,
јер
је
имао
лакшу
руку
,
и
један
вандрокаш
сајџија
кога
су
били
притворили
због
крађе
приликом
просјачења
па
га
поп-Ћира
спасао
од
батина
,
а
он
му
онда
из
благодарности
оправио
сахат
;
а
носили
га
чак
и
у
Темишвар
неколико
пута
паори
,
кад
иду
на
житну
пијацу
;
а
и
код
куће
су
га
сви
дотеривали
,
—
па
ипак
ништа
!
Ено
и
сад
виси
на
њему
сијасет
неких
ствари
,
само
да
ради
к’о
и
други
сретни
сатови
.
Све
то
обешено
уз
једно
и
уз
друго
ђуле
.
Шта
ти
ту
нема
!
И
нога
од
неких
старих
маказа
којима
су
некад
секли
крила
гускама
,
да
не
прелећу
у
комшилук
,
—
и
два
грдно
велика
ексера
,
—
и
тучак
од
неког
малог
авана
,
—
и
парче
потковице
и
пола
„
штогла
“
,
—
и
опет
му
ништа
оне
помаже
он
тера
своје
.
Кад
му
дођу
лутке
он
заћути
;
девиза
као
да
му
је
:
„
Све
ил
’
ништа
“
,
па
неће
да
прослови
,
па
да
му
поред
свију
оних
терета
обесиш
још
и
госпоја-Персу
,
како
је
и
сама
у
очајању
толико
пута
рекла
:
„
Дође
ми
да
се
и
сама
обесим
крај
штогла
,
да
му
буде
срце
на
месту
,
па
да
видим
’
оће
л
’
онда
ланути
,
обешењак
један
!
“
А
кад
се
одобровољи
,
а
он
се
најпре
зацени
као
да
хоће
да
кашље
.
Колико
је
само
пута
ноћу
преварио
поп-Ћиру
.
—
Ви
опет
,
мамо
,
нисте
узели
теј
од
мекиња
,
па
сад
ћете
кашљати
целу
ноћ
!
—
ословио
би
често
забринути
син
Ћира
своју
маму
,
а
оно
мама
мирно
спава
,
а
то
што
је
поп-Ћира
чуо
,
био
је
сахат
који
се
спрема
да
избија
.
Кад
избија
а
он
дигне
толику
ларму
,
да
сва
живина
из
авлије
побегне
куд
које
.
„
Ено
га
,
опет
се
дере
матори
магарац
!
“
вели
љутито
попа
.
Па
тако
је
и
вечерас
радио
.
После
оних
седамнаест
искуцао
је
после
четврт
часа
још
седамнаест
пута
,
па
је
ућутао
.
И
сад
се
само
шеталица
чује
као
тишлер
кад
рендише
што
.
Сви
се
насмејаше
,
а
затим
настаде
опет
тишина
.
—
Бога
ми
,
већ
дванаест
.
Е
,
време
је
да
се
иде
!
вели
поп-Спира
.
—
Ајд’мо
,
диж’те
се
,
да
идемо
.
—
Ју
,
зар
већ
!
—
зауставља
их
госпоја
Перса
.
—
Па
ви’те
да
нас
ваш
сат
опомиње
.
Седамнаест
сати
;
ако
то
није
доцкан
,
онда
никад
неће
ни
бити
.
—
Та
ман’те
га
до
ђавола
!
—
вели
госпоја
Перса
.
—
Морамо
,
слатка
,
—
вели
јој
госпоја
Сида
.
—
Сутра
морамо
раније
устати
,
да
испирамо
и
разастиремо
;
накупило
се
не
знаш
куд
пре
...
а
морала
сам
данас
да
прекинем
через
Петка
—
—
Онда
нисте
требали
ни
долазити
!
—
пребацује
јој
госпоја
Перса
.
—
Знам
,
слатка
,
—
брани
се
госпоја
Сида
,
—
ал
’
кад
човек
дође
код
вас
,
а
ви
онда
не
знате
шта
је
доста
;
ви
онда
формално
заробите
човека
!
Ај’те
,
децо
,
доста
је
било
ћеретања
,
оставите
што
и
за
сутра
,
—
рече
и
прекиде
разговор
девојкама
,
а
ове
баш
шапутале
о
Шаци
хирургу
,
како
обешењачки
погледа
и
чешља
косу
,
„
а
сокак
све
мирише
од
фине
цигаре
и
миришљава
сапуна
кад
прође
,
“
вели
фрајла
Меланија
.
—
Збогом
,
збогом
!
—
вели
једна
другој
—
Лаку
ноћ
!
Пријатно
спавање
!
—
Ама
канда
ћемо
ноћас
имати
мало
кишице
;
видите
ли
ви
како
нам
се
спрема
од
Бачке
?
Зацрнили
облаци
!
—
вели
поп-Спира
.
—
Таман
за
кукуруз
к’о
поручено
,
—
вели
госпоја
Перса
,
зевајући
и
дижући
свећу
.
—
Паз’те
,
господин-Спиро
,
да
се
не
саплетете
на
грабље
!
Гром
је
спалио
и
с
лењом
девојчуром
,
опет
их
оставила
ту
!
Док
се
само
окренеш
,
окрену
наопако
кућу
ови
млађи
!
—
Е
,
дакле
,
лаку
ноћ
!
—
веле
девојке
и
љубе
се
као
да
се
неће
опет
сутра
видети
.
—
Меланија
,
пријатно
спавање
!
—
вели
јој
Јула
.
—
Немој
да
сневаш
штогод
страшно
,
знаш
...
што
смо
разговарали
—
—
Но
,
но
!
Та
доста
већ
једаред
,
чегртаљке
једне
,
—
вели
поп
Спира
.
—
Па
лаку
ноћ
!
—
А
баш
кад
спомену
,
дете
,
сневање
,
—
вели
госпоја
Сида
,
—
што
сам
вам
ја
ноћас
сневала
,
још
ни
сад
не
могу
да
дођем
к
себи
од
чуда
откуд
ја
то
да
сневам
!
Ајде-де
да
је
снев’о
мој
попа
,
па
да
ми
није
ни
чудо
.
—
А
шта
сте
то
сневали
?
—
пита
је
госпоја
Перса
и
изашла
већ
на
сокак
.
—
Та
ман’те
ме
,
знам
да
ћете
ми
се
смејати
.
О
жено
,
часни
те
!
Та
помислите
само
!
Целу
целцату
ноћ
сам
сневала
како
се
куглам
,
па
све
са
неким
слугама
и
са
неким
слушкињама
.
Откуд
да
се
ја
куглам
,
слатка
?
!
—
Куглате
?
!
!
—
чуди
се
госпођа
Перса
,
па
се
стаде
смејати
и
угаси
свећу
.
—
Погледам
у
јутру
Сановник
(
госпоја
Сида
је
увек
кришом
од
попе
метала
у
вече
Сановник
под
јастук
)
,
а
оно
и
за
„
куглање
“
и
за
„
слуге
и
слушкиње
“
стоји
једно
исто
,
вели
:
значи
,
да
ће
те
посјетити
неко
издалека
и
да
ћеш
имати
гостију
.
Све
,
ви’те
,
излази
на
једно
.
Па
све
сад
мислим
:
ко
ли
ће
нам
,
Боже
,
то
доћи
и
коме
је
до
гошћења
сад
у
ово
доба
кад
су
највећи
послови
!
?
—
Охо-хо
!
—
смеје
се
госпођа
Перса
.
—
Шта
ми
се
то
дало
на
смеј
.
Чисто
вас
престављам
и
гледам
како
,
тако
дебела
,
бацате
кегле
!
!
О
жено
,
жено
!
—
Сневање
,
лудорија
!
Доћи
ће
ти
сутра
Глиша
Сермијаш
,
да
процуња
мало
по
подруму
.
Ето
ти
гостију
!
—
вели
јој
поп-Спира
.
—
Е
лаку
ноћ
!
—
Лаку
ноћ
.
ГЛАВА
ТРЕЋА
Из
које
ће
се
читаоци
уверити
да
сновима
треба
веровати
и
Сановнике
куповати
и
читати
и
ако
учевни
људи
не
верују
у
снове
и
вичу
на
Сановнике
,
јер
се
све
догодило
онако
како
је
госпоја
Сида
сневала
и
Сановник
јој
прорекао
У
селу
нема
ни
данас
Бог
зна
каквих
промена
.
Један
дан
је
к’о
и
други
.
Живот
тече
доста
монотоно
и
дремљиво
као
живот
какве
баке
у
запећку
.
И
данас
је
још
тако
а
камо
ли
пре
толико
година
кад
још
није
било
ни
„
зонентарифе
“
ни
железнице
ни
других
саобраћајних
средстава
.
Још
су
најкрупнији
и
најзнатнији
догађаји
били
они
који
се
дешавају
Недељом
кад
неко
некоме
у
колу
разбије
главу
или
кад
некоме
украду
коње
па
обеде
Бачване
да
су
они
прешли
преко
Тисе
и
учинили
то
.
Иначе
никаквих
других
новости
нема
већ
поодавно
.
За
сада
је
најновија
ствар
која
је
занимала
село
била
та
,
што
кроз
који
дан
долази
нови
учитељ
на
место
старог
.
Ишчекивао
се
сваког
дана
тај
нови
учитељ
,
млад
један
богослов
,
на
место
старог
учитеља
,
господина
Тривуна
који
је
одавно
већ
био
за
пензију
и
ишчекивао
је
,
а
Бога
ми
ју
је
и
заслужио
.
Сад
је
у
пензији
.
Заплакао
се
кад
су
му
саопштили
и
ако
је
ишчекивао
.
И
сад
и
ако
је
факација
он
се
сваки
дан
одшета
до
школе
и
цуња
по
авлији
,
и
дозове
децу
да
му
праве
калабалук
;
некако
му
лакше
кад
чује
ларму
на
коју
се
већ
од
толико
година
научио
.
А
био
је
добар
учитељ
.
Неких
четрдесет
година
је
учитељевао
у
овом
месту
.
Све
што
у
овом
селу
зна
да
чита
и
да
пише
,
од
њега
је
то
научило
.
Мила
кишбиров
и
Нова
бистош
и
данас
се
поносе
што
су
били
његови
ђаци
јер
се
на
платноме
списку
у
општини
сами
без
ичије
помоћи
потпишу
.
Слова
у
имену
и
презимену
им
,
истина
,
изгледају
као
оно
ред
деце
кад
се
тоциља
по
леду
,
па
лети
једно
за
другим
и
пада
на
леђа
а
ноге
му
полетеле
у
вис
.
Али
се
нико
није
одрекао
свога
потписа
;
„
каква
су
да
су
,
—
што
каз’о
Нова
бистош
,
—
моја
су
.
“
—
Па
не
само
људи
,
него
и
толике
жене
у
месту
знале
су
писати
,
тако
да
су
поред
усмене
књижевности
коју
тако
дивно
и
тако
обилато
негује
та
лепша
и
говорљивија
половина
човечанства
—
у
овом
месту
неговали
и
писмену
књижевност
.
Данас
мало
која
да
мора
да
тражи
кога
да
јој
пише
у
род
,
него
седне
сама
па
пише
;
по
три
дана
може
да
седи
и
да
кити
писмо
,
толико
је
свака
писмена
!
А
док
није
он
,
исти
Трифун
учитељ
,
дошао
,
било
је
муке
и
невоље
доста
кад
је
требало
што
написати
.
Што
је
сад
боље
,
то
је
заслуга
старога
учитеља
који
је
био
и
учио
.
Мало
ко
да
није
био
бијен
од
њега
,
али
је
сваки
то
подносио
,
јер
је
знао
да
се
то
клони
добру
његовом
;
и
ако
су
мештани
били
осветољубиви
,
нико
му
се
није
светио
,
н
.
пр
.
да
му
запали
кућу
или
одведе
чилаше
.
За
то
при
поласку
у
пензију
,
мислим
да
не
ће
бити
лепшег
венца
признања
,
сплетеног
за
седу
главу
старога
Трифуна
учитеља
,
од
ове
мале
слике
онога
што
је
пре
њега
било
.
Пре
Трифуна
знало
их
тек
двојица
тројица
да
пишу
.
Још
има
старијих
људи
који
памте
добро
како
је
тешко
било
написати
писмо
на
прилику
сину
који
је
у
солдатима
или
тако
коме
другоме
.
Онда
је
био
неки
Аћа
учен
човек
,
—
умро
је
,
Бог
да
му
душу
прости
,
више
од
пића
него
од
науке
,
—
а
паори
су
га
звали
шлајбер
каз’ти
писар
,
једна
древна
пијаница
,
али
је
за
чудо
лепо
умео
да
састави
све
то
и
да
напише
,
а
,
Бога
ми
,
и
наплаћивао
се
.
За
писмо
су
му
плаћали
два
сексера
и
то
што
попије
док
пише
и
напише
писмо
.
Коме
треба
тај
се
само
потруди
и
нађе
га
,
дозове
га
кући
,
па
хартију
и
бокал
вина
пред
њега
,
а
већ
перо
и
мастило
носио
је
увек
он
сам
са
собом
.
За
тим
седне
за
сто
па
само
промућка
мало
дивит
,
натегне
бокал
и
похвали
вино
,
а
за
тим
опроба
перо
на
нокту
од
левог
палца
па
запита
:
—
Шта
’
оћете
и
коме
’
оћете
да
пишете
?
А
они
му
само
кажу
:
„
Хоћемо
(
на
пример
)
томе
и
томе
у
Галицију
или
у
Талијанску
;
“
па
се
онда
онај
,
што
наручује
писмо
,
наслони
преко
стола
на
оба
лакта
,
па
диктује
:
„
Пишите
,
—
вели
,
—
Прока
Белеслијн
(
или
тако
неком
)
,
царском
катани
у
Галицији
,
да
смо
сви
,
фала
Богу
,
здрави
које
ми
и
њега
поздрављамо
и
молимо
се
Богу
,
да
се
и
он
нама
здраво
и
весело
врати
,
које
ми
њега
као
свог
рођеног
сина
једва
чекамо
да
видимо
.
А
девојку
смо
му
нашли
и
добра
кућа
,
а
за
мираз
се
неће
постидити
девојачка
вамилија
.
И
пишите
:
да
смо
сви
здрави
;
баба
кашље
и
кр’ја
к’о
и
пре
и
тут
је
здраво
;
разбио
ону
фину
стиву
лулу
кад
се
облачио
на
јутрење
па
сад
само
ређа
и
псује
и
по
некад
кашље
,
ал
’
је
сад
фала
Богу
боље
.
А
ми
смо
сви
здрави
;
брата
се
тако
угојио
да
не
може
да
закопча
свилени
пруслук
што
га
је
купио
на
сенћанском
јесењем
вашару
.
И
пишите
:
да
му
шаљемо
пет
форината
сребра
да
му
се
нађе
недељом
у
биртији
,
да
не
постиди
Белеслијине
,
нека
не
пуши
багов
к’о
сваки
паор
,
него
нека
пуши
цигаре
к’о
и
његов
штражмештер
фине
да
се
зна
што
је
немешка
кућа
а
нека
не
жали
новац
које
нам
је
дао
Бог
,
фала
Богу
,
доста
и
поздрављамо
га
сви
и
баба
и
нана
и
брата
и
Ката
из
комшилука
,
која
је
сад
већ
велика
девојка
и
спевали
су
је
већ
са
Пајом
Кицошом
.
“
Тако
је
негда
диктирано
и
писано
писмо
.
Аћа
Шлајбер
прими
два
сексера
за
писање
,
испразни
бокал
,
напуни
главу
,
узме
пет
форинти
које
ће
ради
Прокине
боље
репрезентације
немешага
метнути
у
писмо
а
писмо
пошље
у
Галицију
или
у
Талијанску
.
Атресира
,
на
пример
,
томе
и
томе
катани
у
Галицију
,
или
томе
и
томе
солдату
у
Талијанску
,
а
ономе
вели
:
„
Па
ви
сад
немајте
бриге
,
него
напун’те
још
овај
бокал
за
сретна
пута
ових
пет
форинти
нашем
Проки
.
А
,
сто
му
заверака
његових
!
Пишу
ми
оданде
,
да
је
први
момак
у
Талијанској
!
А
ди
би
и
био
друкчији
немешки
син
!
“
—
А
онај
задовољан
доноси
још
један
бокал
.
И
њега
испразни
Аћа
па
оде
,
да
метне
писмо
на
пошту
;
а
домаћин
остаје
и
задовољан
размишља
у
себи
,
како
нема
ништа
лепше
од
учена
човека
и
како
све
иде
као
намазано
.
Тако
се
ето
некад
,
још
кад
је
цар
био
каплар
,
писало
и
натезало
с
ученим
људима
,
јер
тек
је
по
један
Аћа
био
у
селу
.
Али
,
Бога
ми
,
од
ово
тридесет
и
нешто
мало
више
година
,
све
је
боље
,
тако
да
понекад
скоро
и
не
ваља
од
силне
писмености
;
јер
пре
ни
људи
нису
знали
да
пишу
ни
својим
синовима
,
а
сада
и
девојке
пишу
писма
,
те
још
како
пишу
,
па
још
да
знате
коме
!
Ето
ономадне
је
тата
једну
укебао
баш
кад
је
писала
писмо
у
шпајзу
тамо
неком
њеном
са
рогља
.
Чује
тата
где
нешто
цичи
у
шпајзу
,
па
пошао
да
види
,
да
се
није
пацов
ухватио
у
гвожђа
па
цичи
—
кад
ал
’
оно
седи
његова
слатка
кћи
па
плаче
и
пише
неком
писмо
.
Па
није
да
пише
к’о
што
се
пише
,
него
и
неке
стихове
везе
по
писму
што
их
је
запамтила
са
медених
колача
са
последњега
вашара
.
Та
није
да
се
згранио
тата
кад
је
дочепао
писмо
и
видео
шта
је
писала
,
па
дочепао
виле
(
срећом
оне
дрвене
)
-
па
за
њом
,
а
она
беж
’
у
комшилук
!
Ту
се
завукла
у
комшиску
сламу
,
па
док
нису
краве
дошле
кући
,
није
смела
ни
носа
промолити
оданде
.
А
у
томе
се
и
тата
одљутио
мало
,
а
и
мама
се
заузела
и
умиривала
га
спомињући
му
из
давних
времена
неке
дере
и
еведре
;
а
тата
се
сећа
па
само
суче
задовољно
десни
брк
па
вели
:
„
Ал
’
и
јесам
био
момак
;
ај
,
шта
велиш
?
!
Та
није
ме
у
три
вармеђе
било
!
“
Но
како
свака
ствар
на
овом
Божјем
свету
има
своје
две
стране
,
добру
и
рђаву
,
то
поред
свих
ових
тугаљивих
страна
писмености
,
свет
је
ипак
увидео
да
се
треба
изображавати
.
Навикао
се
на
школу
и
на
учитеља
.
Па
кад
су
сви
поштовали
и
волели
старога
учитеља
Трифуна
који
је
носио
до
чланака
дугачак
пепељаст
капут
на
струк
и
прслук
са
два
реда
дугмади
и
закопчавао
га
до
горе
,
а
око
врата
обавијао
два
до
три
пут
шарену
цицану
мараму
и
кашљао
и
једнако
јео
жута
шећера
а
бркове
увек
поткресавао
и
дотеривао
—
а
како
да
једва
не
чекају
овога
новога
учитеља
за
кога
су
већ
причали
који
су
га
видели
,
да
је
млад
и
леп
па
тек
свршио
богословију
,
да
му
одело
стоји
к’о
катани
мундир
,
да
носи
ирошки
пошу
,
да
има
лепе
брчиће
и
да
лепо
пева
!
С
нестрпљењем
су
га
очекивали
и
старији
и
млађи
.
Многи
очеви
а
нарочито
маме
већ
су
правиле
неке
комбинације
,
али
су
маме
ђаволски
криле
једна
од
друге
показујући
се
све
крајње
равнодушне
.
На
послетку
дође
и
тај
дан
,
стиже
и
нови
учитељ
.
Била
је
Субота
после
подне
.
Баш
је
звонило
на
вечерње
кад
прођоше
Великим
Сокаком
једна
кола
и
у
њима
један
млад
човек
.
Баба
Пела
која
је
седела
пред
кућом
и
подштрикавала
неке
чарапе
под
багремом
,
видела
је
како
је
онај
путник
у
колима
скинуо
шешир
и
прекрстио
се
,
па
,
како
је
била
мало
наглува
,
одмах
се
сетила
да
то
звони
на
вечерње
па
одмах
остави
рад
и
стаде
и
сама
да
се
крсти
шапућући
:
„
О
,
Боже
,
опрости
мене
грешну
!
“
А
да
се
путник
прекрстио
неколико
пута
потврдила
је
и
друга
једна
баба
,
у
другом
крају
,
што
седи
на
раскршћу
преко
пута
од
Великог
Крста
.
И
ова
га
је
видела
где
је
скинуо
шешир
и
прекрстио
се
кад
је
био
спрам
Великог
Крста
.
Обе
те
бабе
у
друштву
са
другим
бабама
сложиле
су
се
и
закључиле
,
да
тај
путник
није
ни
Жида
који
купује
рану
ни
Шваба
машиниста
који
се
разуме
у
парним
ветрењачама
што
веју
жито
по
спахилуцима
,
него
да
је
то
човек
наше
вере
.
А
девојке
су
рекле
,
кад
су
га
виделе
да
пролази
на
колима
,
да
мора
да
је
нежењен
,
јер
пошу
око
врата
носи
баш
ирошки
;
један
му
крај
све
лепеће
преко
левог
рамена
к’о
барјак
на
дамшифу
.
Кола
стадоше
пред
Великом
Биртијом
тамо
где
само
господа
и
Жиде
свраћају
а
од
ових
из
села
одлази
тамо
само
господин
попа
и
један
и
други
,
али
врло
,
врло
ретко
,
даље
:
господин
нотарош
,
апотекар
,
хирург
,
господин-нотарошев
писар
,
али
овај
само
оних
дана
кад
господин
нотарош
није
ту
у
селу
,
иначе
иде
код
Шолема
Чивутина
у
трафикану
на
комовицу
.
А
долазе
још
неколико
капуташа
и
житарски
трговци
што
једу
путер
и
земичке
кад
одседну
ту
.
Једном
речи
,
то
и
није
била
она
права
биртија
,
него
пулгерска
кафана
,
где
се
мало
говори
а
мало
и
попије
.
Још
нико
у
селу
није
запамтио
,
да
је
у
њој
ко
коме
разбио
главу
,
или
да
су
се
потукли
само
,
или
бар
да
су
,
лека
ради
,
кога
избацили
из
кафане
(
а
у
другим
никад
рагастов
није
читав
!
)
.
Све
је
ту
мирно
,
фино
и
пулгерски
,
а
и
како
би
друкчије
било
кад
ту
нико
и
не
пије
из
бокала
или
холбе
него
из
оног
геџавог
и
жебрачког
сатљика
.
Донесу
пред
госте
сатљик
вина
и
холбу
воде
,
па
онај
меша
вино
с
водом
,
фртаљ
чаше
вина
а
три
фртаља
воде
,
па
мало
пијуцне
а
мало
чита
новине
,
пијуцне
опет
па
опет
чита
даље
новине
.
Док
прочита
новине
и
попије
тако
сатљик
вина
и
холбу
воде
,
прође
по
два
сахата
,
а
за
тим
се
дигне
,
плати
и
поклони
се
кафеџији
и
овај
њему
и
изиђе
из
кафане
трезан
к’о
што
је
и
ушао
.
А
кафану
је
држао
неки
трбушко
Шваба
у
сомоцкој
комотмицни
са
златном
кваслицом
,
неки
дузтабанлија
који
се
само
шета
по
кафани
,
прегледа
је
ли
све
у
реду
и
сравњује
и
дотерује
дуварски
сахат
са
својим
џепним
и
клања
се
гостима
и
кад
уђу
и
кад
изађу
,
а
после
подне
Једнако
држи
у
рукама
оно
чим
се
убијају
муве
па
по
ваздан
иде
,
убија
муве
и
растерује
сан
,
јер
се
боји
„
шлога
“
па
не
сме
да
спава
после
ручка
.
Пред
ту
су
,
дакле
,
кафану
стала
кола
и
кочијаш
скин’о
два
сандука
;
један
већи
а
други
мањи
,
оба
врло
смешна
изгледа
,
а
видело
се
по
њима
да
су
оба
много
путовала
и
штрапацирала
,
многе
газде
до
сад
променила
и
да
им
место
није
било
у
соби
.
Кочијаш
скиде
још
један
у
хартију
умотан
кишобран
нешто
мањи
од
вашарског
ринглшпила
и
један
упакован
кревет
који
се
види
да
је
био
некад
политиран
и
да
је
стајао
у
гостинској
соби
;
за
тим
и
један
зимски
капут
са
олињалом
јаком
од
крзна
и
распараном
поставом
и
напослетку
једну
велику
зимску
мараму
кафене
боје
са
дугачким
фронцлама
.
Све
је
то
скинуто
с
кола
у
присуству
путника
и
унето
у
кафану
.
Чим
се
умио
и
очеткао
запита
путник
бирташа
Швабу
где
је
поп-Спирина
кућа
.
Шваба
га
обавести
и
зовне
једно
дете
са
улице
да
одведе
господина
и
да
му
покаже
.
Умивен
,
ишчеткан
и
очешљан
крене
се
путник
али
се
на
путу
предомисли
,
па
не
оде
поп-Спириној
кући
.
Да
детету
три
крајцаре
а
ово
одлети
заборавивши
казати
:
фала
!
Лупајући
се
од
радости
и
силне
брзине
петама
у
леђа
,
оде
,
да
се
похвали
друговима
(
јер
добити
три
крајцаре
у
једаред
—
то
није
доживео
још
нико
у
селу
)
,
а
нови
учитељ
се
упути
журно
цркви
на
вечерње
које
је
по
његовом
рачуну
морало
још
трајати
.
Ушавши
у
цркву
поклони
се
свима
редом
по
столовима
,
а
није
их
баш
много
ни
било
—
неколико
стараца
и
баба
које
су
снаје
отправиле
у
цркву
само
да
бар
једно
после
подне
одахну
мало
душом
—
па
се
упутио
за
певницу
и
то
за
ону
коју
је
држао
Аркадија
црквењак
,
а
другу
је
певницу
држао
стари
учитељ
с
ким
се
Аркадија
натпевао
и
наравно
да
га
је
увек
натпевао
,
јер
стари
учитељ
је
некада
врло
лепо
певао
али
сад
му
много
смета
старост
.
Док
је
он
певао
,
учитељ
се
представио
црквењаку
Аркадији
,
на
што
овај
каже
да
му
је
мило
.
—
Јесте
,
очекивали
смо
вас
жељно
,
—
вели
Аркадија
.
—
Чим
која
кола
прођу
а
ми
мислимо
:
Ето
га
!
А
кад
оно
нисте
ви
него
какав
Жида
што
долази
за
перје
,
жито
или
кукуруз
.
—
Хоћете
л
’
дозволити
да
вас
мало
одменим
?
—
пита
путник
.
—
О
,
молим
...
здраге
воље
!
—
вели
Аркадија
и
меће
преда
њ
књигу
.
Дође
ред
на
новог
учитеља
да
прихвати
.
Кад
пусти
глас
па
запева
,
сви
се
окренуше
левој
певници
,
да
виде
ко
то
пева
?
И
стари
учитељ
диже
наочари
на
чело
па
погледа
боље
преко
пута
,
а
стари
Лекса
лецедер
остави
сто
па
приђе
ближе
певници
,
да
боље
чује
и
изближе
види
тога
„
слаткогласнога
“
како
сам
рече
.
Како
је
оставио
сто
,
није
се
више
целе
вечерње
ни
вратио
у
њега
.
Био
је
очаран
певањем
.
„
Сушти
херувимски
глас
!
“
изразио
се
кад
је
изашао
из
цркве
.
Па
и
сам
поп-Спира
у
олтару
(
јер
је
његова
чреда
била
)
зачуди
се
кад
чу
неки
нов
непознат
му
глас
па
приђе
Северним
Вратима
на
олтару
и
провири
кроз
њих
,
да
види
,
ко
је
то
?
Тако
се
нови
учитељ
представио
на
вечерњи
својим
будућим
суграђанима
.
Сам
тај
први
корак
његов
у
селу
и
први
приказ
његов
допао
се
свима
,
запленио
је
све
,
кажем
вам
све
од
поп-Спире
у
олтару
па
до
оне
дечурлије
што
је
поваздан
на
звонари
и
која
служећи
у
неком
виду
цркви
и
олтару
олакшава
службу
и
Аркадији
и
која
је
стрчала
,
да
је
све
тутњило
,
кад
им
дође
и
рече
неко
да
је
дошао
нови
учитељ
.
За
пола
сахата
знало
је
цело
село
да
је
онај
путник
—
што
се
онако
побожно
крстио
кад
је
звонило
и
кад
је
прошао
поред
Великог
Крста
,
како
приметише
бабе
;
и
што
онако
ирошки
носи
пошу
око
врата
,
како
рекоше
девојке
—
да
је
,
дакле
,
тај
путник
давно
очекивани
учитељ
.
Све
су
то
најбрже
разнела
и
разгласила
по
селу
она
деца
са
звонаре
.
Кад
је
вечерња
свршена
,
учитељ
се
нашао
с
поп-Спиром
у
порти
црквеној
и
представио
му
се
:
—
Петар
Петровић
свршени
клирик
и
изабрани
и
потврђени
учитељ
за
ово
место
!
—-
рече
путник
и
поклони
се
поп-Спири
и
пољуби
га
у
руку
што
се
овоме
јако
допало
,
јер
се
до
сада
није
баш
најпохвалније
изражавао
о
садашњој
младежи
,
управо
Омладини
која
је
предлагала
да
се
свакоме
каже
:
ти
,
ти
брате
и
ти
сестро
или
:
Србине
брате
а
свакој
госпођици
:
Српкињо
селе
,
а
то
ни
једном
попу
није
ишло
у
главу
.
Овим
се
умирио
и
помислио
у
себи
:
„
Благообразан
младић
!
Исти
ја
!
“
А
за
тим
продужи
гласно
:
—
Мило
ми
је
...
Парох
Спиридон
овдашњи
...
Е
,
наравно
!
Могу
мислити
да
вам
је
тешко
било
растати
се
и
доћи
амо
.
Нису
ово
Карловци
;
нема
овде
господства
и
благовања
.
Село
је
ово
,
млади
господине
,
село
.
Биће
вам
прилично
тешко
док
се
не
навикнете
,
а
нарочито
ако
сте
самац
.
Жењен
—
но
ја
,
још
и
које
како
;
али
самац
—
Бога
ми
врло
тешко
!
—
О
молим
молим
!
Свугде
је
добро
,
—
рече
г
.
Пера
а
чисто
се
стресе
кад
се
сети
свога
господства
и
благовања
у
Карловцима
и
танког
благодејања
свога
.
—
Знате
како
стоји
тамо
:
Добар
пастир
не
сме
на
себе
ни
да
мисли
,
него
куд
овце
,
односно
поверено
му
стадо
,
туд
и
он
.
А
знате
,
и
ја
сам
у
неку
руку
пастир
,
хехе
,
—
смеши
се
,
—
чувам
поверено
ми
стадо
младих
и
несташних
јарића
овоселских
.
—
Да
,
да
,
баш
са
свим
тако
к’о
што
изволесте
лепо
казати
.
За
сада
као
учитељ
ђацима
пастир
јарића
к’о
што
рекосте
,
а
после
,
ако
Бог
да
,
као
парох
пастир
богобојажљивим
овцама
.
Постепено
,
само
постепено
.
Јер
ви
се
,
наравно
,
ја
држим
,
мислите
временом
запопити
,
зар
не
?
—
А
па
наравно
.
То
је
идеал
и
мој
и
мојих
родитеља
био
...
Хе
,
ал
’
то
зависи
од
случаја
,
од
среће
...
ако
будем
тако
срећан
па
дочекам
да
се
упразни
каква
добра
парохија
—
—
Е
,
знате
,
кад
би
само
могли
добити
какву
добру
,
масну
парохију
;
као
на
прилику
ево
ова
што
је
у
нашем
селу
.
Бољу
вам
не
бих
знао
пожелети
.
Мој
чесњејши
пријатељ
,
господин
Кирило
,
он
је
,
ето
на
примјер
,
узео
парохову
кћер
,
кћер
предшественика
свога
,
и
онда
,
кад
је
дошло
време
—
лепо
он
дош’о
на
његово
место
.
Ја
сам
,
ето
,
овде
тако
задовољан
,
да
се
не
бих
мењао
ни
с
Крушедолским
господином
архимандритом
а
сигуран
сам
да
би
је
тако
и
мој
последоватељ
ценио
.
—
Е
,
сад
моје
је
да
чекам
,
—
вели
г
.
Пера
,
—
а
остало
је
,
што
кажу
,
у
Божијој
руци
!
—
Наравно
,
наравно
!
Све
је
у
Божијој
руци
.
Али
опет
...
—
вели
поп
Спира
.
—
Знате
како
оно
кажу
кад
се
онај
давио
па
викао
:
„
Помози
,
Свети
Никола
!
“
а
Свети
Отац
Николај
му
одговори
:
„
Хе
,
синко
,
мани
и
ти
рукама
,
а
већ
моја
ти
помоћ
,
неће
оскудјевати
!
“
Хе
,
па
тако
вам
је
ето
и
ово
!
У
Божијој
је
руци
све
то
,
наравно
,
али
не
треба
ни
ви
да
седите
скрштених
руку
.
Добра
парохија
је
—
Боже
ме
прости
кад
већ
морам
да
је
с
тим
уподобљавам
—
к’о
и
добра
и
лепа
девојка
:
„
Ко
пре
девојци
,
онога
је
и
девојка
!
“
—
заврши
поп
Спира
и
погледа
га
значајно
.
А
био
му
се
јако
допао
.
Био
би
то
славан
поп
,
мишљаше
поп
Спира
,
а
поп
Спира
није
,
као
добар
отац
,
бољу
срећу
желео
својој
Јули
него
да
и
она
буде
попадија
као
и
њена
мама
што
је
.
—
Та
,
оно
знате
,
то
би
значило
искушавати
Бога
кад
бих
одмах
тражио
то
.
Треба
се
упражњавати
у
стрпљењу
,
то
је
наша
прва
дужност
,
велим
ја
!
—
додаде
г
.
Пера
.
—
Та
,
но
,
но
!
Све
је
то
лепо
,
—
вели
поп
Спира
,
—
то
је
лепа
Христијанска
добродјетељ
,
знам
ја
то
,
али
опет
,
к’о
велим
,
што
може
бити
вечерас
,
не
треба
одлагати
за
јесенас
,
каже
паор
.
Како
сте
ожењени
,
могли
би
одмах
—
—
А
,
извин’те
,
—
упаде
му
г
.
Пера
у
реч
,
—
још
нисам
,
још
нисам
—
—
Шта
,
још
не
?
!
—
чуди
се
поп
Спира
,
(
а
знао
је
добро
да
је
г
.
Пера
нежењен
)
.
—
Не
,
још
нисам
изабрао
себи
сапутницу
живота
—
—
Тако
!
Е
ви’те
молим
вас
!
Та
шта
говорите
!
—
чуди
се
као
поп
Спира
.
—
Па
то
сте
ви
онда
сами
дошли
.
—
Сам
самцит
.
—
Па
то
сте
ваљ’да
у
биртији
одсели
?
—
Наравно
.
—
Ех
„
наравно
“
!
Какво
„
наравно
“
!
?
А
,
таман
посла
!
—
Зашто
за
Бога
?
—
Па
тако
ето
,
не
шикује
се
то
вама
,
код
нас
толиких
—
—
Не
,
не
,
кроз
дан
два
само
,
па
ћу
одмах
да
се
уселим
у
школу
...
а
дотле
ћу
се
стрпити
већ
.
—
Но
,
квартир
још
и
разумем
,
али
да
се
храните
у
кафани
...
код
Швабе
...
а
,
то
тек
никако
нећемо
допустити
!
Бар
код
мене
није
тај
обичај
.
Ви’ш
ти
то
њега
!
...
Него
ма’нимо
се
тога
сад
,
па
како
би
било
да
вас
проведем
мало
кроз
село
до
школе
—
—
О
,
молим
,
молим
—
—
А
ја
ћу
само
да
сврнем
мало
кући
,
а
на
ту
ћемо
страну
и
ударити
,
па
ћете
о
једном
трошку
видети
и
моју
кућу
,
да
би
је
знали
сутра
наћи
,
ако
се
ја
,
то
јест
,
мало
задржим
после
службе
,
јер
се
надам
да
ћете
бити
тако
љубазни
па
да
ћете
ме
сутра
почествовати
посјетом
на
ручак
.
—
О
молим
!
Каква
пажња
!
Здраге
воље
!
—
рече
г
.
Пера
и
поклони
се
учтиво
.
—
Дакле
извол’те
,
да
се
кренемо
!
—
вели
поп
Спира
и
упутише
се
из
порте
.
ГЛАВА
ЧЕТВРТА
Каквих
ти
описа
нема
у
њој
!
Ту
је
описан
и
стари
шаров
,
и
лопов
мачак
,
и
млади
гушчићи
и
стари
патак
,
и
попина
ћерка
и
учитељева
посета
;
другим
речима
,
описано
је
једно
идиличко
пред
вече
у
очи
Недеље
у
кући
поп-Спириној
Поп-Спирина
кућа
није
била
далеко
од
цркве
,
одмах
у
другом
сокаку
.
Лепа
,
велика
кућа
а
на
њој
ни
крајцаре
дуга
.
Пет
прозора
са
сокака
а
прозори
пуни
цвећа
а
међу
цвећем
два
кавеза
са
канаринкама
.
Пешаци
улазе
на
врата
,
а
кола
на
браун-капију
са
дугачким
и
честим
ексерима
са
врховима
горе
поређанима
због
лопова
а
још
више
због
Мађарице
слушкиње
.
Пред
кућом
ред
багрења
и
два
велика
јалова
дуда
а
испод
дудова
је
клупа
а
на
клупи
испод
оног
дивног
хлада
врло
згодног
за
претресање
и
оговарање
свега
и
свачега
седеле
су
радо
и
често
обе
попадије
.
Стигли
су
већ
пред
кућу
.
Поп-Спира
отвори
врата
и
понуди
госта
напред
који
после
малог
нукања
уђе
поребарке
.
Попини
су
чули
већ
за
долазак
учитељев
;
дотрчао
је
и
известио
их
један
деран
који
је
поваздан
у
порти
,
помаже
Аркадији
,
звони
и
пири
у
кадионицу
а
за
то
добије
увек
пола
поскурице
,
а
послао
га
је
Аркадија
да
јави
.
Знали
су
,
дакле
,
да
је
путник
дошао
,
али
му
се
,
наравно
,
нису
надали
.
Из
авлије
га
је
први
опазио
попин
шаров
,
један
грдан
глават
и
чупав
пас
са
чупавим
и
пуним
чичака
репом
који
је
издалека
,
кад
зине
,
изгледао
да
се
смеје
,
али
је
та
спољашњост
његова
била
фалишна
,
јер
био
је
љут
баш
к’о
пас
,
што
рекли
.
Кад
опази
странца
а
он
стаде
тако
страшно
лајати
и
скакати
на
ланцу
,
да
у
мал
’
што
није
ишчупао
колац
за
који
је
био
везан
,
док
није
опазио
и
поп-Спиру
и
тако
се
обавестио
и
умирио
мало
.
После
тога
је
мање
лајао
за
све
време
визите
.
Тек
по
некад
лане
,
погледа
сумњиво
на
ту
страну
од
времена
на
време
,
као
да
прогунђа
нешто
на
форму
:
хм
,
ајд
,
ајд
!
а
за
тим
се
смирио
,
легао
је
и
продужио
спавање
„
лењштина
једна
,
што
бадава
једе
хлеб
“
(
да
се
послужим
реч’ма
којим
га
је
попадија
често
грдила
мрзећи
га
и
замерајући
му
нарочито
што
је
постао
непоуздан
па
неће
да
лаје
на
Жужине
многобројне
курмахере
)
.
У
авлији
се
указа
путнику
диван
призор
.
Права
идила
;
дивна
идила
сеоског
газдинства
!
Ах
,
чега
ти
ту
све
није
било
!
Један
спахилук
,
једно
богатство
,
па
не
знаш
где
пре
да
се
зауставиш
оком
и
погледом
!
Домаћин
и
гост
се
зауставише
на
авлијским
вратима
па
се
нешто
разговарају
.
Док
се
они
разговарају
имаће
прилике
читалац
да
разгледа
авлију
.
Авлија
пространа
,
отегла
се
читавих
дуж
њива
,
да
једва
можеш
довикати
онога
с
другог
краја
авлије
.
А
у
авлији
свачега
;
једно
богатство
достојно
зависти
.
Ту
су
шупе
,
амбари
,
голубињаци
.
Трп
камаре
сламе
,
камара
гањева
и
шапурика
од
којих
се
добијала
добра
жеравица
за
„
штогл
“
којим
се
пеглале
фрајла-Јулине
беле
сукњице
са
шлингерајем
,
и
гомила
орезане
лозе
спремљене
за
печење
јагањаца
којима
је
почешће
поп-Спира
омастио
брк
.
Ту
је
даље
у
авлији
био
бунар
са
дивном
хладном
водом
у
којој
поп-Спира
хладио
вино
и
лубенице
.
Уз
бунар
је
стајао
нов
валов
око
кога
се
непрестано
гуркала
и
џакала
живина
а
нарочито
патке
и
пачићи
,
а
онај
стари
већ
олупани
валов
био
је
привезан
за
доњи
крај
ђерма
да
се
лакше
вуче
огроман
кабао
из
бунара
.
И
у
авлији
као
и
са
сокака
био
је
испред
куће
ред
багремових
дрвета
и
два
велика
дуда
али
не
јалова
као
она
на
сокаку
него
родна
која
су
сваке
године
доносила
род
и
стократно
наградила
негдашњи
труд
поп-Спирин
око
њих
.
Увек
је
под
њим
било
брбљавих
патака
и
пачића
и
друге
живине
а
на
њему
дечурлије
која
се
частила
дудом
.
Попадији
није
никад
потребно
било
да
изађе
на
сокак
и
да
криви
шију
и
лево
и
десно
да
види
хоће
л
’
откуд
које
дете
угледати
да
је
послуша
.
Треба
само
да
изађе
из
кујне
па
да
викне
:
„
О
Нецо
,
Перо
,
(
или
)
Радо
!
“
а
оно
тек
полете
најпре
шешири
а
одмах
и
они
с
грана
к’о
мајмуни
уз
стабло
па
пред
њу
по
два
три
тресну
од
силне
услужности
па
залармају
и
грабе
се
који
ће
пре
.
А
у
попиној
вредној
кући
увек
је
било
посла
и
да
се
помаже
.
Или
је
требало
плевити
башту
,
или
кљукати
гуску
,
или
чувати
од
живине
разастрту
тарану
која
се
сушила
на
сунцу
,
или
тако
нешто
из
домаћег
виртшафта
,
а
за
то
им
је
попадија
оцекла
парче
леба
и
дозволила
им
да
се
попну
и
натресу
себи
дуда
.
Могли
су
се
сити
најести
па
чак
и
напунити
шешире
и
понети
кући
својим
убогим
родитељима
.
За
то
су
дечији
шешири
у
том
селу
и
били
изнутра
као
калајисани
.
Родитељи
су
обично
после
заблагодаривали
и
извињавали
се
Бог
зна
како
због
деце
им
која
имају
,
хвала
Богу
,
шта
да
једу
код
куће
,
али
која
су
,
говораху
они
,
деца
к’о
деца
безобразна
,
па
сваки
дан
досађују
господин-попи
,
а
попа
их
извињава
па
вели
:
„
Ех
,
није
него
још
нешто
!
Каква
благодарност
?
!
Нема
ту
ништа
од
тога
!
С
народом
сам
,
вели
,
стекао
,
па
нека
сад
тај
народ
и
једе
!
Ваљ’да
ћу
,
вели
,
понети
дудове
на
онај
свет
?
!
То
ти
је
све
што
на
земљи
учиниш
!
„
Безумни
,
вели
евангелист
,
још
ову
ноћ
узећу
ти
душу
“
...
А
човек
,
што
кажу
,
„
ништа
собом
не
понесе
већ
скрштене
беле
руке
и
праведна
дела
своја
!
“
—
„
Та
јест
,
одговара
паор
.
Касти
:
ватате
души
места
!
“
Из
авлије
се
видео
леп
ходник
у
коме
су
у
јесен
поп-Спира
,
Аркадије
и
Жужа
крунили
кукуруз
,
а
лети
кад
су
велике
врућине
биле
,
у
њему
је
под
комарником
спавао
домаћин
сам
главом
.
Поп-Спира
је
био
из
паорске
али
немешке
куће
,
па
се
никако
није
могао
одвикнути
—
како
се
поп-Ћира
изражавао
—
од
тих
паорендерских
навика
да
спава
лети
пред
кућом
под
комарником
.
Међутим
то
је
имало
своју
добру
страну
не
само
што
се
тиче
поп-Спириног
гојазног
тела
и
комоције
него
и
што
се
тиче
поп-Спирине
куће
,
па
чак
и
за
комшинске
куће
било
је
добро
.
Колико
је
само
пута
лопов
стао
па
не
зна
у
коју
ће
авлију
,
јер
чује
неко
хркање
,
али
не
зна
:
у
којој
то
кући
хрчу
?
—
па
не
сме
преко
зида
ни
у
једну
кућу
!
Тако
је
поп-Спира
својим
спавањем
под
комарником
и
својим
ужасним
немешко-паорским
хркањем
,
спасао
често
и
себе
и
још
бар
пет
шест
комшијских
кућа
.
По
свему
се
видело
одмах
на
први
поглед
да
је
кућа
богата
.
Нека
суди
сада
читалац
:
колико
се
њих
морало
родити
,
венчати
и
развенчати
и
умрети
у
селу
,
па
да
се
овако
домаћинство
подигне
!
И
то
су
само
крупније
ствари
које
до
сад
споменусмо
,
а
где
су
тек
оне
ситније
?
!
На
пример
живине
!
Шта
је
и
какве
је
све
те
било
ту
у
авлији
!
Прави
Нојев
ковчег
!
Било
гусака
угојених
тако
,
да
,
кад
их
поп-Спира
види
онако
у
перју
још
,
а
њему
пође
вода
на
уста
,
па
луцкастих
ћурака
и
међу
њима
глупи
и
уображени
ћурак
,
задовољство
комшиске
деце
.
И
ако
је
пазио
на
себе
и
достојанствено
се
понашао
,
ипак
је
пропадао
међу
комшиском
децом
као
какав
невешт
педагог
.
Врло
су
га
често
секирала
деца
из
комшилука
кад
изађе
на
сокак
,
тако
да
се
обично
морала
и
сама
госпоја
Сида
умешати
и
заузети
за
њ
.
„
Срам
вас
било
,
бећари
једни
,
грдила
би
их
она
тада
,
немате
ни
срца
ни
душе
!
А
шта
вам
ради
,
да
га
секирате
тако
!
?
Јао
наопако
,
а
кака
сте
у
другом
шору
и
шта
тек
радите
с
другим
паорским
ћурковима
,
кад
сте
таке
арамије
пред
господин-попином
кућом
?
!
“
А
деца
се
правдају
и
беде
једно
друго
.
—
Ту
и
силне
кокошке
са
својим
петлом
једним
дугачким
грлатим
клипаном
који
је
са
својом
дивном
крестом
изгледао
као
какав
јакобинац
са
својом
црвеном
капом
.
Он
један
,
а
оне
толике
!
Праве
мормонске
фамилије
!
—
А
тек
патака
и
пачића
шта
је
било
!
И
све
је
то
био
пород
,
породица
једног
красног
али
и
врло
похотљивог
патка
.
Та
га
је
мана
тако
компромитовала
,
да
је
већ
ушао
у
пословицу
у
селу
:
„
Лола
к’о
попин
патак
!
“
рекли
би
обично
за
извикана
човека
.
А
то
је
дошло
и
поп-Спири
од
некуд
до
ушију
и
наравно
,
да
га
је
јако
заболело
то
,
што
патак
ни
најмање
не
води
рачуна
о
кући
у
којој
је
.
Требало
би
,
да
је
среће
,
да
је
пример
селу
,
а
он
се
осушио
већ
од
те
несрећне
љубавне
чежње
као
какав
провансалски
трубадур
.
Од
тога
доба
поп-Спира
очима
да
га
не
види
;
и
једнако
је
због
њега
било
речи
у
кући
с
госпоја-Сидом
,
која
је
,
као
добра
домаћица
на
којој—
кућа
стоји
,
имала
у
виду
само
економне
обзире
.
Попа
наредио
да
се
патак
закоље
,
а
попадија
одлаже
смрт
једнако
:
„
Јао
мене
жалосне
!
—
говорила
би
попадија
,
—
а
куд
би
био
виршафт
без
патка
.
А
ако
овог
закољем
,
морам
другога
наћи
,
па
опет
мора
ту
патак
да
буде
!
“
—
„
Ма
кога
,
само
њега
моје
очи
више
да
погледају
;
да
не
гледају
тога
—
замуцкује
љут
к’о
ватра
поп-Спира
—
то-то-то-тога
Ту-ту-турчина
!
Тога
,
тога
Ага-га-га-гарјанина
!
“
—
Пак-пак
?
Пааак-пак-пак
!
дере
се
патак
готов
на
свађу
па
чујући
замуцкиваше
домаћиново
и
мислећи
да
је
неко
од
живине
вољан
да
се
свађа
с
њим
(
јер
поп
Спира
је
имао
и
луксузних
ствари
,
које
нису
за
јело
као
на
пример
Гагу
,
једног
главатог
гаврана
,
грдну
свађалицу
и
опасног
лопова
кућевног
,
чије
је
:
га-га
!
увек
наљутило
патка
)
.
А
поп
Спири
дође
напослетку
смешно
,
одобровољи
се
па
вели
:
Иди
бестрага
!
а
госпоја
Сида
срећна
што
је
продужен
живот
њеном
клијенту
и
љубимцу
до
прве
прилике
.
А
да
не
би
до
тога
дошло
,
није
жалила
труда
него
је
учинила
од
своје
стране
и
последњи
покушај
за
који
се
надала
да
ће
спасти
живот
њеном
вредном
и
полезном
штићенику
.
Направила
му
је
кецељу
од
коже
коју
је
опарала
са
једне
стародревне
кожње
фотеље
у
којој
је
још
њена
баба
одмарала
старе
своје
кости
и
последњих
пет
шест
година
пред
смрт
слабо
се
и
мицала
из
ње
.
Од
те
коже
је
направила
и
припасала
лепо
патку
кожну
кецељу
,
па
сад
изгледа
у
њој
као
какав
пинтерски
калфа
.
Сад
се
лепо
влада
,
и
сви
су
с
њим
у
кући
задовољни
а
нарочито
поп-Спира
.
Он
се
одобровољио
и
не
тражи
више
његову
крв
.
Шта
више
,
сад
га
радо
гледа
сваки
дан
и
смеје
му
се
,
кад
се
овај
саплеће
преко
своје
мало
подуже
кежње
кецеље
и
кад
заџака
оно
његово
:
пак-пак
?
Поред
гусака
било
је
ту
и
гушчића
.
Баш
то
је
ранила
једна
млада
румена
девојка
,
фрајла
Јула
,
попина
ћерка
,
и
задубила
се
у
посао
кад
се
наједаред
трже
,
јер
засикта
стари
гусак
иза
њених
леђа
на
госта
који
се
(
после
дужег
приповедања
поп-Спириног
о
томе
како
је
скинуо
сав
дуг
с
куће
)
већ
приближио
,
стао
и
,
скинувши
шешир
,
клањао
јој
се
.
—
Клањам
се
,
госпођице
!
Петар
Петровић
учитељ
овдашњи
...
то
јест
скородошавши
,
новопостављени
.
Господин
ваш
отац
имао
је
доброту
да
ме
сврати
и
доведе
амо
,
и
сад
је
наравно
,
његова
,
ако
смем
рећи
,
кривица
што
сам
вас
,
узнемирио
у
виртшафту
то
јест
газдинству
.
—
О
,
ни
најмање
,
—
одговори
Јула
која
се
брзо
исправи
,
а
збунила
се
па
у
рукама
једнако
држи
једно
лепо
жуто
гушче
јер
му
остала
његова
браћа
никако
нису
дала
,
као
најстидљивијем
,
да
приђе
чанку
пуном
каше
;
—
на
против
,
ако
ко
,
онда
ми
треба
да
се
извинимо
што
у
оваком
вашару
дочекујемо
госте
.
—
А
,
баш
на
против
,
госпођице
;
вазда
сим
жудео
да
се
наслађавам
једном
таком
сликом
.
—
рече
мало
збуњени
путник
,
па
се
саже
,
да
помилује
једно
кривоного
гушче
,
али
га
матори
гусак
нападе
и
још
више
збуни
сиктањем
својим
.
И
Јула
се
збунила
још
више
и
спусти
на
земљу
оно
гушче
.
Обоје
стоје
тако
и
с
неком
као
родитељском
милоштом
гледају
гушчиће
који
се
гурају
и
претурују
и
падају
на
тртице
око
чанка
с
кашом
.
—
А
где
је
мати
?
—
запитаће
поп
Спира
.
—
Ено
је
код
краве
.
—
Иди
је
,
синко
,
зовни
;
она
и
не
зна
да
имамо
посјету
.
Госпоја
Сида
била
је
тамо
где
се
обично
музле
краве
.
Краву
је
музла
Жужа
слушкиња
,
здрава
једна
дунда
једрих
образа
,
што
кажу
,
да
удариш
по
једном
прснуо
би
онај
други
!
То
кажу
,
али
нико
јој
није
то
урадио
;
сваки
је
више
волео
да
је
уштине
за
образ
или
чак
и
пољуби
и
пошто
се
она
није
никад
отимала
,
па
јој
је
доста
често
и
пасирало
.
Само
је
госпоја
Сида
никад
није
уштинила
за
образ
него
је
,
шта
више
,
често
грдила
и
називала
је
леном
девојчуром
што
дању
по
ваздан
дрема
а
ноћу
краде
маст
и
пече
крадом
лукумиће
,
кад
сви
по
кући
заспе
,
и
части
се
са
себи
равнима
,
да
се
послужим
сопственим
речма
госпоје
Сиде
која
је
већ
чула
за
госта
и
одмах
се
сетила
прексиноћног
сна
и
дошла
амо
пред
кућу
.
Дошавши
поклони
се
госту
и
овај
њој
.
—
Моја
супруга
,
.
.
г
.
Петар
Петровић
наш
нов
учитељ
,
—
представи
их
поп
Спира
.
—
Мило
ми
је
!
—
вели
гђа
Сида
.
И
доиста
било
јој
је
мило
!
Чим
га
је
видела
,
допао
јој
се
,
а
особито
јој
је
мило
било
,
што
се
то
баш
тако
стрефило
да
је
и
њу
и
ћерку
гост
затекао
у
послу
,
знала
је
она
да
је
ово
учен
човек
,
па
ће
знати
оно
што
се
каже
:
„
Гледај
мајку
па
шацуј
ћерку
!
“
А
баш
јој
се
допао
чим
га
је
спазила
,
учтив
па
смеран
,
па
косу
разделио
по
средини
;
исти
к’о
њен
попа
пре
толико
година
кад
је
свршио
богословију
Карловачку
и
био
у
њу
заљубљен
па
јој
певао
:
„
Ах
,
Венеро
,
ужасна
богињо
,
Над
смертнима
свирјепа
књагињо
!
“
Ах
,
какав
би
то
красан
пар
био
да
се
узму
!
Он
леп
висок
,
а
она
лепа
и
мало
нижа
;
али
жена
и
треба
да
је
мало
нижа
,
то
је
много
лепше
него
кад
су
и
муж
и
жена
високи
,
а
сачувај
Боже
кад
је
муж
мали
,
а
жена
се
отегла
у
висину
!
Ено
како
ружно
стоји
кад
Арса
грк
пође
кудгод
са
женом
,
па
она
дугачка
ко
торањ
а
он
мали
и
снизак
к’о
патак
.
Па
још
кад
се
узму
испод
руке
изгледа
она
жена
,
издалека
кад
гледате
,
као
да
је
упртила
с
пијаце
какав
пун
цегер
па
га
вуче
кући
.
Тако
је
мислила
у
себи
гђа
Сида
па
прекиде
сама
паузу
.
—
А
ми
баш
јуче
разговарамо
,
ја
и
мој
супруг
,
о
томе
кад
ћете
доћи
.
Мислили
смо
да
већ
нећете
ни
доћи
.
„
Можда
се
предомислио
,
“
разговарамо
се
:
„
ваљ’да
је
пао
на
теме
да
дође
,
па
да
се
закопа
у
овом
нашем
каљавом
селу
код
толиких
красних
вароши
и
толиких
варошких
фрајлица
.
Млад
,
учен
човек
воле
провађање
,
клавир
,
немецки
унтерхалтунг
,
и
он
сад
да
дође
овде
па
да
се
попаори
међ
нама
!
“
А
зар
би
и
ми
седили
овде
да
не
морамо
.
—
О
,
милостива
,
—
прекиде
је
гост
,
—
ви
слабо
шацујете
село
и
његове
красоте
кад
тако
говорите
.
О
,
и
у
селу
се
да
сасвим
лепо
живити
,
верујте
!
—
Па
оно
јесте
,
господине
,
—
поправља
се
гђа
Сида
,
—
али
тек
тек
опет
к’о
велим
:
друго
је
варош
а
друго
село
.
Све
је
овде
друкчије
.
Ето
само
девојке
да
узмемо
.
Овде
у
селу
су
доста
неокретне
,
стидљиве
;
не
можеш
јој
кљештама
реч
једну
ишчупати
.
Кад
јој
штогођ
кажете
а
она
поцрвени
до
ушију
па
у
земљу
да
пропадне
,
а
већ
од
унтерхалтунга
ни
спомена
!
А
није
да
су
просте
или
завезане
и
да
не
знају
—
него
,
тако
!
А
у
вароши
фине
,
па
штелунг
па
персона
па
клавир
са
немецким
аријама
,
хе
,
а
то
се
све
сваком
младом
човеку
увек
више
допада
.
Признајте
,
зар
није
к’о
што
кажем
?
—
Пак-пак
?
—
умеша
се
патак
у
разговор
и
прекиде
малу
паузу
која
постаде
после
госпоја-Сидиног
питања
.
Погледа
га
гост
онако
са
оном
кецељом
па
се
насмеши
.
—
Али
Сидо
...
—
вели
поп
Спира
,
—
што
досађујеш
господину
?
—
О
,
на
против
!
—
вели
гост
.
—
Како
ко
,
ал
’
мени
,
верујте
,
увек
се
више
допадала
и
увек
ми
више
импоновала
једна
добра
проста
уређена
кућица
,
у
којој
скромна
и
вредна
домаћица
уме
да
води
газдинство
,
да
претходи
примером
,
на
пример
,
својој
ћерци
,
да
ова
буде
временом
добра
кућаница
и
домаћица
,
да
помаже
матери
у
кујни
,
да
,
да
и
томе
подобно
,
—
вели
гост
који
се
мало
уплео
био
.
—
Та
шта
говорите
?
—
чуди
се
госпоја
Сида
.
—
Ко
би
то
и
помислио
,
да
вам
се
то
допада
?
!
—
Не
,
не
,
милостива
,
верујте
.
То
је
мој
идеал
.
Једна
мала
кућица
и
баштица
.
Проста
кујна
,
скромна
,
проста
али
укусна
јела
;
каква
пилећа
чорба
,
паприкаш
са
ноклицама
и
једна
српска
гужвара
—
па
више
не
тражим
да
једна
домаћица
уме
своме
мужу
зготовити
ручак
.
—
Та
шта
говорите
?
!
—
чуди
се
опет
госпоја
Сида
.
—
Ко
би
то
и
помислио
!
...
Збиља
,
кад
споменусте
ручак
,
—
рече
и
окрете
се
попу
,
—
а
јеси
ли
ти
,
Спиро
,
позвао
за
сутра
господина
на
ручак
?
Шта
да
се
потуца
које
где
?
Ваљда
код
оног
Швабе
да
руча
што
му
је
куварица
Чифутка
,
како
кажу
!
Што
баш
у
нашу
недељу
да
тамо
руча
да
једе
леб
с
кимом
и
друга
чуфуцка
јела
?
!
—
А
па
дабоме
да
сам
,
и
господин
је
био
тако
добар
,
па
ми
није
одбио
,
—
вели
поносито
поп
Спира
.
—
О
молим
,
молим
,
—
клања
се
гост
,
—
ви
сте
и
одвише
гостољубиви
.
—
А
сутра
је
баш
Јула
редуша
,
—
вели
госпоја
Сида
,
—
а
запамтила
је
лепо
све
шта
господин
гост
воле
.
Она
вам
не
мари
баш
да
чита
и
да
пише
али
да
скува
—
у
томе
се
не
боји
ни
једне
своје
вршњаке
надалеко
.
Јуцо
дете
моје
,
иди
у
кујну
,
још
мало
па
треба
вечерати
;
знаш
да
тата
воле
раније
да
вечера
.
—
Јуцо
сине
,
па
кад
већ
идеш
,
донеси
нам
по
једну
ракију
,
ако
вас
смем
,
то
јест
,
понудити
,
—
рече
поп
Спира
и
окрете
се
госту
.
—
И
донеси
столицу
једну
,
две
столице
донеси
.
Имам
чрезвичајне
сремачке
шљивовице
,
како
оно
каже
патер
Иноценц
кад
искапи
,
а
,
Сидо
?
-
„
Ajn
vares
getlihes
getrenk
,
ajn
varer
nektar
,
dize
slingovic
.
“
—
Послао
ми
је
један
мој
пријатељ
из
Фрушке
...
Само
једну
чашицу
.
—
А
,
захваљујем
лепо
.
—
Ама
само
једну
.
—
Не
,
не
,
верујте
...
не
пијем
.
—
Чашицу
за
Бога
—
—
Ах
,
ни
капи
,
ни
капљице
,
—
брани
се
гост
,
устаје
и
клања
се
и
благодари
,
—
ни
кад
не
пијем
.
Верујте
—
—
Зар
је
баш
никад
нисте
окусили
?
—
Тааа
,
није
баш
да
нисам
...
Јесам
кол’ко
се
сећам
само
као
утук
,
само
после
шљива
...
па
знате
,
само
у
цели
да
предупредим
грозницу
—
—
Дакле
,
шљивама
за
љубав
’
оћете
а
нама
за
љубав
нећете
,
—
вели
гђа
Сида
и
гурну
и
шану
кришом
Јули
:
—
Кажи
:
„
Ал
’
мени
за
љубав
,
господине
“
—
—
Мени
за
љубав
,
господине
,
зар
нећете
?
—
рече
Јула
и
погледа
га
усплахирено
а
црвена
до
ушију
и
принесе
му
послужавник
с
ракијом
.
—
Е
,
вама
већ
не
могу
одбити
,
—
рече
гост
,
—
али
верујте
да
ово
чиним
преко
принципа
!
—
Па
узе
чашицу
и
испи
је
до
пола
па
је
клањајући
се
врати
на
послужавник
.
—
Зар
толицну
чашицу
па
и
њу
само
до
пола
?
—
протестује
гђа
Сида
.
—
Верујте
не
могу
више
.
Одмах
осећам
како
штетно
утиче
на
организам
и
конштрукцију
тела
.
—
А
за
тим
се
диже
и
поклони
учтиво
.
—
Е
,
дакле
,
ја
се
клањам
и
молим
да
ме
извините
што
сам
вас
задржао
од
послова
.
—
Па
кад
баш
хитате
,
оно
вас
нећемо
задржавати
,
а
сутра
?
Сутра
се
,
дакле
,
смем
надати
да
ћете
нас
почаствовати
посјетом
!
—
вели
гђа
Сида
.
—
Ја
ћу
бити
тако
слободан
—
—
Е
,
дабоме
!
Тек
штогођ
...
—
вели
гђа
Сида
.
—
Како
слободан
?
!
Ваљда
смо
ми
неки
туђини
,
какве
швабе
—
—
Клањам
се
.
Љубим
руку
,
милостива
...
љубим
руку
,
госпођице
,
—
рече
г
.
Пера
и
мајку
пољуби
у
руку
а
ћерци
се
учтиво
поклони
.
—
Службеница
!
—
одговори
Јула
и
поклони
му
се
онако
како
се
обично
фрајле
са
села
клањају
,
то
јест
извуче
мало
врат
к‘о
корњача
.
Кад
је
изашао
гост
,
сви
су
задовољни
били
посетом
а
нарочито
тим
сретним
случајем
,
што
је
баш
при
послу
затекао
Јулу
.
—
Баш
красан
,
фајн
млад
човек
!
—
вели
гђа
Сида
.
—
Како
само
лепо
говори
,
к’о
из
књиге
.
Бадава
,
наша
Богословија
може
се
пофалити
што
така
васпитана
младеж
излази
из
ње
.
Фини
младић
к’о
из
штифта
,
к’о
из
штифта
!
—
понавља
гђа
Сида
.
—
Па
како
се
само
учтиво
извињава
!
Каже
:
„
Шкодиће
ми
конштрукцији
!
“
Једва
је
попио
пола
чашице
!
Сирома
’
младић
,
и
сам
се
чуди
шта
га
је
сад
снашло
.
—
Баш
,
Бога
ми
!
И
сад
ми
га
је
жао
.
—
вели
поп
Спира
у
иронији
,
а
и
ди
би
богословац
пио
ракију
!
?
Тако
сам
се
и
ја
некад
,
сећам
се
,
штимавао
;
а
,
Сидо
,
памтиш
ли
?
А
,
Бога
ми
,
данас
,
данас
—
—
Е
,
тек
штогођ
!
А
шта
ти
себе
сравњаваш
са
шњим
?
Његова
конштрукција
и
твоја
—
и
бијаше
!
—
Е
,
није
него
још
нешто
...
Конштрукција
!
А
знаш
ли
ти
,
Сидо
,
да
су
мршаве
Нилске
краве
појеле
дебеле
?
!
Гледам
га
само
,
како
се
ту
цифра
!
Не
познајем
ја
богословце
!
И
ја
никад
нисам
био
у
богословији
;
нисам
је
учио
!
Ајде
,
Бога
ти
,
Сидо
,
говориш
к’о
к’о
...
Пије
тај
,
бојим
се
,
к’о
смук
баш
за
то
што
је
сув
,
то
ти
ја
само
кажем
.
—
Е
,
дабоме
,
—
брани
га
гђа
Сида
и
не
да
на
њ
.
—
Ајд-ајд
!
Ја
ти
ипак
кажем
,
да
ја
добро
познајем
све
те
,
што
се
тако
цифрају
...
То
су
тек
они
,
они
прави
.
—
Та
шта
си
заокупио
ту
пред
дететом
?
!
Јуцо
,
дете
моје
,
не
слушај
ти
тату
...
Њему
дође
тако
понекад
па
му
срце
и
душа
да
секире
човека
.
—
Е
,
ја
ти
реко
’
—
вели
поп
Спира
.
И
није
се
преварио
искусни
поп
Спира
којега
ни
најмање
није
збунило
позивање
г
.
-Перино
на
конштрукцију
.
Волео
је
г
.
Пера
,
као
сваки
богословац
,
шљивовицу
.
Колико
је
пута
уз
њу
певао
јој
онај
свима
богословима
тако
добро
познати
тропар
шљивовици
:
„
Пресвјатаја
мученице
препеченице
.
“
Пио
је
он
често
и
сам
и
у
друштву
с
друговима
и
био
често
меланхоличан
као
сваки
богословац
.
ГЛАВА
ПЕТА
У
којој
је
описан
рапорт
који
је
Ержа
слушкиња
донела
и
рапортирала
га
гђи
Перси
.
У
њој
ће
већ
читатељ
наслутити
сукоб
и
заплет
без
којега
је
свака
приповетка
досадна
Још
одмах
тога
истога
дана
у
исто
доба
кад
се
У
поп-Спириној
сазнало
се
и
у
поп-Ћириној
кући
да
је
дошао
нови
учитељ
.
Како
је
у
ово
село
,
као
и
у
свако
село
мало
ко
свраћао
,
није
чудо
што
је
одмах
по
селу
пукао
глас
да
је
дошао
давно
очекивани
нови
учитељ
,
а
и
Ержа
,
поп-Ћирина
слушкиња
,
која
је
стајала
баш
у
тај
пар
на
вратима
и
пратила
својим
лојаним
очима
Лацка
кишбирова
,
најмлађег
и
по
старости
и
по
годинама
службе
кишбирова
,
видела
је
лепо
,
кад
је
поп-Спира
ушао
у
кућу
,
а
пред
њим
ушао
један
стран
човек
и
одмах
је
то
рапортирала
гђа-Перси
.
—
Ето
!
Шта
сам
рекла
!
—
рече
љутито
гђа-Перса
.
—
Онај
паор
га
већ
упец’о
.
Унцут
један
!
—
додаде
у
себи
па
се
да
у
мисли
.
Радозналост
је
морила
;
да
се
изеде
жива
.
Како
само
већ
да
дозна
:
какав
је
гост
,
како
изгледа
и
шта
ће
се
разговарати
.
Да
оде
сад
кад
се
краве
музу
,
—
не
иде
,
нема
смисла
.
Каијафа
је
она
гђа-Сида
,
сетиће
се
одмах
.
Аја
,
не
иде
!
Мисли
се
,
шта
да
ради
.
Како
су
били
комшије
—
трећа
четврта
кућа
—
како
би
било
,
сети
се
гђа-Перса
(
као
свака
забринута
мамица
која
има
ћер
на
удају
,
а
опасност
тако
близу
)
—
да
пошље
часком
Ержу
каквим
било
послом
,
да
разгледа
и
јави
.
—
Ержа
,
снаго
,
—
викну
гђа-Перса
,
—
иди
часком
до
поп-Спирини
’
,
па
кажи
госпоја-Сиди
:
„
Поздравила
вас
,
кажи
,
моја
госпоја
,
да
нам
позајмите
часком
,
управо
за
ноћас
,
вашега
мачка
.
“
Кажи
да
се
јавио
од
некуд
из
комшинског
амбара
један
велики
пацов
,
па
начинио
чудо
и
покор
по
шпајзу
и
изгриз’о
и
чизме
милостивог
господина
и
појео
их
,
кажи
,
све
до
штруфли
;
остале
само
,
кажи
,
штруфле
и
штикле
.
Тако
кажи
и
замоли
је
нека
ти
уфате
и
даду
њиховог
мачка
,
он
је
већ
чувен
мајстор
за
пацове
.
Ајд
,
иди
сад
.
Стој
!
Ти
ћеш
то
заборавити
к’о
и
запушач
.
Дакле
,
шта
сам
све
казала
?
Шта
ћеш
да
кажеш
?
—
запита
је
гђа-Перса
и
формало
је
преслиша
.
А
то
је
и
потребно
било
,
јер
Ержа
је
била
једна
врло
заборавна
девојчура
,
за
то
јој
и
пребацује
гђа
Перса
за
запушач
од
стакла
,
који
увек
заборави
у
дућану
код
грка
.
Ето
тако
је
искумстирала
гђа
Перса
и
досетила
се
лепо
.
Можда
ће
ко
од
читалаца
овде
стати
и
сумњиво
завртети
главом
и
зачуђено
запитати
:
„
Шта
,
зар
поп-Ћира
није
имао
мачке
!
?
Зар
попина
кућа
и
богатство
,
па
да
буде
без
таквог
једног
чувара
?
!
“
Питање
сасвим
умесно
,
али
писца
неће
збунити
,
јер
има
готов
одговор
на
то
.
Имали
су
и
поп-Ћирини
мачка
.
Али
је
поп-Ћира
несретан
био
са
својим
мачком
.
Јер
исти
и
ако
је
био
од
ране
младости
код
њега
,
и
ако
је
васпитаван
цигло
у
том
правцу
,
да
буде
тако
рећи
,
један
ступ
куће
—
ипак
се
он
изметнуо
у
нешто
са
свим
друго
,
са
свим
супротно
.
Са
годинама
се
развиле
у
њему
пагубне
и
опаке
душевне
особине
.
Био
је
непоуздан
.
Прави
скуп
свију
порока
а
између
свију
два
најпагубнија
,
порок
лењствовања
и
порок
крађе
.
Био
је
ужасна
лењштина
и
чмавалица
.
По
њему
су
се
слободно
могли
не
само
пацови
него
и
мишеви
до
миле
воље
шетати
и
трчкарати
,
он
је
само
себе
склањао
.
Пацова
се
бојао
а
мишеви
опет
изгледа
да
је
багателисао
.
А
сем
тога
био
је
као
лопов
бескрајно
лукав
и
дрзак
.
Крао
је
где
шта
стигне
и
по
кући
и
по
комшилуку
.
Ако
је
веровати
тужбама
комшија
,
насртао
је
и
на
живину
,
давио
комшиске
пилиће
и
вребао
голубиће
,
а
конабио
младе
голубчиће
као
какав
стари
пензионер
.
С
тога
је
сав
комшилук
био
против
њега
и
вребао
га
да
га
убије
,
али
за
чудо
,
да
је
крај
свих
тих
претњи
и
опасности
још
жив
био
,
ма
да
се
једна
комшиница
зарекла
пред
кандилом
,
у
коме
је
горео
најчистији
барабанц-зејтин
,
тако
она
не
била
жива
,
и
не
била
госпоја
перзекуторовица
ако
од
његовог
крзна
не
направи
себи
„
муф
“
на
зиму
.
Но
што
је
крао
по
комшилуку
,
то
би
му
гђа
Перса
још
и
опростила
,
али
он
је
крао
и
по
кући
.
Једном
речи
,
није
украо
само
оно
,
што
је
о
небо
било
обешено
.
Од
кућевног
лопова
—
говорила
је
гђа
Перса
,
—
тешко
сачувати
.
Ушуња
се
само
у
кујну
,
скупи
се
и
упреподоби
и
зажмури
као
да
је
равнодушан
према
свему
,
а
међу
тим
само
вреба
,
и
на
што
баци
око
—
то
је
већ
сигурно
његово
.
Па
чим
зграби
а
он
бега
из
све
снаге
;
право
бега
на
таван
,
на
кров
или
на
какво
друго
безбедно
место
где
ће
моћи
на
тенани
омастити
брке
.
А
насртао
је
и
на
крупније
ствари
;
није
се
устручавао
ни
од
вреле
кобасице
,
дрзнуо
је
и
на
читаву
обарену
шунку
,
хватао
се
у
коштац
и
са
читавом
очупаном
гуском
,
само
ако
му
се
дала
прилика
!
Звао
се
Марко
,
али
га
госпоја
Перса
није
друкчије
ни
звала
него
лоповом
.
Лопов
један
што
ми
једе
век
!
—
рекла
би
љутито
.
А
и
он
сам
као
да
је
добро
знао
да
га
поред
имена
Марко
још
и
тако
зову
.
Јер
чим
би
чуо
реч
„
лопов
“
па
ма
то
и
о
неком
другом
,
о
неком
коњокрадици
реч
била
,
одмах
би
,
будући
увек
нечисте
савести
и
свестан
своје
кривице
и
грехова
,
бегао
из
кујне
на
какво
узвишено
и
безбедно
место
,
где
седне
,
обвије
реп
око
ногу
,
зажмири
па
ћути
.
А
гђа
Перса
га
нађе
па
га
стане
грдити
:
„
’
Оћеш
голубића
,
лопове
један
матори
!
“
он
само
ћути
,
зажмири
очима
,
разглави
вилице
,
заврне
језик
па
зева
као
какав
блазиран
аристократа
кога
се
тај
свет
баш
ништа
не
тиче
,
а
гђа
Перса
да
се
изеде
жива
.
„
Гледај
само
обешењака
једног
,
како
се
прави
светац
!
Па
још
зева
,
лопов
преисподњи
!
Ху
,
виле
га
однеле
!
—
па
га
гађа
метлом
или
портвишем
,
а
метла
јој
паде
на
главу
,
а
мачак
се
и
не
миче
с
места
него
се
и
даље
спокојно
и
натенани
умива
и
глади
и
дотерује
тоалету
.
Но
ми
смо
се
мало
повише
удалили
од
предмета
и
заборавили
се
описујући
овога
лопова
.
Али
тако
је
то
у
свету
!
Право
је
речено
да
:
добар
глас
далеко
иде
,
а
зао
још
даље
;
па
за
то
се
о
поп-Ћирином
мачку
више
говорило
него
о
поп-Спирином
о
коме
последњем
ћемо
с
тога
и
ми
врло
кратки
бити
.
Он
је
био
нешто
сасвим
друго
.
Био
је
идеал
правог
доброг
мачка
;
јер
кад
се
он
каприцира
да
ухвати
миша
или
пацова
,
у
стању
је
да
заборави
и
на
јело
и
на
пиће
и
да
га
сахатима
вреба
(
а
у
осталом
,
на
то
су
га
и
научили
.
„
Не
дам
му
,
боме
;
ено
му
мишева
па
нек
их
хвата
!
“
рекла
би
гђа
Сида
кад
транжира
месо
;
само
кад
је
чистила
рибу
,
онда
би
му
бацала
оно
што
извади
из
рибе
.
)
А
хватао
се
у
коштац
и
са
самим
касапским
пацовима
који
су
већ
познати
као
врло
дрски
.
По
њега
је
дакле
отрчала
Ержа
.
—
Поздравила
вас
је
милостива
госпоја
и
моли
вас
,
један
нам
пацов
направио
велику
штету
по
шпајзу
,
изгриз’о
милостивом
господину
све
чизме
,
па
ме
послала
да
вас
молим
да
нам
позајмите
само
за
ноћас
вашега
„
нотароша
“
...
овај
...
мачка
вашег
.
(
Мачка
су
звали
,
онако
међу
собом
,
нотарошем
,
за
то
што
и
сеоски
нотарош
није
шиљио
него
је
рашчешљавао
бркове
,
па
је
изгледао
к’о
мачак
,
а
мачак
се
опет
шетао
по
крову
онако
исто
госпоствено
и
мајестетично
—
корак
два
па
стане
—
као
господин
нотарош
кад
иде
шором
по
званичној
дужности
.
)
Ержа
је
баш
као
што
ваља
потрефила
.
Дошла
је
баш
кад
су
се
разговарали
с
гостом
,
и
док
су
тражили
и
хватали
мачка
,
она
је
имала
времена
да
лепо
посматра
госта
и
запамтила
му
све
и
стас
и
лице
и
косу
и
очи
и
одело
и
својим
рођеним
ушима
чула
кад
су
га
позвали
сутра
—
у
Недељу
—
на
ручак
.
Чим
се
вратила
и
донела
мачка
кога
одмах
однеше
и
затворише
у
„
шпајз
“
,
одмах
је
салетеше
с
питањима
и
мајка
и
керка
,
гђа
Перса
и
гђица
Меланија
,
а
Ержа
само
одговара
.
Казала
је
да
је
висок
,
леп
к’о
„
фирер
“
,
а
бркове
да
има
мале
и
мало
брадице
;
коса
лепа
,
смеђа
,
пала
на
рамена
онако
омладински
,
а
раздељена
по
среди
онако
богословски
,
а
кад
говори
што
а
он
гледа
у
земљу
.
—
Сутра
ће
,
—
свршава
Ержа
рапорт
,
—
бити
код
милостивих
на
ручку
.
Мајка
и
ћерка
се
само
згледаше
на
тај
глас
.
—
Видиш
,
молим
те
,
а
ништа
ми
не
јавља
лукава
паорска
бештија
,
—
вели
гђа
Перса
љутито
.
—
Гледај
ти
,
молим
те
,
ди
ће
медвед
најбољу
крушку
да
изеде
!
...
А
,
је
ли
,
Ержа
дете
моје
,
а
какав
је
у
лицу
,
је
л
’
сув
или
онако
пунији
?
—
Сув
,
па
онако
мало
блеђи
у
лицу
,
—
вели
Ержа
,
—
онако
господске
фарбе
у
лицу
...
Онако
к’о
Шаника
апотекарски
калфа
—
—
Какав
„
калфа
“
,
паорушо
једна
!
—
дрекну
гђа
Перса
.
—
Не
зове
се
он
калфа
него
„
господин
асистент
“
!
Теби
пуна
глава
калфи
,
зато
и
заборављаш
увек
запушаче
од
стаклета
у
дућану
!
Само
ти
је
до
анђарања
,
несрећо
маџарска
!
—
грди
је
гђа
Перса
не
знајући
на
коме
да
искали
свој
јед
.
—
Али
,
мама
!
—
умирује
је
Меланија
.
—
Уф
!
—
хуче
гђа
Перса
,
па
не
може
да
стоји
на
једном
месту
,
него
се
успропадала
па
јој
све
смета
по
кући
.
—
Ето
,
шта
ја
кажем
!
Чим
сам
чула
за
онај
њен
сан
,
одмах
сам
казала
и
помислила
:
да
ће
то
бити
нека
њи’ова
хунцутарија
.
Удесили
они
то
све
још
раније
.
Па
к’о
бајаги
сневала
да
се
кугла
,
нада
се
гостима
и
шта
ти
ту
још
нема
!
Та
док
је
видим
,
знам
је
и
шта
мисли
!
Гледам
је
к’о
да
је
од
стакла
...
Дакле
шта
кажеш
:
фини
блед
младић
!
Зар
је
то
прилика
за
ону
њену
цвеклу
?
!
Он
блед
,
а
она
с
оним
њеним
паорским
руменим
образима
—
па
тек
оно
њено
паорско
име
!
Јуца
,
фрајла
Јуца
.
Баш
је
она
нека
Јуца
!
Пударуша
једна
.
—
Па
каз’о
је
још
и
то
шта
воде
да
једе
,
—
наставља
Ержа
свој
рапорт
.
—
Па
,
мора
да
каже
сирома
’
;
види
и
сам
да
је
запао
међ
паоре
!
—
вели
гђа
Перса
.
—
Питала
га
милостивна
,
—
наставља
Ержа
,
—
воле
ли
„
покенес
“
—
—
О
паоруша
једна
!
И
она
зна
шта
је
„
покенес
“
!
—
А
он
каже
да
воле
гужвару
са
сиром
!
—
наставља
Ержа
.
—
Па
мора
,
сирома
’
!
Дај
,
мисли
у
себи
,
ма
шта
,
само
да
не
остане
гладан
.
Боме
пишкоте
му
и
неће
спремити
!
...
И
како
то
да
се
само
стрефи
,
да
је
баш
сад
његова
чреда
а
не
Ћирина
!
?
Па
га
сад
онај
зграбио
лепо
па
право
кући
с
њим
!
Ху
,
отровала
би
’
се
,
а
држала
сам
к’о
у
воску
!
—
За
Бога
,
мама
,
а
што
се
ви
толико
кренкујете
!
Није
то
ништа
тако
страшно
!
Има
још
,
фала
Богу
,
Недеља
,
па
ето
може
и
код
нас
доћи
.
—
Ху
!
Немој
ми
бар
ти
пристајати
на
јед
!
—
обрецну
се
гђа
Перса
.
—
Ниси
се
ти
,
ћерко
,
још
удавала
,
па
за
то
тако
и
говориш
.
Данашње
су
младожење
к’о
чикови
;
таман
га
упецаш
и
да
кажеш
:
фала
Богу
!
а
он
исклизи
к’о
чиков
.
—
Ту
се
гђа
Перса
сетила
свију
негдашњих
мајсторија
којима
су
се
послужили
(
и
поред
свију
онако
повољних
придика
)
да
улове
младога
клирика
Ћиру
.
Какав
му
је
само
диван
ћелепуш
сама
својом
руком
направила
,
први
видљиви
знак
нежне
наклоности
према
њему
.
—
С
тим
се
није
шалити
,
—
продужује
гђа
Перса
.
—
Не
знаш
ти
,
рано
,
ону
матору
бештију
;
није
то
ништа
у
њи’овој
фамилији
...
Ајд
’
већ
видићу
шта
ћу
!
—
теши
се
гђа
Перса
.
ГЛАВА
ШЕСТА
У
којој
је
описан
један
недељни
дан
у
селу
,
а
може
се
цела
прескочити
,
јер
је
само
као
епизода
у
овој
приповеци
.
Осванула
је
света
Недеља
,
то
једно
ваљада
најлепше
и
најкорисније
дело
благога
Створитеља
.
Он
је
сам
заповедио
да
се
тога
дана
ништа
не
ради
и
побожни
свет
поп-Ћириног
и
поп-Спириног
села
ни
једну
ни
написану
заповест
Божју
није
тако
свесрдно
испуњавао
као
ову
усмену
.
Лепа
је
Недеља
свуд
на
овом
Божјем
свету
;
лепа
и
у
граду
,
али
тек
,
мислим
,
да
није
нигде
лепша
Недеља
него
у
селу
.
У
селу
се
још
у
Суботу
после
подне
опажа
да
се
приближује
.
Друкчије
је
у
кући
и
пред
кућом
.
У
кући
се
риба
и
чисти
.
Дечурлија
је
комотнија
Суботом
;
може
се
играти
и
каљати
до
миле
воље
.
„
Нека
,
и
тако
је
сутра
Недеља
,
пресвуће
се
,
“
веле
старији
прљавој
деци
.
Девојке
спремају
шлинговане
сукње
за
рогаљ
,
момци
мажу
чизме
да
омекшају
,
а
бабе
траже
дугмад
и
наливају
зејтин
у
кандило
и
пале
кандило
и
крсте
се
кад
зазвони
на
вечерње
и
распитују
,
који
ће
господин-попа
сутра
да
служи
и
наређују
да
се
татине
чизме
добро
намажу
машћу
и
истрљају
јер
се
прошле
Недеље
тужио
да
су
га
убијале
и
морао
их
још
у
порти
скинути
.
Био
је
леп
летњи
дан
,
ова
данашња
Недеља
.
Јутрење
свршено
,
излази
свет
из
цркве
.
Обе
попадије
се
враћају
с
јутрења
свака
својој
кући
.
Разговарају
се
идући
тако
из
цркве
о
свачему
;
о
дану
,
како
је
леп
а
како
је
и
ноћас
изгледало
да
ће
бити
кише
.
О
госту
ни
речи
!
Гђа
Перса
се
решила
да
не
спомене
,
а
гђа
Сида
ћути
или
о
које
чему
говори
.
„
Видиш
бештије
једне
,
“
мисли
у
себи
гђа
Перса
,
„
како
се
каприцирала
па
баш
ни
једне
речи
!
Ни
да
се
бар
пошали
,
да
нас
позове
после
ручка
!
“
Сва
јој
је
мораста
изгледала
,
али
јој
није
дала
приметити
да
се
љути
.
Растадоше
се
љубазно
и
оде
свака
својој
кући
.
Ах
,
како
је
лепа
Недеља
у
селу
!
Лепа
од
ранога
јутра
па
све
до
Понедељника
у
јутру
.
И
у
вароши
па
има
неке
разлике
између
радног
и
недељног
дана
,
али
никада
таке
као
у
селу
.
Нека
свечана
тишина
још
с
јутра
казује
да
је
празник
.
Испред
сваке
куће
почишћено
и
поливено
а
све
мирише
на
мокру
прашину
.
Сво
село
чисто
као
умивено
лице
.
Испред
кућа
овде
онде
виђају
се
гомиле
деце
чисто
обучене
где
стоје
,
не
играју
се
да
се
искаљају
.
На
ногама
им
чизмице
,
на
плећима
преко
кошуље
од
танког
српског
платна
,
пруслучићи
свилени
са
сребрном
пуцади
а
на
глави
нови
чисти
шеширићи
,
(
у
деце
већих
газда
свилени
и
чупави
)
из
којих
још
нису
пили
воде
на
Тиси
,
ни
јели
дуда
,
нити
се
њима
играли
„
шоркапе
“
.
За
шеширом
жућкасто
ковиље
;
расцветало
се
на
сунцу
па
покрило
и
умотало
сав
шешир
.
Сва
деца
умивена
и
очешљана
а
косица
им
намазана
зејтином
.
Све
на
њима
чисто
а
често
и
ново
,
па
и
деца
добила
неки
свечани
,
недељни
изглед
,
па
и
самима
им
нешто
необичо
;
некако
су
ограничени
,
не
смеју
да
се
хрву
,
да
се
пентрају
на
дрво
и
једу
дуд
,
не
смеју
да
се
јуре
и
шорају
ногама
прашину
,
која
је
неупотребљена
са
шаке
мирно
лежала
на
сред
пута
,
него
морају
да
стоје
тако
мирно
,
па
да
се
гледају
чији
је
пруслук
лепши
и
ко
има
већи
ред
сребрне
дугмади
.
Али
чим
се
сврши
литургија
они
се
одмах
раскомоте
;
још
у
црквеној
порти
свуку
чизме
па
боси
лете
кућама
са
чизмицама
у
рукама
.
По
нека
девојка
промакне
брзо
у
комшилук
,
испод
старе
рекле
види
се
чиста
кошуљица
а
шуште
и
жуборе
чисте
беле
сукње
на
њој
.
Али
тек
после
подне
,
на
рогљу
ће
тек
да
сине
у
свој
лепоти
својој
,
а
сад
је
отрчала
у
комшилук
да
позајми
часком
оклагију
;
њихова
се
скрхала
прекјуче
кад
је
мама
била
нешто
љута
а
тату
баш
онда
дон’о
андрак
,
да
јој
се
умеша
у
посао
и
да
јој
показује
како
да
зготови
неко
јело
.
—
Стари
седе
пред
кућом
па
пућкају
на
луле
;
по
неки
се
тужи
на
камиш
и
вајка
се
што
га
је
синоћ
заборавио
да
ишчисти
,
па
сад
добио
к’о
крајнике
вукући
дим
,
те
му
пресело
сво
задовољству
и
уживање
.
Девојке
се
провредниле
па
раде
код
својих
кућа
;
раде
да
се
сатру
.
Трпе
све
и
не
одговарају
,
само
да
их
пусте
после
подне
на
рогаљ
у
коло
.
Ала
ће
да
се
шарени
после
подне
сокак
од
момака
и
од
девојака
;
ала
ће
да
замирише
од
калопера
и
мајкине
душице
рогаљ
где
се
вије
коло
!
Ту
ће
свака
свога
видети
,
а
све
ће
видети
Тиму
нотарошевог
писара
који
у
селу
живи
као
мали
бог
са
својих
тридесет
форинти
месечно
.
И
он
се
радовао
Недељи
,
а
особито
ако
се
десило
те
је
Недеља
била
лепа
,
без
ветра
или
кише
;
јер
онда
би
могао
обући
своје
беле
панталоне
и
метнути
на
главу
свој
,
једини
у
селу
сламњи
шешир
кога
сам
почешће
сумпором
пере
.
Тада
би
обукао
и
сомотски
капут
и
лаковане
ципеле
а
косу
очешљао
онако
,
што
кажу
,
„
на
ларму
“
,
па
би
се
шетао
по
селу
певуцао
„
Седам
шори
седам
дика
моји
’
“
и
погледом
унесрећавао
све
девојке
и
лево
и
десно
,
са
чега
је
навукао
на
себе
не
малу
мрзост
и
опасност
од
паорских
момака
.
Недељом
се
пре
подне
смео
слободно
шетати
,
јер
пре
службе
га
није
могло
ништа
снаћи
.
Бар
нико
не
памти
тако
штогод
.
Ни
стари
брица
Јефта
не
памти
да
је
за
четрдесет
година
свога
бријања
и
ординирања
у
селу
икоме
,
на
пример
,
прао
главу
и
заустављао
крв
Недељом
пре
подне
.
Такви
се
случајеви
дешавају
тек
после
подне
.
А
то
је
Тима
знао
добро
,
можда
чак
и
из
сопственог
и
горког
искуства
,
јер
се
тако
нешто
зуцкало
и
причало
,
да
је
као
једаред
,
једно
пред
вече
,
ђаволски
перјао
сокаком
.
А
после
,
вероватно
је
још
и
с
тога
,
да
је
нешто
на
ту
форму
морало
бити
,
јер
што
би
то
баш
њему
певали
,
кад
прође
,
ону
данас
већ
јако
раширену
и
познату
песму
:
„
Сад
пулгери
постали
швалери
,
Ал
’
не
следу
ноћом
да
идеду
,
Од
вашака
паворски
’
момака
;
Виле
вуку
,
а
пулгере
туку
,
Виле
звече
,
а
пулгери
дрече
!
“
Та
је
песма
постала
у
овом
селу
али
је
добротом
(
односно
:
пакошћу
)
Шаце
брице
публикована
у
Велико-Бечкеречком
Календару
и
тако
спасена
од
заборава
и
постала
данас
већ
позната
„
од
Пеште
даж
до
Черне
Горе
“
.
Писар
Тима
се
,
истина
,
у
себи
секирао
и
љутио
на
то
,
али
је
свакога
уверавао
,
да
се
то
никако
на
њега
не
односи
,
јер
њему
тако
што
није
никад
у
животу
пасирало
,
премда
је
он
један
обешењак
односно
женских
.
Он
тера
само
„
хец
“
,
од
дуга
времена
.
А
иначе
,
он
се
и
не
мисли
овде
на
селу
заробити
и
оковати
,
него
чека
само
то
,
да
му
умре
нека
стара
богата
стрина
,
па
кад
је
наследи
,
он
ће
одмах
у
варош
,
а
тамо
ће
имати
на
сваки
прст
по
десет
.
Зна
„
бухалтерај
“
;
тражиће
принципала
,
где
ће
имати
лепу
практику
и
лепу
принципалову
ћерку
,
па
је
онда
на
коњу
,
што
веле
.
Јер
он
не
познаје
још
то
женско
створење
,
које
је
у
стању
да
му
се
одупре
,
само
кад
је
он
онако
обешењачки
,
онако
по
његовски
,
погледа
.
А
знао
је
кад
и
како
треба
погледати
.
На
капуташке
,
то
јест
пулгерске
,
девојке
само
погледа
и
уздахне
,
а
на
паорске
намигне
и
кресне
очима
тако
жестоко
,
да
му
понекад
спадне
и
сламњи
шешир
с
главе
.
И
данас
је
већ
почео
своје
обешењаклуке
.
Једна
му
је
већ
рекла
:
„
О
мустро
!
“
али
то
њега
није
много
женирало
.
Знао
је
да
је
боље
кад
женска
грди
него
кад
се
чини
невешта
,
па
се
није
бојао
;
он
се
само
бојао
оних
дренових
буџа
које
се
дању
по
дућанима
продају
а
ноћу
и
забадава
по
сокацима
деле
.
Али
данас
пре
подне
у
Недељу
он
се
ни
тога
није
бојао
него
је
продужавао
пут
у
цркву
.
А
већ
је
први
и
други
пут
звонило
у
цркву
на
службу
.
Чуло
се
да
је
нови
учитељ
дошао
,
а
онда
,
наравно
да
се
надало
,
да
ће
он
данас
као
гост
и
Херувику
певати
,
па
су
и
гомиле
света
све
чешће
бивале
.
Чим
је
први
пут
зазвонило
,
старци
истресоше
луле
и
турише
их
у
чизме
,
прекрстише
се
,
наредише
у
кући
шта
треба
па
се
достојанствено
поштапајући
кренуше
у
цркву
.
Пошао
свет
на
литургију
па
се
све
шарени
сокак
од
лепоте
.
Час
из
ове
час
из
оне
куће
испадне
тек
из
авлијских
врата
кита
;
придружи
се
гомили
и
гомила
расте
све
већа
и
већа
што
ближе
цркви
.
Људи
се
крећу
достојанствено
напред
,
ни
један
нема
лулу
у
устима
него
са
штаповима
у
рукама
иду
и
разговарају
се
а
жене
и
ћерке
за
њима
.
Жене
држе
у
рукама
мараме
савијене
на
троугао
,
бабе
мараме
са
завијеном
китом
босиљка
од
које
кидију
струк
и
дају
младама
кад
их
ове
пољубе
у
руку
а
оне
њих
у
образ
,
а
девојке
носе
сунцобране
држећи
их
по
средини
обавијене
марамом
да
их
не
упрљају
.
Све
то
иде
у
цркву
полако
и
достојанствено
,
да
се
помоли
Богу
,
да
се
проразговори
,
да
поседи
мало
у
порти
,
да
разгледа
како
је
која
обучена
—
и
ко
ће
ти
све
знати
и
овде
набројати
,
за
што
све
иде
свет
у
цркву
Недељом
преко
године
.
Али
ове
Недеље
сви
су
ишли
у
једној
цељи
;
бабе
да
чују
а
девојке
да
виде
новог
учитеља
.
Само
стара
гркиња
Соса
,
она
се
није
кренула
у
цркву
ни
да
чује
ни
да
види
новог
учитеља
,
него
да
чује
своје
унуче
Савицу
,
који
је
ове
исте
године
са
две
радости
већ
обрадовао
бабу
;
пре
три
месеца
је
први
пут
понео
гаће
и
сада
ево
први
пут
чита
апостол
!
Већ
две
су
недеље
,
како
га
баба
преслишава
,
онако
стара
,
цео
апостол
на
памет
!
То
је
желела
и
молила
Бога
да
дожави
па
онда
немари
да
склопи
очи
.
Међутим
њен
зет
Палчика
,
отац
малога
Савице
,
вели
да
баба
то
само
тако
каже
;
увек
она
има
изговара
и
разлога
да
се
што
више
задржи
на
овој
грешној
земљи
.
Тако
је
желела
и
за
прво
унуче
своје
,
Савичиног
много
старијег
брата
,
Гавру
.
Кад
се
родио
,
приповеда
Палчика
,
а
баба
каже
:
„
Фала
Богу
кад
сам
дочекала
унука
;
сад
само
молим
Бога
да
ме
не
узме
к
себи
,
док
му
баба
не
сашије
гаћице
.
“
А
кад
му
је
сашила
,
а
она
опет
вели
:
„
Само
да
ми
Бог
да
дана
да
га
видим
калфом
.
“
А
кад
Гавра
постаде
калфа
а
она
опет
вели
:
„
О
Боже
,
подрж
’
још
који
дан
,
да
га
баба
ожени
лепо
!
“
А
кад
је
дочекала
и
то
,
и
оженила
Гавру
,
а
она
после
остави
Гавру
к’о
да
га
никад
није
ни
било
,
па
окупи
молити
Бога
да
доживи
да
види
Ђуру
,
средњега
брата
,
да
је
отворио
дућан
и
постао
сам
свој
газда
.
Е
,
и
то
је
дочекала
.
Сад
узела
најмлађе
унуче
Савицу
и
сад
њега
чека
да
ожени
.
„
Видећете
само
,
“
говорио
је
Палчика
,
„
ја
сам
малерозан
човек
,
преживеће
та
све
нас
,
ожениће
и
Савицу
и
посашиваће
и
праунуцима
гаћице
—
а
по
тестаменту
док
је
она
жива
,
она
све
ужива
и
не
сме
се
ништа
ни
продати
ни
делити
.
Неће
баба
у
труц
да
умре
!
“
Тако
се
отприлике
јадао
Палчика
пријатељима
,
а
баба
једнако
здрава
,
иде
у
цркву
на
сва
јутрења
,
све
службе
,
сва
вечерња
и
све
погребе
,
—
па
тако
и
данас
,
тим
пре
иде
што
ће
њен
Савица
да
осветле
фамилији
образ
.
Све
се
кренуло
,
само
редуше
остале
код
куће
код
ручка
а
међу
редушама
наравно
да
је
понајвише
баба
.
Оне
ће
се
већ
код
куће
молити
Богу
;
кад
зазвони
„
Достојно
“
а
оне
стану
па
се
прекрсте
и
очитају
„
Оченаш
“
или
и
само
„
Вјерују
“
;
ово
последње
,
наравно
,
никад
цело
,
прескоче
многи
члан
вере
,
али
тек
очитају
и
дотерају
крају
.
Служба
је
била
и
свршила
се
.
Сва
се
очекивања
испунила
;
и
Савица
читао
Апостол
,
и
нови
учитељ
певао
Херувику
па
чак
(
преко
очекивања
)
и
поп
Спира
говорио
предику
.
Кад
је
Савица
читао
Апостол
а
госпоја-Соси
гркињи
очи
пуне
суза
,
и
она
полако
у
себи
чита
Апостол
,
а
само
чујеш
како
брише
нос
од
силних
суза
.
Била
је
сретна
преко
сваке
мере
и
једва
је
чекала
да
му
кроз
дан
два
да
што
му
је
обећала
ако
се
лепо
покаже
.
А
обећали
су
му
код
куће
,
да
ће
му
купити
чизмице
са
мамузама
и
поклонити
ждребе
кад
се
ождреби
стари
Пирош
и
да
ће
му
дати
дугачак
бич
са
кратким
ишараним
бичаљем
и
швигаром
.
Кад
је
нови
учитељ
запевао
,
сви
су
се
људи
претворили
у
уво
а
девојке
у
око
,
па
га
слушали
и
гледали
и
уживали
у
појању
и
персони
његовој
.
Као
и
на
вечерњу
јуче
,
тако
и
данас
,
многи
су
му
похвалили
глас
.
А
кад
је
поп
Спира
говорио
предику
о
Спокојној
жизни
некима
се
оте
:
„
Та
гле
поп
Спире
!
“
—
сви
су
се
просто
зачудили
и
питали
:
Откуд
сад
он
да
говори
,
кад
он
то
баш
није
марио
!
Та
једва
га
натера
поп
Ћира
и
о
већим
празницима
да
говори
!
За
то
су
се
многи
,
чим
поп
Спира
отпоче
са
„
Љубимоје
стадо
!
“
примакли
ближе
не
верујући
ваљда
својим
очима
и
ушима
;
по
неки
се
окренуо
у
пола
олтару
па
направио
шаком
као
неки
заклон
од
ува
да
чује
боље
.
Кад
се
свршило
све
и
запевало
Буди
имја
и
стала
делити
навора
,
приђе
и
нови
учитељ
и
узе
три
комада
:
за
гђу
домаћицу
где
ће
бити
на
ручку
,
за
фрајла-Јулу
и
за
себе
.
Куља
свет
из
цркве
;
пуна
црквена
порта
.
Пролазе
једни
мимо
других
,
поздрављају
се
,
мере
се
од
главе
до
пете
,
тако
да
ни
једна
ситница
неће
остати
неопажена
а
нарочито
што
се
тиче
женскога
света
.
Како
је
која
очешљана
,
обучена
,
је
ли
блеђа
или
руменија
него
радњим
даном
—
све
се
то
почело
да
посматра
у
цркви
а
довршило
у
порти
или
на
сокаку
.
Бабе
се
разговарају
о
редушама
и
о
томе
,
како
је
лети
лакше
него
зими
сетити
се
,
шта
да
се
зготови
за
ручак
;
људи
о
пољским
радовима
и
о
разним
лоповлуцима
пударским
;
а
млади
момци
и
девојке
пролазе
једни
поред
других
,
али
не
говоре
ништа
него
се
само
погледају
крадом
испод
очију
,
само
се
погледају
али
ти
погледи
много
више
кажу
него
најдебље
књиге
и
најбрбљавији
језици
.
Још
мало
па
порта
остаде
скоро
празна
.
У
порти
још
осташе
само
нови
и
стари
учитељ
очекујући
поп-Спиру
,
који
се
задржао
мало
с
туторима
и
прегледао
приход
што
је
пао
на
тас
у
коме
се
нашло
доста
крајцара
,
госпоја-Сосин
двогрошак
,
па
чак
и
један
сексер
.
Кад
и
с
тим
беху
готови
,
изађе
поп
Спира
и
поздрави
се
с
учитељем
,
који
га
је
чекао
.
ГЛАВА
СЕДМА
Из
ње
ће
читалац
видети
како
је
било
код
поп-Спире
на
ручку
који
се
са
свим
мимо
програма
госпоја-Сидиног
завршио
Гост
је
седео
на
клупи
у
порти
под
једним
орахом
,
на
који
су
сеоска
деца
увек
тако
жељно
погледала
али
га
је
Аркадије
чувао
као
очи
у
глави
,
и
разговарао
се
са
старим
учитељем
који
га
је
понудио
бурмутом
,
о
поп-Спириној
беседи
хвалећи
га
и
упоређујући
га
са
не
знам
којим
старим
Светим
Оцем
и
са
трубом
Јерихонском
.
—
Извините
што
сте
ме
морали
чекати
;
али
сам
мор’о
да
останем
,
задрж’о
сам
се
мало
ради
црквених
рачуна
.
—
Та
ништа
,
ништа
,
—
извињава
га
стари
учитељ
.
—
А
и
онако
,
поњамо
ми
то
већ
...
и
због
слова
сте
мало
возбуђени
—
—
А
,
господине
,
мило
ми
је
што
вам
могу
честитати
—
—
А
,
дакле
сте
слушали
.
—
О
,
врло
пажљиво
...
Врло
,
врло
лепо
—
—
Ја
то
тако
почешће
...
Знате
,
кад
се
човек
прими
некога
посла
,
онда
треба
да
га
својски
ради
.
Ако
сам
пастир
пастви
,
а
оно
треба
да
сам
к’о
што
треба
пастир
—
—
Свакојако
,
свакојако
...
Кажем
вам
формално
сам
се
у
уво
претворио
слушајући
,
—
вели
г
.
Пера
.
—
О
молим
,
молим
...
ви
ме
прецењујете
,
—
вели
задовољно
поп-Спира
.
—
Е
,
баш
ми
је
жао
што
сте
морали
толико
да
чекате
—
—
О
,
ништа
,
ништа
.
Ја
сам
се
у
осталом
лепо
забављао
.
Мој
господин
предшественик
им’о
је
доброту
да
ми
да
неке
податке
о
црквеној
општини
и
црквеном
имању
.
Па
,
Бога
ми
,
вама
се
може
честитати
;
ова
општина
,
к’о
што
видим
,
добро
стоји
.
—
Јесте
,
врло
добро
.
Фала
Богу
,
како
која
година
,
све
боље
.
Хе
,
ми
се
старамо
и
штедимо
,
парохијани
не
жале
него
дају
.
Кад
смо
ми
,
то
јест
,
ја
и
господин
Кирило
,
дошли
на
парохије
,
било
је
,
Бога
ми
,
свакојако
.
По
четир
таса
се
носило
Недељом
,
тако
да
је
свет
избегавао
цркву
через
тих
силних
дација
,
а
данас
,
као
што
сте
и
сами
видили
,
само
један
,
па
и
тај
ћемо
скоро
укинути
.
Можемо
,
фала
Богу
.
Црква
богата
;
има
толике
дућане
,
земље
,
винограде
,
а
и
готова
новца
доста
.
Него
извол’те
.
Пођоше
.
Поп
Спира
продужи
са
подацима
о
стању
цркве
.
Успут
му
је
показао
многе
и
интересантне
ствари
.
Заустављали
су
се
код
неких
касапница
од
којих
је
црква
примала
лепу
кирију
и
ако
се
касапи
туже
на
пацове
.
Том
приликом
му
је
испричао
историју
једног
маторог
кусог
пацова
коме
је
пре
толико
година
реп
одсечен
кад
је
касапин
једном
изненада
бануо
,
па
од
то
доба
је
ужасно
обазрив
и
први
бега
с
пања
и
ако
би
касапин
не
знам
шта
дао
,
да
га
може
укебати
.
Г
.
Пера
му
је
препоручио
неки
лек
против
пацова
.
Показивао
му
неке
празне
плацеве
опет
црквене
,
где
ће
до
године
зидати
неке
дућане
и
житне
магазе
,
што
је
све
г
.
Перу
наравно
интересовало
,
јер
је
непрестано
узвикивао
:
„
Ите
,
молим
вас
!
“
или
:
„
Та
шта
говорите
!
“
или
:
„
Та
је
л
’
могуће
!
“
Ишли
су
полако
,
ногу
пред
ногу
.
Поп
Спира
му
је
даље
показао
све
боље
куће
и
укућане
не
споменувши
,
наравно
,
нигде
девојку
удавачу
,
ако
је
где
било
.
Кад
стигоше
пред
кућу
седоше
на
клупу
што
је
пред
кућом
где
поседише
мало
у
разговору
док
им
не
јавише
:
да
изволе
,
супа
је
на
столу
.
Господин
Пера
је
одмах
повадио
нафоре
из
чисте
танке
џепне
мараме
,
и
дао
једну
гђи
Сиди
а
другу
гђици
Јули
.
—
Госпођице
,
рекао
јој
је
,
—
ви’те
како
се
ја
старам
за
вашу
душу
.
„
Тјело
Христово
примите
,
источника
бесмертнаго
фкусите
!
“
На
што
му
је
гђица
Јула
рекла
„
Фала
!
“
узела
нафору
и
одмах
је
прогутала
и
поцрвенела
до
ушију
.
Сто
је
био
намештен
у
најлепшој
и
најпространијој
,
тако
званој
,
гостинској
соби
.
Намештај
леп
и
јак
али
старе
моде
.
Све
је
било
јако
и
темељно
и
све
пространо
и
комотно
;
ако
су
кревети
то
су
били
широки
за
две
персоне
,
ако
су
јоргани
опет
за
две
персоне
,
амбрел
тако
исто
,
јер
поп
Спира
што
год
је
куповао
,
куповао
је
за
две
персоне
.
У
соби
два
велика
тешка
орахова
шифонира
стоје
као
две
мале
капеле
,
а
на
њима
поређан
порцулан
и
тегле
с
разним
компотом
.
По
дуварима
неке
слике
мал
’
те
неће
бити
све
из
прошлога
века
.
Биле
су
то
неке
старе
контрафе
са
црним
оквирима
;
неке
тице
на
дрвећу
са
природним
прилепљеним
перјем
;
један
урамљен
рад
с
перлицама
,
нека
часна
трпеза
,
шта
ли
,
са
силним
крстовима
и
чирацима
са
свећама
,
то
је
давнашњи
рад
фрајла-Јуле
кад
је
још
као
дете
у
лер
ишла
,
па
је
на
поп-Спирин
имен-дан
обрадовала
тату
и
поднела
му
заједно
са
спремљеним
словом
које
је
заборавила
и
завршила
с
плачем
;
а
изнад
тога
једна
фотографија
целе
породице
,
поп
Спира
и
гђа
Сида
седе
а
измеђ
њих
стоји
с
албумом
у
руци
мала
Јула
у
краткој
сукњици
и
дугачким
хозлицама
са
шлингерајем
,
па
изгледа
к’о
мали
гаћасти
голуб
;
и
слика
доброга
цара
Јозефа
како
је
узео
једном
паору
плуг
из
руку
па
сам
он
оре
,
а
паор
Шваба
диг’о
руке
а
упро
свој
благодарни
телећи
поглед
у
небо
па
вели
:
„
О
,
Боже
,
овакога
монарха
дај
да
получи
свака
нација
!
“
А
до
овога
слика
онога
другога
Јосифа
,
онога
прекрасног
Јосифа
из
Старога
Завета
,
како
се
отима
похотљиве
госпоје
Пентефринице
и
како
бега
,
шмокљан
један
,
кроз
прозор
,
а
оставља
јој
у
рукама
свој
горњи
капут
који
ће
овој
мало
после
послужити
као
corpus
delicti
.
Даље
има
још
неких
слика
,
старозаветних
и
других
за
које
се
види
да
су
без
икаква
плана
набављане
;
али
пошто
је
фрајла
Јула
сва
запурена
и
румена
,
донела
чорбу
и
ставила
је
на
сто
,
то
се
г
.
Пера
остави
прегледања
слика
по
дувару
.
—
Извол’те
,
господине
,
—
рече
поп
Спира
,
—
седите
ту
,
—
и
показа
му
место
.
—
Ти
ћеш
,
Сидо
,
тамо
,
ја
овде
,
а
Јуца
тамо
ближе
вратима
,
она
ће
сваки
час
устајати
.
Поседаше
сви
пошто
се
прекрстише
.
Поп
Спира
извади
из
џепа
федермесер
и
стаде
га
оштрити
оцилом
које
му
је
увек
метано
уз
тањир
.
—
Не
могу
никако
,
—-
вели
поп
Спира
,
—
да
се
научим
на
нож
,
брица
па
брица
.
Овако
сам
се
научио
;
некако
ми
је
слађе
с
федермесером
.
Двадесет
и
више
година
је
код
мене
;
сам
енглески
челик
,
оштар
к’о
бријач
.
Извол’те
се
уверити
!
—
па
га
даде
г
.
Пери
.
Овај
се
чудио
челику
и
рече
значајно
једно
„
О
!
“
а
за
тим
поп
Спира
окрену
кашику
на
учитељеву
страну
:
—
Извол’те
,
служите
се
,
код
мене
нема
много
нукања
.
—
О
молим
,
молим
,
—
вели
г
.
Пера
и
окрену
кашику
на
страну
гђе
Сиде
.
—
А
не
,
госту
припада
велика
кашика
,
—
рече
гђа
Сида
и
окрену
кашику
на
г
.
-Перину
страну
.
Г
.
Пера
извади
у
тањир
и
поче
јести
.
Чорба
је
била
пилећа
,
баш
што
он
воли
,
и
допала
му
се
.
За
часак
покуса
из
тањира
.
—
Ево
вам
и
ноге
...
да
вас
воли
пуница
,
што
кажу
!
—
смеје
се
гђа
Сида
и
сипа
му
у
тањир
.
—
Благодарим
,
—
клања
се
г
.
Пера
.
—
Изредна
,
чрезвичајна
чорба
!
—
Е
,
то
је
Јуцина
слава
,
она
је
данас
била
редуша
—
—
А
,
госпођице
,
мора
се
признати
...
у
тим
годинама
,
па
тако
мајсторски
зготовити
!
Могли
би
гастгеберај
отворити
!
—
извали
г
.
Пера
,
и
кад
рече
а
он
се
тек
онда
трже
и
поцрвене
,
виде
да
је
претерао
,
па
похита
да
поправи
и
додаде
.
—
То
јест
,
они
тамо
су
прави
шегрти
према
вама
.
Родитељи
као
паметни
људи
учинише
се
к’о
и
да
нису
ни
приметили
,
а
и
сама
Јула
као
да
није
све
ни
дочула
;
она
се
предала
јелу
и
сркала
,
и
сваки
час
брисала
наизменце
уста
салветом
или
лице
кецељом
.
—
Извол’те
паприкаша
,
ако
вам
се
допада
;
извадите
још
једаред
,
—
нуди
га
поп-Спира
.
—
Хвала
лепо
!
—
одбија
гост
.
—
Врло
добро
,
к’о
да
сте
мене
питали
.
Штелујте
се
и
за
„
покенес
“
,
—
вели
гђа
Сида
.
—
Видите
само
како
се
све
румени
!
—
рече
и
метну
пред
госта
.
Поп
Спира
није
марио
за
поковано
пилеће
;
као
Србин
и
правослне
цркве
син
мрзео
је
на
то
швапско
печење
и
чекао
је
гужвару
омиљено
своје
јело
:
—
Не
марим
ти
ја
за
те
покенесе
и
нокенесе
,
како
ли
их
зовете
!
Никад
не
знаш
шта
си
извадио
!
Тражиш
и
оћеш
бело
месо
,
а
кад
развијеш
а
оно
шија
с
главом
!
Швапски
жебраклук
и
ништа
друго
,
враг
им
матери
,
кад
већ
тако
морам
да
се
изразим
!
Од
једног
пилета
оће
стотину
да
угости
;
оће
и
да
почасти
и
да
га
опет
мало
кошта
!
Нема
ти
ништа
лепше
,
него
онако
српски
зготовљено
;
па
лепо
онда
видиш
још
из
кујне
шта
му
је
глава
а
шта
опет
тртица
,
да
простите
!
Кад
је
дошла
гужвара
,
онда
је
настало
опште
хваљење
.
И
сам
поп
Спира
који
је
увек
наглашавао
да
прави
родитељ
не
треба
своје
дете
пред
њим
самим
да
хвали
—
овде
је
одступио
од
тога
принципа
и
похвалио
гужвару
.
—
Добро
печена
,
па
масна
,
е
,
то
вреди
!
—
вели
поп
Спира
.
—
Ја
вам
не
марим
за
торте
и
друге
којекакве
керефеке
.
Него
једна
гужвара
,
али
да
ми
је
пре
тога
само
једно
јело
па
одмах
гужвара
.
Нема
ти
ту
мелшпајза
кад
није
мастан
,
па
не
цури
маст
низ
браду
.
Ама
,
фино
је
кажу
:
аја
,
не
марим
ти
ја
за
то
!
—
Сасвим
тако
,
имате
право
.
И
ја
претпостављам
добру
савијачу
сваком
цукербекерају
,
—
вели
гост
.
Са
гужваром
је
завршен
ручак
,
а
отпочет
је
живљи
разговор
.
Дотле
се
јело
и
помало
говорило
,
а
сад
је
настао
разговор
уз
вино
.
Поп
Спира
је
био
прилична
ћуталица
и
иначе
,
а
кад
је
јео
држао
се
оног
златног
Доситејевог
правила
:
„
Кад
једеш
једи
,
а
не
разговарај
ни
с
ким
.
“
Вино
је
било
изврсно
,
а
поп
Спира
га
је
хвалио
и
ређао
добре
особине
и
дејство
његово
.
—
Код
мене
је
то
правило
,
—
говори
поп
Спира
,
—
да
је
човек
весео
.
А
како
ће
врага
и
бити
весео
брез
вина
;
јер
„
вино
веселит
сердце
человјека
“
,
што
рек’о
цар
Давид
у
једном
псалму
.
А
овога
вина
нећете
надалеко
наћи
.
Ето
,
господин
нотарош
баш
зна
шта
је
вино
,
па
кад
год
оће
добра
вина
да
пије
,
а
он
ето
ти
га
па
к
мени
.
„
Срдили
се
ви
или
не
срдили
,
ја
дођо
’
каже
,
на
једну
чашицу
.
“
Кад
ал
’
јест
,
врага
,
чашица
!
Буде
ту
и
десет
!
—
Па
и
двадесет
!
—
додаје
г
.
Пера
смешећи
се
.
—
Та
да
,
да
,
што
кажете
и
двадесет
!
А
да
шта
ви
мислите
!
?
Нисте
га
још
видили
,
а
да
видите
,
какав
му
је
црвен
нос
!
Дакле
,
молим
...
—
А
благодарим
!
—
Али
коштајте
!
Аја
,
не
трпим
устручавања
!
—
Могу
,
на
послетку
,
—
попушта
гост
,
—
али
само
с
водом
,
онако
к’о
стари
философи
грчки
—
—
А
,
та
ман’те
их
бестрага
!
Како
су
радили
онако
су
и
прошли
.
Оно
је
Стари
Завет
био
а
ово
је
сад
Нови
!
—
шали
се
поп
Спира
.
—
Него
ви
ајде
онако
по
Хришћански
,
чисто
вино
,
онако
по
српски
натегните
к’о
наш
Краљевић
Марко
!
Коштајте
га
само
!
Г
.
Пера
узе
и
попи
пола
чаше
,
а
поп
Спира
се
наслонио
на
десну
руку
,
а
левом
држи
браду
па
га
гледа
блажено
и
не
трепће
.
—
А
,
шта
ја
кажем
?
!
Шта
велите
на
то
?
—
Изредно
,
—
вели
г
.
Пера
и
гледа
с
изразом
дивљења
по
домаћима
и
пуца
полако
језиком
.
—
Бога
ми
!
...
А
,
колико
га
имате
још
у
подруму
?
—
Хехе
!
Колико
га
имам
да
имам
,
тек
велим
:
данас
га
нећемо
попити
,
па
све
да
узмемо
у
компанију
и
самога
Краљевића
Марка
.
—
Ја
се
,
до
душе
,
не
разумем
баш
много
у
вину
,
али
вас
уверавам
,
—
вели
г
.
Пера
,
—
да
овако
што
још
нисам
пио
.
Овако
нисам
!
—
А
то
вам
верујем
,
то
вам
верујем
,
—
смеје
се
задовољно
поп
Спира
.
—
Па
ја
вам
говорим
:
чисто
натурално
...
брез
шпеција
,
а
ви
ми
се
ту
једнако
цифрате
.
Ех
,
таква
ти
је
садашња
младеж
!
Па
онда
се
чуде
,
што
толики
умиру
од
апцерунга
!
Кад
сам
ја
био
ваши
’
година
,
ја
сам
толико
могао
наште
срце
попити
колико
тројица
вас
садашњи
после
најмасније
карменадле
—
—
Ама
,
Спиро
,
како
то
још
,
говориш
!
?
Ко
те
не
познаје
,
мислио
би
само
да
је
све
то
истина
!
—
вели
гђа
Сида
.
—
Е
,
није
него
није
!
Па
кад
грунемо
:
„
У
јутру
рано
чим
зора
заплави
,
Вожд
Новак
тајно
—
“
—
Но
,
врло
лепо
!
Ваљда
ћеш
сад
још
приповедати
твоје
„
штиклове
“
—
—
А
да
шта
би
ти
’
тела
?
Ако
ти
се
не
допада
та
песма
,
певали
смо
ми
онда
и
другојаче
!
—
Та
марим
ја
за
песму
,
—
брани
се
гђа
Сида
,
—
могли
сте
шта
сте
хтели
певати
—
—
Певали
смо
ми
и
ову
,
—
дира
је
поп
Спира
па
запева
:
„
О
,
незлобна
голубице
,
Невина
моја
грлице
!
Како
тихо
ти
почиваш
,
И
конечно
не
чувствујеш
Бол
сердца
мог
!
“
—
Та
иди
молим
те
!
—
љути
се
гђа
Сида
.
—
Па
тек
ова
!
—
дира
је
опет
поп-Спира
,
па
запева
:
„
Сјећаш
ли
се
оног
сата
,
Кад
си
мени
око
врата
Бјеле
руке
савила
?
И
кријући
твоје
лице
Мени
скоро
“
—
—
Та
који
ти
је
ђаво
!
—
прекиде
га
гђа
Сида
љутито
.
—
Ју
,
извин’те
,
господине
!
Јуцо
душо
,
иди
у
кујну
па
спреми
црну
кафу
.
Знам
да
варошани
радо
пију
.
Ја
по
три
дана
не
могу
да
спавам
,
само
једну
шољицу
кад
попијем
.
С
кафом
је
ишло
мало
потеже
,
јер
су
једва
нашли
жрналицу
;
како
су
често
у
поп-Спириној
кући
пили
кафу
,
тако
им
је
и
требала
.
После
неког
времена
Јула
унесе
кафу
и
послужи
их
све
.
Кафа
је
била
таман
колико
треба
врућа
и
црна
,
и
учитељ
је
пио
и
хвалио
пљуцкајући
ону
крупније
самлевену
која
је
пливала
по
површини
.
—
А
где
је
вама
кафа
,
госпођице
?
—
Ја
не
пијем
!
Тата
каже
,
да
узбуњује
крв
и
не
да
спавати
.
—
А
пијете
ли
бар
белу
кафу
?
—
Да
.
—
А
пунш
?
—
Не
.
—
А
гефроренес
?
—
Да
.
—
А
ајскафе
?
—
Не
.
—
Чудновато
,
заиста
!
Ко
би
то
рекао
!
?
—
чуди
се
гост
не
знајући
ни
сам
,
шта
више
да
пита
Јулу
.
—
Е
,
—
предложи
поп
Спира
,
—
оћемо
ли
да
мало
исперемо
гушу
вином
?
—
А
колико
га
имате
у
подруму
,
заборавио
сам
да
вас
запитам
!
—
рече
г
.
Пера
.
—
Па
имам
тако
тридесет
акова
.
Ни
једно
није
млађе
од
пет
година
,
нити
слабије
од
овога
што
га
сад
пијемо
а
пијемо
ово
лети
.
Али
једно
је
,
боме
,
отерало
далеко
и
старином
и
квалитетом
.
А
наточено
је
у
бурад
некако
још
првих
година
кад
смо
се
,
во
времја
оно
,
ја
и
Сида
узели
.
Од
њега
мислим
да
неће
бити
давно
и
надалеко
бољег
.
Ако
буде
боље
само
оно
што
су
га
—
Боже
ме
прости
—
у
старо
време
пили
они
сватови
у
Кани
Галилејској
—
—
А
то
вино
,
—
упаде
му
гђа
Сида
у
реч
,
—
решио
се
мој
супруг
да
отвори
кад
узудајемо
нашу
Јуцу
;
па
о
њеним
сватовима
нека
се
потроши
.
К’о
велимо
,
кад
је
мираз
к’о
што
треба
,
нек
буде
и
вино
;
кад
већ
младожења
добија
вредну
девојку
и
добар
мираз
,
нека
онда
и
сватови
виде
асну
...
А
већ
ту
је
,
тек
што
није
...
јављају
јој
се
добре
прилике
,
ето
—
—
А-а-а
,
тако
зар
ви
знате
?
!
—
зачу
се
још
из
кујне
глас
гђе
Персе
.
—
Видиш
ти
то
њи
’
само
!
Добили
госте
,
па
се
ником
и
не
фале
!
А
,
а
,
даћу
ја
вама
!
Гледај
ти
само
њи
’
!
Е
,
сад
представите
себи
,
драги
читатељи
,
да
сте
ви
нешто
на
место
гђе
Сиде
.
Како
је
изгледала
и
шта
је
помислила
гђа
Сида
кад
је
таман
почела
,
а
гђа
Перса
је
из
кујне
прекиде
!
Писац
лепо
себи
представља
све
то
у
памети
,
али
му
је
слабо
перо
,
слаб
сав
писаћи
прибор
,
да
то
верно
нацрта
,
зато
моли
читаоце
,
нека
се
потруде
па
нека
то
они
сами
представе
себи
,
јер
је
и
лакше
све
то
маштом
представити
него
пером
описати
.
Толико
само
додаје
,
да
је
гђа
Сида
,
кад
су
поп-Ћирини
већ
ушли
у
собу
,
нарочито
изашла
у
кујну
,
да
се
тамо
од
чуда
трипут
прекрсти
.
А
и
јесте
било
чудо
и
изненађење
!
Са
овим
изненађењем
могло
би
се
поредити
само
оно
пре
годину
и
више
дана
,
пре
оних
великих
ексера
на
капији
кад
је
једном
банула
у
Жужину
собу
па
затекла
тамо
једног
курмахера
Жужиног
где
седи
,
па
се
наместио
тај
син
,
као
да
је
дошао
и
сео
да
се
фотографира
.
Поред
њега
стоји
пун
бокал
вина
,
а
он
,
безобразник
један
пушта
густе
димове
из
поп-Спирине
скупоцене
стиве
луле
са
дугим
камишем
.
Ни
онда
није
умела
од
чуда
ништа
да
прослови
,
па
ни
сада
.
И
сада
да
је
неко
убацио
споља
кроз
прозор
читаву
цигљу
и
полупао
јој
сав
порцулан
,
не
би
се
тако
скаменила
гђа
Сида
као
кад
је
чула
глас
гђе
Персе
.
„
Кад
ме
није
јуче
шлог
ударио
,
“
говорила
је
сутра
дан
гђа
Сида
,
„
живићу
бар
петнаест
година
дуже
од
покојне
маме
.
“
—
А
ми
,
богме
,
нисмо
’
тели
да
чекамо
лимун
,
него
се
кренули
сами
,
—
рече
гђа
Перса
кад
је
ушла
,
за
њом
поп
Ћира
,
а
за
њим
Меланија
.
И
таман
је
изрекла
то
,
а
она
се
’
трже
,
па
настави
:
—
Ах
,
извините
!
Но
,
лепо
ћемо
изгледати
.
А
мени
кажу
:
код
поп
-Спирини
’
гости
;
а
ја
мислим
,
ваљда
дошла
Лалика
из
Перјамоша
с
децом
,
а
оно
гле
...
О
,
молим
,
молим
по
сто
пута
—
—
Ништа
,
ништа
,
—
вели
поп
Спира
задовољно
и
устаје
.
—
Није
Лалика
,
али
је
неко
други
још
ређи
,
па
још
боље
.
Извол’те
,
оче
Ћиро
,
седите
,
седите
,
госпоја-Персо
;
Меланија
дете
,
ето
ти
ту
до
Јуце
.
Меланија
пође
тамо
,
али
је
гђа
Перса
повуче
и
гурну
брзо
на
другу
столицу
баш
до
г
.
Пере
,
тако
да
је
овоме
сада
с
десне
стране
била
Јула
а
с
леве
Меланија
.
—
Е
,
баш
,
баш
сте
добро
учинили
што
сто
дошли
,
—
вели
гђа
Сида
;
—
а
ја
сам
баш
мислила
,
да
пошљем
по
вас
да
дођете
;
или
да
нас
чекате
код
вас
.
—
Ето
видите
,
а
оно
испало
па
ће
да
буде
и
једно
и
друго
.
Јер
ја
мислим
,
да
нам
ни
сад
нећете
одбити
позив
на
„
јаузн
“
.
—
О
,
с
драге
воље
,
с
драге
воље
!
Само
ако
,
то
јест
,
господин
Пера
пристане
,
—
вели
гђа
Сида
,
а
у
тај
пар
дошла
јој
гђа
Перса
сва
зелена
.
—
О
,
колико
ласкаво
за
мене
,
—
вели
г
.
Пера
;
—
располажите
,
молим
,
са
мном
како
вам
је
воља
.
—
Е
,
е
,
—
вели
задовољно
поп
Спира
,
—
ал
’
баш
добро
кад
сте
дошли
.
Сидо
,
ајде
брже
дај
друге
чисте
чаше
и
друго
,
хладније
вино
.
А
за
тим
се
окрете
поп-Ћири
,
да
му
одговори
на
питање
колико
је
данас
пало
у
тас
.
Затим
је
похвалио
Херуфику
,
а
учитељ
опет
предику
.
Докле
се
поп
Спира
и
поп
Ћира
разговарали
седео
је
г
.
Пера
као
на
иглама
између
две
лепотице
.
Господин
Пера
није
био
од
оних
многих
салонских
лутака
и
глупака
,
што
се
одмах
у
први
мах
умеју
да
нађу
и
допадну
у
женском
друштву
са
оним
досадним
стереотипним
фразама
од
којих
су
неколико
туцета
на
памет
знали
,
и
тиме
пленили
ћуркасто
женскиње
;
али
који
после
обично
код
паметнијег
женскиња
постану
досадни
,
јер
што
су
знали
,
то
су
одмах
издекламовали
и
у
правом
,
занимљивом
говору
,
и
не
могу
участвовати
.
Не
,
он
је
био
од
оних
који
су
с
почетка
неспретне
ћуталице
,
али
који
са
живљим
и
интересантнијим
разговором
постају
и
сами
живљи
и
интересантнији
.
(
А
таква
је
била
и
гђица
Јула
.
)
Г
.
Пери
се
завезао
језик
,
па
ни
речи
да
рекне
,
него
је
узео
па
разгледао
један
нож
који
је
остао
ту
на
столу
и
прочитао
је
у
којој
је
фабрици
ливен
.
Сав
„
есцајг
“
је
био
старога
шлога
,
добро
очуван
али
давнашњи
.
Донела
га
је
гђа
Сида
у
мираз
своме
попи
,
и
износио
се
из
шифонера
само
онда
кад
су
у
гостинској
соби
скидане
футроле
од
конофоса
са
столица
,
фотеља
и
канабета
,
а
то
је
било
само
онда
кад
су
гости
долазили
.
Фрајла
Јула
је
могла
у
паузама
да
живи
,
али
их
фрајла
Меланија
није
трпела
и
за
то
она
поче
:
—
Па
како
вам
се
допада
,
господине
,
ово
наше
место
?
—
Ванредно
,
госпођице
.
—
Ех
,
ви
само
шмајхлујете
!
—
одговара
Меланија
.
—
Откад
пре
да
вам
се
допадне
тако
?
!
Доћи
из
Карловаца
из
онаки
’
романтиш
предела
у
ову
равницу
без
околине
!
—
Ах
,
госпођице
,
овако
лепа
околина
,
(
па
показа
на
њих
две
,
)
коме
да
се
не
допадне
!
?
—
Ју
,
господине
,
та
то
би
још
врло
рано
било
!
—
вели
Меланија
.
—
Е
,
да
боме
,
то
је
увек
дело
једнога
момента
.
—
Нисам
знала
,
верујте
,
да
су
Карловачки
богословци
такви
шмајхлери
!
—
рече
Меланија
и
крадом
гурну
Јулу
лепезом
.
—
Ја
сам
,
верујте
,
један
од
најгорих
,
управо
никакав
„
шмајхлер
“
или
ласкатељ
,
али
што
је
истина
,
истина
—
—
Је
ли
,
Јуло
,
да
је
господин
шмајхлер
?
—
Дабоме
,
—
вели
Јула
.
—
Шта
,
зар
и
ви
тако
мислите
!
?
Та
то
сам
ја
онда
запао
међу
све
саме
непријатеље
.
—
Ју
!
А
зар
смо
вам
ми
непријатељи
?
Је
ли
,
Јуло
,
—
пита
је
Меланија
иза
гостових
леђа
љуљајући
се
на
столици
,
—
је
си
л
’
ти
непријатељ
господ’на
Пере
?
—
Нисам
...
а
за
што
би
’
била
!
—
вели
Јула
а
сву
је
облила
румен
и
размишља
,
шта
би
то
сад
могла
радити
у
кујни
ил
’
ма
где
,
само
да
не
седи
тако
.
—
Ето
ви’те
,
—
вели
Меланија
.
—
Ал
’
ви
сте
свакојако
.
—
Но
,
за
сад
још
не
,
ал
’
може
бити
.
.
временом
...
—
вели
Меланија
.
—
Но
,
госпођице
,
—
вели
Пера
који
се
мало
вештачки
ослободио
попивши
две
наискап
.
—
Нисам
ни
слутио
да
сте
тако
опаки
.
—
А
,
не
,
не
,
ја
мислим
то
ако
,
то
јест
,
заслужите
.
—
Па
онда
молим
вас
рец’те
ми
напред
да
се
чувам
!
А
чиме
би
’
ја
то
заслужио
?
—
Па
ето
тиме
...
Ако
будете
,
то
јест
,
пред
нама
фалили
варошке
госпојице
.
Је
л
’
,
Јуло
?
—
Јесте
!
—
вели
Јула
.
-—
На
моју
часну
реч
,
верујте
ми
,
—
вели
Пера
,
—
и
да
сам
их
до
сада
хвалио
,
од
данас
би
’
морао
престати
и
променити
мишљење
.
—
А
како
то
да
разумемо
?
—
запита
га
Меланија
кокетно
и
стаде
се
хладити
лепезом
тако
да
ветрићи
додирнуше
и
Перину
косу
.
—
Дакле
,
молим
...
одговор
?
Како
то
мислите
?
—
Како
мислим
?
Како
и
да
мислим
,
кад
ме
тако
гледате
?
—
Па
добро
,
а
ја
ћу
онда
гледати
у
Јулу
,
а
ви
ми
онда
кажите
.
Је
ли
,
Јуло
?
—
Па
тако
...
мислим
...
Мислим
,
дакле
,
да
се
варошке
госпођице
не
могу
ни
сравњавати
са
госпођицама
на
селу
,
—
вели
Пера
коме
се
одрешио
језик
.
—
Или
управо
:
варошке
су
према
онима
са
села
као
...
као
оно
без
мириса
дућанско
цвеће
према
миомирном
натуралном
и
природном
цвећу
из
баште
или
перивоја
.
—
Ију
!
—
кликну
Меланија
.
—
Ала
ви
то
лепо
сравњавате
,
само
кад
би
то
била
истина
!
—
Лако
је
сравњавати
,
—
вели
Пера
,
—
кад
је
већ
тако
.
—
Питај
,
Јуло
,
господина
:
Какво
смо
ми
цвеће
,
ја
и
ти
?
Како
би
нас
назв’о
.
—
А
зашто
да
га
ја
баш
питам
?
—
вели
Јула
збуњена
и
румена
.
—
Питај
га
ти
.
—
Еј
,
срећо
моја
,
—
шану
у
себи
гђа
Сида
која
је
једнако
гледала
како
Меланија
успешно
води
офанзиву
.
—
Хоћете
л
’
да
вам
баш
кажем
?
—
пита
Пера
.
—
Ју
,
слат
—
...
пардон
...
господин
Перо
,
овако
вас
молимо
,
—
рече
и
склопи
руке
,
—
и
ја
и
Јула
.
—
Па
,
ето
...
ви
сте
ружа
,
дуплована
ружа
;
а
госпојица
Јула
је
смерна
љубичица
.
—
Ух
,
—
хукну
гђа
Сида
,
—
ове
муве
.
„
Добро
кад
не
рече
:
цвекла
!
“
рече
у
себи
гђа
Перса
која
се
такође
сва
у
уво
претворила
.
А
била
је
задовољна
;
видела
је
већ
,
да
се
ствар
врло
повољно
развија
.
—
Ах
,
ви
мушкарци
!
Што
сте
ви
мајстори
у
исмевању
,
то
више
нема
!
—
рече
Меланија
и
попрети
му
затвореном
лепезом
.
А
за
тим
се
разви
врло
жив
разговор
између
Меланије
и
Пере
у
коме
је
Меланија
много
више
говорила
а
Јула
се
само
благо
и
питомо
смешила
и
тек
по
некад
„
Да
“
или
„
Не
“
или
„
Да
боме
“
рекла
.
Исто
се
тако
жив
разговор
повео
и
између
попова
.
Они
су
се
разговарали
о
летини
,
о
банатској
шеници
и
о
влашкој
шеници
.
—
И
добро
је
и
не
ваља
,
драги
суседе
,
—
вели
поп-Ћира
,
—
што
је
тако
понела
година
.
Жита
пуни
амбари
а
котарке
очекују
кукуруз
,
а
кукуруз
изредан
,
па
нађикао
,
гледам
га
баш
јуче
;
хуланер
на
коњу
да
прође
кроз
њега
,
не
би
се
видео
;
а
клипови
к’о
левча
дугачки
.
Ал
’
ће
паор
да
побесни
,
враг
му
баби
!
И
добро
је
,
и
не
ваља
!
Запамтио
сам
добро
,
кад
год
је
тако
родна
година
била
и
јефтина
била
рана
,
увек
је
било
рата
.
Сад
како
је
то
,
ја
не
знам
!
Ваљда
и
ти
цареви
побесне
к’о
и
паори
.
Ал
’
видићете
само
,
да
ће
Баћушка
заокупити
!
.
.
Биће
,
држ
’
не
дај
!
—
Боме
ако
се
умеша
онај
наш
сјеверни
стриц
,
биће
повуци
потегни
;
сви
су
изгледи
за
то
.
И
ја
исто
тако
шацујем
,
—
потврђује
поп
Спира
.
—
Ено
гледам
само
на
асентирунгу
;
какве
ти
не
узимају
у
војску
.
Чисто
веле
:
дај
само
нек
је
више
каноненфутера
!
Сад
им
је
свака
жгеба
и
наврта
добра
;
нема
више
унтауглих
!
Ено
и
Перин
онај
муцало
,
нема
предња
два
зуба
а
не
уме
сексер
крајцара
да
израчуна
,
па
и
он
ост’о
у
катанама
.
Не
ваља
,
ништа
не
ваља
!
Биће
,
што
рекли
наши
стари
,
„
кровопролитија
“
неког
,
биће
,
биће
!
Док
се
они
тако
разговарају
,
чаше
се
непрестано
пуне
и
празне
.
Пију
оба
попа
,
а
пијуцка
,
Бога
ми
,
и
гост
;
заборавио
на
старе
философе
па
пије
без
воде
вино
.
Послушао
је
поп-Спиру
који
рече
:
„
Да
је
вода
добра
,
не
би
у
њој
крекетале
жабе
него
људи
.
“
Сви
су
живо
и
пријатно
разговарали
,
само
је
код
попадија
нешто
запело
,
нешто
ишло
ћошкасто
.
И
једна
и
друга
се
извињавала
умором
и
врућином
.
Тако
је
трајало
до
пет
часова
.
Тада
гђа
Перса
подсети
друштво
,
да
би
добро
било
да
пређу
мало
код
њих
.
А
то
је
било
врло
добро
.
Јер
да
су
још
мало
само
остали
,
отворило
би
се
гротло
на
вулкану
препуном
гнева
,
хоћу
рећи
,
планула
би
гђа
Сида
и
заборавила
би
све
обзире
,
које
треба
да
има
једна
гостољубива
домаћица
.
А
узрока
је
било
већ
и
сувише
.
Прво
и
прво
:
није
била
ни
најмање
задовољна
са
Јуцом
и
Меланијом
.
Она
прва
је
била
до
зла
бога
стидљива
,
да
не
кажем
завезана
,
ово
после
подне
;
а
ова
друга
,
то
јест
,
Меланија
,
пустила
се
у
унтерхалтунг
с
гостом
али
то
тако
,
као
да
је
сама
она
ту
.
„
Оно
није
више
ни
изгледало
да
је
у
кући
,
“
приповедала
је
после
гђа
Сида
;
„
него
к’о
кад
се
нека
Бечкеречка
чифуцка
фрајла
у
промонади
унтерхалтује
с
лајтнантима
уланерским
,
кад
о
Шабецу
свира
регименцка
банда
у
промонади
.
Вид’ла
сам
,
“
вели
,
„
свака
чуда
,
али
тога
покора
—
никад
!
“
А
друго
,
што
је
тако
исто
,
ако
не
још
и
горе
наљутило
гђа-Сиду
,
било
је
и
само
госпоја-Персино
понашање
.
То
до
душе
није
нико
видео
,
али
видела
је
гђа
Сида
,
а
то
је
доста
.
Видела
је
,
наиме
,
како
гђа
Перса
брише
својом
чистом
шнуфтихлом
једну
чашу
—
бајаги
чаша
није
чиста
!
„
А
чаша
била
чиста
,
к’о
дијомант
!
“
уверавала
је
гђа
Сида
.
Е
,
то
је
тако
наљутило
,
да
у
мал
’
што
није
планула
и
очитала
јој
у
својој
рођеној
кући
.
Но
срећа
,
те
је
ова
напоменула
да
се
полази
и
попови
се
дигли
већ
.
И
тако
је
за
тај
пар
одложена
била
ерупција
гнева
гђа-Сидина
.
ГЛАВА
ОСМА
Или
продужење
Главе
Седме
У
њој
је
описан
„
јаузн
“
код
поп-Ћириних
,
на
коме
се
десио
сукоб
и
отпочело
се
отворено
непријатељство
,
између
попадија
а
после
,
наравно
,
и
између
попова
.
Кућа
поп-Ћирина
била
је
нешто
сиромашнија
,
у
њој
се
,
истина
,
мање
богатства
али
више
укуса
опажало
.
Сви
уђоше
у
гостинску
собу
по
којој
се
распростирао
благ
мирис
миришљавих
сапуна
и
вербене
(
а
код
поп-Спире
опет
мирис
од
младог
сира
и
босиљка
)
.
Канабета
и
све
столице
откривене
,
без
конофоских
навлака
,
а
по
канабету
и
фотељама
исхекловани
јастучићи
и
комадићи
хеклераја
а
на
њима
све
неки
голи
Аморчићи
са
тулцима
стрела
(
а
код
поп-Спириних
су
били
танки
пешкирићи
од
српског
платна
и
веза
)
По
штелажама
порцуланско
и
стаклено
посуђе
а
по
дуваровима
неколико
слика
:
неке
битке
,
неке
слике
из
Геснерових
идила
и
сцене
из
живота
блаженопочивше
Марије
Терезије
.
Ту
и
слике
поп-Ћириног
оца
старог
кабаничара
Аверкија
,
насликана
масном
бојом
.
Он
насликан
са
врло
благим
изразом
лица
а
поред
њега
неколико
дебелих
књига
ма
да
је
слабо
читао
али
,
као
човек
који
је
поштовао
учене
људе
и
био
увек
међу
пренумерантима
,
захтевао
је
да
се
што
више
књига
поред
њега
налазе
.
И
молер
му
је
и
учинио
по
вољи
;
тако
су
дошле
крај
њега
четири
дебеле
свеске
Рајића
,
Макровиотика
Хуфеландова
и
Собрание
Вещеи
од
Доситеја
,
а
Совѣте
Здраваго
Разума
од
истога
држао
је
Аверкије
у
руци
.
Али
што
је
највише
могло
да
изненади
свакога
госта
,
то
је
био
један
клавир
.
Клавир
у
селу
у
оно
доба
!
У
селу
је
и
кринолин
био
још
једнако
доста
ретка
и
бар
непопуларна
ствар
.
Кол’ко
је
само
фрајли
баш
у
овом
истом
селу
извукло
батина
и
бегало
у
шупу
или
у
зелену
метлу
кад
се
баба
згране
при
спомену
кринолина
,
и
онда
није
никакво
чудо
,
што
су
се
људи
чудили
кад
су
нашли
клавир
у
селу
где
су
од
музичких
инструмената
познате
само
дромбуље
,
фрула
и
гајде
,
али
кад
му
(
то
јест
томе
клавиру
)
дознате
историју
,
онда
се
нећете
толико
чудити
.
Њега
је
поп-Ћира
добио
од
неког
његовог
до
зла
бога
рђавог
дужника
а
тешио
се
тиме
:
боље
ишта
него
ништа
,
а
после
,
и
процес
му
је
већ
изашао
на
потиљак
.
На
њему
је
често
фрајла
Меланија
ждронцала
неке
арије
.
Кад
је
поп-Спира
добре
воље
био
,
он
је
уживао
у
свирци
па
ма
то
биле
и
швапске
арије
,
а
кад
је
био
зловољан
,
Меланија
је
остављала
клавир
и
није
смела
да
свира
ни
омиљену
поп-Ћирину
песму
„
Сјајни
месец
иза
горе
“
јер
поп-Ћира
се
толико
пута
у
љутини
зарекао
да
ће
га
свега
секиром
разлупати
или
га
продати
каквом
верглашу
.
—
Молим
вас
извол’те
сести
.
Молим
извол’те
ту
на
канабе
.
Меланија
голубице
,
—
вели
гђа
Перса
,
—
склони
те
твоје
књиге
;
не
може
човек
,
да
,
се
макне
од
тих
њених
књига
,
стоји
кућа
к’о
штајеромт
.
Узми
ону
са
канабета
,
да
седне
господин
Пера
.
И
доиста
било
је
неколико
књига
тако
отворених
и
почетих
,
једна
на
канабету
,
друга
на
фотељи
а
трећа
на
прозору
.
—
Ништа
,
ништа
;
не
трудите
се
,
госпођице
,
ја
ћу
већ
то
сам
,
—
рече
Пера
и
узе
књигу
и
стаде
је
разгледати
.
Беше
то
нека
немачка
књига
,
тридесет
седми
хефт
Риналда
Риналдинија
интересантног
романа
из
разбојничког
живота
,
који
се
тих
година
радо
чатао
.
Меланија
је
добила
прилично
васпитање
;
била
је
у
леру
код
неке
старе
фрајле
у
Бечкереку
и
тамо
научила
многе
за
младу
девојку
врло
корисне
ствари
а
између
осталога
у
првом
реду
немачки
;
немачким
је
тако
владала
,
да
је
,
како
је
гђа
Перса
уверавала
,
ноћу
„
бунцала
само
на
немецком
“
.
Док
се
гости
намештали
и
пауза
трајала
,
уђе
Ержа
са
послужавником
на
коме
беху
порцулански
ибрици
,
шоље
и
сребрне
кашичице
,
и
послужи
госте
.
Отпоче
„
јаузн
“
и
разговор
опет
као
да
паузе
није
ни
било
.
И
опет
је
ишло
лепо
и
код
попова
и
код
младежи
.
Најпре
се
пила
бела
кафа
;
Меланија
је
наливала
свакоме
и
питала
свакога
:
воли
ли
више
кафе
или
више
млека
,
више
или
мање
шећера
.
—
Господин-Перо
,
какву
кафу
волете
,
слађу
или
обичну
?
—
О
,
госпођице
Меланија
,
из
ваших
руку
свака
је
ствар
преслатка
.
—
Ух
,
—
хукну
госпођа
Сида
,
—
та
је
л
’
још
коме
овако
врућина
?
—
Ви
фурт
шмајхлујете
.
Ево
вам
и
обрста
,
знам
да
ви
то
волете
!
—
рече
и
спусти
му
још
два
грумена
шећера
и
седе
до
њега
.
—
Та
јесте
,
све
су
га
обрстом
и
одранили
у
богословији
,
—
хтеде
гђа
Сида
да
рекне
,
али
,
што
рекли
:
„
Бог
да
прости
предње
зубе
“
,
уздржа
се
.
Сви
поседаше
и
почеше
јаузновати
.
Настаде
једна
повећа
пауза
.
Сви
се
дали
на
посао
.
Чује
се
само
сркање
кафе
;
сви
срчу
као
по
некој
команди
.
Обе
попадије
подметле
шнуфтикле
под
шоље
па
пију
кафу
а
једнако
испод
ока
гледају
на
девојке
и
на
учитеља
.
Госпоја
Перса
била
је
задовољна
,
блажена
!
Још
код
поп-Спириних
могла
је
већ
видети
,
како
се
ствар
сретно
упутила
,
и
да
је
нешто
знала
латински
,
могла
је
још
тамо
рећи
оно
староримско
:
Veni
,
vidi
,
vici
.
А
гђа
Сида
је
била
кисела
јер
је
већ
,
отприлике
,
видела
и
своје
и
Јулино
,
што
кажу
,
„
добројтро
“
.
У
осталом
није
никакво
ни
чудо
што
је
страховала
и
већ
почела
очајавати
за
успех
,
јер
није
и
не
би
то
био
први
случај
,
да
њеној
Јули
пасира
тако
што
.
Увек
се
њој
таки
неки
ђаво
морао
десити
.
Бадава
,
морала
је
признати
и
сад
и
толико
пута
већ
пре
тога
,
да
је
Меланија
много
и
срећнија
али
и
умешнија
.
„
А
да
боме
,
ето
така
ће
несрећа
увек
пре
наћи
себи
срећу
,
него
ова
моја
!
“
говорила
је
чешће
гђа
Сида
.
„
Гледај
,
молим
те
,
само
,
како
му
пиљи
у
очи
к’о
каква
чифуцка
фрајла
.
Моја
ти
,
да
боме
,
то
нит
’
уме
а
,
Бога
ми
,
нит
’
’
оће
.
А
садашњи
су
момци
ћорави
па
не
виде
све
то
.
Њима
се
не
допадају
скромне
и
смерне
девојке
,
него
ето
таке
шиндивиле
,
што
им
играју
очи
к’о
на
зејтину
.
Таке
праве
у
данашње
време
ероберунге
!
“
Овде
ће
,
мислим
,
бити
најзгодније
,
док
гости
пију
кафу
и
јаузнују
,
да
упознам
мало
боље
читаоце
са
обе
ове
девојке
,
—
да
их
то
јест
„
ауфирујем
“
.
Нисам
то
учинио
онога
вечера
кад
су
биле
заједно
с
тога
,
што
је
то
било
спрам
свеће
,
него
сам
оставио
за
данас
,
на
дану
то
јест
.
Спрам
свеће
се
превари
човек
,
а
женске
су
опет
за
чудо
веште
па
се
дотерају
,
те
не
може
човек
никако
да
сазна
праву
истину
.
Него
овако
лепо
на
дану
,
ту
се
свака
покаже
баш
онаква
каква
је
;
ту
не
помажу
много
никакве
вештине
и
апотеке
.
Јуца
је
била
мала
,
округла
,
румена
и
здрава
као
од
брега
одваљена
,
а
Меланија
висока
витка
и
блеђа
у
лицу
а
увек
се
тужила
да
јој
нешто
није
добро
.
Јуца
је
умела
добро
да
кува
а
Меланија
да
критикује
јела
;
Јула
је
волела
хаљине
отворене
боје
са
цветовима
а
Меланија
је
увек
носила
хаљине
затворене
боје
.
Јула
је
радо
проводила
време
у
башти
,
заливала
је
и
плевила
,
а
Меланија
је
гледала
само
своје
кактусе
и
романе
.
Меланија
је
прочитала
сијасет
српских
а
још
много
више
немачких
романа
у
фотељи
,
на
прозору
,
или
се
сакрије
иза
клајдерштока
;
а
Јула
врло
мало
,
прочитала
је
Љубомира
у
Јелисиуму
,
Аделајиду
Алписку
пастирку
и
Геновеву
.
Завуче
се
у
зелену
метлу
иза
куће
па
чита
Геновеву
.
Биче
је
мама
колико
је
грло
доноси
,
а
она
се
занела
па
и
не
чује
него
се
гуши
у
сузама
и
гнушава
се
безбожног
Голоса
који
је
напаствовао
и
оклеветао
невину
Геновеву
.
„
Ти
си
опет
читала
ону
проклету
књигу
!
“
—
„
Нисам
,
“
лаже
Јула
.
—
„
Јеси
,
јеси
!
Гле
,
само
како
се
умацурала
од
плача
!
“
вели
гђа
Сида
па
је
физитира
и
отима
јој
Аделајиду
,
стару
једну
књигу
коју
је
још
Јулина
баба
донела
у
мираз
Јулином
деду
.
На
последњем
листу
сваки
је
читатељ
записао
своје
име
и
примедбу
,
препоручујући
књигу
свакоме
најтоплије
.
Меланија
је
знала
немачки
,
знала
у
клавир
;
а
Јуца
тек
натуцала
нешто
мало
и
знала
по
мало
само
у
гитар
,
јер
кад
би
гђа
Перса
запитала
поп-Спиру
за
што
и
он
не
купи
Јули
клавир
,
овај
би
јој
одговорио
да
јој
је
купио
клавир
на
вашару
.
„
Ено
га
,
вели
,
у
шупи
,
па
нек
свира
у
њега
сваке
друге
недеље
у
дујету
с
њеном
мамом
!
“
Меланија
је
ишла
чешће
на
бал
у
Темишвар
или
Велики
Бечкерек
и
тамо
је
играла
немачке
игре
које
је
научила
у
леру
,
унтерхалтовала
се
,
правила
ероберунге
и
вазда
срећна
и
задовољна
остављала
доцне
бал
;
а
Јула
је
знала
од
швапских
игара
само
некакву
шотиш-полку
и
неки
тајч
,
који
јој
је
мама
,
кад
је
била
добре
воље
,
под
дудом
показивала
.
На
бал
је
ишла
од
године
до
године
,
о
Св
.
Сави
,
а
на
балу
је
увек
била
малерозна
.
Окрене
ли
је
само
двапут
тенцер
по
сали
,
—
њој
се
мора
десити
неки
малер
;
мора
да
јој
пукне
хаљина
испод
пазува
или
на
леђима
.
Тек
чујете
гђа-Сиду
где
вели
,
кад
ову
доведе
тенцер
и
преда
је
мами
:
„
Еј
,
терету
мој
,
срећо
моја
—
опет
малер
!
“
А
сирота
Јула
после
тога
не
може
да
игра
,
него
седи
поред
маме
међу
женама
,
а
после
неког
времена
ајд
’
кући
баш
кад
је
бал
у
највећем
јеку
,
кад
се
и
саме
маме
распале
па
поручује
по
тендере
и
хоће
да
играју
,
и
кад
се
и
Шаца
распомами
па
удари
у
поскочице
и
подврискује
:
Ијују
!
Целим
путем
плаче
и
проклиње
час
кад
се
тако
дебела
родила
на
свет
.
—
Меланија
је
била
мало
сањалица
и
сентиментална
;
а
Јула
онако
,
не
знаш
ни
сам
како
да
кажеш
,
онако
обична
.
—
Јула
је
певала
најрадије
:
„
Ничи
,
ничи
,
крине
бели
,
“
а
Меланија
од
српских
:
„
Ко
је
срце
у
те
дир’но
“
,
а
од
немачких
све
неке
у
којима
се
излаже
презрењу
мушки
пол
и
пита
се
:
што
ће
он
на
свету
?
И
на
послетку
Јуца
је
била
скромна
и
богобојажљива
девојка
,
која
није
имала
своје
воље
и
која
је
све
слушала
у
кући
,
и
оца
звала
:
тата
а
матер
мама
.
А
Меланија
је
родитеље
звала
:
папа
и
мама
,
имала
је
своју
вољу
и
њу
су
сви
морали
да
слушају
па
је
увек
било
онако
како
је
она
хтела
.
Гђа
Перса
је
стрепила
за
њу
па
се
бојала
,
ако
је
наљуте
,
да
не
учини
што
од
себе
,
јер
је
била
слабих
живаца
,
врло
осетљива
.
Падала
је
често
у
несвест
и
била
—
како
је
гђа
Перса
тврдила
—
склона
самоубиству
.
Колико
је
пута
само
полетела
бунару
да
се
удави
,
и
срећом
се
увек
ту
деси
Аркадија
црквењак
који
је
стигне
и
спасе
је
родитељима
.
А
једаред
у
мало
што
није
завила
гђа-Персу
у
црно
;
јер
кад
је
полетела
бунару
,
а
Аркадија
за
њом
саплете
се
несрећом
преко
валова
па
колики
је
дуг
носом
о
земљу
,
и
док
се
он
освестио
и
дигао
,
она
је
комотно
могла
скочити
у
бунар
,
да
није
,
срећом
,
баш
пред
самим
бунаром
пала
у
несвест
.
—
После
тога
увек
је
следовао
какав
поклон
;
нов
шешир
,
нова
хаљина
или
вођење
на
бал
у
Бечкерек
,
„
да
се
дете
мало
разоноди
и
да
избије
себи
из
главе
те
црне
мисли
“
,
како
је
обично
говорила
гђа
Перса
.
Па
и
малочас
споменути
клавир
купљен
је
после
три
четири
такве
учестане
несвестице
.
Ето
таке
су
биле
те
две
попине
ћерке
.
И
како
знамо
већ
,
како
то
иде
данас
у
овом
свету
,
мислим
да
нема
ни
једног
читаоца
који
неће
већ
у
напред
знати
која
ће
од
њих
двеју
триумфовати
а
тако
исто
и
разумети
,
да
је
то
баш
тако
морало
бити
.
—
А
ви
се
,
госпођице
,
к’о
што
видим
,
радо
бавите
читањем
!
—
рече
Пера
прелиставајући
ону
књигу
.
—
О
,
ја
сам
,
верујте
,
страсна
у
томе
.
—
Ман’те
је
,
молим
вас
,
—
умеша
се
гђа
Перса
,
—
кад
узме
књигу
,
та
вам
ондак
не
зна
шта
је
доста
!
Та
би
вам
заборавила
и
да
једе
и
да
пије
,
кад
нађе
какву
такву
књигу
.
—
Е
,
ви
,
мама
,
увек
преувеличавате
!
—
брани
се
Меланија
.
—
Све
вам
је
та
,
драги
господине
,
прочитала
,
—
вели
гђа
Перса
;
—
све
српске
,
а
тек
шта
мислите
за
немецке
књиге
!
Узме
само
књигу
после
фруштука
па
каже
:
„
Ајде
,
мама
,
ви
будите
данаске
у
кујни
!
“
па
је
текем
нестане
.
Вичем
ја
:
Мелани
,
о
Меланија
!
Ајак
,
ње
нема
па
нема
!
Тражим
је
по
свим
собама
и
по
целој
авлији
и
шиљем
у
комшилук
код
госпоја-Сиде
,
а
она
каже
:
„
Није
она
од
јутрос
ни
долазила
.
“
А
ја
опет
тражим
,
а
она
,
шта
мислите
!
Завукла
се
иза
клајдерштока
па
се
сва
предала
читању
а
ноћом
у
сну
све
говори
из
књига
:
„
О
,
Едмонде
,
ми
се
морамо
на
вјеки
растати
!
“
А
ја
је
питам
:
„
Шта
ти
је
,
рано
?
Ти
си
опет
назебла
,
“
а
она
опет
у
сну
говори
:
„
Мене
је
немилосрдна
судба
,
каже
,
другом
опредјелила
!
“
Ал
’
све
то
говори
на
немецки
,
па
дође
много
лепше
!
Па
мало
коју
ноћ
да
не
говори
тако
из
књига
;
а
ја
седим
у
кревету
па
све
плачем
у
помрчини
и
кунем
те
проклете
списатеље
и
њихове
књиге
Гром
их
спалио
!
Седне
тако
какав
гладница
,
кога
мрзи
да
ради
ил
’
не
може
да
добије
у
амту
место
,
па
пише
и
мами
новце
и
залуђује
младеж
.
—
Та
...
оно
,
милостива
,
—
вели
Пера
,
—
ви
сте
у
праву
али
само
донекле
.
Ви
ту
мислите
на
оне
сензационе
романе
у
којима
је
све
измишљено
,
лажно
.
—
Та
јесте
!
—
упаде
гђа
Перса
.
—
Ето
баш
одономад
чита
ми
Меланија
,
како
је
једна
лађа
пропала
на
мору
и
сви
се
подавили
,
а
само
један
се
спас’о
на
једној
даски
па
се
и
он
после
једног
дана
удавио
.
Па
сад
,
откуд
се
у
књизи
зна
шта
је
он
радио
и
разговар’о
се
сам
кад
после
њега
нико
није
ост’о
,
а
и
он
се
три
дана
далеко
од
сваке
земље
удавио
сам
самцит
;
само
даска
остала
после
њега
!
!
—
Да
,
да
,
имате
право
,
—
вели
Пера
,
па
наставља
даље
.
—
Ви
ту
мислите
на
оне
романе
где
се
износе
људи
каквих
нигде
нема
и
доживљаји
којих
не
може
бити
у
реалности
;
типова
људи
који
нису
ништа
друго
него
створови
пишчеве
болесне
фантазије
.
Против
таких
сам
и
ја
,
и
сваки
који
зна
шта
се
захтева
од
једног
доброг
романа
.
Али
има
верујте
и
корисних
ствари
,
које
су
верно
огледало
,
верна
слика
друштва
;
има
романа
у
којима
се
бичем
немилосрдне
и
неумитне
сатире
шиба
страшна
поквареност
друштвена
.
—
Па
сад
...
оно
не
кажем
баш
да
нема
;
оно
што
има
боље
,
томе
част
и
поштење
,
—
вели
гђа
Перса
.
—
Али
тек
,
ја
бар
увек
помислим
да
су
друге
сретније
матере
што
им
ћерке
нису
тако
пасиониране
за
науку
и
за
читање
,
па
кажем
у
себи
:
„
Боже
,
како
је
,
ето
,
ова
наша
госпоја
Сида
срећна
мати
!
“
И
толико
пута
говорим
овој
мојој
:
„
Што
се
не
угледаш
,
кажем
,
на
твоју
старију
другарицу
Јуцу
?
!
Ето
,
кад
си
,
кажи
ми
,
њу
видила
да
је
узела
књигу
па
да
чита
!
?
Него
та
лепо
стоји
све
уз
своју
искусну
матер
па
се
учи
и
помаже
јој
к’о
добра
ћерка
матери
;
ради
по
кући
све
:
кисели
краставце
,
прави
комлов
,
кува
сапун
,
копуни
живину
и
ради
све
таке
кућевне
ствари
и
учи
се
виршафту
још
док
је
за
времена
“
—
—
Богме
чита
и
моја
Јула
и
ако
је
млађа
!
До
душе
не
велим
баш
да
се
завлачи
по
шифонерима
,
али
тек
чита
и
то
преда
мном
чита
!
Не
,
не
,
чита
она
;
варате
се
,
слатка
,
кад
мислите
да
само
ваша
Меланија
чита
!
—
прекиде
је
јетко
гђа
Сида
видећи
куд
циља
гђа
Перса
.
—
Те
још
како
чита
она
,
па
све
на
глас
!
—
Ако
сте
тако
страсне
читатељке
,
—
умеша
се
обазриви
Пера
обратив
се
Меланији
,
—
могу
вас
послужити
заиста
лепим
романима
о
којима
се
сувремена
критика
најпохвалније
изразила
.
—
Баш
ћу
вас
молити
,
—
вели
Меланија
.
—
Ишти
и
ти
,
несрећо
,
једну
!
—
шану
брзо
гђа
Сида
Јули
и
гурну
је
кришом
појаче
.
—
Ако
желите
Работнике
на
мору
или
Последње
дане
Помпеја
или
Преходницу
коју
је
издала
Српска
Омладина
.
—
Ја
ћу
вас
молити
за
ову
трећу
књигу
за
моју
Јулу
,
—
похита
гђа
Сида
.
—
О
,
с
драге
воље
,
—
вели
Пера
.
—
Ако
су
на
немецки
написане
,
—
вели
гђа
Перса
,
—
онда
ће
боље
бити
,
да
је
пошљете
Меланији
;
она
здраво
добро
говори
немецки
,
па
ће
она
прочитати
и
Јули
све
на
српски
исприповедати
и
протолковати
.
—
А
не
,
милостива
!
Све
је
баш
на
српском
,
ту
скоро
преведено
.
Работнике
је
превео
Ђорђе
Поповић
а
Помпеје
Лаза
Костић
.
А
Преходница
је
већ
оригинал
;
у
њој
има
једна
красна
приповетка
,
Карловачки
ђак
од
Косте
Руварца
.
—
Ах
,
бештијо
једна
,
гледај
само
како
је
пакосна
,
мора
да
уједе
!
—
рече
у
себи
гђа
Сида
љутита
а
посматра
Перу
и
Меланију
како
су
сели
једно
до
другог
па
разгледају
албум
.
—
Персо
,
деде
мало
вина
,
—
вели
поп
Ћира
.
—
Господин-Перо
,
та
дете
,
немојте
се
ту
снебивати
и
женирати
због
промене
,
моја
кућа
и
господин-Спирина
кућа
то
је
једно
исто
.
Немојте
после
да
се
тужите
да
вам
је
било
дуго
време
.
—
А
благодарим
.
Ја
сам
себи
нашао
најпријатније
забаве
;
разгледам
албум
,
—
извињује
се
Пера
који
се
већ
почео
знојити
по
челу
и
око
себе
помало
све
у
дупликату
виђати
.
—
Ајте
још
по
једну
,
—
наваљује
поп
Ћира
.
—
Разговор
,
к’о
што
видим
к’о
да
малаксава
.
Донеше
и
вино
и
чисте
чаше
и
стадоше
сипати
.
Гђа
Сида
је
била
љута
као
змија
видећи
да
јој
је
превучена
штрикла
преко
свију
њених
рачуна
и
у
тој
срдитој
својој
немоћи
била
је
готова
да
учини
свашта
.
И
оно
,
чега
се
писац
бојао
у
прошлој
Глави
у
овој
се
и
догодило
.
Јер
наливајући
чаше
гђа
Перса
на
један
мах
пребледе
и
као
окамењена
посматраше
гђу
Сиду
шта
ради
.
То
је
приметила
и
Меланија
и
слутећи
буру
приближи
се
Пери
тако
близу
да
је
,
разгледајући
с
њим
заједно
албум
,
косом
својом
додиривала
образ
Перин
.
Пера
је
претурао
листове
албума
,
гледао
и
питао
,
а
Меланија
му
одговарала
.
Каквих
ти
ту
све
фотографија
није
било
.
Различних
и
по
полу
и
по
годинама
старости
и
по
сталежу
,
а
највише
је
било
Меланијиних
.
Кроз
цео
албум
било
је
највише
њених
фотографија
у
разним
позитурама
,
изразима
,
разном
оделу
,
у
разном
душевном
расположењу
и
на
послетку
у
разним
сезонама
годишњим
а
према
свакој
њеној
слици
визави
по
какав
млад
јурат
,
медецинар
,
доктор
,
официр
уланерски
,
хусарски
,
инфантериски
па
чак
и
један
(
невероватно
у
Банату
!
)
„
маринерски
“
официр
!
Тако
на
једној
Меланија
замишљено
чита
,
а
према
њој
на
другој
страни
млад
медецинар
;
на
другој
са
рајтпајчем
а
према
њој
бркати
хуланерски
официр
;
на
трећој
нека
стена
и
шкољке
неке
на
морској
обали
а
према
њој
маринерски
обријани
официр
;
на
четвртој
јесењи
суморан
ландшафт
а
она
наслоњена
на
неку
рујину
,
суморна
такође
,
а
мисли
јој
блуде
некуд
у
даљини
;
на
петој
с
рукама
у
муфу
и
пахуљицама
снега
;
на
шестој
с
лалом
и
зумбулом
у
руци
;
на
седмој
у
лаком
,
врло
,
врло
лаком
оделу
са
снопом
житнога
влаћа
као
она
древна
божица
Церера
.
За
тим
долазе
силне
друге
слике
.
Неки
солгабирови
са
зашиљеним
и
трговци
са
опуштеним
брковима
;
неке
бабе
са
солуфима
са
каквима
малају
Изабелу
шпанску
краљицу
,
неке
прије
са
великим
кринолинима
и
удаваче
са
Амором
од
гипса
покрај
њих
;
неки
Омладинци
у
душанкама
са
дугом
косом
и
разастртом
„
Заставом
“
и
„
Даницом
“
на
столу
и
удовице
са
брошем
незаборављенога
покојника
;
неке
групе
са
лицима
као
порцуланске
„
супшисле
“
без
носа
и
уста
а
са
очима
мастилом
поправљеним
,
и
на
послетку
као
последња
у
албуму
слика
чувеног
лопова
Рожа
Шандора
бавећег
се
на
поправци
у
Куфштајну
—
Док
су
ови
разгледали
фотографије
,
гђа
Перса
је
посматрала
гђу
Сиду
а
гђа
Сида
једну
празну
чашу
коју
је
дигла
и
стала
окретати
и
разгледати
према
прозору
,
па
за
тим
хукну
у
њу
два
три
пута
и
стаде
је
брисати
својом
чистом
цицаном
кецељом
.
Сад
,
да
ли
је
баш
чаша
била
прљава
или
није
,
то
вам
писац
не
уме
казати
,
јер
таке
ситнице
у
стању
је
само
женско
оштро
соколово
око
(
па
чак
и
кад
наочари
понесе
!
)
да
примети
,
а
гђа
Сида
је
била
пажљива
,
врло
хаглих
и
врло
чисменка
.
—
Проклете
муве
!
—
рече
као
више
за
себе
гђа
Сида
,
—
за
то
ја
увек
кажем
да
је
боља
зима
.
—
А
шта
вам
је
сад
наспело
,
госпоја-Сидо
?
!
—
пита
је
гђа
Перса
а
сва
позеленела
од
притајена
једа
.
—
Проклети
ови
млађи
!
Баш
се
човек
ни
за
часак
не
може
на
њих
ослонити
!
—
Та
знам
,
знам
,
слатка
госпоја-Сидо
,
—
вели
гђа
Перса
а
усне
јој
све
побелеле
и
суве
,
а
глас
дрхће
,
—
ал
’
тек
баш
нисте
морали
ви
то
да
радите
,
драга
госпоја-Сидо
!
—
Тхе
,
шта
ћу
,
кад
нисам
напред
знала
шта
ме
чека
!
...
А
ја
боме
не
поведох
сад
за
вашу
љубов
за
собом
једног
пединтера
!
—
вели
гђа
Сида
и
метну
руке
на
трбух
.
—
Та
ман’те
...
знам
вас
већ
,
знам
...
ви
већ
морате
ту
ваше
—
—
Тхе
,
тако
сам
научила
од
моје
покојне
матере
,
тако
и
ја
воспитавам
моју
кћер
Јуцу
,
—
вели
гђа
Сида
а
гледа
једнако
у
Перу
,
—
боље
ја
да
јој
кажем
сад
,
него
свекрва
или
муж
после
!
А
друго
,
научила
сам
код
своје
куће
,
да
ми
је
све
чисто
,
—
рече
гђа
Сида
сва
бледа
а
ноздрве
јој
побелеле
и
прекрсти
руке
па
опет
погледа
на
Перу
(
који
остави
Албум
и
поче
читати
Риналда
Риналдинија
)
,
као
да
му
очима
хтеде
рећи
:
Зар
није
тако
?
—
Чудо
,
госпоја-Сидо
,
...
кад
сте
баш
така
„
чисменка
Анка
“
,
...
чудо
да
нисте
понели
са
собом
поред
„
шнуфтикле
“
и
какву
опирачу
.
—
А
,
„
шнуфтиклама
“
сте
ви
научили
да
бришете
чаше
;
јест
,
ако
ћете
баш
да
знате
!
—
вели
гђа
Сида
па
и
опет
погледа
у
Перу
који
се
само
окреташе
час
једној
час
другој
попадији
.
—
Та
,
та
,
та
,
госпоја
Сидо
,
...
Персо
.
Та
који
вам
је
ђаво
сад
опет
?
!
—
пита
их
поп
Ћира
који
је
,
живо
разговарајући
се
с
поп-Спиром
,
тек
при
крају
ове
сцене
приметио
нешто
.
—
А
шта
је
то
сад
опет
?
—
пита
поп
Спира
који
никако
није
ни
опазио
како
се
развијао
дијалог
,
јер
је
баш
приповедао
поп-Ћири
докле
мисли
хранити
и
кад
мисли
заклати
крмка
.
—
Та
,
шта
је
то
?
!
Та
,
шта
сте
почеле
к’о
деца
!
—
Та
ето
,
—
вели
госпоја
Перса
,
—
дошле
јој
лутке
к’о
обично
,
одавно
нису
—
—
Јуцо
!
—
устаје
гђа
Сида
сва
зелена
и
огрће
велику
мараму
.
—
Ајд’мо
кући
;
време
је
,
стижу
краве
.
—
Та
,
госпоја
Сидо
,
та
ман’те
се
комендије
!
—
зауставља
је
поп
Ћира
.
—
Та
,
пустите
је
!
—
вели
поп
Спира
,
—
боље
нек
се
тамо
испраска
.
Ето
ње
сутра
—
—
Аја
,
неће
моја
нога
више
крочити
у
ову
умацурану
кућу
!
...
Спиро
,
ајд
’
одма
’
и
ти
кући
!
—
Е
,
баш
си
потрефила
!
—
вели
поп
Спира
.
—
Седи
,
Јуцо
дете
,
а
мама
нек
иде
.
—
Јуцо
,
напред
,
олбрекц
!
—
командира
гђа
Сида
и
залупи
врата
и
пљуну
за
собом
.
Шта
ће
Јула
него
се
диже
,
погледа
Перу
благо
и
тужно
и
следова
разјареној
мами
.
—
А
ви
кад
сте
така
чисменка
,
госпоја-Сидо
,
—
рече
и
потрча
за
њом
гђа
Перса
,
—
а
ви
онда
ето
бар
дођите
сутра
после
подне
,
да
помогнете
и
екшплицирате
мојој
Ержи
,
кад
—
—
Зови
ти
твога
покојног
деку
,
бештијо
чифуцка
!
—
грми
из
авлије
гђа
Сида
.
Ово
последње
нису
ни
чула
оба
попа
,
јер
је
Меланија
одмах
скочила
за
клавир
,
да
забашури
,
па
засвирала
и
запевала
омиљену
папину
песму
:
„
Сјајни
мјесец
иза
горе
“
,
па
тако
нису
ни
придавали
много
важности
овом
сукобу
.
И
пошто
то
није
први
пут
било
,
надали
су
се
да
неће
ни
последњи
пут
бити
;
а
после
,
и
један
и
други
поп
били
су
после
ручка
увек
мирољубиви
и
добре
воље
,
за
то
су
и
после
ове
сцене
продужили
—
к’о
да
ништа
није
ни
било
—
да
пију
и
да
се
разговарају
о
економији
.
—
Молим
вас
,
немојте
да
вас
то
збуни
ни
најмање
,
господине
,
—
вели
му
гђа
Перса
,
—
ви
је
сад
први
пут
видите
па
вам
је
чудно
можда
.
Она
је
така
,
дође
јој
тако
,
па
...
ал
’
иначе
је
,
уверавам
вас
,
добра
срца
,
до
сутра
ће
она
то
већ
све
заборавити
.
За
то
молим
,
молим
вас
само
се
забављајте
.
Слушајте
само
!
Како
вам
се
допада
Меланијин
глас
и
свирање
?
У
селу
доста
,
боме
,
и
оволико
.
А
то
је
папина
омиљена
песма
,
јербо
зна
она
и
модерн
песме
,
је
ли
,
Николајевичу
?
(
Тако
је
гђа
Перса
пред
странцем
ословљавала
свога
попу
.
)
—
Ама
шта
је
то
било
,
Персо
?
—
запита
поп
Ћира
.
—
Та
ништа
,
за
Бога
;
наљутила
се
госпоја
Сида
што
сам
је
двапут
понудила
компотом
,
а
знаш
је
да
је
увек
така
кад
су
врућине
и
кад
јој
муве
досађују
.
—
Боже
!
Па
зар
за
то
?
—
Ах
,
божанствена
песма
!
—
вели
Пера
и
тера
прстима
своју
бујну
косу
на
више
.
—
Та
и
запустила
се
доста
.
Како
ретко
свира
,
још
добро
и
свира
.
А
како
је
пре
лепше
свирала
!
Неке
комаде
свира
па
и
не
мари
,
к’о
од
беде
.
Тек
кад
нам
тако
неко
дође
онда
још
и
’
оће
,
а
иначе
не
можемо
је
намолити
.
А
тако
радо
слушамо
и
ја
и
Николајевич
.
(
Ту
се
„
Николајевич
“
мало
почеше
иза
врата
,
ал
’
не
рече
ништа
.
)
—
О
,
па
то
би
онда
требало
почешће
да
имате
гостију
,
—
вели
Пера
.
—
Па
ето
,
кад
би
на
пример
били
тако
сретни
,
—
вели
гђа
Перса
,
—
па
да
вас
почешће
виђамо
у
кући
,
и
она
би
опет
онако
к’о
и
пре
свирала
.
—
О
,
молим
...
како
би
’
ја
то
желео
,
—
вели
Пера
.
—
Ја
ћу
,
дакле
,
бити
тако
слободан
.
—
Биће
нам
здраво
мило
.
Извол’те
.
Извол’те
кад
имате
слободна
времена
од
науке
,
—
вели
гђа
Перса
.
—
Врло
добро
!
Баш
и
тако
имам
сутра
да
донесем
госпођици
тражену
књигу
.
—
Та
ман’те
их
до
врага
!
Ми
к’о
људи
треба
да
смо
паметнији
.
Та
због
њих
смо
,
што
кажу
,
и
царство
наше
изгубили
.
Ајд
’
,
спаси
Бог
!
—
вели
поп
Ћира
поп-Спири
па
се
куцају
и
пију
.
—
Ал
’
баш
сте
ми
из
уста
извадили
!
Ајд
’
спаси
Бог
!
Па
,
да
се
то
иде
,
—
вели
задовољно
поп-Спира
устајући
.
—
Знам
ја
њу
добро
!
Али
до
довече
мора
ми
се
она
од-дурити
!
Е
,
па
сад
,
збогом
!
—
прашта
се
поп
Спира
са
свима
и
одлази
са
поп-Ћиром
.
—
Срећа
те
су
сви
паметнији
од
ње
у
кући
па
јој
не
даду
за
право
,
—
вели
гђа
Перса
.
—
Простакуша
једна
...
жао
ми
само
оног
детета
,
оне
Јуле
;
какво
та
воспитаније
може
добити
!
—
О
,
госпојица
Јула
је
доиста
симпатична
девојчица
,
—
вели
Пера
коме
се
учини
нешто
празна
соба
по
одласку
Јуле
.
—
Онај
њен
поглед
остаде
му
дубоко
у
срцу
.
Како
питомо
гледа
,
па
како
је
само
смерна
и
стидљива
—
—
И
вама
се
то
допада
!
?
—
чуди
се
очевидно
мало
уплашено
гђа
Перса
.
—
Боже
,
господин
’
Перо
,
баш
сте
ви
...
баш
је
ова
садашња
младеж
!
Свака
јој
се
женска
допада
—
—
Та
не
,
ал
’
верујте
,
пала
ми
на
памет
она
песма
:
„
У
Милице
дуге
трепавице
“
...
Па
она
њена
збуњеност
...
идеална
Српкиња
!
Па
тек
она
стидљивост
—
—
Простота
,
простота
боље
кажите
,
—
вели
гђа
Перса
.
—
Сад
,
нећу
да
кажем
да
је
она
крива
,
она
је
красно
дете
,
добро
дете
,
љупко
дете
.
(
Пера
завија
дугу
косу
за
уши
и
слуша
је
пажљиво
.
)
Тхе
,
али
све
је
то
само
за
прва
два
три
магновенија
.
Та
,
Бога
вам
,
и
лепо
лице
(
а
она
није
ружна
)
шта
вреди
ако
нема
ту
и
воспитанија
?
!
Лепота
прође
а
воспитаније
траје
,
што
кажу
,
до
гроба
.
А
кад
паметан
човек
већ
хоће
да
век
векује
,
а
он
гледа
,
до
душе
,
на
оно
прво
,
али
,
Бога
ми
,
још
више
и
на
ово
друго
.
Зар
не
?
—
Та
,
оно
,
до
душе
,
тако
је
—
—
Ах
,
ви
,
ви
!
—
прети
му
прстом
Меланија
и
гађа
га
цветом
који
дотле
држаше
на
грудима
.
—
Знате
ли
ви
да
ни
један
ваш
поглед
на
њу
није
измакао
мом
оштром
оку
!
Чувајте
се
,
господин
’
Перо
!
Знате
ли
ви
шта
то
значи
до
срца
увређена
сујета
?
Знате
ли
шта
све
може
једна
очајница
да
учини
?
!
...
Па
бар
да
вам
је
одговорено
равном
пажњом
,
него
—
—
Е
,
а
зар
је
она
сирота
крива
,
—
умеша
се
гђа
Перса
,
—
што
је
Бог
таку
створио
и
она
њена
мама
је
тако
воспитала
!
Само
„
јесте
“
и
„
није
“
,
па
ни
речи
више
да
бекне
.
Сачувај
,
Боже
,
такву
какву
каквом
мужу
који
се
бави
науком
па
му
треба
да
се
разговара
и
разгали
мало
—
—
О
,
пардон
,
—
прекиде
Пера
и
скочи
са
столице
.
—
Та
ово
се
већ
сви
разишли
!
Извин’те
,
што
сам
се
толико
задржао
.
Први
пут
,
па
толико
да
траје
визита
—
—
Први
пут
,
ал
’
немојте
последњи
пут
да
буде
,
—
вели
гђа
Перса
.
—
Господин
’
Перо
,
ја
ћу
целу
ноћ
мислити
на
вас
како
сте
ми
обећали
књигу
.
Догод
ми
је
не
донесете
,
мислићу
на
вас
,
само
на
вас
.
—
Ах
,
госпођице
,
кад
не
бих
желео
,
да
вас
што
пре
видим
,
не
бих
је
задуго
донео
,
...
само
да
што
дуже
мислите
на
мене
.
—
А
да
не
би
заборавили
,
ево
вам
овај
пукет
цвећа
.
Он
нека
вас
подсети
на
моју
молбу
и
на
ваше
обећање
,
—
вели
Меланија
.
—
Сећаће
ме
на
вас
—
—
Збиља
,
господин
’
Петровић
’
,
—
прекиде
га
Меланија
,
—
знате
ли
„
говор
цвећа
“
?
—
Говор
цвеће
?
Не
знам
,
госпођице
.
—
Штета
!
—
рече
Меланија
и
погледа
га
својим
црним
очима
тако
значајно
,
да
блага
Јулина
слика
ишчезе
једаред
за
свагда
из
срца
му
.
Пера
обори
очи
.
—
Ах
,
и
те
велике
школе
!
—
Јесте
,
—
вели
Пера
.
—
Омилитике
,
Догматике
,
ех
—
—
Шта
би
само
прочитали
из
то
неколико
цветића
!
—
А
ви
извесно
знате
?
—
пита
Пера
а
гледа
у
земљу
.
—
Па
што
ме
не
научите
?
—
Е
,
то
хоћу
,
ал
’
кад
добијем
од
вас
пукет
,
онда
ћу
вам
га
растумачити
и
поучити
,
али
тражим
од
вас
да
вас
нико
,
ал
’
нико
не
преслишава
...
па
ни
моја
најбоља
другарица
Јула
.
—
Ах
,
каква
,
—
рече
и
ману
сетно
руком
а
гледа
у
њу
.
—
Немојте
,
немојте
,
—
прекида
га
Меланија
,
—
знам
ја
мушки
неверни
род
.
—
Ал
’
уверавам
вас
—
—
Вероваћу
,
али
дајте
ми
прилике
,
доказа
и
времена
.
—
Па
...
дакле
да
вас
,
не
узнемирујем
ове
недеље
-
—
А
не
,
не
.
Сутра
вас
чекамо
.
—
Добро
,
—
рече
Пера
.
—
Дакле
...
љубим
руку
,
милостива
,
—
рече
и
пољуби
гђу
Персу
.
—
Клањам
се
,
госпођице
Меланија
,
—
рече
и
рукова
се
,
па
куражан
као
сваки
богословац
у
том
расположењу
додаде
плашљиво
и
полако
:
„
Лаку
ноћ
,
и
мило
и
драго
.
“
Меланија
му
одговори
пријатним
стиском
руке
и
Пера
сав
сретан
изађе
праћен
гђом
Сидом
и
Меланијом
.
—
Но
,
не
знам
шта
би
’
дала
,
—
говорила
је
гђа
Перса
,
купећи
шоље
и
чаше
са
стола
после
јаузна
,
—
да
се
нешто
могу
сад
створити
код
поп-Спириних
,
па
да
онако
из
прикрајка
гледам
и
слушам
,
како
ђипа
и
праска
она
паорска
бештија
!
—
Боже
,
они
сироти
брже
одовуд
него
одонуд
,
—
вели
Меланија
.
—
А
шта
је
то
било
,
Бога
ти
,
Персо
?
—
запита
поп
Ћира
који
се
вратио
у
собу
.
—
„
Шта
је
било
?
“
...
Ја
сам
јој
крива
,
што
јој
се
ћерка
не
уме
ни
окренути
!
А
кад
је
совјетујем
:
„
Воспитавајте
дете
,
госпоја-Сидо
,
то
се
данас
тражи
:
без
немецког
воспитања
данас
никуд
“
,
а
она
мислиш
да
потрчи
у
очи
...
Ето
јој
сад
!
Моје
пророчество
се
обистинило
;
јербо
ја
никад
којешта
нећу
да
кажем
...
Клавир
,
хеклерај
,
валцер
и
немецки
—
—
Ајд
,
ајд
,
видићу
и
твоју
памет
,
—
ману
руком
поп-Ћира
досадно
.
—
Ајд
’
уклони
се
с
том
лулетином
,
—
вели
гђа
Перса
,
—
да
излуфтирамо
мало
собу
.
—
Шта
ће
само
тај
млади
човек
помислити
?
!
—
Шта
је
помислио
то
је
и
рек’о
,
а
ти
ајд
пред
кућу
,
—
вели
гђа
Перса
.
—
Та
тек
да
није
без
комендије
,
—
рече
поп
Ћира
,
напуни
лулу
и
изађе
напоље
.
—
А
ти
сад
,
драго
дете
моје
,
гледај
шта
ћеш
!
А
пошло
је
само
тако
може
бити
!
Учинила
си
„
ероберунг
“
,
па
сад
не
пуштај
га
ни
за
часак
.
—
Не
брин’те
се
,
мама
!
Остав’те
ви
то
само
мени
.
Та
зар
сам
забадава
била
у
пансионату
!
...
Та
залудићу
ја
њега
к’о
Дона
Игнација
Дон
Маријана
у
Љубавном
Напитку
.
—
Еј
,
терету
мој
,
—
рече
гђа
Сида
кад
се
нађоше
код
куће
,
—
боље
да
сам
пањ
родила
него
тебе
!
Од
пања
би
’
вид’ла
бар
неке
асне
,
...
села
би
’
па
се
одмарала
у
старости
...
а
од
тебе
баш
никакве
!
—
Мамо
,
’
оћу
л
’
да
погријем
вечеру
?
—
пита
је
понизно
Јула
.
—
Јао
,
и
теби
је
још
до
вечере
!
—
дрекну
гђа
Сида
па
стала
па
је
гледа
.
—
Та
друга
на
твом
месту
дрекала
би
:
„
Отвори
се
,
земљо
,
па
ме
прогутај
!
“
а
ти
к’о
да
ништа
није
ни
било
!
—
Па
знате
како
се
једи
тата
кад
није
вечера
на
време
?
!
—
А
што
ниси
говорила
?
—
Па
говорила
сам
,
—
вели
Јула
.
—
„
Па
говорила
сам
“
...
Шта
си
говорила
!
Деде
,
шта
си
говорила
?
—
Па
што
ме
је
пит’о
.
—
Младић
учеван
и
воспитан
,
дош’о
из
вароши
...
(
из
Карловаца
,
несрећо
!
)
па
к’о
вели
:
„
Ако
се
нећу
са
господин-попином
ћерком
унтерхалтовати
а
да
с
киме
ћу
!
“
А
она
,
гледам
је
,
села
па
к’о
банацка
млада
гледа
преда
се
па
само
:
„
Јесте
“
...
„
Није
“
.
—
Али
,
мамо
—
—
Иди
ми
с
очију
,
сва
си
ми
мораста
!
—
Немојте
ме
,
мамо
,
само
псовати
,
—
моли
је
Јула
,
покри
лице
кецељицом
и
заплака
се
.
—
Лепо
је
младић
пита
,
а
она
се
укипила
к’о
...
Свети
Бона
у
шокачкој
цркви
,
па
ни
словца
—
—
Па
кад
ме
све
којешта
пита
,
—
рече
мало
јогунасто
Јула
.
—
Којешта
му
и
одговарај
!
—
обрецну
се
гђа
Сида
.
—
„
Којешта
пита
“
...
Којешта
сам
се
и
ја
некад
с
твојим
татом
разговарала
;
па
,
фала
Богу
,
ето
шта
нам
данас
фали
!
?
Да
се
нисмо
којешта
разговарали
,
не
би
се
ни
узели
!
...
Ваљда
смо
се
Доситејевим
филозофијама
разговарали
!
...
„
Којешта
ме
пита
!
“
Видиш
ти
ње
,
мустре
једне
!
Ваљда
те
неке
питати
колико
нам
је
крмача
опрасила
!
?
—
Јест
,
ал
’
он
ми
се
прдачи
—
—
Торњај
ми
се
с
очију
,
потпрдо
светска
!
Друга
би
се
,
да
јој
је
тако
штогођ
пасирало
,
сва
умацурала
од
плача
.
—
Ја
идем
код
Жуже
—
—
Иди
бестрага
кад
ниси
ни
за
шта
!
За
вечером
су
ћутали
и
јели
.
Поп
Спира
је
био
уморан
,
гђа
Сида
љута
а
Јула
к’о
убијена
што
се
све
то
тако
догодило
,
а
господин
Пера
је
тако
лепо
неколико
пута
погледао
,
а
она
се
тако
добро
осећала
ал
’
не
уме
и
не
зна
ништа
да
каже
.
За
то
су
сви
ћутали
.
Јула
је
једва
чекала
да
остане
мало
насамо
,
да
се
сита
исплаче
као
свака
несретна
девојка
која
босиљак
сеје
а
пелен
јој
ниче
.
Кад
је
Јула
отишла
,
да
намешта
кревете
,
гђа
Сида
једва
дочека
,
па
ће
рећи
:
—
Је
си
вид’о
само
ону
бештију
чифуцку
каква
је
?
—
Коју
бештију
?
—
запита
поп
Спира
уморно
.
—
Та
ту
твоју
„
слатку
“
госпоја-Персу
!
—
Па
шта
:
јесам
ли
вид’о
?
—
Боже
,
Спиро
,
и
ти
си
већ
све
то
заборавио
!
!
—
А
да
!
Е
,
па
ниси
требала
онако
на
крај
срца
да
будеш
!
—
Ето
,
сад
ја
на
крај
срца
!
...
Та
је
си
вид’о
само
како
су
салетиле
оног
јадног
момка
па
не
може
наша
Јуца
до
речи
да
дође
—
—
Па
...
нека
!
Шта
то
фали
!
Може
се
сутра
,
прексутра
сита
наразговарати
.
Ако
је
за
разговор
,
то
код
вас
никад
није
изгубљено
.
—
Но
,
и
ти
си
ми
неки
красан
отац
!
Та
и
куд
ће
се
ова
наша
мерити
с
оном
њеном
!
!
Тако
и
на
балу
,
тако
свуд
,
свуд
...
Увек
ова
наша
оде
у
запећак
.
Та
знам
је
само
на
балу
!
Оно
има
,
има
играња
...
ал
’
оно
њено
...
већ
,
већ
...
к’о
она
Иродијадина
ћерка
што
је
упропастила
,
Боже
ме
прости
,
онако
красног
једног
свеца
—
—
Ајде
немој
ту
којешта
говорити
—
—
Ти
којешта
говориш
—
—
Ама
ја
и
не
говорим
ништа
;
видиш
да
дремам
,
спав’о
би
’
.
—
Иди
,
не
пробудио
се
,
—
прогунђа
гђа
Сида
.
—
Ово
све
к’о
да
се
најело
бунике
данас
,
тако
говори
!
Севај
напоље
,
шта
си
ми
задимио
ту
с
том
твојом
лулекањом
.
И
овога
другог
попа
истераше
у
авлију
да
пуши
.
Баш
кад
је
Нића
боктер
прошао
испод
поп-Спирина
прозора
и
дунуо
једанаест
пута
у
рог
и
огласио
век
скоро
успавалом
шору
и
селу
да
је
једанаест
сахати
,
подиже
гђа
Сида
главу
тужећи
се
на
врућину
и
викну
преко
собе
поп-Спиру
:
—
Спиро
!
О
Спиро
,
спаваш
ли
?
—
А
?
—
Спаваш
ли
,
реко
’
?
—
Спавам
,
мани
ме
—
—
А
мора
ли
господин-Пера
узети
баш
поп-Ћирину
Меланију
,
кад
је
добио
за
учитеља
?
—
А
?
—
Ху
,
—
хукну
гђа
Сида
.
—
Мора
ли
учитељ
узети
Меланију
?
—
А
шта
ће
старцу
две
жене
—
—
Ух
,
та
не
стари
,
него
нови
учитељ
,
господин
Пера
—
—
А
,
он
!
...
Не
мора
—
—
Може
,
је
ли
,
коју
’
оће
?
—
Може
ако
хоће
и
нашу
Жужу
...
Мани
ме
да
спавам
.
—
Ал
’
баш
је
неће
узети
!
О
Боже
,
Боже
!
—
рече
зевајући
гђа
Сида
па
се
прекрсти
и
намести
боље
шлофкапу
(
коју
је
кришом
у
помрчини
метала
на
главу
,
јер
је
поп
Спира
страшно
мрзио
на
те
швапске
женске
шлофкапе
)
,
а
напољу
се
чуше
троми
кораци
сеоског
боктера
Ниће
који
се
у
даљини
гегаше
и
гласно
зевање
.
Тиме
се
заврши
овај
доиста
буран
дан
.
ГЛАВА
ДЕВЕТА
У
које
ће
читалац
видети
да
је
истина
оно
што
су
још
давно
рекли
песници
и
филозофи
,
и
то
је
:
да
је
све
зло
у
свету
(
од
Адама
па
до
наших
дана
)
дошло
баш
од
оне
половине
којој
гђа
Сида
и
гђа
Перса
припадају
;
јер
су
једну
малу
искру
,
меховима
своје
пакости
и
мржње
,
распирили
у
ужасан
пожар
.
У
њој
ће
се
изнети
све
оно
што
се
сутра
дан
,
а
,
и
следећих
дана
,
после
познатог
ручка
и
јаузна
,
догодило
Поп
Спира
је
сутра
дан
им’о
посла
у
пољу
у
винограду
и
по
њивама
,
па
је
са
свим
заборавио
шта
је
јуче
било
,
јер
кад
је
било
после
вечере
,
узе
лулу
и
дуванкесу
па
ће
рећи
попадији
:
—
’
Оћемо
л
’
тамо
преко
?
—
Није
него
уздуж
!
—
вели
му
гђа
Сида
.
—
Бог
с
тобом
,
Спиро
;
а
какво
те
„
преко
“
наспело
!
Зар
ти
није
доста
било
јуче
?
—
А
изветрило
је
то
чим
сам
изиш’о
на
јарош
!
А
па
онда
...
не
морамо
сваки
дан
пити
,
него
да
се
мало
видимо
и
разговарамо
—
—
Јао
мене
!
А
какав
те
разговор
нап’о
сад
,
наопако
ти
звонило
—
—
Ето
ти
сад
ње
,
како
само
говори
!
—
Та
да
!
А
каква
би
’
ја
мати
(
јао
жалосној
мени
!
)
била
,
да
данас
идем
тамо
?
!
—
Е
,
а
као
за
што
да
не
идемо
?
—
Та
зар
испред
носа
ти
га
одвукли
па
сад
нам
се
смеју
и
он
и
она
бештија
чифуцка
!
И
ми
,
ми
да
идемо
!
?
—
Па
шта
су
га
одвукли
?
—
И
одвукли
су
га
,
и
дочепали
су
га
,
и
неће
га
шале
пустити
.
Не
искобеља
се
више
тај
к’о
ни
паор
из
фишкалских
шака
!
—
Па
ваљда
се
сад
нећемо
тући
због
њега
?
!
...
—
Па
ваљда
да
останемо
флегматични
.
Е
,
Спиро
,
Спиро
,
не
носила
ја
ту
мантију
!
—
Па
девојачка
су
врата
сваком
отворена
...
А
он
нека
бира
;
има
очи
,
фала
Богу
,
није
ћорав
,
па
нека
бира
.
Ваљда
му
нећу
наметати
к’о
фалишну
форинту
.
—
Ху-у-у
!
Та
што
ће
је
изабрати
и
није
ми
за
то
толико
,
ал
’
што
ће
ми
пуцати
под
нос
она
бештија
!
.
.
И
онако
знам
шта
и
како
о
нама
говоре
—
—
Ех
,
ти
све
знаш
!
—
Све
,
све
!
Све
знам
,
Спиро
,
све
видим
,
Спиро
,
и
све
чујем
,
Спиро
,
ал
’
пусто
,
женско
сам
,
па
к’о
женско
морам
да
ћутим
—
—
Е
,
то
си
ти
прва
женска
што
ћутиш
!
—
Ћутим
,
Спиро
,
и
једем
се
само
у
себи
...
нисам
нека
свађалица
.
Слушам
па
гутам
.
Слушам
само
шта
говоре
за
нас
—
—
А
шта
говоре
?
—
запита
озбиљно
поп
Спира
и
седе
,
а
устао
је
био
да
иде
поп-Ћиринима
.
—
Шта
говоре
!
Говоре
да
си
паоренда
...
Да
ниси
ни
за
звонара
а
камо
л
’
за
попа
—
—
Е
,
то
ти
знаш
и
нико
више
.
—
То
сав
свет
зна
и
чује
,
само
су
теби
уши
воском
заливене
.
—
Па
ко
то
говори
?
—
Па
говоре
они
.
И
то
откад
.
Па
ја
се
све
чиним
и
невешта
...
К’о
велим
:
комшије
смо
,
па
није
лепо
да
се
свађамо
пред
паством
,
и
ваљда
ће
престати
већ
једном
,
кажем
.
Е
,
ал
’
оно
како
који
дан
све
горе
.
—
Хм
!
—
хукну
поп
Спира
.
—
Па
кад
си
чула
,
што
ми
ниси
то
одма
’
каз’ла
?
—
Па
ја
нисам
гђа
Перса
,
да
правим
сплетке
.
Али
сад
је
већ
доста
,
и
сувише
.
Само
кад
помислим
како
су
га
салетили
па
му
напунили
уши
!
...
Сирота
Јуца
,
ње
ми
је
само
жао
!
Она
,
дабоме
,
не
уме
онако
пиљити
мушкарцима
у
очи
и
преврћати
очима
к’о
она
њи’на
актерка
.
—
Ама
,
Сидо
,
све
ми
се
чини
да
ти
—
—
Ето
!
Што
га
нема
код
нас
;
а
код
њих
је
био
и
пре
и
после
подне
!
Дош’о
је
после
подне
још
кад
је
Жужа
ишла
по
вешплау
,
а
изаш’о
је
кад
су
се
краве
враћале
кућама
!
Изашли
пред
кућу
,
па
се
читав
сат
шпацирали
.
А
ја
је
гледам
,
па
ми
се
све
приврће
у
мени
и
кува
к’о
у
шпорерту
.
(
Спиро
,
треб’о
си
видити
,
а
ја
ти
не
умем
све
казати
!
)
Шпацира
се
с
њим
испред
куће
,
а
изнела
велику
лопту
што
је
на
презент
добила
од
оног
Швабе
капетана
сас
лађе
„
Maria-Anne
“
,
па
се
лопта
,
па
сваки
час
испусти
,
к’о
бајаги
,
лопту
,
а
лопта
се
откотрља
,
а
она
га
онда
моли
да
јој
донесе
,
па
кад
јој
он
донесе
лопту
а
она
му
зафалује
а
све
преврће
с
очима
и
стисне
га
за
руку
.
Кад
брж
’
то
,
кажи
ти
то
мени
и
протолмачи
?
!
А
фурт
се
нешто
смеју
а
особито
она
.
Он
и
којекако
;
снебива
се
сирома
’
младић
,
па
се
чуди
,
шта
га
је
снашло
.
Ал
’
она
,
смеје
се
,
Боже
,
смеје
,
смеје
,
па
мислиш
све
звони
сокак
од
њена
смеја
!
Она
му
нешто
говори
а
све
гледа
овамо
на
нашу
капију
—
баш
лепо
сам
видила
кроз
избијен
чвор
на
капији
—
а
он
се
само
смеши
.
А
она
смеје
се
,
Боже
,
смеје
,
па
забацила
главу
па
све
баца
ноге
и
шора
ногама
по
земљи
,
па
дигла
нос
у
небо
,
мислиш
Венус
је
,
нико
к’о
она
!
Ху
!
Та
у
мал
’
јој
нисам
притрчала
преко
сокака
;
а
купила
би
јој
мама
кофпуц
и
хорнодле
по
сокаку
а
локне
по
комшилуку
...
присело
би
јој
и
лоптање
и
смејање
!
...
Мора
да
се
нешто
преко
нас
подсмевала
,
не
сме
фалити
,
то
је
,
Спиро
,
к’о
ајмол
ајнц
;
јер
што
ја
видим
то
је
виђено
,
Спиро
,
па
пунктум
!
—
Хм
,
хм
!
—
вртео
је
главом
поп
Спира
.
Прошло
је
неколико
дана
после
овога
,
а
одношаји
се
не
само
да
нису
ни
мало
побољшали
,
него
су
се
све
више
и
више
заплетали
.
Пера
је
редовно
сваки
дан
долазио
поп-Ћиринима
а
тек
једаред
или
највише
дваред
ако
је
био
код
поп-Спириних
.
Гђа
Сида
је
увидела
наскоро
,
да
за
њену
Јулу
нема
никаква
изгледа
.
Јер
Јула
је
и
надаље
остала
онако
мирна
и
повучена
а
после
оне
сцене
у
поп-Ћириној
кући
још
више
.
Гђа
Сида
је
била
љута
и
чудно
јој
је
било
као
што
је
,
знам
,
чудно
и
читаоцима
,
али
писац
обећава
,
да
ће
скорим
сваки
читалац
видети
у
чему
је
ствар
.
Казаће
им
он
то
већ
на
своме
месту
,
и
знам
да
ће
им
онда
још
чудније
бити
,
како
то
да
се
нису
раније
сетили
,
кад
је
давно
у
романима
речено
да
се
срцу
не
да
заповедати
а
у
песмарици
записано
„
Није
благо
ни
сребро
ни
злато
,
већ
је
благо
што
је
срцу
драго
.
“
Међу
тим
док
је
Јула
силазила
,
и
као
звезда
залазила
за
оризонат
,
Меланија
се
све
више
пењала
.
Знала
је
око
Пере
тако
вешто
и
умиљато
да
се
понаша
,
да
му
је
већ
тешко
било
и
пола
дана
без
ње
.
И
не
знам
како
,
већ
тада
му
је
падала
на
памет
страшна
мисао
:
каква
би
то
велика
несрећа
била
,
да
нешто
као
поп
остане
удовац
да
му
—
не
дај
Боже
,
—
умре
така
попадија
!
Осећао
је
,
да
то
не
би
био
у
стању
преживети
.
И
слика
Меланијина
постајала
му
је
све
дражија
.
А
и
она
од
своје
стране
колико
га
је
само
својим
жртвама
обвезала
!
Уклонила
је
из
албума
све
мушкарце
испод
педесет
година
;
и
хуланерски
,
и
инфантериски
,
и
артелирски
,
па
чак
и
„
маринерски
“
официр
,
уступише
места
свршеном
клирику
Петру
Петровићу
чије
се
четир
фотографије
од
сад
налазиле
у
албуму
према
њој
.
Сваки
дан
би
им
одлазио
и
доносио
књиге
које
су
заједно
у
башти
под
орахом
читали
и
заједно
уздисали
ако
би
што
жалостиво
било
;
на
оним
тронљивим
местима
Пери
би
дрхтао
глас
,
а
Меланија
брише
танком
шнуфтихлом
нос
,
да
би
предупредила
поток
суза
.
Гђа
Перса
седи
и
подштрикава
попине
чарапе
,
и
она
слуша
,
само
што
она
не
плаче
,
али
се
ипак
чуди
,
како
то
све
тако
лепо
умеју
људи
да
измисле
и
саставе
,
к’о
да
су
баш
тамо
били
!
После
читања
чека
их
„
јаузн
“
,
а
после
овога
излазе
и
шетају
се
испред
куће
и
разговарају
,
а
разговору
заљубљених
никад
краја
.
Шетају
се
тако
већ
у
мрак
.
Па
дваред
триред
изађе
Ержа
и
јавља
,
да
је
сто
постављен
,
и
Пера
се
клања
,
а
Меланија
га
не
пушта
а
поручује
:
„
Кажи
мами
,
одма
’
ћу
!
“
па
се
даље
шета
.
„
И-ју
!
Е
,
та
баш
не
зна
шта
је
ни
стид
ни
срам
!
“
чуди
се
и
вели
гђа
Сида
гледајући
кроз
чвор
на
капији
.
„
Гледај
само
,
каква
је
;
уфатила
момка
к’о
крља
,
па
га
не
пушта
!
Та
та
би
,
каква
је
,
и
осванула
на
сокаку
.
Да
ми
није
жао
момка
,
баш
би
’
га
питала
:
мисли
ли
се
тако
сву
ноћ
шпацирати
,
па
би
’
му
послала
боктерски
рог
,
бар
да
знамо
ноћу
кол’ко
је
сати
!
“
И
опет
излази
Ержа
и
нуди
и
господина
Перу
на
вечеру
,
а
он
ил
’
прими
понуду
ил
’
се
учтиво
извини
,
клања
,
рукује
и
одлази
,
а
она
на
полуотворених
вратих
стоји
и
гледа
за
њим
,
све
док
не
савије
у
други
сокак
;
а
кад
савије
у
други
сокак
,
а
он
још
једаред
погледа
на
врата
,
а
она
још
стоји
и
гледа
за
њим
,
маше
му
марамом
и
улази
,
а
он
њој
мане
шеширом
и
залази
у
други
сокак
па
све
цупка
од
милине
и
никога
не
види
,
или
се
сваком
јавља
.
А
гђа
Сида
се
само
крсти
иза
оне
рупе
од
чвора
на
капији
,
крсти
се
и
чуди
и
вели
:
„
О
,
часни
те
,
девојко
!
“
Гђа
Сида
није
могла
то
да
трпи
,
сметало
јој
је
,
управо
кварило
њен
дојакошњи
ред
и
навику
.
И
она
је
научила
свако
предвече
да
седне
на
клупу
пред
кућом
,
па
да
се
јавља
мимопролазећима
и
да
даје
савете
Јули
која
седи
поред
ње
или
Жужи
која
у
то
доба
обично
полива
улицу
или
плеви
зубачу
,
да
не
би
седела
беспослена
,
јер
беспосленост
је
,
говорила
је
гђа
Сида
,
извор
толиким
пороцима
.
То
је
стара
њена
навика
од
толико
година
,
и
сада
,
гле
,
мора
да
је
се
одвикне
од
како
је
Меланија
почела
да
се
шета
испред
куће
!
Међутим
,
да
попусти
кад
је
она
у
праву
,
и
кад
је
она
газдарица
испред
своје
куће
па
све
до
пола
сокака
—
то
,
Бога
ми
,
никако
није
хтела
,
а
није
ни
тражити
.
Мислила
је
и
мислила
,
како
би
им
доскочила
—
и
на
послетку
се
досетила
,
славно
досетила
.
У
селу
нема
баш
Бог
зна
колико
полицијских
уредаба
,
управо
њих
има
доста
,
али
мало
их
има
који
их
зарезују
у
што
.
Сокак
или
авлија
,
то
је
све
једно
,
у
сваком
селу
.
За
то
и
у
овом
нашем
није
била
реткост
,
да
се
разапне
пајван
и
да
се
суши
веш
преко
сокака
.
Псује
,
истина
,
свет
и
пајван
и
газду
,
али
опет
остаје
све
по
старом
;
како
је
коме
удесније
тако
и
ради
.
Па
кад
је
то
све
тако
,
онда
ће
вам
разумљиво
бити
и
ово
што
је
гђа
Сида
сад
урадила
.
А
баш
јој
је
згодно
дошло
да
уради
што
је
смислила
;
није
имала
кога
да
пита
,
него
је
могла
сама
да
уради
,
јер
поп
Спира
ни
поп
Ћира
није
био
у
селу
.
Отишли
су
као
прекјуче
,
а
бавиће
се
још
не
знам
колико
који
на
путу
.
Дакле
,
све
к’о
поручено
,
жива
згода
.
Сутра
дан
већ
је
било
намештено
једно
решето
за
жито
(
ветрењача
)
и
радили
су
од
ране
зоре
до
мркла
мрака
.
Грдна
прашина
и
плева
летела
је
и
падала
,
благодарећи
поспешном
ветру
,
на
поп-Ћирину
кућу
баш
кад
су
изашли
да
се
шетају
,
а
решето
је
ужасно
заблебетало
и
лупало
,
да
је
Меланију
формално
ућуткало
и
ова
не
могаше
до
речи
доћи
.
—
А
,
а
,
то
се
не
може
издржати
!
—
виче
Меланија
.
—
Заиста
не
може
.
Готово
да
оставимо
шетњу
за
сутра
.
Клањам
се
,
госпођице
!
—
виче
Пера
.
—
Службеница
!
Баш
ми
је
жао
.
Ал
’
сутра
морате
ми
обећати
да
ћете
раније
доћи
и
дуже
остати
,
да
накнадимо
данашњи
губитак
.
—
С
драге
воље
!
Љубим
руку
!
—
рече
Пера
и
пољуби
је
у
руку
и
оде
.
Али
ни
сутра
дан
није
било
боље
.
Опет
је
решето
изнето
и
опет
су
почели
да
раде
баш
у
оно
доба
кад
је
најлепше
било
за
шетњу
испред
куће
.
Па
тако
и
прексутра
,
тако
да
се
то
досадило
не
само
Меланији
која
се
унтерхалтовала
,
него
и
свима
у
комшилуку
па
чак
и
баба-Тини
која
се
још
пре
педесет
година
унтерхалтовала
.
Шетња
је
давно
била
прекинута
,
за
читаву
недељу
дана
,
и
у
кући
поп-Ћириној
беше
дрвље
и
камења
на
гђа-Сиду
.
Госпођа
Ћириница
била
је
сва
зелена
од
љутине
и
чекала
само
да
се
поп
Ћира
врати
и
да
му
се
потужи
,
јер
,
како
се
изражаваше
,
није
била
рада
„
да
има
посла
са
језичним
женама
“
;
а
не
мање
је
у
исто
време
била
зелена
и
гђа
Сида
што
је
још
нико
од
поп-Ћириних
не
протестира
,
а
ето
већ
читава
недеља
дана
прошла
!
!
ГЛАВА
ДЕСЕТА
Њоме
се
враћамо
за
неколико
недеља
уназад
.
Кад
је
прочитају
читаоци
,
уједаред
ће
им
пући
пред
очима
и
мораће
узвикнути
:
„
Види
,
види
Јуле
!
“
јер
ће
им
са
свим
појмљиво
и
разумљиво
бити
Јулино
понашање
и
признаће
,
да
је
златна
и
умесна
она
позната
народна
пословица
која
вели
:
„
Испод
мире
три
ђавола
вире
.
“
Знам
да
су
многи
читаоци
,
(
па
ма
и
не
били
критичари
)
сумљиво
вртили
главом
кад
су
прочитали
претходну
Главу
,
јер
им
се
чудно
и
невероватно
учинило
,
што
се
Јула
тако
лако
утешила
,
док
јој
мама
још
једнако
праскала
због
Меланијиног
успеха
.
Пребациваће
писцу
,
да
није
добар
познавалац
људи
,
односно
женских
,
а
ако
се
међу
читаоцима
још
и
критичар
нађе
—
он
ће
извесно
додати
:
да
сво
даље
понашање
Јулино
није
довољно
мотивисано
.
Зар
једно
младо
женско
створење
—
рећи
ће
они
—
у
тим
годинама
(
а
колико
је
пак
година
Јули
,
колико
и
Меланији
,
то
писац
никако
није
могао
да
дозна
)
,
па
да
не
осећа
,
него
да
је
као
камен
према
ласкавим
речима
једнога
онако
лепог
и
пријатног
и
ученог
младића
,
и
после
да
је
тако
равнодушна
кад
јој
,
тако
рећи
,
испред
носа
односе
прилику
?
!
—
Тако
је
!
Истина
је
!
Али
је
и
то
истина
да
се
много
што
шта
у
овом
шареном
свету
и
не
може
да
мотивише
—
па
ипак
се
догађа
.
Али
писац
ће
се
ипак
потрудити
да
осветли
ствар
са
сваке
стране
,
тако
да
ће
све
и
мотивисано
и
јасно
бити
.
Биће
свега
доста
к’о
воде
.
Није
дакле
ни
Јула
била
„
каменита
стена
“
.
Онако
једра
и
здрава
и
она
је
осећала
,
и
њена
крв
је
бујније
струјила
у
жилама
,
срце
јој
јаче
било
,
образи
се
запламтели
жаром
који
се
једном
и
никад
више
у
животу
не
враћа
и
мисли
су
њене
од
неког
времена
често
блудиле
изван
куће
и
занимале
се
једном
њојзи
милом
и
драгом
сликом
већ
од
неколико
недеља
.
Али
то
је
још
била
велика
тајна
.
За
њу
је
мало
њих
знало
;
њих
двоје
младих
,
једна
стара
тетка
и
Онај
што
све
радње
људске
зна
.
Башта
поп-Спирина
,
која
је
била
велика
,
сучељавала
се
с
баштом
тетка-Макре
коју
је
цело
село
звало
тетком
,
али
која
је
била
права
тетка
само
Шаци
хирургу
.
Он
се
,
до
душе
,
звао
хирург
,
али
то
је
још
једнако
само
његова
жеља
била
,
јер
у
ствари
још
није
то
био
;
био
је
само
берберски
калфа
.
Али
што
није
било
може
да
буде
,
веле
паметни
људи
,
а
код
нашега
Шаце
у
толико
лакше
,
што
је
Шаца
већ
од
ране
младости
био
намењен
за
медецину
за
то
је
и
дат
у
Гимназију
али
је
већ
из
четврте
„
Латинске
“
био
истеран
због
атеизма
у
неком
виду
,
и
онда
шта
ће
с
њим
,
него
га
,
као
Србина
и
српског
газдачког
сина
,
даду
у
бербере
.
А
чим
сам
казао
шта
је
био
,
није
нужно
да
напомињем
,
да
је
леп
у
лицу
,
нежнијег
састава
и
питомије
нарави
а
појетске
наклоности
,
једном
речју
,
господске
персоне
,
што
рекли
.
Тако
исто
је
излишно
напоменути
,
да
се
лепо
носио
,
кицошки
чешљао
и
учтиво
понашао
,
те
га
је
и
женски
свет
радо
имао
.
Доста
је
само
да
прође
једном
сокаком
,
па
се
тек
осети
како
се
просипа
и
разлева
по
кућама
мирис
од
миришљава
сапуна
и
помаде
па
тек
затутњи
каква
босонога
на
капију
и
нађе
баш
онда
да
зове
комшиницу
из
преко
пута
,
само
да
му
да
на
знање
,
да
је
ту
и
да
га
прати
очима
.
Наравно
да
то
паорским
момцима
није
било
право
,
и
да
су
вребали
прилику
,
да
му
се
некако
одуже
;
али
он
је
,
не
марећи
много
за
подвиге
јунаштва
,
увек
гледао
да
не
да
каква
крупнијег
повода
,
познајући
паорска
грубијанства
.
Многа
је
женска
била
спевана
са
Шацом
у
песми
па
после
излемана
код
куће
;
и
обратно
,
то
јест
,
најпре
излемана
код
куће
па
после
спевана
у
песми
,
што
,
у
осталом
,
све
на
једно
излази
.
Но
на
ствар
.
Дакле
Шаца
хирург
је
имао
тетку
,
чија
се
башта
граничила
,
сучељавала
,
са
поп-Спирином
баштом
.
Као
што
је
познато
читаоцима
који
се
брију
,
бербернице
ни
у
вароши
не
раде
сваки
дан
,
него
већином
Суботом
и
Недељом
,
па
тако
је
и
у
селу
.
Читаве
недеље
Шаца
,
берберски
калфа
,
бави
се
другим
пословима
.
Или
удара
у
тамбуру
,
иди
преписује
Песмарицу
,
или
тражи
глисте
па
иде
да
пеца
рибу
(
у
јесен
хвата
штиглице
)
или
,
на
послетку
,
оде
код
тетка-Макре
.
Ту
је
једнога
лепог
дана
имао
прилике
да
види
кроз
баштенски
плот
Јулу
како
се
запурила
плевећи
башту
,
и
да
је
чује
кад
пева
.
Тако
данас
,
тако
сутра
,
еле
,
он
се
некако
тако
навикне
,
па
му
чудан
дан
кад
не
оде
својој
тетка-Макри
макар
на
неколико
тренутака
,
или
кад
Јуле
нема
у
башти
да
је
види
или
чује
.
Мало
који
дан
да
није
дошао
.
Понесе
зејтина
и
пола
туцета
бријача
,
па
седи
у
башти
и
оштри
бријаче
а
певуца
кроз
зубе
.
Доносио
је
понекад
и
тамбуру
;
па
кад
Јула
нешто
запева
,
а
он
је
прати
тамбуром
.
С
почетка
се
Јула
к’о
и
женирала
и
љутила
по
мало
,
јер
јој
се
учинило
,
да
је
Шаца
и
сувише
слободан
.
„
Е
,
а
откад
то
?
!
“
питала
се
у
себи
Јула
.
Сутра
дан
кад
је
дошла
и
запевала
,
није
чула
тамбуру
да
је
прати
.
Сада
је
видела
да
је
јуче
ваљда
нешто
љута
била
,
јер
,
напослетку
,
а
за
што
момак
и
да
не
пева
у
својој
башти
уз
своју
тамбуру
!
!
Данас
се
већ
не
би
ништа
љутила
.
Не
жели
баш
,
ал
’
не
би
јој
ни
неправо
било
.
Тако
мисли
а
једнако
копа
мотичицом
што
јој
је
тата
наручио
код
Орестија
ковача
.
Копа
и
мисли
.
Учини
јој
се
к’о
да
су
залупила
баштенска
врата
.
Слуша
.
Нема
ништа
.
Остави
мотичицу
и
приђе
плоту
,
па
вири
кроз
плот
.
Нема
никога
,
учинило
јој
се
само
.
А
тако
би
волела
да
чује
мало
тамбуру
;
нешто
је
расположена
данас
.
Гледа
у
башту
.
Тишина
;
нигде
никог
.
Ћарлија
ветар
,
ваљда
је
он
и
залупио
баштенска
врата
.
Љуља
се
ластар
и
дрвеће
и
цвеће
.
—
Гле
,
гле
!
Боже
,
баш
к’о
да
су
живи
!
—
вели
Јула
и
гледа
слатко
и
насмејано
на
цвеће
,
на
родин
кљун
и
ружу
,
како
се
једно
другом
клања
и
приближује
и
пада
у
наручје
,
па
к’о
да
се
љубе
.
Па
се
опет
раздвоје
и
стоји
свако
на
свом
месту
,
па
ћуте
к’о
да
ослушкују
да
их
когод
не
гледа
и
вреба
;
па
се
онда
опет
,
као
крадом
од
света
,
занихају
и
падну
једно
другом
у
наручја
па
се
опет
љубе
.
„
О
,
о
!
“
чуди
се
Јула
.
Прексутра
,
кад
је
Јула
дошла
пре
подне
у
башту
и
стала
плевити
,
запевала
је
по
свом
обичају
.
Песма
је
потекла
из
неког
расположења
које
даје
младост
и
расположење
,
а
не
из
какве
љубави
,
јер
Јула
још
није
била
заљубљена
(
и
ако
је
ово
већ
Десета
Глава
приповетке
)
.
Она
још
није
мислила
ни
на
кога
,
није
ни
дању
ни
ноћу
снивала
још
никога
.
Она
је
волела
своје
пилиће
и
гушчиће
и
своју
Милку
,
коју
јој
је
тата
још
као
јуницу
поклонио
,
а
од
чијег
је
проданог
млека
спуштала
крајцаре
и
сексере
у
своју
лончарску
„
шпаркасу
“
.
Па
опет
,
како
јој
је
мило
било
,
кад
зачу
из
баба-Макрине
баште
тамбуру
!
Јули
је
тако
мило
било
,
и
тако
је
весело
плевила
башту
,
да
је
с
травуљином
почупала
и
сву
мирођију
,
тако
да
су
сутра
дан
из
комшилука
морали
узајмити
мирођију
за
краставце
из
воде
бедећи
ону
Ракилину
дерлад
која
чини
пустош
по
свима
комшијским
баштама
.
А
дан
после
,
већ
се
толико
ослободила
,
да
је
запевала
баш
ону
исту
песму
коју
је
Шаца
малочас
ударио
у
тамбуру
.
Ах
,
како
је
Шаци
било
,
кад
је
чуо
,
да
му
се
неко
одазива
из
комшијске
баште
.
Одмах
после
те
песме
,
ударио
је
Шаца
у
тамбуру
и
сам
запевао
:
„
Чија
ли
је
тараба
,
Чија
ли
су
врата
,
А
чије
је
оно
луче
,
Што
оданде
гуче
?
“
Није
прошло
ни
колико
један
добар
Оченаш
да
се
прочитао
,
а
из
поп-Спирине
баште
зачу
се
најпре
(
очевидно
форме
ради
)
нека
старинска
песма
„
Тавни
лузи
и
брегови
,
кажите
мени
бједној
“
а
после
те
песме
и
једне
мале
паузе
,
зачу
се
из
поп-Спирине
баште
—
као
кад
певница
певници
одговара
—
и
друга
строфа
оне
песме
коју
је
Шаца
почео
:
„
Мамина
је
тараба
,
Мамина
су
врата
,
А
моје
је
оно
луче
,
Што
кроз
пенџер
гуче
“
!
То
беше
као
неки
одговор
на
раније
питање
,
бар
тако
га
је
Шаца
,
познајући
—
што
рекли
—
лавиринат
женскога
лукавства
,
разумео
.
Остављам
сада
фантазији
мојих
читалаца
,
да
представе
себи
(
ако
су
,
то
јест
,
икад
у
животу
тако
преко
плота
и
тарабе
отпочињали
—
или
чак
и
имали
какав
—
роман
)
,
њима
остављам
,
да
представе
себи
,
како
је
било
и
Шаци
и
Јули
тога
тренутка
,
јер
то
се
и
не
може
описати
,
то
вреди
доживети
и
осетити
и
после
га
се
довека
сећати
.
Мило
обома
,
и
њему
и
њој
.
„
Нема
сумње
,
—
мисли
и
једно
и
друго
,
—
то
се
мене
тиче
!
“
Њему
мило
што
зна
,
да
то
сигурно
не
пева
госпоја
Сида
попадија
,
а
њој
опет
тако
исто
,
што
је
сигурна
,
да
стара
тетка-Макра
не
удара
у
тамбуру
.
Тако
су
се
још
после
неколико
дана
тамбуром
разговарали
,
а
после
су
се
већ
служили
прозом
;
почели
су
се
,
то
јест
,
помало
и
разговарати
.
—
А
,
јесте
л
’
сваки
дан
тако
вредни
,
фрајлице
?
—
осмелиће
се
Шаца
једнога
дана
и
запитаће
је
.
Јула
ћути
и
ради
даље
.
Кратка
пауза
.
—
Фрајла-Јулијана
,
—
започе
опет
Шаца
,
—
јесте
л
’
,
реко
’
,
увек
тако
вредни
...
хе
,
хе
,
тако
к’о
данаске
?
—
А
шта
се
то
вас
тиче
?
!
—
рече
Јула
и
продужи
копање
.
—
А
помаже
л
’
вам
когођ
?
—
То
се
вас
баш
ништа
не
тиче
!
—
вели
Јула
и
стаде
разбијати
једну
грудву
земље
.
—
Хе
,
а
можда
ме
се
и
тиче
!
—
вели
Шаца
.
—
Е
,
а
за
што
да
вас
се
тиче
?
—
Па
уморићете
се
,
фрајла-Јулијана
!
Ето
ознојили
сте
се
,
.
.
па
ћете
назепсти
,
па
—
—
Е
,
па
нека
озебем
!
—
Е
,
ал
’
можете
се
и
разболети
!
—
Е
,
браним
ја
,
па
нека
се
разболем
!
—
Е
,
ал
’
можете
онда
и
умрети
!
—
Па
нека
умрем
...
има
,
фала
Богу
,
ко
ће
ме
жалити
.
Ваљда
ћете
ме
ви
оплакивати
?
!
—
рече
Јула
и
престаде
копати
.
—
Те
још
како
!
Ја
ћу
баш
највише
жалити
!
...
Сав
ћу
се
умотати
у
флор
,
Бога
ми
,
фрајла-Јуцо
!
Не
знате
ви
још
,
фрајла-Јуцо
,
како
сам
ја
здраво
чувствителан
—
—
И-ју
!
Ала
је
безобразан
!
(
Стаде
Јула
с
радом
и
погледа
га
)
.
Срам
вас
било
!
Севајте
одма
’
с
те
дере
.
Ма
...
Сад
ћу
звати
маму
.
Настаде
опет
пауза
.
Јула
продужи
копање
,
а
љута
јако
,
па
пребацује
себи
,
што
се
и
упустила
у
разговоре
.
—
Он
да
ме
жали
!
—
говори
Јула
онако
за
себе
.
—
Ви’ш
ти
то
њега
!
Унцут
један
.
Ал
’
сам
му
добро
и
одговорила
!
Нема
га
!
—
вели
,
а
уво
јој
окренуто
комшијској
башти
.
—
Јао
крста
,
не
знам
да
су
моја
!
—
рече
и
наслони
се
на
мотику
да
се
одмори
мало
.
—
Што
не
бекне
сад
штогођ
,
мустра
берберска
!
?
А
из
друге
баште
се
зачу
најпре
тамбура
а
затим
и
песма
:
„
Еј
,
да
је
мени
лећи
па
умрети
,
Ал
’
да
ми
је
смрти
не
видити
;
Да
ја
видим
,
ко
ће
ме
жалити
?
Жалиће
ме
моја
мила
нана
,
И
жалиће
још
милија
дика
;
Нана
жали
за
годину
дана
,
Дика
жали
за
недељу
дана
—
Еј
,
та
милија
је
дикина
недеља
,
Нег
’
нанини
’
сто
година
дана
!
“
—
И-ју
,
ала
је
безобразан
!
—
прошапута
Јула
,
кад
онај
поче
песму
,
али
је
за
то
опет
пажљиво
до
краја
саслушала
!
—
Е
,
баш
је
безобразан
!
—
А
за
тим
уздахну
,
па
стаде
даље
да
копа
.
—
Је
л
’
он
само
берберин
,
...
унцут
је
он
!
—
вели
Јула
,
а
окопава
све
што
јој
под
мотичицу
дође
.
—
Фрајла-Јуло
,
—
осмели
се
опет
Шаца
,
и
загази
опет
у
прозу
,
—
а
јесте
л
’
се
уморили
?
...
Хоћете
л
’
да
вам
помогнем
?
—
Та
окан’те
се
ви
мене
!
Шта
сте
ме
заокупили
ту
!
—
обрецну
се
Јула
на
њ
.
—
Па
зар
ја
диваним
што
зло
!
?
Велим
:
да
вам
мало
помогнем
.
Ако
ја
к’о
први
комшија
нећу
,
а
да
ко
ће
?
!
„
Дрво
се
на
дрво
наслања
,
кажу
паори
,
а
комшиница
на
комшију
!
“
—
Пробајте
само
ако
’
оћете
да
пустим
нашег
шарова
с
ланца
!
Нећете
се
скрасити
ни
у
тој
вашој
башћи
.
—
И-ју
,
фрајла-Јуцо
,
нисам
знао
,
да
сте
баш
тако
свирјепи
!
Хе-хе
,
ал
’
нећете
,
нећете
,
знам
ја
то
добро
!
...
Знам
ја
,
фрајла-Јуло
,
ваше
добро
срце
!
Е
,
баш
ћу
да
пробам
!
—
рече
Шаца
,
па
се
ухвати
за
ограду
,
као
да
хоће
да
прескочи
.
—
И-ју
!
Ма—
—
трже
се
Јула
и
хтеде
да
викне
маму
.
—
Пробајте
само
,
сад
ћу
да
викнем
тату
!
Ви’ш
ти
то
њега
!
Одма
’
шибајте
из
башће
—
—
Та
шта
ви
ту
мене
фурт
плашите
с
вашим
татом
...
овај
,
господин-парохом
...
и
шаровом
,
у
мојој
рођеној
башћи
?
!
—
Е
,
а
откуд
је
то
ваша
башћа
?
—
вели
му
збуњена
Јула
.
—
Е
,
па
то
је
башћа
моје
тетке
,
а
ја
сам
теткин
...
к’о
што
сте
и
ви
татина
—
—
Нисам
ја
татина
!
—
Па
ондак
сте
мамина
—
—
Нисам
ја
мамина
—
—
Па
да
чији
сте
?
—
Нисам
ничија
!
—
рече
Јула
као
љутито
.
—
Баш
ничија
!
О
,
мај
!
...
И-ју
!
Фрајла-Јулијана
,
па
,
ајде
,
будите
ондак
моја
—
—
И-јуф
!
!
!
Ала
сте
безобразни
!
—
викну
запрепашћена
Јула
.
—
Срам
вас
било
!
Гледај
ти
само
унцута
једног
!
—
вели
Јула
сва
ознојена
и
зајапурена
,
па
не
може
још
да
дође
к
себи
од
чуда
,
него
се
наслонила
на
мотику
па
гледа
зачуђено
око
себе
по
дрвећу
као
да
их
призива
себи
за
сведоке
овог
грдног
безобразлука
Шациног
.
—
Ако
још
тако
усипљите
кроз
тарабу
,
одма
’
ћу
вас
овом
мотиком
!
Севајте
таки
од
тарабе
!
Мол’те
Бога
,
што
није
тата
код
куће
!
Срам
вас
било
!
Настаде
опет
пауза
.
Јула
копа
,
а
Шаца
се
ућутао
и
повукао
па
ћути
.
Тишина
.
Кају
се
обоје
,
и
једно
и
друго
;
Шаца
што
је
био
тако
дрзак
,
а
Јула
што
је
била
тако
сурова
.
Не
чује
се
ништа
из
баште
,
само
зелена
жабица
се
чује
,
како
пева
са
једног
не
знам
ког
дрвета
,
и
голубови
како
гучу
не
знам
у
чијој
авлији
.
Јули
жао
баш
озбиљно
.
Час
криви
,
час
правда
себе
,
ал
’
опет
на
крај
краја
,
кад
озбиљно
промисли
,
па
шта
је
то
тако
баш
страшно
казао
;
та
ено
и
у
песмама
,
трукованим
још
,
—
па
шта
се
све
не
каже
,
па
се
нико
не
налази
увређен
!
„
Хо
,
—
мисли
у
себи
Јула
,
—
како
сам
га
само
страшно
изгрдила
!
Сад
се
ваљда
застидио
,
па
отишао
у
други
крај
баште
,
а
уши
му
се
,
—
мисли
Јула
,
—
све
црвене
к’о
цвекла
из
комбоста
од
силна
стида
.
Сирома
’
младић
!
Можда
и
плаче
сад
од
једа
и
срамоте
!
Ал
’
баш
да
видим
!
“
рече
у
себи
Јула
па
притрча
лако
тараби
,
и
стаде
завиривати
кроз
тарабу
у
тетка-Макрину
башту
.
Гледа
по
башти
.
Не
види
никога
;
само
дрвеће
и
цвеће
,
и
високу
зелену
метлу
и
бикове
од
црна
лука
како
се
издужили
у
висину
.
Тишина
,
она
права
баштенска
тишина
пред
подне
;
само
се
чује
зујање
и
треперење
вилиних
коњица
око
оних
силних
бикова
у
лејама
и
силно
лупање
у
грудима
Јулиним
од
неког
страха
.
—
Нема
га
,
.
.
отиш’о
је
,
—
прошапута
Јула
.
—
Хунцут
један
!
...
Мисли
он
,
ја
сам
му
она
са
шора
паоруша
...
Отиш’о
је
!
—
рече
гласно
.
—
Хе
,
хе
!
Фрајла-Јуло
,
а
ви
канда
завирујете
!
Канда
мене
,
тражите
!
Баш
сте
најгириг
!
Ту
сам
,
ту
,
—
смеје
се
Шаца
демонски
.
—
Јуф
!
—
цикну
Јула
и
трже
се
као
опарена
од
тарабе
,
кад
спази
Шацу
који
јој
,
и
ако
баш
леп
момчић
беше
,
дође
сад
гадан
,
гадан
као
сам
ђаво
с
оним
његовим
смејањем
.
—
Хе
,
хе
!
Ту
сам
,
ту
,
—
понавља
Шаца
.
—
Срам
вас
било
!
—
дрекну
Јула
на
њ
склањајући
збуњена
бујну
косу
своју
под
плаву
цицану
мараму
којом
је
повезала
главу
.
—
Е
,
лепа
парада
!
Вас
треба
да
је
срам
,
а
не
мене
!
Ја
баш
ако
и
гледам
,
а
ја
сам
барем
мушкарац
,
па
ми
се
и
шикује
,
.
.
ал
’
ви
,
ви
!
...
Фрајла
,
па
још
господин-попина
ћерка
!
—
вели
Шаца
срећан
што
јој
се
осветио
за
ранију
увреду
.
—
Свештеничка
кћи
,
па
извирује
на
деру
—
—
А
откуд
је
то
дера
!
—
брани
се
Јула
не
знајући
шта
да
каже
.
—
Нема
овде
никакве
дере
...
.
Још
ћемо
и
с
вама
да
имамо
деру
!
—
Та
како
сте
то
почели
,
може
је
још
и
бити
!
Но
,
то
ми
се
допада
!
...
Још
само
треба
да
вас
чуједу
...
и
да
вас
спеваду
шором
—
—
Пробајте
само
!
—
вели
Јула
па
продужи
рад
мотичицом
,
али
шта
је
радила
и
шта
окопавала
,
то
ни
она
сама
није
знала
.
А
Шаца
узе
задовољан
тамбуру
и
запева
,
онако
ради
свога
задовољства
,
ево
ову
песму
:
„
Сека-Јуцо
,
што
гледите
?
Ала
сте
ви
смешни
!
Ако
мене
не
љубите
,
Душе
ми
сте
грешни
!
Чисто
знадем
шта
мислите
Кад
се
насмијете
;
Казали
би
,
ал
’
не
смете
,
Да
ме
милујете
.
“
—
Ју
!
Ју
!
—
цикну
Јула
и
баци
мотику
,
па
се
удари
очајно
шакама
у
главу
,
поражена
толиком
дрскошћу
Шацином
.
—
Ју
,
како
је
брезобразан
!
—
рече
и
полете
из
баште
,
која
јој
се
сва
окреташе
.
Силно
полете
да
побегне
,
тако
силно
,
да
се
удари
о
једно
дрво
,
као
зец
кад
у
страху
нагне
да
бежи
а
ништа
,
па
ни
највеће
предмете
,
не
види
пред
собом
.
Од
силне
срамоте
и
силна
бола
од
чворуге
,
која
јој
је
искочила
,
удари
у
плач
кад
се
нађе
у
авлији
.
У
том
дође
и
г
.
Пера
у
село
и
зби
се
оно
што
је
читаоцима
већ
из
ранијих
Глава
познато
.
Ни
Јула
ни
Шаца
нису
неколико
дана
долазили
у
башту
.
Прва
је
Јула
попустила
и
дошла
.
Од
тог
дана
је
опет
почела
долазити
свакога
дана
,
па
пре
подне
је
плевила
а
после
подне
заливала
башту
.
Ослушкује
,
али
не
сме
никако
да
погледа
у
комшиску
башту
.
Мало
јој
чудно
,
што
не
чује
оданде
песме
ни
тамбуре
.
„
Па
шта
је
то
баш
тако
страшно
урадио
?
—
питала
се
Јула
у
себи
.
—
Баш
ништа
страшно
!
Лепо
ме
пита
:
помаже
л
’
ми
когођ
?
Па
то
баш
није
ништа
неучтиво
!
“
Већ
се
кајала
,
што
је
тако
груба
била
кад
је
он
спочетка
онако
лепо
запитао
,
и
желела
је
,
да
се
само
још
једаред
покаже
на
плоту
,
па
да
га
лепше
дочека
.
„
Хе
,
ваљда
је
луд
да
дође
,
кад
га
тако
дочекујем
.
Тако
ми
и
треба
,
кад
сам
била
луда
!
Ал
’
канда
ће
заборавити
!
“
тешила
се
Јула
,
ал
’
Шаце
никако
нема
,
тако
да
се
Јули
учини
оно
неколико
дана
читав
век
.
Једнога
јутра
тих
дана
устаде
Јула
врло
суморна
и
расејана
.
Томе
је
био
узрок
ноћашњи
сан
,
управо
не
ноћашњи
него
сан
у
саму
зору
.
И
откуд
само
то
да
снива
!
?
Њега
да
снива
!
А
снивала
га
је
врло
лепо
;
и
као
попино
дете
,
васпитано
,
наравно
,
у
страху
Божјем
,
снивала
је
један
сан
који
је
,
може
се
рећи
,
помало
и
побожан
био
.
Снива
она
,
а
она
се
као
шета
по
башти
,
па
као
нема
више
еведре
између
њихове
и
тетка-Макрине
баште
.
А
у
башти
ништа
није
онако
весело
као
пре
,
него
све
некако
суморно
,
као
нека
омарина
,
па
све
у
неком
сутону
;
и
тичице
спавају
,
и
шарени
лептири
се
полепили
по
дрвећу
као
мртви
,
па
све
ћути
и
куња
,
само
се
чује
неко
тихо
јецање
и
плакање
,
испрекидано
гукањем
гаврановим
,
оданде
из
оног
комшијског
јоргована
.
Кад
ближе
јорговану
,
а
оно
под
њим
неки
црн
,
велики
као
човек
гавран
,
њихов
Гага
.
Кад
мало
после
,
а
оно
није
гавран
него
Шаца
под
јоргованом
плаче
.
А
поред
њега
,
на
једној
грани
стоји
њихов
Гага
стари
гавран
онолики
колики
и
јесте
,
па
и
он
тужан
јако
опустио
крила
па
само
ћути
,
па
и
он
гледа
жалосно
на
њу
.
А
на
Шаци
као
нису
оне
његове
лепе
ирошке
хаљине
,
него
нека
као
мантија
,
и
нека
камилавка
;
а
у
њега
нека
дуга
брада
па
се
Богу
моли
.
А
она
пролази
једнако
поред
оног
јоргована
,
а
он
је
тужно
гледа
,
па
јој
вели
:
„
Јуло
,
видите
ли
како
сам
црн
као
овај
гавран
!
“
—
„
Јесте
,
—
одговара
и
гавран
.
—
До
сад
је
бријао
туђе
браде
,
а
од
сад
неће
смети
ни
своју
.
“
А
Шаца
као
опет
наставља
:
„
Јуло
!
Нека
вам
Бог
опрости
,
ви
сте
ме
до
овога
довели
;
ал
’
ја
ћу
се
опет
за
то
за
вас
Богу
молити
!
“
вели
јој
он
,
а
после
тихо
запева
,
тако
тихо
и
тужно
,
као
грана
зелена
кад
запишти
на
ватри
,
тако
запева
он
њену
милу
песму
:
„
Теби
љубав
јавит
’
не
смем
,
Јер
твој
бити
не
могу
;
А
да
с
другим
сретна
будеш
,
Молићу
се
ја
Богу
!
“
А
затим
се
заплакао
и
он
и
црни
гавран
,
а
заплакала
се
и
Јула
.
И
мора
да
је
дуго
и
гласно
плакала
,
кад
се
и
сама
мама
пробудила
и
отерала
Гагу
с
врата
,
а
њу
викнула
и
пробудила
,
и
питала
је
:
што
плаче
?
А
Јула
јој
каже
,
да
је
снивала
страшно
.
—
„
А
ти
узми
,
рано
,
мало
воде
па
попи
,
то
помаже
;
одма
’
ће
те
проћи
стра
’
,
“
вели
јој
мама
и
каже
јој
,
нек
се
прекрсти
и
нек
прекрсти
јастук
.
И
Јула
је
послушала
;
попила
је
чашу
воде
,
прекрстила
јастук
,
али
му
одмах
окрену
другу
страну
,
да
би
и
Шаца
снивао
њу
као
она
њега
.
За
то
је
у
јутру
седела
дуго
на
кревету
и
гледала
расејано
и
замишљено
у
папучице
своје
.
Дошао
јој
Шаца
много
милији
.
Није
ју
вређао
као
до
сада
,
него
јој
тужно
цвилећи
говорио
оне
слатке
речи
.
Тога
дана
јој
једнако
у
глави
;
и
тога
и
другог
и
трећег
дана
једнако
јој
је
посред
срца
,
—
али
га
у
башти
нема
!
Срела
се
с
њим
само
једном
у
шору
.
Он
прошао
па
јој
се
јавља
,
али
учтиво
,
хладно
се
јавља
,
и
пролази
.
А
Јули
дошло
чисто
чудно
што
се
Шаца
тако
чини
невешт
,
а
у
сну
јој
тако
мио
и
искрен
и
тужан
био
,
а
сад
прилично
расположен
.
То
је
заболе
јако
.
И
она
постаде
све
суморнија
,
једнако
јој
зује
у
глави
оне
речи
и
она
песма
из
сна
а
пред
очима
јој
онај
тужни
поглед
његов
!
Јако
јој
жао
,
што
је
онака
била
.
Ах
,
мислила
је
у
себи
,
само
још
једаред
ако
се
нађе
с
њим
,
неће
више
бити
така
као
до
сада
.
Ишла
је
свакога
дана
у
башту
.
Једнога
дана
ради
она
тако
у
башти
,
кад
чује
где
се
нешто
у
комшинској
башти
провлачи
,
па
шушти
лишће
.
Сва
претрну
;
срце
јој
јаче
закуца
а
образе
подиђе
мала
румен
.
—
Он
је
за
цело
!
—
мишљаше
у
себи
и
хитно
дотериваше
косу
и
одело
на
себи
.
Затим
чује
неке
кораке
,
али
се
још
никако
не
осврће
,
него
се
дала
и
као
задубила
у
посао
па
ради
,
а
сва
се
претворила
у
ухо
,
па
чека
кад
ће
је
оданде
он
нешто
запитати
.
—
Уф
,
баш
је
шмокљан
!
Баш
је
пипав
!
—
рече
у
себи
,
а
једнако
ишчекује
,
да
чује
бар
тамбуру
.
Али
свега
тога
не
би
.
Зато
стаде
сама
певуцати
тихо
кроз
зубе
неку
песму
а
нешто
јој
се
стегло
у
грлу
,
тако
јој
је
жао
и
неправо
.
Постаде
већ
и
нестрпљива
,
а
и
понос
девојачки
би
дирнут
.
—
Шта
се
само
скањује
ту
ваздан
!
?
—
рече
у
себи
,
па
,
не
могав
више
да
издржи
,
полако
прилети
плоту
,
погледа
страшљиво
око
себе
,
па
се
примаче
и
завири
у
комшиску
башту
.
Види
лепо
оно
буре
насред
баште
на
сунцу
,
а
види
и
то
,
како
се
неко
сагнуо
иза
бурета
па
се
миче
али
никако
да
се
исправи
.
—
Видиш
,
молим
те
,
како
се
крије
;
е
,
баш
је
обешењак
!
’
Оће
да
ме
уплаши
,
па
ме
вреба
!
—
вели
Јула
,
одобровољена
,
слатким
и
меким
гласом
.
—
А
јао
,
кости
моје
!
—
чу
се
оданде
иза
бурета
.
—
Ко
је
то
сад
?
—
рече
полако
Јула
па
се
издиже
на
прсте
да
боље
види
.
—
Еј
,
старости
,
старости
!
—
чу
се
глас
тетка-Макрин
,
која
је
дошла
у
башту
,
да
обиђе
буре
и
наточи
сирћета
.
Какво
непријатно
изненађење
!
—
Дакле
,
није
то
био
он
!
И
Јула
осети
нешто
тешко
у
грудима
,
као
кад
човек
прогута
врућ
мекан
хлеб
.
—
Добар
дан
,
тетка-Макро
!
—
ослови
је
Јула
.
—
Бог
ти
помог’о
,
дете
!
—
зашишти
оданде
баба
Макра
.
—
А
шта
радите
то
,
слатка
тетка-Макро
?
Ди
сте
за
толико
?
—
Ето
обилазим
,
овако
стара
,
сирће
,
синко
.
Снивала
сам
ноћаске
тако
којешта
,
а
утувила
сам
добро
,
рано
,
да
,
кад
гођ
тако
што
снивам
,
увек
ми
се
после
тога
мора
стрефити
каква
гођ
штета
у
кући
,
то
је
к’о
свето
;
па
зато
,
ето
,
дођо
’
да
видим
,
да
није
пукла
славина
,
ил
’
да
нису
прешли
ови
Ракилини
ђаволи
из
комшилука
,
па
одврнули
славину
...
А
ретко
,
дете
,
и
долазим
у
башту
.
Нешто
сам
ти
слаба
...
једва
се
вучем
.
—
Па
јесте
,
—
вели
Јула
,
—
нико
и
не
надледа
то
буре
.
—
Та
обиђе
га
покаткад
мој
Аца
.
—
Да
,
вид’ла
сам
га
канда
ту
одономадне
.
—
Јесте
,
рано
,
нема
га
већ
седам
осам
дана
.
Газда
му
најпре
иш’о
по
неким
Бачким
салашима
и
мет’о
„
купице
“
,
а
после
отиш’о
послом
у
рит
,
у
лов
на
пијавице
,
па
на
њему
оставио
дућан
...
а
сутра
долази
,
рано
.
—
Фала
Богу
,
кад
је
само
због
тога
!
—
рече
Јула
у
себи
а
после
додаде
гласно
:
—
Па
поздрав’те
га
,
слатка
тетка-Макро
,
поздрав’те
.
—
Е
,
оздравићу
ја
,
рано
,
кад
ме
пронесу
великим
сокаком
,
—
вели
тетка-Макра
одлазећи
.
—
Кад
ме
закопаду
—
После
тога
је
Јула
весело
продужила
рад
у
башти
,
и
решила
се
,
кад
опет
дође
на
плот
,
да
му
одговори
,
да
је
она
засад
татина
и
мамина
,
а
оно
одономадне
да
је
у
љутини
казала
.
И
,
доиста
,
сутра
дан
,
чим
је
чула
тамбуру
,
одмах
је
понела
кантицу
за
поливање
и
нашла
се
у
послу
у
башти
.
Еле
,
да
не
будем
дугачак
и
досадан
,
толико
могу
рећи
,
да
се
опет
разговор
отпочео
.
Шаца
је
питао
,
а
Јула
је
одговарала
,
али
сад
како
меко
и
како
нежно
!
И
на
послетку
свршило
се
тим
,
да
је
Шаца
био
послужен
дудом
,
оним
крупним
„
шпанским
“
дудом
,
каквог
надалеко
није
било
,
а
набрала
га
је
Јула
сама
својом
руком
;
бирала
га
к’о
голуб
зрно
,
и
наслагала
лепо
на
широко
виново
лишће
,
па
му
дала
кроз
деру
која
се
тога
дана
први
пут
појавила
на
огради
баштенској
.
А
Шаца
је
опет
из
благодарности
изрезао
на
једном
дрвету
у
њиховој
башти
једно
срце
и
два
писмена
у
њему
,
писмо
Ю
И
А
.
—
Ао
,
фрајла-Јуло
,
—
рене
јој
Шаца
сав
блажен
,
—
кад
ћу
бити
тако
срећан
да
ја
сам
,
својом
сопственом
руком
,
могу
брати
у
тој
башћи
и
ја
вас
понудити
!
А
затим
јој
је
приповедао
,
држећи
је
за
руку
,
како
је
он
од
велике
и
богате
породице
,
и
како
неће
дуго
остати
у
селу
.
Ићи
ће
у
Пешту
или
Беч
,
да
изучи
хирургију
.
А
његова
је
породица
велика
;
све
сами
нотароши
и
вармеђаши
,
а
има
и
два
архимандрита
у
породици
.
И
шта
ти
све
нису
разговарали
!
И
кад
једно
говори
оно
друго
и
не
дише
и
не
трепће
од
силне
пажње
и
милоште
.
Разишли
су
се
задовољни
.
Шаца
је
отишао
блажен
.
Био
је
поетски
расположен
.
Целога
дана
је
преписивао
неку
Песмарицу
и
из
ње
преписивао
све
песме
које
су
годиле
расположењу
његовом
.
После
овога
састанка
врло
су
се
често
састајали
и
разговарали
.
Колико
је
само
пута
пречула
Јула
кад
је
мама
зове
.
—
„
Ти
кад
се
на
штогођ
наканиш
,
не
знаш
шта
је
доста
!
“
—
кара
је
гђа
Сида
и
прети
јој
,
да
ће
издати
башту
под
аренду
ако
се
буде
једнако
у
њој
бавила
.
Али
и
јесте
била
башта
уређена
;
све
окопано
,
оплевљено
,
увек
заливено
,
као
каква
променада
!
И
нико
их
жив
није
знао
и
затицао
сем
баба-Макре
,
а
и
она
је
,
сирота
,
била
и
слабих
очију
и
мало
наглува
од
старости
.
„
Боже
,
а
да
л
’
су
се
који
пут
пољубили
,
онако
стојећи
и
разговарајући
се
на
огради
?
“
запитаће
можда
која
радознала
читатељка
,
која
би
—
кад
се
већ
жртвује
да
ћути
и
накани
да
чита
—
хтела
одмах
,
да
све
у
једној
књизи
нађе
.
—
А
ко
ће
их
знати
;
и
ко
им
је
,
што
кажу
,
светлио
!
—
одговара
писац
.
Шаца
није
био
баш
тако
шмокљан
,
а
ограда
није
била
тако
честа
—
по
свој
прилици
да
јесу
.
И
какав
би
то
опет
роман
био
без
пољубаца
чак
и
у
десетој
својој
Глави
!
!
!
Ето
тако
се
отпочео
и
заплетао
један
роман
у
поп-Спириној
кући
на
месец
и
више
дана
пре
и
неколико
дана
после
господин-Перина
доласка
.
Долазак
г
.
Пере
није
изменио
битно
ништа
,
—
а
могао
је
врло
лако
.
Да
је
г
.
Пера
обратио
довољно
пажње
;
да
је
отворио
очи
за
чисто
злато
а
затворио
уши
сиренским
гласима
—
било
би
све
друкчије
.
Стари
наши
веле
:
да
је
дечије
срце
као
восак
—
можеш
правити
од
њега
шта
хоћеш
—
;
а
ја
велим
,
да
је
и
у
младих
девојака
срце
као
восак
.
Тако
је
и
с
Јулом
!
Јер
Јула
је
г
.
Перу
само
једаред
боље
посматрала
,
кад
је
,
то
јест
,
пила
из
велике
чаше
воду
,
па
га
онако
,
како
већ
то
смерне
девојке
чине
,
преко
чаше
посматрала
пијући
полако
,
и
допао
јој
се
.
И
да
је
г
.
Пера
само
имао
вешто
око
,
да
разазна
чисто
злато
од
лажна
варка
и
да
је
био
мало
мало
обазривији
—
ишчезла
би
слика
Шацина
из
Јулина
срца
,
као
да
је
никад
ни
било
није
!
А
овако
,
Јула
се
осети
мало
потиснута
од
другарице
своје
.
И
она
одмах
поносно
уступи
сасвим
;
и
одмах
нађе
утехе
поразу
у
самоћи
,
у
мислима
на
Шацу
,
и
у
мислима
којима
се
тако
радо
баве
младе
,
први
пут
заљубљене
девојке
,
а
то
је
:
у
мислима
о
својој
смрти
.
Најрадије
је
мислила
о
томе
:
кад
би
умрла
,
ко
би
је
све
жалио
,
и
како
би
је
Шаца
тек
жалио
!
И
да
л
’
би
се
од
тешке
жалости
за
њом
из
пиштоља
убио
,
или
би
у
Тису
скочио
?
Па
како
би
их
једно
до
другога
укопали
и
сви
ожалили
и
цвећем
им
гробове
засадили
,
а
њих
спевале
паорске
девојке
:
како
су
се
волели
и
како
једно
без
другог
није
могло
да
живи
на
овом
свету
.
А
тек
онај
сан
о
Шаци
,
како
јој
је
живо
остао
у
памети
!
Тек
после
тога
сна
Шаца
јој
је
дошао
много
милији
,
јер
је
тек
у
сну
видела
,
колико
би
јој
тешко
било
кад
би
га
изгубила
.
Ни
она
не
би
могла
преживети
такав
губитак
,
сањала
је
Јула
будна
;
и
она
би
се
убила
,
мислила
је
у
себи
;
убила
из
пиштоља
или
би
у
Тису
с
брега
.
После
тога
сна
никако
да
јој
из
главе
изађе
Шаца
!
За
то
овај
и
није
имао
право
кад
је
опет
једнога
дана
напао
Јулу
,
што
јој
је
г
.
Пера
донео
обећану
књигу
Преодницу
.
Шаца
је
био
љубоморан
и
љут
;
Јула
му
се
исповедила
све
како
је
било
.
Али
јој
он
није
веровао
;
пребацивао
јој
је
тако
немилосрдно
,
да
је
сирота
Јула
сва
уплакана
изашла
тога
дана
из
баште
.
—
Но
,
шта
ти
је
...
шта
слиниш
ту
?
!
Шта
плачеш
?
—
пита
је
гђа
Сида
.
—
Па
кад
вам
нисам
добра
!
—
одговара
Јула
јецајући
.
—
Боље
да
ме
нема
;
да
се
нисам
ни
родила
.
—
Но
,
но
!
Не
мораш
ти
баш
тако
на
крај
срца
бити
!
...
Рано
моја
!
Гле
,
какве
су
јој
само
очи
!
—
умирује
је
гђа
Сида
и
љуби
је
.
—
Иди
одма
’
на
бунар
,
па
се
уми
’
ладном
водом
.
Јула
је
пољуби
у
руку
и
оде
.
—
Како
је
сирота
хаглих
и
осетљива
!
Пре
толико
дана
сам
је
карала
,
а
она
,
видиш
ти
то
чудо
,
још
ни
сад
да
се
утјеши
!
!
—
вели
гђа
Сида
а
очи
јој
пуне
суза
.
—
Ал
’
са
свим
на
моју
фамилију
!
ГЛАВА
ЈЕДАНАЕСТА
У
којој
је
исприповедано
све
што
је
била
природна
последица
Јулиних
честих
одлажења
и
састанака
у
башти
на
огради
,
а
што
је
још
више
заплело
ствар
и
довело
до
сукоба
за
који
се
чак
у
Темишвару
чуло
.
У
кратко
,
цела
је
Глава
пуна
врло
интересантних
ствари
;
између
осталих
,
завршује
се
подужим
монологом
и
једним
чаробним
лукративним
сном
Ниће
боктера
Давно
су
стигле
из
поља
краве
у
село
и
свака
ушла
у
своју
авлију
са
вименом
пуним
млека
;
давно
су
већ
и
помужене
биле
и
домаћице
се
једна
другој
хвалиле
невероватном
количином
млека
,
тако
невероватном
да
ни
једна
није
већ
ни
веровала
.
На
село
се
почела
спуштати
блага
летња
ноћ
и
,
како
се
то
песници
лепо
изражавају
,
почела
је
умотавати
у
своју
мрачну
копрену
сво
село
са
кућама
и
баштама
,
амбарима
и
авлијама
,
само
високи
ђермови
као
да
пробише
врховима
својим
ту
копрену
и
дизаху
се
право
тамо
звездама
.
Давно
су
прошла
и
последња
кола
попиним
сокаком
,
и
прашина
,
која
се
била
дигла
високо
изнад
кућа
,
спуштала
се
полако
и
слагала
мирно
два
педља
дебело
а
на
јесен
ће
од
ње
једно
славно
блато
да
буде
.
Ко
је
шта
имао
да
сврши
и
купи
у
болти
код
грка
,
свршио
је
и
купио
;
и
грк
је
већ
унео
све
што
му
је
стајало
испред
дућана
;
унео
и
крупице
соли
и
кењечу
,
и
луле
и
камише
,
и
бичаља
и
дренове
буџе
,
и
оцила
и
кремења
и
труд
у
свежњићима
и
бардак
сирћета
и
грдно
стакло
киселих
паприка
и
прекјучерање
земичке
и
читаву
четврт
сланине
,
који
је
висила
на
завидној
висини
и
око
које
су
поваздан
обилазиле
,
гледале
,
шклоцале
зубима
и
тужно
маукале
комшинске
мачке
све
дотле
док
не
изгубе
глас
и
очи
им
не
избеле
.
Нико
живи
не
иде
више
сокаком
.
Изумире
полако
и
бахат
људи
и
топот
коња
и
тандрк
кола
и
торокање
жена
.
Једна
по
једна
клупа
испред
куће
под
багрењем
остаје
празна
.
Укућани
седели
испред
куће
после
вечере
и
разговарали
се
о
многим
разним
стварима
.
Разговарали
се
о
колери
;
о
великим
ратовима
и
топовским
куглама
колике
су
у
старо
доба
велике
биле
а
колике
су
сад
;
о
месечарима
како
иду
уз
високу
двокатницу
к’о
по
патосу
,
па
том
приликом
споменули
и
о
Глиши
,
који
је
био
дванаест
година
у
солдатима
далеко
тамо
у
Буковини
чак
,
како
је
и
он
или
месечар
или
лопов
,
тако
нешто
,
јер
иде
и
онда
по
сокацима
и
којекуда
кад
никако
и
нема
месечине
;
разговарали
о
гладним
годинама
кад
се
шапурика
млела
и
јела
и
од
шапурикина
брашна
чесница
и
василица
правила
;
о
скакавцима
и
пацовима
и
о
Талијанима
мајсторима
што
имају
некакву
свирајку
па
умеју
њоме
да
их
извабе
из
свију
кућа
и
амбарова
,
па
их
изведу
за
собом
а
пацови
трче
к’о
на
даћу
за
њима
,
а
мајстори
једнако
свирају
па
их
изведу
чак
иза
вароши
до
велике
баре
или
на
Тису
,
а
пацови
све
један
преко
другог
па
к’о
људи
скачу
у
бару
или
у
Тису
.
Пред
другом
кућом
опет
приповедали
о
Русима
.
Један
приповеда
:
како
су
Руси
највеће
царство
,
и
како
са
сваким
ратују
и
свакога
туку
у
рату
;
а
Бог
им
помаже
,
јер
држе
све
посте
,
па
посте
и
на
сами
други
дан
Божића
,
ако
се
,
то
јест
,
стрефи
,
да
падне
у
Среду
или
у
Петак
.
Док
је
лето
,
они
хоће
нешто
и
да
отрпе
,
па
ћуте
али
туве
све
,
и
чекају
зиму
јер
су
,
кажу
,
лети
млитави
,
а
кад
засвира
северац
и
заокупи
мећава
,
а
њима
тек
онда
дође
права
њихова
снага
,
па
се
онда
њихов
цар
само
прекрсти
са
три
прста
к’о
и
ми
,
па
баци
капу
од
себе
,
па
запита
друге
цареве
од
друге
вере
(
јер
он
је
српске
вере
)
:
„
Ко
’
оће
да
се
бијемо
?
Ево
,
ту
сам
;
нек
ми
изађе
!
“
А
они
ћуте
к’о
мишеви
.
Пред
трећом
кућом
опет
седела
баба
Савка
,
кочоперна
баба
,
па
приповедала
својој
комшиници
,
другој
једној
баби
,
како
јој
се
јуче
на
ноћ
приснио
њен
покојни
Лала
.
—
Дош’о
па
стао
прид
мене
,
—
приповеда
Савка
,
—
али
ни
налик
на
онога
живог
Лалу
.
А
кере
залајале
из
целог
комшилука
,
па
лају
,
лају
,
а
ја
и
’
растерујем
жарачем
и
браним
покојног
мог
.
А
он
ослабио
,
Боже
,
па
поцрнио
у
лицу
а
на
глави
му
неки
стари
подеран
шешир
к’о
да
га
је
са
страшила
скин’о
,
а
дорац
му
сав
искрпљен
,
па
стао
па
ме
гледа
и
жалостиво
маше
главом
.
А
ја
не
могу
к’о
одма
’
да
га
познам
.
А
он
се
заплак’о
па
каже
:
„
Хе
,
ко
је
оданде
,
одакле
ја
долазим
,
тог
тешко
познаду
.
Ето
,
каже
,
и
мене
,
па
моји
ме
не
познају
.
“
—
„
Та
јеси
ли
ти
то
,
Лало
?
реко
’
ја
.
О
Лало
мој
,
а
откуд
ти
?
“
А
он
ми
каже
:
„
Е
,
моја
Савка
,
моја
Савка
!
Не
питај
ме
,
вели
,
одакле
сам
дош’о
!
Ја
сам
ти
издалека
,
од
туђе
земље
из
туђа
света
,
ди
петли
не
поју
,
ди
звона
не
звоне
да
се
оџаци
не
пуше
;
ја
сам
ти
,
моја
Савка
,
са
онога
света
,
каже
ми
он
,
ди
нема
рода
за
мене
.
“
А
ја
га
питам
:
„
Па
шта
би
’
тео
,
роде
;
што
не
седнеш
?
“
А
он
ми
каже
:
„
Није
ми
до
седења
ни
дивањења
,
кратко
је
време
,
бојим
се
,
каже
,
петлова
,
него
сам
дош’о
да
тебе
видим
и
да
те
надгледам
и
да
ти
кажем
,
Савка
,
добро
да
утубиш
ово
:
Тражи
друга
,
тражи
стубац
кући
;
а
већ
мени
тамо
како
је
да
је
,
него
се
бар
ти
не
мучи
и
не
злопати
на
тим
вашим
свету
,
каже
!
А
ја
ћу
се
,
каже
,
стрпити
и
причекати
тебе
!
“
А
ја
га
питам
:
„
Је
си
ли
гладан
,
старатељу
и
један
туторе
мој
;
да
ти
спремим
,
роде
,
голубића
у
расолу
,
то
си
ти
увек
радо
јево
?
“
А
он
ми
одговори
:
„
Прошло
је
то
мене
,
снаго
моја
,
него
ти
уради
к’о
што
сам
ти
каз’о
;
слушај
ти
само
менека
,
ја
сам
ти
,
каже
,
увек
добра
желио
!
“
А
ја
све
једнако
к’о
не
знам
да
је
он
умро
,
па
кажем
:
„
А
ко
ће
тебе
,
роде
,
неговати
и
по
табанима
те
чешкати
,
ако
се
ја
,
не
дај
Боже
,
и
по
трећи
пут
удам
,
к’о
што
ми
ти
,
ето
садакана
,
советујеш
?
“
А
он
каже
:
„
Е
,
моја
Савка
,
није
мени
до
жене
!
Тамо
ја
и
не
знам
,
каже
,
је
л
’
сам
мушко
ил
’
нисам
!
Удај
се
ти
само
,
та
можда
ми
,
каже
,
нећеш
више
ни
требати
!
“
А
после
га
као
уједаред
нестало
,
а
место
њега
ост’о
само
неки
дороц
,
па
раширио
рукаве
па
као
иде
мени
,
а
ја
се
у
том
тргнем
.
И
сад
,
никако
да
ми
изађе
из
главе
то
што
ми
је
говорио
.
Па
сам
ти
садакана
,
друго
,
на
муки
великој
.
Једно
ми
замерање
пристоји
;
ако
послушам
њега
,
касти
,
један
тестамент
његов
,
—
замерићу
се
свету
,
а
око
послушам
свет
,
замерићу
се
њемукана
!
А
увек
сам
га
за
живота
слушала
,
рођена
моја
,
па
зар
сад
да
га
не
послушам
!
?
Еј
Лало
,
Лало
!
Како
је
меникана
брез
тебе
,
брез
свога
,
касти
,
друга
!
...
Бадава
је
ту
Арса
...
и
пуна
кућа
!
Шта
је
мени
тај
Арса
?
Шогор
!
Шогор
што
кажу
,
туђа
форинта
!
Еј
,
Лало
,
Лало
!
Фурт
ми
твоје
речи
и
твој
тестамент
зуји
у
глави
и
у
ушима
.
А
пред
четвртом
кућом
приповедају
о
некој
свекрви
како
је
вештица
,
па
се
ископистила
на
своју
снаху
,
завадила
је
с
мужем
па
долази
сваку
ноћ
;
докле
је
ту
,
све
се
чују
издалека
шијачке
гајде
како
танко
свирају
,
а
она
је
дави
и
виче
јој
једнако
:
„
Ти
си
ме
,
вели
,
у
ове
нечисте
силе
отерала
и
ја
душу
моју
изгубила
!
“
па
се
све
затрчава
од
врата
кревету
,
седа
јој
на
груди
па
се
чешља
гребеном
и
дави
је
.
И
тако
то
сваку
ноћ
ради
,
и
тако
то
траје
док
петли
не
запевају
,
а
онда
одједаред
као
да
у
земљу
пропадне
.
Пред
петом
се
кућом
опет
скупили
око
једнога
који
се
одономадне
вратио
из
Бечкерека
—
камо
је
одвезао
био
неке
Чивуте
,
грошићаре
житарске
—
и
који
им
је
приповедао
много
нових
и
чудноватих
ствари
.
Приповедао
им
је
:
како
је
у
Бечкереку
слушао
и
чуо
од
једнога
господара
који
је
многе
књиге
прочитао
а
и
сад
још
једнако
,
по
ваздан
чита
све
новине
,
како
су
се
ту
скоро
,
лане
или
ономлане
,
неки
људи
,
чак
тамо
преко
мора
у
Америци
,
спремали
,
да
пуцају
из
топа
на
месец
.
Па
већ
и
израчунали
лепо
све
кредом
:
колики
треба
да
је
топ
,
колико
тане
и
колико
барута
и
до
ког
термина
треба
да
стигне
тамо
тане
и
да
тресне
о
месец
.
Па
баш
таман
кад
су
већ
хтели
да
припале
топ
,
сети
се
један
Банаћанин
,
баш
ће
бити
да
је
био
из
Иђоша
,
који
се
ту
стрефио
,
па
скине
шешир
и
мане
руком
и
каже
:
„
Молим
лепо
,
—
каже
,
—
господари
!
Сад
ви
’
оћете
,
наприлику
,
касти
,
онако
,
к’о
људи
,
да
опалите
на
онај
месец
горе
.
То
је
све
лепо
и
красно
и
фајн
,
—
вели
Иђошанин
,
—
али
је
л
’
вам
пало
на
ум
,
шта
ће
бити
ондакана
од
наши
’
ушију
,
кад
овај
топ
рикне
к’о
сто
магараца
;
та
неће
ту
остати
читава
увета
одавде
све
до
Иђоша
!
Ај
,
јесте
л
’
то
промислили
?
!
А
после
,
нека
—
вели
,
—
ђаво
носи
и
наше
уши
...
ни
магарац
се
,
каже
,
није
прославио
са
оноликим
његовим
...
ал
’
шта
ћемо
брез
месечине
?
Шта
га
ће
ту
шталога
пробивени
и
коња
покрађени
бити
,
кад
и
поред
месесечине
,
па
једва
да
сачуваш
вранца
од
рђави
’
људи
!
Ај
,
то
ја
вас
питам
?
“
—
А
они
се
,
вели
,
ухватили
сваки
за
своје
уши
,
па
зинули
па
се
замислили
а
после
га
питали
:
„
А
одакле
си
ти
,
пријатељу
?
“
—
А
он
каже
:
„
Ја
сам
из
Иђоша
!
“
—
„
Из
Иђоша
?
“
питају
они
.
—
„
Баш
из
Иђоша
!
“
—
„
А
ди
је
то
?
“
—
„
Та
Иђош
,
—
каже
он
,
—
„
зар
Иђош
не
знате
?
!
Та
измеђ
Сајана
и
Кикинде
,
ал
’
ја
нисам
дишкрећанин
!
“
—
„
Е
,
фала
ти
,
—
кажу
му
они
,
—
„
и
за
наше
уши
а
и
за
месечину
.
Нећемо
пуцати
;
само
штета
,
што
смо
се
толико
истрошили
!
...
А
добро
си
каз’о
;
откуд
ти
само
паде
на
памет
то
?
А
чули
смо
,
—
кажу
они
,
—
да
су
сви
Иђошани
на
твоју
ворму
паметни
!
А
,
баш
ти
фала
!
“
—
И
тако
од
ото
доба
,
—
приповеда
онај
даље
,
—
кад
си
тамо
само
кажи
,
да
с
’
из
Иђоша
,
па
не
бери
бриге
;
јербо
су
Банаћани
спасли
свету
месечину
и
месец
остао
на
старом
свом
месту
.
И
тако
одонда
је
сваки
Иђошанин
фрај
на
скели
и
на
ћуприји
и
свуд
,
и
не
мора
имати
пасош
кад
купује
барут
за
чворке
и
зечеве
,
и
не
мора
да
пуши
трафику
,
нити
му
ико
тражи
пасош
кад
продаје
коње
.
То
је
Иђошко
право
одондак
.
“
—
Тако
онај
приповеда
,
а
они
око
њега
зинули
па
слушају
;
по
неки
још
четврт
сахата
остао
са
ражјапљеним
устима
од
чуда
све
док
му
нису
казали
да
заклопи
уста
и
да
иде
спавати
.
Тако
се
ето
,
један
наш
Банаћанин
у
далеком
свету
прочуо
,
а
Иђошанима
обећано
једно
звоно
од
онога
топа
.
Тако
се
ето
разговарало
о
свачему
испред
кућа
по
клупама
.
Разговарали
се
најпре
живље
,
па
све
лакше
и
лакше
,
па
кад
се
уморио
и
приповедало
и
слушаоци
,
и
свима
се
већ
почеле
крпити
очи
,
настаде
зевање
и
насташе
чешће
паузе
.
Изумире
разговор
дуж
целог
шора
и
замењује
се
лавежом
паса
и
концертом
жаба
из
свију
јендека
испред
кућа
.
Тек
чујеш
овде
онде
где
неко
зева
и
вели
:
„
Ха-а-ај
,
хај
,
ајде
да
се
то
мало
поспава
;
биће
и
сутра
дана
за
разговор
!
“
—
„
Лаку
ноћ
!
“
вичу
с
једне
стране
.
„
Лаку
и
благу
!
“
одговарају
с
друге
.
—
„
Зар
тако
рано
?
А
штета
овако
фајн
ноћ
!
“
—
„
Та
било
је
разговора
па
и
сувише
.
И
тако
сутра
ваља
подранити
;
до’ће
нам
наполичари
,
“
вели
опет
неко
.
—
„
А
шта
знате
!
Готово
и
ми
ћемо
скоро
.
Треба
и
нама
да
подранимо
,
“
—
чује
се
опет
неки
глас
из
прека
;
—
„
ваља
у
рит
,
да
насечемо
трске
,
да
покрпимо
кров
,
јербо
је
већ
срамота
какав
је
.
Изгледа
чупав
и
одрпан
к’о
бојтарова
капа
.
Лаку
ноћ
!
“
Док
мало
после
и
то
не
умукне
заједно
са
нестанком
оних
силуета
испред
куће
.
Још
мало
живота
има
по
авлијама
,
одакле
чујеш
како
се
ракоље
и
ћућоре
кокошке
на
дрвету
или
како
шкрипи
ђерам
;
то
вуку
воду
да
баба
опере
ноге
,
и
док
пере
он
грди
и
издаје
наредбе
за
сутра
.
За
тим
још
чујеш
како
се
затварају
авлијска
врата
и
како
чупави
зељов
вуче
ланац
по
авлији
и
лане
по
некад
обичаја
ради
,
док
и
тога
не
нестане
напослетку
.
Мрак
је
притиснуо
и
омотао
све
.
Нема
месечине
.
А
и
што
ће
је
вечерас
,
кад
се
Шаца
спрема
на
нешто
велико
и
одважно
;
а
за
то
су
таман
довољне
и
оне
ситне
звездице
које
светле
и
швалерски
жмиркају
с
неба
амо
доле
на
заспало
село
и
буднога
Шацу
у
њему
,
који
се
журно
упутио
па
на
једаред
застао
.
Чуо
је
неке
кораке
из
даљине
,
па
се
склонио
у
хлад
испод
неког
багрења
.
То
беху
кораци
сеоског
боктера
ча-Ниће
који
је
јављао
селу
које
је
доба
и
чувао
село
од
лопова
поред
све
клевете
којом
су
га
бедили
да
је
и
сам
с
њима
по
некад
бивао
у
ортаклуку
.
Шаца
је
чуо
Нићу
како
иде
,
како
се
лено
вуче
кроз
сокак
,
како
зева
и
после
креше
оцилом
у
труд
,
пали
лулу
и
псује
Чивутина
,
што
му
је
дао
ситну
трафику
;
а
после
грди
неког
газду
што
држи
зла
гарова
који
гризе
капију
кад
год
он
прође
и
лаје
на
власт
.
И
боктер
је
прошао
попиним
шором
,
отишао
у
други
,
и
из
овога
у
трећи
сокак
и
ту
је
дунуо
равно
дванаест
пути
у
свој
боктерски
рог
,
а
после
четврт
сата
још
једанпут
,
и
укравши
тако
читав
један
сат
,
легао
је
,
као
сваки
уморан
човек
коме
је
благи
Творац
одредио
ноћ
за
одмор
и
спавање
,
и
захркао
је
и
није
приметио
кад
је
Шаца
савио
у
попин
сокак
.
Шаца
је
ишао
полако
све
испод
багрења
док
није
дошао
близу
поп-Спирине
куће
.
Тад
му
је
јаче
залупало
срце
као
сваком
,
ма
како
смео
човек
да
је
,
што
закуца
пред
дрским
предузећем
.
И
он
узе
тамбуру
и
поче
још
издалека
полако
ударати
у
њу
ону
већ
добро
познату
песму
:
„
Ти
већ
спаваш
,
злато
моје
“
,
тако
тихо
,
да
је
гласе
њене
могло
чути
само
Јулино
заљубљено
ухо
.
Шаца
се
пре
три
дана
споречкао
с
Јулом
на
дери
у
башти
,
као
што
је
читаоцима
већ
познато
из
завршетка
прошле
Главе
,
и
опет
није
долазно
три
дана
,
и
зарекао
се
,
да
неће
никад
више
доћи
,
ни
Бога
јој
назвати
,
него
ће
отићи
у
свет
.
Па
као
што
је
рекао
,
тако
је
и
порекао
.
Није
могао
да
продужи
бар
још
три
дана
,
и
ако
је
рад
био
,
него
се
кренуо
да
се
јави
Јули
.
Чуо
је
од
тетке
да
је
питала
за
њега
и
мило
му
било
што
је
намучио
мало
својом
љубоморношћу
.
После
мало
кавге
најлепше
је
да
дође
једна
серенада
,
а
тако
захтева
и
логика
догађаја
.
А
Јула
ће
га
чути
једина
у
кући
,
јер
тата
јој
спава
чак
у
авлији
испод
комарника
,
а
она
с
мамом
у
соби
са
сокака
где
обично
све
удаваче
најрадије
спавају
.
Ни
мама
у
соби
није
могла
чути
тамбуру
.
Али
Јула
је
чула
и
одмах
је
скочила
из
кревета
к
прозору
па
кроз
разређене
шалукатре
видела
неку
прилику
и
одмах
у
њој
познала
Шацу
;
чула
ситну
тамбуру
и
разумела
речи
добро
познате
јој
песме
,
и
ако
је
Шаца
као
обазрив
и
мирољубив
берберски
асистенат
и
није
смео
запевати
.
Он
је
само
тихо
ударао
у
тамбуру
,
тихо
као
зујање
пчела
у
пролеће
,
а
она
је
,
у
себи
наравно
,
пратила
речима
:
„
Ти
већ
спаваш
,
злато
моје
(
говори
Јула
у
себи
песму
)
,
тебе
грли
слатки
сан
;
спавај
,
спавај
,
лаку
ноћ
,
о
Јуло
,
Бог
ти
у
помоћ
!
“
Јест
,
то
каже
драган
кроз
јасне
жице
и
кроз
суво
дрво
тамбурово
.
Ех
!
Шта
би
казала
сада
Јула
,
да
сме
од
маме
,
да
се
,
то
јест
,
не
боји
да
је
пробуди
.
Зар
би
мање
поезије
било
у
речима
Јулиним
него
у
овим
готовим
стиховима
,
сад
после
поноћи
кад
све
село
па
и
сам
Нића
боктер
спава
,
кад
је
ноћ
тако
лепа
,
звезде
тако
лепо
жмиркају
с
тамно-плавога
неба
и
крв
кључа
и
кипи
у
ова
два
будна
заљубљена
створа
?
!
Зар
би
њен
одговор
на
песму
био
слабија
песма
,
само
да
је
смела
дати
од
себе
гласа
.
Срце
јој
је
ударало
у
грудима
,
као
пијан
домаћин
кад
грува
на
авлијска
врата
,
ударало
да
искочи
!
Ваљда
је
за
то
и
притисла
левом
руком
груди
а
десном
дигла
полако
завесу
и
стала
и
слушала
песму
и
кроз
шалукатре
рекла
му
:
—
Лаку
ноћ
,
лаку
ноћ
!
—
Јуцо
!
—
чу
се
глас
гђа-Сидин
.
—
О
,
Јуцо
!
—
Јао
,
та
мама
је
будна
!
—
прошапута
Јула
.
—
Јуцо
!
...
Је
си
ли
ти
то
?
—
Ја
сам
,
мамо
!
—
одговара
плашљиво
Јула
.
—
Шта
радиш
тамо
у
то
доба
?
—
пита
је
гђа
Сида
коју
је
комарац
пецнуо
и
кашаљ
пробудио
.
—
Па
...
ето
...
врућина
ми
—
—
Шта
је
то
тамо
напољу
?
—
Та
онај
њихов
мачак
дош’о
ту
под
наш
пенџер
,
па
све
ларма
!
Тако
је
брезобразан
—
—
Какви
су
они
,
—
вели
гђа
Сида
зевајући
,
—
таки
им
је
и
мачак
.
Настаде
мала
пауза
.
—
Јуцо
...
јеси
л
’
још
на
пенџеру
?
—
Јесам
,
мамо
!
—
Отвори
мало
те
шалукатре
!
...
У
соби
је
к’о
у
рерну
...
врућина
ми
је
.
Па
запали
мало
омана
...
ено
на’ћеш
тамо
на
орману
...
поред
штрикераја
,
па
запали
...
Ови
проклети
комарци
уједају
к’о
кере
...
мора
да
су
они
прави
ритски
.
Један
ме
отоич
уј’о
баш
испод
ока
,
тако
,
да
ме
је
из
најтврђег
сна
пробудио
,
обешењак
један
!
У
том
заурла
поп-Ћирин
пас
не
трпећи
као
и
сви
у
његовом
роду
музику
.
—
За
газдом
!
—
прошапта
гђа
Спириница
.
Јула
радо
и
весело
послуша
маму
и
отвори
широм
прозор
,
а
Шаца
се
привуче
полако
,
а
Јула
му
пружи
своје
беле
пуне
ручице
,
које
је
овај
(
немојте
мислити
да
писац
претерује
и
ако
се
све
ово
догађа
у
једном
селу
)
галантно
и
обилно
обасипао
пољупцима
.
—
Лаку
ноћ
...
доста
је
,
укебаће
нас
!
—
шапуће
Јула
и
отима
руке
за
које
се
Шаца
као
дављеник
ухватио
,
и
не
пушта
их
,
него
јој
шапатом
одговара
,
па
се
тако
тихо
разговарају
.
—
А
шта
ти
ту
стојиш
?
—
рећи
ће
гђа
Сида
која
се
доцније
опет
пробудила
кад
је
Јула
кинула
.
—
Па
ви
сте
ми
казали
,
да
отворим
мало
пенџер
!
—
О
часни
те
,
дете
!
Па
што
га
ниси
одма
’
затворила
?
—
Па
чекала
сам
,
да
ми
ви
опет
кажете
.
—
Па
зар
ти
одондак
фурт
ту
стојиш
?
!
!
О
дете
,
дете
!
Ајд
’
затвори
...
доста
је
...
накупиће
се
комарци
опет
.
—
’
Оћу
,
мамо
.
—
Да
ниси
озебла
,
рано
?
’
Оћеш
да
ти
дам
моју
„
шлофкапу
“
?
—
Фала
,
мамо
!
Топло
ми
је
здраво
,
—
рече
Јула
па
затвори
прозор
и
леже
у
кревет
,
али
не
склопи
ока
и
не
заспа
целе
те
ноћи
.
А
и
што
ће
јој
спавање
и
сан
,
кад
овако
будна
лепше
сања
.
А
и
Шаца
се
брзо
нађе
код
куће
.
Летео
је
сав
блажен
на
крилима
срећне
и
утешне
љубави
тако
лако
,
да
чисто
није
осећао
да
табанима
додирује
земљу
.
Успут
није
срећом
никога
срео
до
ча-Мићу
боктера
.
Брзо
натуче
шешир
на
очи
па
убрза
поред
њега
,
али
га
оштро
око
ча-Нићино
ипак
познаде
.
—
’
Бројтро
,
брицо
!
—
викну
му
мало
лолински
ча-Нића
,
па
се
искашља
онако
у
српском
смислу
.
—
Лаку
ноћ
,
ча-Нићо
!
—
одговара
му
брзо
и
тихо
Шаца
,
па
гура
тамбуру
под
капутић
и
све
брже
перја
.
—
А
ди
смо
то
били
ноћоске
,
синовче
,
ај
?
Ко
се
то
ноћом
у
глуво
доба
брије
,
ај
?
—
Нико
!
—
одговара
Шаца
издалека
већ
.
—
Хе-хе
!
—
смеје
се
Нића
.
—
„
Све
по
’
ладу
,
да
га
не
познаду
!
“
.
Ааа
!
Синовче
,
не
ваља
ти
пос’о
!
—
Ајде
не
лармај
ту
,
него
дувај
сате
,
кад
си
за
то
плаћен
!
—
чу
се
још
издаље
Шацин
глас
.
—
Ајд-ајд
,
—
продужи
Нића
више
за
себе
.
—
Носи
те
ђаво
,
а
и
тражиш
ђавола
!
Само
немој
после
дрекати
,
кад
те
тако
дигођ
у
бријању
укебају
,
па
ти
вилама
натрукују
на
леђи
’
слово
„
шча
“
!
Хе-хе
!
—
продужује
Нића
намештајући
се
на
једној
клупи
пред
кућом
,
—
немој
само
после
дрекати
,
то
ја
велим
,
кад
те
стану
левчом
иди
тако
чимгођ
поливати
.
Тражите
ђавола
ноћом
,
—
наставља
Нића
,
пошто
се
добро
наместио
на
клупи
,
—
а
после
вам
ча-Нића
крив
,
кад
стану
виле
да
играју
по
леђи
;
крив
вам
ча-Нића
,
што
не
чува
варош
,
к’о
да
ја
имам
солгину
плаћу
!
Чудна
ми
плаћа
,
ал
’
су
се
и
прикинули
!
Не
стиже
ни
за
травику
!
Још
да
нема
онако
по
мало
,
кад
неко
западне
у
шкрипац
,
па
помагај
ча-Нићо
,
...
мор’о
би
’
багов
да
пушим
к’о
последњи
павор
!
Да
сам
се
којом
срећом
погодио
за
пудара
или
бојтара
,
уха
!
Ди
би
мој
крај
био
садакана
!
...
Него
’
оћу
ја
државу
да
служим
;
’
оће
Нића
да
је
и
он
неки
мајкин
„
беамтер
“
,
кад
му
ни
његов
чукундека
а
ни
ико
у
вамилији
није
тај
’
лебац
јево
ни
то
био
!
Ал
’
како
сам
радио
,
тако
сам
лепо
и
прош’о
;
тако
ми
и
треба
!
Једва
за
дуван
и
сланину
!
А
затим
стаде
зевати
.
—
Ха-а-ај
,
хај-хај
!
—
зева
и
вели
:
—
Дај
да
се
то
задимани
једна
!
—
рече
па
напуни
и
запали
лулу
и
стаде
пућкати
и
пљуцкати
онако
по
банацки
,
па
се
да
у
дубоке
мисли
.
Дуго
је
пућкао
и
мислио
а
после
опет
отпоче
монолог
свој
.
—
Ди
ли
је
то
,
да
ми
је
само
знати
,
било
ноћоске
ово
берберче
?
!
То
ја
фурт
штудирам
,
па
ево
никако
не
могу
да
искумстирам
!
Ди
је
то
само
,
лола
једна
,
до
ово
доба
мог’о
бити
?
!
...
Ако
не
бидне
код
Аћимови
’
?
!
...
Аћим
је
јуче
у
јутру
пре
света
,
одвез’о
нике
Джиде
у
Темишвар
;
тек
ако
приксутра
дође
натраг
.
А
његова
Криста
,
...
ђаво
од
жене
!
А
лепо
сам
ја
њега
учио
и
диванио
му
:
„
Аћиме
,
море
,
Аћиме
,
слушај
ти
мене
!
Нисам
старији
,
ал
’
сам
паметнији
од
тебе
!
Све
сам
ја
то
,
ви’ш
,
протер’о
и
проживио
и
више
,
што
кажу
,
света
видио
од
тебе
.
Аћиме
,
Аћиме
!
Не
узимај
младу
жену
,
не
узимај
себи
беду
на
врат
,
Аћиме
,
магарче
Аћиме
,
није
то
за
тебекана
,
та
кадашњи
си
ти
човек
!
Биће
на
ворму
што
пева
Гига
Бачванин
свирац
:
Седам
дера
,
четрнајст
швалера
!
Аја
,
неће
он
да
слуша
мене
,
’
оће
он
да
је
паметнији
од
мене
.
Е
мој
Аћиме
,
мој
Аћиме
!
Боље
да
седиш
код
куће
,
па
да
чуваш
кућу
,
кад
ти
је
Бог
дао
доста
од
чега
ћеш
да
живиш
,
него
што
кочијашиш
које
куд
по
белим
свету
.
Тако
заврши
Нића
свој
монолог
,
па
опет
продужи
да
мисли
;
набије
понова
лулу
,
укреше
и
запали
је
.
И
опет
пуши
,
пљуцка
и
мисли
,
а
од
силних
мисли
заболела
га
већ
глава
.
—
Ил
’
ако
није
био
баш
код
самог
господин
...
хе-хе
,
а
он
и
није
ту
,
него
на
путу
,
—
вели
Нића
па
врти
главом
.
—
А
шта
ја
ту
лупам
главу
,
—
вели
Нића
.
—
А
каква
је
фајн
ова
ноћ
,
није
ни
чудо
!
Та
чудо
би
било
да
нисам
баш
никога
срео
.
Еј
да
нисам
само
на
дужности
,
дошло
ми
је
,
да
се
и
ја
овако
матор
кеша
прођаволим
мало
...
Хе
,
хе
!
А
шта
би
к’о
фалило
!
?
Не
да
се
баш
ни
Нића
свакој
шуши
!
Него
убила
ме
ова
моја
сиротиња
,
па
ми
није
ни
до
чега
!
А
да
ви’ш
да
натучем
свилен
шешир
прико
десног
ока
,
па
чизме
на
боре
на
ноге
,
па
стиву
лулу
пустим
на
дугачак
камиш
нуз
трбу
,
да
ви’ш
ондак
ђаволства
!
Него
овако
у
овом
масном
шеширу
и
дороцу
,
па
и
не
мили
ми
се
ни
да
погледам
кудгођ
...
Ето
,
па
и
овако
какав
сам
,
да
сам
,
...
па
опет
се
стрефи
па
по
некој
замакнем
за
око
...
Ено
баш
у
Татићевом
шору
,
она
Арсина
пуница
,
к’о
рек’о
би
,
да
ме
је
бегенисала
;
јербо
кадгод
прођем
поред
ње
а
она
се
увек
ондак
сети
па
намешћа
мараму
и
зулове
,
па
намешћа
уста
и
погледа
ме
,
а
кад
већ
прођем
,
а
она
се
увек
ондак
искашље
мало
,
па
ме
пита
:
„
Како
ти
је
,
Нићо
!
брез
жене
?
“
А
ја
јој
кажем
:
„
Баш
к’о
и
тебикана
брез
човека
.
“
А
она
се
опет
накашље
,
а
ја
к’о
велим
:
кад
баш
’
оћеш
и
биће
ти
!
...
Фајн
жена
,
што
јест
;
жустра
баба
!
А
штета
што
није
у
мојој
„
парокији
“
!
Па
через
тога
баш
и
мислим
,
да
се
променим
сас
оним
мојим
пајташом
и
колегом
,
оним
Мићом
,
јербо
то
је
његова
парокија
,
његов
кварт
,
—
па
да
ви’ш
ондак
весеља
!
А
шта
сам
ја
тунакара
стао
да
лупам
главу
через
Шаце
брице
!
Е
,
чудо
ми
нико
!
Та
кад
сад
неће
,
а
да
кад
ће
ђавола
!
А
зар
сам
ја
опет
био
бољи
,
кад
сам
био
његови
’
година
?
!
Тане
му
госино
!
Та
да
нисам
и
ја
прико
јего
тер’о
брез
фењера
кера
,
зар
би
’
данас
стао
да
биднем
боктер
,
па
да
к’о
ники
шаров
режим
и
лајем
через
туђег
имања
а
за
туђу
асну
?
Ди
би
мој
газдашаг
био
!
Ал
’
прошло
!
—
одмахну
Нића
руком
.
—
А
да
је
остало
оно
старо
,
та
не
би
’
му
био
боктер
ни
у
самом
Бечу
око
цареве
палате
,
а
камо
л
’
у
овим
кавоним
селу
!
Али
,
шта
је
ту
је
;
фала
Богу
,
кад
није
и
горе
!
—
Ха
аааа
!
—
зева
и
наставља
;
—
Чисто
ме
већ
заболела
глава
од
ови
’
силни
’
мисли
.
Дај
да
се
то
мало
прилегне
и
продрема
,
ево
већ
и
петли
!
—
рече
Нића
па
узе
рог
и
дуну
три
пут
—
и
ако
је
тек
два
сата
по
поноћи
било
,
—
а
лулу
задену
за
кајиш
од
десног
опанка
па
леже
на
клупу
и
наслони
се
на
десну
руку
,
склопи
своје
вазда
будне
очи
и
заспа
по
други
пут
.
Није
потрајало
дуго
а
ча-Нића
се
стаде
у
сну
смешити
.
Блажени
осмејак
му
лебдијаше
на
уснама
испод
бркова
који
су
били
онако
по
банацки
поткресани
па
изгледали
над
уснама
као
ивица
или
стреја
добро
збијеног
и
управљеног
крова
од
трске
.
Беше
то
осмех
праведника
који
спава
и
снива
како
получује
награду
.
И
сан
стаде
плести
своје
танко
ткиво
око
Ниће
боктера
који
хркаше
и
брзо
огради
око
њега
дивну
кућу
од
тврда
материјала
,
а
без
интабулације
и
крајцаре
дуга
,
огради
га
кућом
великом
,
пространом
и
пуном
свега
и
свачега
.
И
Нића
сниваше
диван
јутарњи
сан
.
Снива
,
а
он
као
већ
ожењен
баш
оном
истом
Арсином
пуницом
,
оном
Савком
,
па
су
сад
к’о
муж
и
жена
.
Ушао
Нића
у
газдашаг
па
га
сви
у
кући
поштују
и
раде
,
а
њему
не
даду
ништа
да
ради
,
него
веле
:
„
Нека
,
ча-Нићо
,
не
трудите
се
,
ми
ћемо
све
то
већ
и
сами
брез
вас
!
“
А
он
се
баш
и
не
отима
много
,
него
се
тако
поваздан
одмара
.
Не
мора
чак
ни
чизме
ујутру
да
навлачи
,
него
се
само
ујутру
премести
из
кревета
на
креветац
(
одмах
ту
до
кревета
)
па
лежи
тако
цели
целцати
дан
босоног
потрбушке
на
кревецу
,
а
овај
мало
потврд
.
Осећа
лепо
ча-Нића
како
лежи
на
тврдој
дасци
,
па
му
само
по
мало
чудно
,
како
то
тако
газдачка
кућа
,
а
тако
тврд
креветац
.
Али
се
ипак
добро
осећа
.
Лежи
тако
потрбушке
па
пуши
и
пљуцка
преко
свог
кратког
камиша
(
јер
ча-Нића
и
ако
је
ушао
у
газдашаг
и
могао
сад
запалити
к’о
онај
солгабиров
стиву
лулу
,
ипак
се
није
поневидио
,
него
је
и
после
пушио
на
свој
кратак
камиш
од
крајцаре
)
.
Пуши
тако
и
само
изволева
.
А
Савка
,
садашња
његова
баба
,
као
меси
у
наћвама
хлеб
па
му
окренула
леђа
.
Мало
мало
па
се
тек
окрене
на
њ
па
га
лепо
погледа
,
а
једнако
меси
живо
и
жустро
а
све
се
на
њој
тресе
,
а
Нића
је
задовољно
гледа
како
је
вредна
.
А
она
се
као
окренула
,
па
га
онако
лепо
гледа
и
пита
:
„
’
Оћеш
ли
,
снаго
,
да
та
Савка
направи
лепише
?
“
А
он
јој
вели
:
„
Та
баш
нисам
с
раскида
,
само
је
онако
подебело
намажи
с
машћом
;
метни
на
њу
двапут
онолико
масти
кол’ко
мећеш
у
жижак
...
Па
и
мало
сланине
,
кад
би
испекла
на
ватри
,
не
би
ми
шкодило
због
кашља
проклетог
...
А
и
мало
кожурице
...
знаш
да
сви
у
мојој
фамилији
радо
једемо
кожурице
с
ватре
.
“
—
„
Па
кол’ко
да
испечем
кожурице
,
перзекуторе
мој
?
“
—
пита
га
као
Савка
.
—
„
Па
,
онако
...
кол’ко
за
један
добар
опанак
“
,
вели
јој
Нића
.
„
Не
шкоди
ако
бидне
и
више
...
Ако
штогођ
и
претекне
;
није
згорег
да
увек
има
у
кући
пржене
кожурице
...
А
требаће
и
через
мишева
;
накотила
се
поган
,
нос
да
одгризе
...
ја
ћу
натакнути
на
мишоловку
,
а
знаш
да
је
миш
попашан
на
печену
кожурицу
к’о
Вла
’
на
рибу
,
“
вели
јој
Нића
па
па
се
окрене
мало
на
леђа
да
се
мало
одмори
,
а
она
га
погледа
сваки
час
,
па
му
одговара
:
„
Биће
све
к’о
што
си
рек’о
и
изволев’о
,
солгабирове
мој
!
’
Оћу
,
снаго
моја
,
а
да
коме
ћу
ако
теби
нећу
дебело
мазати
,
та
да
што
смо
се
узели
?
!
Газдачка
је
ово
кућа
,
роде
,
ти
само
изволевај
!
Та
стек’о
је
мој
покојни
Лала
,
радио
од
јутра
до
мрака
и
стек’о
доста
,
да
ти
сада
не
мораш
радити
,
него
ти
само
,
Нићо
,
изволевај
!
Та
биће
тебикана
,
макар
ни
Арси
не
дотегло
,
јербо
си
ми
ти
ближе
род
!
“
А
Нићи
мило
,
Боже
,
кад
је
гледа
како
меси
;
како
се
брине
за
њега
и
како
се
наднела
над
наћве
па
меси
хлеб
,
па
се
све
на
њој
тресе
.
Мило
му
,
па
је
гледа
једнако
,
и
једнако
се
смеши
!
Ах
,
јутарњи
снови
,
врашки
,
несташни
снови
!
Какве
дивне
и
заношљиве
,
шарене
и
миле
слике
изаткивате
ви
зором
и
варате
њима
човека
,
слабо
то
створење
!
—
Гледајте
само
срећнога
и
задовољнога
Нићу
,
како
је
заваран
и
очаран
њима
;
како
му
се
смеши
брк
очекујући
врућу
,
посољену
и
машћу
дебело
премазану
лепињу
,
и
печену
сланину
и
кожурицу
с
ватре
(
што
сви
у
његовој
фамилији
радо
једу
)
и
гледећи
с
леђа
једру
и
округлу
своју
Савку
,
како
живо
меси
и
како
се
сва
тресе
.
И
све
ће
те
красне
слике
до
мало
,
за
тренут
један
,
нестати
и
ишчезнут
и
!
Нестаће
их
као
дима
или
пепела
од
трафике
,
кад
га
ча-Нића
духне
са
луле
;
продераће
се
наскоро
лепа
и
шарена
слика
та
,
као
танка
паучина
што
се
продере
кад
бумбар
пролети
кроз
њу
—
чим
само
први
паор
јутрос
прође
крај
спаваћива
Ниће
и
викне
му
:
„
’
Бројтро
,
ча-Нићо
!
“
ГЛАВА
ДВАНАЕСТА
У
којој
ће
,
што
кажу
,
прснути
тиква
и
догодити
се
оно
чему
се
нико
није
надао
и
што
би
се
замерило
и
самим
простим
парохијанима
кад
ураде
Ово
неколико
дана
,
док
су
обе
попадије
меховима
мрзости
и
пакости
једнако
потпиривале
и
све
више
распаљивале
огањ
кавге
и
свађе
,
ни
један
од
оба
попа
није
био
у
селу
код
куће
,
него
обојица
негде
на
путу
.
Да
нису
тих
дана
одсуствовали
,
Бог
зна
да
ли
би
било
свега
тога
па
наравно
и
саме
ове
приповетке
.
Не
би
се
,
можда
,
ствари
до
тога
степена
,
тако
несретно
развиле
.
Али
,
овако
...
.
Али
узалуд
сва
декламација
;
опучило
се
низ
брдо
,
—
и
ко
ће
сад
пред
то
стати
и
зауставити
?
!
И
једна
и
друга
попадија
једва
је
чекала
да
јој
се
попа
врати
,
да
се
сита
најада
и
потужи
на
,
тако
рећи
,
дојучерању
своју
најбољу
другу
и
пријатељицу
.
Најпре
се
вратио
поп
Спира
,
а
дан
после
и
поп
Ћира
.
Гђа
Сида
је
већ
добро
спремила
поп-Спиру
и
напунила
му
уши
,
остало
је
само
још
да
и
гђа
Перса
не
изостане
иза
своје
комшинице
.
—
Ержа
,
о
Ержа
!
—
викну
гђа
Перса
кад
чу
да
стадоше
кола
пред
капију
,
—
остави
то
пиле
,
ја
ћу
га
очупати
,
па
стрчи
и
отвори
капију
,
ето
нам
милостивог
господина
с
пута
.
Затутњила
Ержа
онако
босонога
и
отвори
капију
кроз
која
улазе
кола
а
у
њима
поп
Ћира
сав
прашан
у
неком
старом
шеширу
који
је
још
ђаконом
купио
.
—
Добро
дошли
!
—
Боље
вас
наш’о
,
—
рече
поп
Ћира
скидајући
се
с
кола
.
—
Ја
сам
се
мало
подуже
задрж’о
на
путу
.
Хе
,
ал
’
шта
му
знаш
;
те
ајд
ово
,
ајд
оно
...
еле
,
к’о
што
видиш
,
ост’о
сам
читава
три
дана
преко
термина
.
То
је
оно
што
кажу
:
У
град
кад
’
оћеш
,
а
из
града
кад
те
пусте
!
Пази
,
Ержа
,
полако
...
порцулан
је
,
полупаће
се
!
Целог
сам
пута
им’о
с
њим
главобољу
.
—
Но
,
добро
само
кад
си
и
сад
дош’о
.
Ми
се
већ
забринули
,
ди
си
то
...
А
већ
Меланију
сироту
не
могу
да
умирим
.
„
Јух
,
каже
,
да
није
само
папи
унангенем
што
гођ
пасирало
.
“
А
ја
кажем
:
„
Није
,
није
,
рано
,
добар
је
Бог
!
“
—
Није
,
фала
Богу
...
Мени
није
,
а
ваљда
ни
вама
није
.
—
Тхе
...
како
се
узме
...
Здрави
смо
...
а
већ
чућеш
,
док
се
одмориш
,
све
красне
ствари
...
све
лепша
иза
лепше
.
—
Но
,
па
како
,
како
?
Ви
ми
се
и
не
фалите
како
сте
провели
ово
неколико
дана
без
мене
.
Како
у
селу
?
...
Како
у
кући
?
Дад
’
Бога
ти
,
пешкир
,
Персо
,
—
рече
умивајући
се
.
—
Како
сте
живили
и
проводили
се
?
—
Како
!
?
...
Наопако
!
К’о
кера
у
бунару
,
што
рек’о
паор
.
Добро
те
си
дош’о
а
да
је
још
мало
потрајало
,
мор’о
би
нас
тражити
по
свету
.
Дошло
ми
је
било
у
један
ма
’
,
да
оставим
ову
пустољину
.
—
Ето
ти
сад
!
—
вели
поп
Ћира
.
—
Та
није
ваљда
?
—
Та
ти
већ
да
богме
да
ми
ниси
никад
веровао
!
А
од
кад
ти
говорим
ја
.
—
Шта
ми
говориш
?
.
.
Па
шта
је
то
,
даклем
,
било
?
Да
се
није
каква
несрећа
догодила
?
—
А
баш
на
против
,
све
је
весело
ишло
.
Штета
,
што
ниси
био
ту
,
можда
би
и
теби
давали
„
нахтмузику
“
,
—
вели
заједљиво
гђа
Перса
.
—
Не
разумем
те
баш
ништа
,
—
вели
поп
Ћира
.
—
Па
то
и
није
лако
разумети
.
—
Ајде
немој
ми
ту
...
и
тако
не
знам
ни
ди
ми
је
глава
од
пута
и
силна
труцкања
.
—
Били
смо
к’о
у
аришту
,
—
наставља
гђа
Перса
.
—
Меланија
само
седи
па
плаче
...
Што
се
ово
дана
сирото
дете
наплакало
,
неће
се
целога
свога
века
толико
наплакати
.
—
Но
,
па
шта
је
дакле
?
—
Код
своје
рођене
куће
,
па
да
не
смеш
ни
нос
да
промолиш
кроз
капију
.
Ето
тако
смо
време
,
Ћиро
,
доживели
и
дочекали
.
К’о
да
смо
последњи
у
селу
!
—
Та
’
оћеш
ли
већ
једанпут
казати
:
шта
је
то
било
?
—
Та
...
она
тамо
.
.
она
поп-Спирина
,
гром
их
спалио
!
Немој
ме
ни
питати
.
Не
волем
ни
да
се
сетим
тога
а
камо
л
’
да
ти
још
приповедам
.
—
Но
,
па
шта
је
било
то
опет
сад
?
—
Па
од
оног
јаузна
.
Сида
дрвље
и
камење
на
нас
овамо
...
Да
пропаднем
у
земљу
пред
оним
младим
човеком
!
Од
њега
ме
највише
срамота
!
—
Охо
!
Па
то
ти
мени
нешто
крупно
казујеш
!
—
Такве
секирације
,
што
смо
ово
дана
од
њих
имали
,
не
би
’
ни
у
сну
снивала
,
нит
’
би
веровала
,
да
ми
је
пре
тога
когођ
рек’о
да
ће
до
тог
доћи
.
—
Па
шта
каже
онај
паор
?
—
запита
већ
мало
љутито
поп
Ћира
.
—
Па
то
и
јесте
што
ме
једи
!
Потпустио
ону
бештију
,
а
он
се
извук’о
отиш’о
некуд
на
пут
,
а
њу
оставио
да
газдује
.
—
Ал
’
ти
ми
још
не
рече
:
шта
је
то
све
радила
?
—
Од
кад
си
се
ти
кренуо
на
тај
проклети
пут
,
—
отпоче
гђа
Перса
пошто
се
намести
у
стару
фотељу
,
—
нисам
ти
ја
,
Ћиро
,
ни
ја
ни
Меланија
,
имали
ни
мирна
дана
,
ни
мирна
сана
.
Кажем
ти
;
ни
дањом
ни
ноћом
нисмо
били
мирни
од
њихових
безобразлука
.
Таман
једно
престане
,
кад
ал
’
ето
ти
друго
се
почне
...
па
тако
фурт
.
Дањом
метнули
неко
решето
пред
кућу
,
па
се
сетили
ту
да
решетају
жито
;
па
нека
плева
,
нека
прашина
,
к’о
да
је
и
онако
мало
на
сокаку
;
а
ноћом
неки
гајдаши
,
тамбураши
,
трумбеташи
,
Ћиро
,
неки
курмахери
и
неке
нахт-музике
,
к’о
да
смо
на
„
Тиса-парту
“
тако
ми
је
изгледало
.
—
Охо
!
Но
,
то
је
,
к’о
што
видим
,
све
лепше
и
лепше
.
—
Да
шта
ти
мислиш
!
?
Целог
боговетног
дана
лупа
оно
проклето
решето
и
тера
плеву
све
на
нашу
страну
;
не
можеш
к’о
човек
изићи
на
сокак
од
прашине
.
А
ноћом
се
опет
вуче
читава
компанија
;
ту
су
ти
са
неким
трумбетама
,
неким
вергловима
,
да
цео
шор
не
може
ока
да
склопи
.
—
Па
што
су
ти
се
завезала
уста
,
кад
их
имаш
,
фала
Богу
,
па
да
им
кажеш
,
да
ваљда
још
неко
седи
у
овом
сокаку
?
—
А
да
шта
сам
него
то
урадила
!
Па
мислиш
да
ми
је
штогођ
помогло
?
Шиљала
сам
Ержу
,
да
јој
каже
:
како
то
није
лепо
,
да
,
изнесу
решето
за
жито
на
сокак
,
код
онолике
њи’ве
авлије
...
како
нам
свима
смета
и
прави
ларму
по
сокаку
.
Та
није
да
је
ђипала
и
праскала
,
та
није
да
је
викала
,
већ
мислиш
сад
ће
је
шлог
.
Све
скаче
к’о
гумаластика
од
земље
,
кол’ко
је
пакосна
,
бештија
и
аспида
једна
василијска
,
па
поручује
по
Ержи
и
каже
:
„
Поздрави
ти
,
каже
твоју
милостиву
тејшасоњку
,
нек
она
не
тура
,
каже
,
свој
нос
у
мој
виршофт
;
коме
је
дао
Бог
,
тај
и
решета
жито
.
Тако
ти
кажи
,
каже
,
да
сам
је
поздравила
!
“
Умал
’
сироту
нашу
Ержу
ни
криву
ни
дужну
није
истукла
.
—
Но
,
то
ми
се
допада
!
—
вели
љутито-поп
Ћира
,
а
попадија
долива
уља
на
пламен
гнева
поп-Ћирина
па
наставља
:
—
„
Боље
,
поручује
ми
она
по
Ержи
,
нека
пази
она
,
то
јест
ја
да
пазим
,
нека
причува
она
ону
њену
принцезу
...
а
то
је
,
знаш
,
нишанила
на
нашу
Меланију
,
...
нек
причува
ону
шену
Генофефу
,
каже
,
док
је
нису
спевали
паори
у
шору
!
“
—
Охо
!
—
рече
поп
Ћира
и
диже
обрве
чак
под
ћелепуш
.
—
Охо
!
—
Е
,
сад
гледај
ти
само
,
молим
те
,
те
унцутарије
и
тога
брезобразлука
од
једне
аспиде
,
шта
се
она
усудила
да
каже
.
И
она
се
нашла
да
ми
чува
кућу
;
она
и
то
моју
кућу
да
чува
.
Ал
’
и
ја
сам
јој
к’о
што
треба
и
одговорила
,
—
вели
задовољно
и
блажено
гђа
Перса
.
—
Поздравила
сам
је
и
рекла
сам
јој
:
нек
чува
она
,
боље
ће
бити
,
ону
њену
дунду
да
не
ускочи
за
каквим
у
дороцу
са
рогља
.
—
А-а-а
!
Па
то
је
,
Бога
ми
,
баш
загустило
?
А
то
се
не
сме
више
тако
оставити
ни
трпити
.
—
А
,
па
видићеш
само
сутра
!
И
сутра
ће
сигурно
бити
ларме
по
сокаку
.
Ето
и
господин
Пера
се
од
ото
доба
формално
одбио
од
нас
,
па
га
нема
,
ређе
нас
посјећује
.
Изађе
јадан
младић
с
Меланијом
пред
кућу
,
па
не
може
речи
да
чује
кад
се
разговара
,
од
оног
проклетог
решета
!
...
.
Један
јед
само
.
Видићеш
већ
!
—
А
то
ћемо
тек
видити
!
Нек
пробају
само
!
—
вели
љутито
поп
Ћира
.
—
Та
...
сад
и
ја
мислим
,
да
је
већ
крајње
време
,
да
и
ти
к’о
отац
...
а
не
била
ја
на
твом
месту
,
то
само
ја
велим
,
а
ја
би
’
већ
—
—
Но
,
доста
,
доста
!
Знаћу
ја
већ
и
сам
шта
ми
треба
радити
!
—
рече
љутито
поп
Ћира
.
—
Очитаћу
ја
њему
већ
—
—
Да
му
очиташ
,
јест
,
—
храбри
га
госпођа
Перса
,
—
те
још
како
да
му
очиташ
.
Еј
да
ти
ја
мој
језик
позајмим
!
—
Те
још
како
ћу
да
му
очитам
!
Зар
је
то
лепо
,
да
се
ми
као
комшије
и
пароси
тако
мрзимо
?
!
Зар
сам
му
ја
крив
,
или
моје
дете
?
—
Или
ја
?
—
вели
гђа
Перса
.
—
Он
га
је
први
дочепао
и
одвео
био
својој
кући
.
—
Па
био
га
чувати
.
—
А
девојачка
су
врата
сваком
,
што
кажу
,
отворена
.
—
Ваљда
је
он
дете
,
није
ваљда
још
мајорент
,
па
не
зна
шта
му
треба
.
—
Него
му
сад
треба
тутор
да
га
туторише
.
—
А
,
та
казаћу
ја
њему
све
то
!
Видиш
ти
,
молим
те
,
да
човек
није
ни
у
својој
рођеној
кући
миран
!
—
вели
поп
Ћира
па
стаде
ходати
љутито
по
соби
.
—
Ако
штогођ
стане
да
прибацује
,
а
ти
му
реци
:
да
сваки
према
себи
тражи
прилику
;
кажи
му
,
да
младић
има
и
очи
и
своју
науку
,
па
види
и
разликује
,
шта
је
поморанџа
,
а
шта
цвекла
.
—
Не
брини
се
ти
!
Запушићу
му
уста
,
да
ће
памтити
док
је
жив
кад
се
са
мном
дишпут’о
.
—
А
можеш
му
и
то
рећи
:
да
се
доцкан
сетио
.
Младић
је
већ
разговарао
са
мном
,
а
и
Меланија
ми
се
исповједила
...
То
је
већ
свршено
...
Све
му
је
забадава
сад
.
—
Немај
ти
бриге
.
Ти
пази
кујну
,
а
мени
ово
остави
.
Кол’ко
сутра
наћи
ћу
се
с
њим
.
Имамо
и
иначе
послове
неке
да
свршимо
.
Сутра
дан
су
се
нашли
и
разговарали
подуже
поп
Ћира
и
поп
Спира
.
Поздравили
су
се
,
разуме
се
,
хладно
.
До
сад
су
се
увек
питали
за
здравље
и
онда
кад
се
обојица
нису
макли
ни
из
сокака
,
а
сад
се
вратили
обојица
су
пута
,
—
па
један
другог
ама
ни
једном
речицом
да
не
запита
!
!
Кад
су
почели
званичан
посао
,
један
другоме
нису
у
очи
гледали
,
него
и
један
и
други
кад
нешто
има
да
каже
а
он
говори
и
гледа
у
онај
писмени
акт
,
или
окреће
плајваз
,
или
намешта
перо
у
држаљици
,
или
тако
ма
штогод
,
тек
да
се
нађе
у
послу
.
Сврше
и
тај
посао
,
а
изгледало
је
да
се
поп
Ћира
већ
предомислио
,
и
да
неће
ни
отпочињати
какав
приватан
разговор
,
него
да
ће
се
у
миру
растати
.
Поп
Спира
је
већ
узео
свој
штап
и
шешир
и
гладио
га
руком
низ
длаку
,
дакле
већ
био
спреман
да
пође
,
кад
ће
га
поп
Ћира
јетким
и
дрхћућим
гласом
ословити
и
зауставити
.
—
Ама
...
оче
Спиро
,
’
тедо
’
се
нешто
с
вама
мало
разговарати
,
ако
се
,
то
јест
,
с
вама
,
уопште
и
може
,
разговарати
.
—
Е
,
да
!
?
А
откуд
то
сад
,
господар-комшија
?
!
А
за
што
као
да
не
можете
разговарати
?
!
К’о
и
до
сад
,
драги
комшија
и
колега
.
—
Та
...
не
знам
,
знате
,
—
рече
поп
Ћира
и
подиже
обрве
,
а
доби
две
озбиљне
бразде
око
ноздрва
—
јесам
ли
се
,
то
јест
,
добро
атресир’о
,
и
’
оће
л
’
вредити
што
вама
говорити
?
—
Па
како
сте
ви
то
„
вама
“
некако
чудно
изговорили
?
!
.
.
И
после
,
’
оћете
л
’
о
црквено-општественим
ствар’ма
да
разговарате
?
...
Ако
мислите
о
њима
,
стојим
вам
на
служби
...
о
њима
се
ваљда
тек
нећете
са
мојом
Сидом
разговарати
?
!
—
Добро
те
нисте
рекли
,
с
вашом
Жужом
!
—
А
шта
би
вам
фалило
,
само
ако
она
.
.
—
Охо
!
—
вели
поп
Ћира
.
—
Охо
!
Да
како
!
—
вели
поп
Спира
и
остави
штап
.
—
О
фамилијарним
стварима
желио
би
’
да
се
разговорим
с
вама
,
господар-комшија
,
о
фамилијарним
.
.
ако
,
ако
,
то
јест
,
немате
што
против
тога
.
—
Молим
вас
,
извол’те
само
!
—
вели
поп
Спира
.
—
Шта
ту
ваздан
правите
некаква
предисловија
!
—
Та
...
знате
,
чесњејши
господин
’
Спиридоне
,
мислим
,
је
л
’
вредно
и
да
почињем
с
вама
;
јербо
не
знам
:
ко
је
старији
у
тој
вашој
кући
,
ви
или
она
...
она
ваша
...
ваша
супруга
?
—
Но
,
па
ја
сам
...
ја
,
пречесњејши
господин
’
Кирило
!
А
шта
би
ко
хтели
?
Деде
,
немојте
обилазити
као
мачка
око
вреле
кобасице
!
—
Но
,
па
ако
сте
ви
старији
у
кући
,
к’о
што
кажете
,
а
оно
молио
би
’
вас
...
кад
би
били
тако
снисходителни
према
мени
,
па
наредили
онима
тамо
...
онима
вашима
.
.
да
оставе
моју
кућу
на
миру
.
Знате
,
нисам
рад
ни
да
се
свађам
с
вама
,
а
ни
да
вармеђа
има
посла
.
Ето
,
то
сам
желио
да
вам
кажем
.
’
Оћу
,
—
подигао
поп
Ћира
глас
као
да
диктандо
говори
,
—
’
оћу
да
сам
од
сад
миран
пред
својом
кућом
,
оче
Спиридоне
.
—
По
мени
баш
,
—
упаде
му
у
реч
поп
Спира
,
—
оче
Кирило
,
можете
слободно
,
ако
’
оћете
,
и
чловити
пред
кућом
!
—
...
а
за
решето
је
авлија
а
не
сокак
,
—
наставља
поп
Ћира
.
—
А
не
изнети
га
насред
сокака
,
као
да
је
сокак
ваш
спахилук
,
...
да
човек
не
може
да
изађе
пред
своју
рођену
кућу
од
лупе
,
прашине
и
плеве
...
—
Ја
водим
виртшафт
како
ја
знам
!
—
Јесте
!
Ви
водите
впртшафт
како
ви
знате
;
ваша
супруга
како
она
зна
,
а
ваша
слатка
ћерчица
опет
како
она
зна
!
Неко
дањом
,
неко
ноћом
;
тек
дошло
време
,
да
се
поштен
комшилук
расели
од
тога
вашег
виртшафта
.
—
Охо
,
охо
!
Ама
ви
,
господин
’
Ћиро
,
баш
онако
...
—
Јесте
;
ми
онако
а
ваша
кућа
свакојако
.
—
Охо
!
—
узвикну
зачуђено
и
увређено
поп
Спира
па
остави
шешир
.
—
Само
кад
је
ваша
кућа
пример
селу
.
—
Богме
и
јесте
.
-
—
До
душе
,
имате
се
чиме
и
поносити
;
к’о
мачка
с
огорелом
шапом
!
—
Но
,
тек
на
вашу
се
кућу
нећу
угледати
.
—
Но
,
то
вам
и
неће
бити
можно
,
јер
сам
јуче
забранио
мојој
Јуци
и
да
прима
визите
ваших
,
а
још
мање
да
сме
одлазити
к
вами
.
Дакле
госпођица
Меланија
ће
нас
поштедити
.
—
Неће
вам
ни
доћи
,
не
бојте
се
баш
,
да
је
зовете
.
—
Та
да
!
Има
она
доста
унтерхалтунга
и
код
своје
куће
.
Фала
Богу
,
онај
вам
и
не
избива
из
куће
.
А
збиља
,
господар-комшија
,
а
откуд
сте
ви
то
постали
хаузмајстор
па
издајете
квартире
?
—
запита
поп
Спира
.
—
Јест
,
ал
’
бар
долази
дањом
...
а
ту
су
и
старији
!
...
А
код
вас
онако
,
што
певају
паори
...
„
све
по
’
ладу
,
да
га
не
познаду
!
“
—
То
је
лаж
!
—
грмну
поп
Спира
.
—
Па
извол’те
запитати
и
известити
се
код
Ниће
боктера
...
Он
,
к’о
што
вам
је
познато
,
најбоље
зна
те
ствари
.
—
Охо
!
—
викну
поп
Спира
.
—
Мож’те
ви
викати
:
„
охо
“
,
кол’ко
’
оћете
,
али
то
је
све
тако
.
Не
може
човек
у
вече
да
разлади
собу
и
да
пусти
фришка
луфта
,
од
ларме
и
музике
;
дигли
сокак
на
главу
!
—
Е
,
е
!
Ама
то
ће
канда
да
изађе
на
дебело
,
господар-комшија
!
—
плану
поп
Спира
,
који
изгледа
тек
да
је
сад
схватио
домашај
поп-Ћириних
заједљивих
речи
.
—
Кога
ви
то
мислите
,
кад
тако
говорите
,
молићу
лепо
?
—
Па
говорим
,
—
вели
јетко
поп
Ћира
,
—
о
вашој
красној
ћерци
Јуци
,
...
нек
вам
је
жив
’
и
здрава
!
—
Господин
’
Ћиро
,
—
викну
императивно
поп
Спира
,
—
ћер
да
сте
ми
оставили
на
миру
!
Не
испирајте
уста
с
њом
!
Њу
ми
оставите
на
миру
.
—
Нек
остави
она
моју
кућу
на
миру
или
боље
рећи
:
нек
остави
на
миру
момке
по
селу
,
па
ће
онда
и
моја
кућа
бити
поштеђена
!
—
А
шта
има
она
то
с
вашом
кућом
?
!
—
Има
то
,
што
није
миран
сокак
од
нахтмузике
.
Све
трешти
од
неких
трумбета
.
—
Па
зар
је
само
моја
кућа
у
сокаку
?
!
!
—
Е
,
није
него
ваљда
оној
баба-Тини
праве
музику
?
!
—
Та
каква
је
ћорава
садашња
младеж
,
и
за
што
као
и
не
?
!
—
Па
кад
праве
баба-Тини
,
а
што
ће
онда
ваша
Јуца
,
ваша
безазлена
и
кротка
ћерчица
на
прозору
?
...
Сигурно
се
одала
на
астрономију
и
звјездочтеније
,
—
вели
заједљиво
поп
Ћира
,
—
па
погађа
’
оће
л
’
бити
рата
и
ко
ће
добити
батина
.
—
Па
и
биће
и
рата
и
батина
!
—
дрекну
поп
Спира
љут
као
звер
и
полете
на
противника
...
.
.
Шта
је
одмах
следећег
секунда
било
,
дознаће
читаоци
одмах
у
следећој
Глави
од
једне
са
свима
детаљима
тога
догођаја
добро
обавештене
госпође
.
ГЛАВА
ТРИНАЕСТА
У
којој
је
приповедање
,
или
боље
рећи
извештај
,
гђице
или
гђе
Габриеле
,
која
је
увек
врло
добро
обавештена
била
о
свему
и
свачему
,
и
знала
до
најситнијих
детаља
све
што
се
догодило
(
па
и
што
се
никад
ни
догодило
није
)
у
селу
;
и
која
је
,
будући
доста
беспослена
,
вршила
улогу
и
подмиривала
потребу
сеоског
„
Тагблата
“
или
још
боље
„
Интересантеблата
“
Овај
састанак
и
разговор
између
попова
био
је
тако
око
девет
часова
.
Тога
истога
дана
после
подне
,
приповедале
су
се
чудне
и
невероватне
ствари
о
том
догађају
.
У
вече
тога
дана
,
знало
је
цело
место
,
и
лево
и
десно
од
Великог
Сокака
приповедало
се
у
свима
кућама
о
том
збитију
.
А
заслуга
за
то
припада
гђици
Габриели
.
Она
је
била
као
нека
врста
машамоде
у
селу
.
Отменији
су
је
звали
„
сеоским
телеграфом
“
а
паори
„
сеоским
добошем
“
,
а
названа
је
тако
не
онако
на
памет
,
него
што
је
доиста
личила
и
на
једно
и
на
друго
.
Што
се
год
добро
или
зло
,
лепо
или
ружно
,
десило
у
једном
крају
,
за
тили
час
сазнали
су
сви
остали
крајеви
од
Швабине
суваче
па
све
до
иза
вашаришта
.
А
знала
је
добро
и
немачки
,
па
јој
је
у
толико
шири
био
терен
и
поље
рада
за
купљење
и
распростирање
новости
,
и
са
тих
преимућстава
,
била
је
присна
пријатељица
са
гђом
Цвечкенмајерком
,
месном
бабицом
,
којој
је
сваки
дан
ишла
на
јаузн
са
штрикерајем
у
корпици
.
Ту
су
једна
другој
рапортирале
што
је
која
дознала
и
после
разносиле
врло
савесно
и
ревносно
новости
по
селу
.
Која
је
од
њих
прва
дознала
за
тај
страшан
догађај
,
то
вам
писац
не
уме
да
каже
,
јер
је
свака
присвајала
за
себе
ту
заслугу
да
је
она
прва
сазнала
па
оној
другој
казала
.
Одмах
после
ручка
,
узела
је
гђа
Габриела
(
молимо
читаоце
за
извињење
,
што
ћемо
је
звати
час
гђом
час
гђицом
,
јер
тако
су
и
у
селу
сваки
час
грешили
)
узела
,
дакле
,
штрикерај
у
корпицу
па
полетела
и
заредила
по
кућама
и
сокацима
.
Прво
је
отишла
гђа-натарошевици
,
дакле
у
беамтерске
,
одатле
у
трговачке
а
после
у
мајсторске
куће
и
тако
даље
све
по
рангу
.
—
О
,
пардон
,
извините
!
Нека
,
нека
,
ручајте
ви
само
,
—
вели
гђица
Габриела
улазећи
код
г
.
-натарошевих
,
—
ја
ћу
мало
после
доћи
.
—
О
,
ништа
,
ништа
!
—
веди
гђа
натарошевица
.
—
Ми
смо
мало
повише
закаснили
,
извин’те
и
ви
!
Бар
да
сте
раније
дошли
,
а
красну
смо
рибљу
чорбу
имали
.
—
Молим
,
молим
,
—устручава
се
гђа
Габриела
,
—
к’о
што
сам
рекла
,
ја
могу
и
мало
после
!
Па
мом
дуварском
сату
већ
прошло
два
.
—
Па
и
није
вас
преварио
,
—
веди
гђа
натарошевица
,
—
него
се
ми
мало
задоцнили
;
а
у
другим
кућама
,
да
бо’ме
да
су
давно
и
давно
ручали
.
—
Бо’ме
,
како
где
!
Како
код
кога
!
—
рече
задовољно
Габриела
.
—
Код
господина
Ћире
,
пароха
,
знам
да
им
данас
није
до
ручка
—
—
Код
господна
Ћире
?
!
—
рече
радознало
гђа
натарошевице
и
постаде
одмах
много
услужнија
.
—
А
шта
је
то
било
тамо
,
слатка
?
—
Шта
,
зар
нисте
чули
?
—
Нисмо
,
рођена
!
Та
молим
вас
,
раскомотите
се
само
,
к’о
код
своје
-—
—
И
ништа
нисте
чули
?
!
И
ништа
баш
?
!
Та
је
л
’
можно
’
?
—
пита
Габриела
скидајући
мараму
.
—
А
ја
потрчала
да
чујем
,
кажем
у
себи
:
госпођа
ће
као
беамтерка
то
најбоље
знати
,
јер
се
на
ове
сеоске
торокуше
,
гнедиге
,
не
смете
ослонити
.
—
Ништа
,
слатка
!
Ја
сам
вам
овде
к’о
у
пустињи
—
—
Па
није
можно
!
Taz
is
unmeglih
!
Та
цело
село
само
о
томе
говори
—
—
Да
ниси
ти
,
Кипро
,
чуо
што
?
—
пита
гђа
нотарошевица
мужа
.
—
Ја
...
баш
ништа
,
—
вели
г
.
натарош
.
—
Ех
,
мој
супруг
,
—
вели
очајно
дебела
гђа
натарошевица
,
—
то
вам
је
управо
беамтерска
натура
;
има
тај
рђав
обичај
,
да
га
се
ништа
,
ама
ништа
,
слатка
,
не
тиче
,
и
ништа
неће
да
ми
каже
!
...
Увек
од
десетог
неког
чујем
,
што
се
у
селу
догодило
.
—
Та
шта
говорите
,
милостива
!
?
—
Та
брез
шале
!
Него
извол’те
,
не
женирајте
се
ни
најмање
.
—
Молим
,
молим
,
...
не
устручавајте
се
ни
најмање
...
ни
најмање
...
К’о
да
и
нисам
ту
!
Ја
ћу
ево
овде
на
канабе
!
—
рече
Габриела
и
седе
иза
њихових
леђа
на
једно
канабе
и
извади
свој
штрикерај
.
—
А
не
,
не
,
—
не
да
јој
гђа
натарошевица
.
—
Се’те
,
слатка
,
овде
сас
нама
.
Извол’те
мало
диње
,
да
знате
само
,
како
је
слатка
,
к’о
да
није
из
паорске
баште
него
к’о
да
је
„
цукрас
“
правио
.
—
Па
могу
баш
једну
кришчицу
,
онако
форме
ради
,
само
да
вам
не
дам
корпу
!
—
вели
Габриела
и
остави
штрикерај
.
—
Но
,
па
шта
је
,
шта
је
то
,
слатка
,
било
?
—
вели
гђа
натарошевица
.
—
А
ја
баш
идем
поред
ваше
куће
,
па
мислим
у
себи
:
дај
,
кажем
,
да
свратим
к
њима
,
ваљда
ће
господин-нотер
знати
све
...
Кад
оно
...
ви
нисте
ни
чули
!
Не
знате
ни
кол’ко
ја
!
—
Молим
вас
—
—
Та
шта
вам
ја
баш
много
и
знам
?
!
Чула
сам
,
ал
’
чисто
и
сама
не
верујем
...
а
на
сплетке
мрзим
к’о
на
ђавола
...
Та
знате
ме
,
фала
Богу
,
...
па
нисам
рада
да
ми
се
пребаци
—
—
Верујем
,
верујем
,
слатка
,
и
сама
сам
вам
таква
.
—
Знам
,
знам
,
бар
мени
немојте
,
гнедиге
,
говорити
—
.
—
Па
кол’ко
знате
,
слатка
,
кол’ко
знате
!
—
наваљује
гђа
натарошевица
.
—
’
Оћете
л
’
мало
шећера
на
дињу
?
Има
свакојаких
густова
.
Ето
,
мој
Кипра
воле
да
поспе
дињу
бибером
ил
’
тубаком
(
бурмутом
)
—
—
Фала
,
гнедиге
,
ја
волем
дињу
онако
клот
натуралну
;
осим
рајс-пулфера
знате
,
због
ветра
,
и
на
лице
ништа
не
мећем
—
—
А
,
па
ви
немате
ни
нужде
!
Така
кожа
!
—
Дакле
слушајте
!
...
Ал
’
молим
вас
,
милостива
,
да
задржите
то
за
вас
.
Бог
зна
,
је
л
’
то
све
истина
,
па
нисам
рада
—
—
О
,
молим
,
молим
,
то
није
било
ни
нужно
...
Ако
ова
риба
на
асталу
,
—
рече
и
показа
на
варку
од
сома
,
—
што
проговори
,
то
ће
се
и
од
мене
чути
.
Дакле
—
—
Дакле
,
чујте
!
—рече
Габриела
и
поклони
се
г
.
Кипри
натарошу
,
који
испушио
беше
лулу
и
кренуо
се
да
прилегне
мало
,
наредивши
,
да
се
она
лубеница
не
вади
из
бунара
пре
него
што
се
он
пробуди
.
—
Дакле
ви
знате
,
да
сам
ја
пријатељица
и
госпоја-Сиди
и
госпоја-Перси
;
не
знам
већ
,
гнедиге
,
коју
већма
и
више
волем
.
К’о
да
смо
сестре
,
или
тако
штогођ
.
Ако
се
сећате
,
ја
сам
вам
још
пре
две
три
недеље
рекла
и
пророковала
,
да
ће
бити
вашара
између
њих
.
А
ја
што
видим
,
гнедиге
,
то
је
виђено
.
Још
онда
сам
приметила
,
да
није
к’о
некад
.
А
то
је
све
због
оног
младића
,
младог
господина
Пере
,
што
је
сад
учитељ
овде
.
Наравно
и
са
свим
природно
;
и
једна
и
друга
има
ћер
,
па
мати
к’о
свака
мати
.
Свака
је
добру
рада
за
своју
ћер
;
а
јао
,
жалосна
,
а
како
и
не
би
;
ако
мати
неће
,
а
да
ко
ће
?
!
...
Ју
,
ја
сам
се
баш
заљубила
у
тај
ваш
циц
;
говорим
,
а
сва
ми
памет
остала
на
њему
!
Ди
сте
га
,
гнедиге
,
узели
?
Да
лепа
цица
!
—
рече
разгледајући
хаљину
домаћичину
.
—
Код
Пишкелесовице
на
рогљу
,
у
Бечкереку
,
трећа
кућа
од
апотеке
.
—
Баш
нећу
имати
мира
,
док
и
себи
не
купим
—
—
Јесте
,
врло
леп
циц
!
Нисте
ви
први
којој
се
доп’о
.
—
А
је
л
’
остало
још
у
комаду
?
—
Бо’ме
потрчао
је
све
сам
први
ноблес
у
Бечкереку
и
све
разграбио
.
—
Јуф
!
Та
немојте
ме
,
гнедиге
,
плашити
!
А
пошто
риф
?
—
Тридесет
и
две
крајцаре
,
ал
’
треба
се
умети
и
погађати
.
—
Та
шта
говорите
!
Тридесет
и
—
—
Та
ман’те
циц
до
ђавола
,
—
прекида
је
нестрпељива
гђа
натарошевица
,
—
него
молим
вас
даље
,
само
даље
—
—
А
,
да
,
пардон
,
пардон
!
...
Дакле
,
до
тог
доба
су
се
и
којекако
слагале
;
ал
’
од
ото
доба
,
крв
и
нож
,
крв
и
нож
!
Једна
другу
и
да
не
види
!
А
већ
,
до
душе
,
и
пре
се
једна
на
другу
тужила
.
Колико
ми
се
само
пута
тужила
госпоја
Сида
на
госпоја-Персу
и
на
њену
Меланију
.
„
Гледајте
је
само
,
—
каже
ми
госпоја
Сида
за
госпоја-Персу
,
—
како
је
обешењачка
жена
!
Кад
год
иде
Меланија
у
цркву
,
увек
зове
и
моју
Јулу
,
а
неће
сама
да
иде
;
само
да
се
види
како
је
она
господске
боје
,
бледа
,
а
моја
Јула
здрава
па
румена
к’о
што
је
Бог
дао
.
А
после
,
—
каже
,
—
примјетила
сам
,
—
каже
ми
госпоја
Сида
,
—
и
то
,
да
увек
она
има
нешто
особито
,
тек
само
да
није
к’о
у
ове
моје
.
Ако
моја
Јула
пође
једне
Недеље
брез
рукавица
...
а
куд
ће
на
ову
врућину
и
да
их
навлачи
!
...
Меланија
одмах
навуче
рукавице
,
да
покаже
,
како
је
„
нобл
“
;
а
ако
друге
Недеље
ова
моја
понесе
и
навуче
рукавице
,
онда
их
опет
Меланија
не
навуче
.
Онда
опет
’
оће
да
покаже
,
како
она
има
беле
руке
к’о
у
ноблеса
,
а
моја
Јула
,
бајаги
,
само
их
за
то
навлачи
,
да
сакрије
своје
од
виртшафта
испуцане
руке
!
!
!
И
на
то
је
,
—
каже
госпоја
Сида
,
—
све
она
матора
сакраменцка
бештија
учи
!
Дуго
сам
,
—
каже
,
—
лупала
главу
и
штудирала
,
док
сам
се
досетила
тој
њеној
унцутарији
.
“
Ето
тако
су
се
и
пре
оговарале
.
А
ја
је
тешим
и
стишавам
,
...
така
ми
је
,
знате
,
нарав
,
волем
све
лепо
без
свађе
,
па
јој
кажем
:
„
Па
можда
је
то
,
слатка
госпоја-Сидо
,
само
случајно
;
вама
се
то
само
тако
чини
!
Баш
вам
могу
отворено
казати
,
и
уверити
вас
,
да
госпоја
Перса
,
кол’ко
је
ја
познајем
,
да
она
,
на
против
,
баш
к’о
своје
рођено
дете
воле
вашу
Јулу
.
Баш
мени
самој
је
одономадне
казала
,
како
вам
завиди
,
што
имате
тако
вредну
и
здраву
ћер
.
“
—
„
Ето
,
—
вели
она
—
“
...
Ју
,
слатка
,
баш
би
’
вас
молила
још
за
једну
малу
малу
кришчицу
,
ова
ваша
диња
све
се
топи
у
усти
...
—
О
,
па
што
не
кажете
!
Извол’те
,
молим
,
извол’те
!
—
Фала
лепо
!
Мој
покојни
није
марио
за
диње
.
Увек
сам
их
крадом
јела
у
кујни
с
млађима
...
Био
је
нервозан
на
диње
здраво
.
—
Верујем
,
има
људи
разне
феле
—
—
„
Ето
,
—
вели
госпоја
Перса
,
“
—
приповедам
,
знате
,
ја
госпоја-Сиди
,
—
„
ето
она
моја
,
Меланија
то
јест
,
мало
мало
,
па
кашље
!
“
Те
кувај
ово
,
те
кувај
оно
.
Здраво
је
њежна
,
—
каже
,
—
хаглих
к’о
лептирова
крила
!
Све
ја
морам
да
радим
,
жао
ми
детета
;
шта
ћете
,
кад
се
за
нешто
више
родила
,
—
каже
.
—
А
госпоја
Сида
,
како
који
дан
све
шира
;
њена
Јула
све
ради
за
њу
.
Оно
је
девојка
,
—
фали
је
госпоја
Перса
.
—
Кад
корача
,
све
се
тресе
земља
под
њом
!
А
ова
моја
к’о
нека
балска
лепеза
;
да
је
ду’неш
,
зауставила
би
се
негде
на
тараби
или
на
багрему
,
како
је
лака
!
Никакав
тежи
посао
није
за
њу
.
А
госпоја-Сидина
Јула
кад
се
попне
на
кацу
,
па
им
траје
до
новога
а
нама
око
Сретенија
нестане
,
па
морамо
да
купујемо
купуса
с
пијаце
.
“
...
„
Ево
ви’те
,
—
кажем
ја
госпоја-Сиди
,
—
шта
каже
госпоја
Перса
!
“
...
И
зар
мислите
,
—
окрену
се
гђи
натарошевици
,
—
да
сам
је
умирила
?
...
Боже
сачувај
!
—
наставља
Габриела
.
—
Тек
онда
се
згране
,
па
стане
да
ђипа
и
да
праска
.
А
ја
је
једнако
умирујем
;
јербо
не
волем
,
знате
,
свађу
;
волем
сваки
са
сваким
да
лепо
живи
...
Молим
вас
,
слатка
,
ја
сам
се
већ
обезобразила
,
ал
’
ви
сте
криви
што
умете
таку
слатку
дињу
да
изаберете
—
—
О
,
молим
,
молим
...
с
драге
воље
!
Извол’те
!
—
рече
гђа
натарошевица
држећи
једнако
нож
у
руци
и
дињу
на
крилу
.
—
Ал
’
послушајте
ме
!
Узмите
мало
шећера
па
поспите
кришку
!
—
Ајд
’
баш
да
вам
не
учиним
нажао
.
Али
само
једну
кашичицу
!
...
Дакле
,
тако
ја
стишавам
.
Волем
све
лепо
;
с
лепим
се
,
слатка
,
може
све
учинити
.
Тако
сам
утишкавала
и
,
што
кажу
,
крпила
!
Е
,
ал
’
,
бо’ме
,
и
томе
је
било
краја
!
Док
су
мене
слушали
,
и
док
сам
ја
могла
...
било
је
и
којекако
.
Ал
’
од
како
дође
онај
младић
;
не
слуша
ме
више
ни
једна
ни
друга
,
па
тако
је
и
дошло
до
шкандала
—
—
До
шкандала
?
!
Молим
вас
само
мало
брже
,
шта
је
,
дакле
,
то
било
?
—
рече
гђа
натарошевица
и
одсече
и
себи
кришку
диње
.
—
И
ја
огладнила
чисто
од
љубопитства
...
Дакле
?
—
Само
се
мало
,
гнедиге
,
стрпите
!
Дакле
,
к’о
што
сам
рекла
и
казала
,
чим
је
нови
учитељ
дош’о
,
одмах
су
га
салетили
и
једни
и
други
.
Један
га
дочеп’о
за
рукав
па
га
вуче
на
ручак
,
а
други
за
други
рукав
и
крагн
па
га
вуче
на
јаузн
и
вечеру
.
А
младић
сирома
’
,
да
се
не
замери
ни
једнима
ни
другима
,
ајд
’
и
тамо
и
овамо
;
па
заређ’о
из
једне
куће
у
другу
к’о
нека
комесија
.
А
они
и
једни
и
други
удри
фали
сваки
своју
,
...
а
он
се
само
окреће
час
једној
час
другој
.
Младић
,
наравно
,
има
очи
па
пробира
и
шацује
.
Еле
,
госпоја-Персина
Меланија
,
Бога
ми
,
боље
умела
;
учинила
одмах
ероберунг
!
...
Та
оно
...
знате
...
не
треба
се
баш
много
ни
чудити
;
у
том
јој
је
,
што
кажу
,
и
век
прошао
!
А
после
,
и
немецко
воспитање
...
шта
ја
фурт
предикујем
и
говорим
...
ал
’
немам
коме
.
Ето
,
и
овде
се
показало
!
...
Сад
ће
јој
падати
на
ум
,
знам
добро
,
моје
речи
,
ал
’
шта
је
’
асне
сада
!
?
Говорим
ја
њој
од
кад
још
:
„
Госпоја-Сидо
,
ако
сте
права
мати
,
и
пријатељ
своме
детету
,
немојте
да
је
оставите
да
буде
слепа
код
очију
и
без
изображења
;
подајте
је
у
лер
код
фрајле
Нимфидоре
,
да
научи
да
хеклује
штрумфпандле
и
сас
перлама
чачкалице
за
зубе
и
немецки
унтерхалтунг
!
До’ће
време
,
па
ће
вас
дете
проклињати
!
“
Бадава
,
што
јест
јест
;
ал
’
за
љубезне
ствари
—
само
је
немецки
језик
створен
,
слатка
!
Није
то
да
говорим
и
држим
страну
,
што
ми
је
мама
била
Немица
,
...
ал
’
са
свим
је
тако
.
Зар
не
?
Ја
само
кад
морам
да
се
свађам
и
да
псујем
кога
,
онда
говорим
српски
,
некако
је
за
то
згоднији
;
али
за
фине
ствари
,
опет
вам
кажем
,
само
немецки
!
Само
немецки
,
слатка
моја
!
...
Сад
се
уједа
госпоја
Сида
,
а
кад
сам
је
ја
советовала
,
да
да
њену
Јулу
нигде
на
страну
у
кућу
,
у
лер
,
а
она
сва
позеленила
,
па
ђипа
,
мал
’
ме
није
ударила
,
па
каже
:
„
Не
дам
ја
,
док
сам
ја
жива
,
—
каже
,
—
моје
дете
у
Швапску
кућу
;
у
једном
истом
кориту
,
—
каже
,
—
и
месиду
’
леб
и
переду
веш
,
и
купаду
децу
,
поганија
једна
!
“
Е
,
ето
јој
сад
—
—
Ал
’
молим
—
—
Еле
,
господин
Пера
се
заљуби
до
ушију
у
фрајла-Меланију
,
па
је
сваки
дан
код
њих
,
и
доноси
јој
све
лепе
немецке
књиге
,
сентименталне
и
пуне
жалостивни
’
ствари
за
плакање
.
И
каже
сад
,
да
не
би
ни
једне
секунде
могао
бити
без
ње
,
то
јест
Меланије
;
а
да
се
,
не
дај
Боже
,
стрефи
штогођ
,
отиш’о
би
,
каже
,
из
дешперата
,
у
клоштер
Месић
у
калуђере
.
—
Ју
,
сирома
’
младић
!
—
И
тако
фрајла
Јула
остала
на
цедилу
,
па
се
из
дешперата
заљубила
у
Шацу
...
оног
младог
,
здравог
лепог
...
та
знате
га
сигурно
...
берберског
асистента
Та
како
да
га
не
знате
?
!
Оног
што
увек
залепи
мали
к’о
младеж
округао
фластер
на
доњу
вилицу
,
к’о
бајаги
боле
га
,
има
бубуљицу
,
а
оно
није
,
не
фали
му
ни
ђавола
...
него
само
из
обешењаклука
,
да
је
још
лепши
!
...
А
обе
мамице
више
да
не
видиду
једна
другу
,
него
се
секираду
а
све
због
будућега
зета
.
Е
,
сад
ко
је
томе
крив
,
питам
вас
,
што
се
Јули
измакла
така
лепа
и
добра
партија
?
—
Ал
’
молим
вас
,
слатка
,
—
опомиње
је
гђа
натарошевица
,
—
ал
’
ја
још
никако
да
чујем
—
—
Ах
,
пардон
,
пардон
,
милостива
!
Наљутила
сам
се
...
жао
ми
сироте
Јуле
к’о
да
ми
је
рођена
сестра
.
Дакле
,
доста
до
тога
,
да
је
настала
’
ладноћа
међу
њиме
через
младога
хер-лерера
,
тога
младића
.
Госпоја
Сида
научила
,
да
прид
вече
поседи
прид
кућом
,
ал
’
не
може
да
гледа
кад
се
шета
фрајла
Меланија
и
господин
Пера
,
па
госпоја
Сида
протолковала
то
тако
,
к’о
да
је
то
труц
њојзи
и
Јуци
.
Па
она
онда
изнела
решето
па
решета
жито
,
а
поп-Ћирини
онда
они
не
можеду
да
изиђеду
пред
кућу
ни
послом
а
камо
л
’
ради
унтерхалтунга
.
Онда
госпођа
Перса
почне
позивати
господин-Перу
на
вечеру
и
после
вечере
,
а
из
госпоја-Сидине
авлије
бацаду
се
са
с
кромпирима
у
госпоја-Персину
авлију
,
само
да
не
останеду
дужни
.
А
онда
госпоја
Перса
напусти
своју
слушкињу
,
ону
шиндивилу
Ержу
што
су
је
спевали
у
шору
с
оним
младим
апотекарским
субјектом
,
да
труцира
госпоји
Сиди
...
Изађе
к’о
бојаги
да
почисти
сокак
испред
куће
,
а
она
пева
кол’ко
је
грло
доноси
ону
паорску
песму
:
„
Пусти
Боже
све
громове
твоје
,
па
потуци
све
комшије
моје
,
“
а
то
се
,
знате
односи
на
поп-Спирине
.
Шта
мислите
!
!
Би
л
’
вам
то
икад
пало
на
памет
!
А
госпоја
Сида
онда
к’о
вели
:
„
Кад
ти
мене
секираш
песмом
,
ја
ћу
тебе
музиком
!
Да
ви’ш
како
ја
умем
!
“
И
једно
вече
,
дође
лепо
Шаца
,
онај
што
сам
га
мало
пре
споменула
,
са
читавом
бандом
блех-инштрумената
,
гајди
и
други
инштрумената
и
дигне
сокак
на
главу
;
срела
га
...
лепо
га
вид’ла
к’о
ја
вас
,
милостива
,
сад
...
фрау-Цвечкенмајерка
кад
се
враћала
од
породиље
из
арендашког
сокака
.
Кад
су
се
вратили
попови
с
пута
(
јер
ни
један
се
није
стрефио
тада
код
куће
)
а
оне
обадве
удри
у
плач
и
тужбу
,
а
супрузи
место
да
уредиду
ствар
стишаду
,
а
они
се
потучеду
!
И
поп
Спира
,
кажу
,
инзултир’о
је
господин-Ћиру
...
гађ’о
га
песконицом
,
и
онај
ост’о
без
једног
зуба
,
избивен
му
леви
кутњак
;
баш
с
које
је
стране
и
јео
поп
Ћира
,
јербо
десном
се
страном
и
не
служи
,
на
десној
су
му
сви
зуби
слаби
и
шупљи
.
—
Та
шта
говорите
!
!
—
пита
запрепашћено
гђа
натарошевица
.
—
Да
шта
ви
мислите
!
Господин
Ћира
је
хаглих
човек
,
а
оно
је
паоренда
,
па
још
немешки
син
!
Мож’те
представити
себи
!
Зар
нисте
чули
какве
је
муке
им’о
отац
поп-Спирин
,
док
га
је
натер’о
да
се
школује
?
То
је
салашар
.
Трипут
је
,
кажу
,
бег’о
из
школе
и
бег’о
на
салаш
,
па
се
брицом
бранио
и
неће
никако
у
скамију
...
Па
га
онда
,
четврти
пут
отац
вез’о
уларом
и
пајванима
иза
стражњег
сица
за
шараге
,
па
га
тако
одвук’о
у
школу
,
те
се
једва
скрасио
у
скамији
.
—
Та
шта
говорите
?
!
—
Да
шта
ви
мислите
?
!
Још
онда
,
к’о
дете
,
па
се
вид’ло
да
ће
бити
од
њега
неки
грубијан
,
—
заврши
Габриела
мећући
штрикерај
у
корпицу
,
који
је
после
треће
скришке
диње
опет
извадила
била
.
—
Та
,
шта
је
—
—
Извин’те
,
милостива
,
—
рече
облачећи
се
,
—
ал
’
ја
сам
се
мало
и
одвише
задржала
!
Службеница
!
Љубим
руке
,
гнедиге
!
...
Ал
’
молим
вас
,
само
ником
ни
речи
!
Нек
остане
код
вас
!
Нисам
рада
!
Нисам
рада
,
знате
,
да
ме
после
попреко
гледају
...
Службеница
!
ГЛАВА
ЧЕТРНАЕСТА
У
којој
је
сав
онај
„
рест
“
Габриелиног
приповедања
који
није
могао
стати
у
Главу
Тринаесту
.
У
њој
ће
,
дакле
,
читалац
сазнати
још
неке
подробности
које
се
односе
на
онај
крупан
догађај
и
видеће
како
сеоска
„
фама
“
постаје
и
расте
Чим
је
изашла
од
гђе
натарошевице
,
упутила
се
гђа
Габриела
брзим
кораком
гђи
Соки
гркињи
.
А
тако
исто
и
натарошевица
похитала
је
,
обукавши
се
на
врат
на
нос
,
гђи
Гециници
касирки
и
гђи
апотекарици
,
да
види
,
да
ли
су
ове
чуле
што
од
свега
овога
;
па
ако
су
чуле
да
сазна
још
више
,
а
ако
нису
,
да
им
прва
јави
.
—
’
Оће
л
’
кера
?
—
чу
се
са
сокака
глас
.
—
Но
,
ко
је
сад
опет
?
—
пита
гђа
Сока
и
погледа
на
авлијска
врата
.
—
Госпоја
Соко
,
’
оће
л
’
кера
?
—
чу
се
и
по
други
пут
глас
и
гђа
Сока
позна
глас
Габриелин
.
—
Неће
,
неће
!
...
На
ланцу
је
под
амбаром
.
Извол’те
слободно
!
—
одговори
гђа
Сока
.
—
Но
,
шта
ће
сад
опет
та
матора
торокуша
?
!
(
Гђа
Габриела
није
била
ни
матора
ни
ружна
,
него
баш
напротив
;
али
је
гђа
Сока
била
гневна
,
а
онда
ни
сами
мушки
не
бирају
израз
,
нити
су
објективни
!
)
Опет
ће
ме
задржати
од
посла
к’о
и
одономадне
,
—
вели
гђа
Сока
,
пред
којом
стојаше
једна
гомила
старих
плеснивих
рукавица
,
које
је
секла
и
спремала
да
покрива
флаше
од
парадајза
,
који
је
баш
тога
дана
кувала
и
за
зиму
спремала
.
—
Добар
дан
;
kis
ti
hant
!
—
клања
се
гђа
Габриела
.
—
Пардон
,
пардон
,
ако
сам
вас
штагод
узнемирила
...
к’о
и
увек
,
и
данас
сте
у
послу
.
За
Бога
,
гнедиге
,
та
кад
се
ви
одмарате
,
то
би
само
волела
знати
—
—
О
,
баш
на
против
.
Ни
најмање
ме
нисте
узнемирили
.
А
ја
баш
мало
пре
у
себи
мислим
:
О
неће
л
’
Бог
ког
донети
!
...
Како
сам
сама
,
баш
би
ми
таман
к’о
поручена
дошла
;
кад
ал
’
оно
,
гледај
,
ето
вас
.
О
,
сам
вас
је
Бог
дон’о
.
—
Богме
,
слатка
,
нећу
се
моћи
дуго
ни
сама
задржавати
,
јер
сам
за
послом
,
а
и
ви
сте
,
к’о
што
видим
,
у
послу
.
—
Та
,
ето
,
цуњам
по
орману
.
Тражим
и
купим
старе
рукавице
,
да
покривам
флаше
од
парадајза
.
Све
саме
балске
рукавице
,
од
Бог
те
пита
каде
.
Гледам
их
Боже
,
па
мислим
и
питам
се
:
та
јесу
л
’
то
,
Боже
,
моје
?
!
Та
зар
је
у
њих
стала
ова
моја
садашња
рипида
?
!
Како
се
човек
само
измени
!
А
наравно
,
и
кад
је
то
слатка
моја
,
било
!
Боже
,
шта
је
човек
!
Не
зна
ни
кад
проживи
,
а
текем
дођу
године
!
Па
ми
паде
сад
и
то
на
ум
,
Боже
,
какав
је
штуцер
мој
покојни
био
некад
као
млад
трговац
,
кад
ми
је
шмајхлов’о
!
...
Тхе
,
па
све
прошло
!
—
Но
,
ал
’
и
ви
морате
признати
,
слатка
,
да
је
имао
и
коме
;
им’о
је
,
бо’ме
,
и
коме
да
шмајхлује
!
—
вели
гђа
Габриела
.
—
Та
...
баш
не
велим
да
није
;
није
ми
он
један
то
призн’о
...
Била
сам
млада
;
а
што
је
младо
,
то
је
и
лепо
...
Било
па
прошло
!
—
уздахну
гђа
Сока
.
—
Хе
,
госпоја
,
„
пролазе
године
к’о
гођ
мутна
вода
“
,
што
кажу
паори
.
Што
проживите
,
слатка
,
то
вам
је
—
—
Право
кажете
,
—
потврђује
гђа
Сока
.
—
Јест
бо’ме
!
Па
опет
људ’ма
све
нешто
тесно
док
су
живи
!
Гледам
баш
нашу
господу
парохе
,
поп-Ћиру
и
поп-Спиру
само
;
тхе
,
а
шта
ћете
!
...
Једно
,
што
кажу
,
тесно
,
а
друго
бесно
!
...
К’о
да
ће
хиљаду
година
да
живиду
!
—
Поп-Ћиру
и
Спиру
?
—
запита
је
зачуђено
гђа
Сока
.
—
А
шта
је
то
било
?
—
Зар
ништа
не
знате
?
—
чуди
се
гђа
Габриела
.
—
Ништа
—
—
И
ви
баш
ништа
нисте
чули
?
—
Ни
речи
,
слатка
моја
,
ни
речи
!
—
Та
је
л
’
можно
!
?
—
Та
задрж’о
ме
овај
проклети
парадајз
код
куће
,
и
баш
сам
данас
нашла
да
га
кувам
!
...
Ефи
!
О
Ефика
!
Узми
ове
рукавице
па
их
овлажи
и
развуци
,
очисти
их
од
плесни
,
и
искомадај
их
овако
к’о
што
сам
ја
почела
,
—
нареди
гђа
Сока
Ефики
,
једној
округлој
дунди
белих
трепавица
,
која
је
дотутњила
,
—
добила
сам
визиту
...
немам
сад
кад
.
Ајде
,
носи
то
брже
!
...
Дакле
,
шта
је
то
било
,
слатка
!
?
Седим
к’о
на
шпорерту
од
љубопитства
,
тако
сам
најгириг
!
Ништа
,
ништа
вам
не
знам
—
—
О
,
то
сам
вам
ја
онда
у
великој
штети
!
А
ја
,
сирота
,
мислим
да
се
оасним
штогођ
,
па
кажем
сама
себи
:
дај
да
одем
часком
до
госпоја-Соке
;
она
ће
то
знати
,
кад
држи
дућан
!
О
,
о
,
баш
ми
је
жао
—
—
Молим
вас
,
ни
речи
,
к’о
што
вам
кажем
,
нисам
чула
!
Рец’те
само
кол’ко
знате
;
немојте
ме
,
слатка
,
мучити
!
Кол’ко
знате
приповедите
,
а
ја
већ
могу
себи
представити
!
—
Та
,
наравно
,
кол’ко
знам
.
—
Да
се
нису
посвађали
?
—
Та
да
је
само
то
—
па
и
Боже
помози
!
—
А
зар
има
наопако
штогођ
још
и
горе
?
—
Да
шта
ви
мислите
!
—
Та
шта
говорите
!
И-ју
!
—
Инзултирунг
!
...
Потукли
се
!
—
Потукли
!
Фрау-Габриела
,
ви
се
ваљда
само
шалите
!
Ид’те
,
молим
вас
.
—
На
моју
част
,
слатка
!
—
И-ју
!
Ко
би
то
рек’о
!
—
То
још
како
!
—
Та
не
говор’те
!
—
Да
шта
ви
мислите
!
Извук’о
бо’ме
наш
господин
Ћира
к’о
Талијан
код
Кустоце
!
—
Ију
!
Госпоја
Габриела
,
та
шта
ви
то
мени
говорите
?
!
А
од
кога
,
наопако
!
—
Од
поп-Спире
.
—
Јао
,
наопако
му
звонило
!
А
через
чега
?
—
Через
младожење
!
Отимају
се
о
њега
;
и
један
и
други
има
у
кући
на
удају
...
па
через
господина
Пере
учитеља
.
—
Та
знам
,
знам
...
ал
’
тек
...
к’о
мислим
да
...
не
мора
због
тога
баш
тако
!
—
чуди
се
гђа
Сока
.
—
Та
и
досад
је
било
прошевине
!
Ју
,
Боже
,
—
чуди
се
и
крсти
гђа
Сока
,
—
та
то
баш
к’о
неки
паори
!
—
Е
,
ал
’
приповеда
ми
гђа
натарошевица
...
—
случајно
сам
код
ње
свратила
малочас
и
од
ње
чула
.
Скаменила
сам
се
,
кад
сам
чула
,
и
једва
сам
дошла
к
себи
.
Ја
вам
сад
не
умем
ни
десети
тал
од
онога
,
што
ми
је
све
она
казала
,
да
исприповедам
(
а
немам
ни
каде
,
слатка
)
...
Каже
ми
гђа
натарошевица
,
између
осталога
,
да
није
само
око
тога
било
,
чију
ће
ћер
узети
?
То
би
му
,
—
каже
,
—
поп
Спира
још
и
опростио
;
него
је
он
дочуо
,
да
је
онај
,
то
јест
,
поп
Ћира
чак
ишао
ди
треба
,
да
израдим
,
да
његов
будући
зет
,
то
јест
,
садашњи
господин
Пера
,
добије
поп-Спирину
парохију
!
...
Сад
како
је
то
требало
да
буде
,
—
то
вам
сад
не
умем
баш
казати
и
екшплицирати
,
—
али
доста
до
тога
,
да
је
то
поп
Спира
дочуо
,
па
лепо
сео
у
кола
па
за
њим
;
и
срећно
му
поквари
тај
посао
.
Па
још
тамо
су
се
,
у
Темишвару
,
каже
гђа
натарошевица
,
споречкали
,
а
овде
јутрос
и
довршили
.
—
За
име
света
,
па
зар
се
баш
тукли
!
...
А
који
им
је
ђаво
у
тим
годинама
?
!
—
Формално
тукли
.
По
селу
само
о
том
и
говоре
.
Идем
да
чујем
још
штогођ
.
Службеница
!
Службеница
,
—
рече
и
похита
да
иде
.
—
Та
сед’те
још
мало
,
—
зауставља
је
гђа
Сока
испраћајући
је
до
авлијских
врата
—
Та
тек
што
сте
дошли
!
Та
не
задржавате
ви
мене
ни
најмање
!
—
Морам
,
слатка
,
и
сувише
сам
се
задржала
.
Дакле
,
збогом
!
—
Та
,
та
,
фрау-Габриела
,
та
шта
вам
се
то
вуче
,
—
повика
за
њом
гђа
Сока
.
—
Та
вратите
се
брже
!
Куд
ћете
тако
?
Та
спала
вам
доња
бела
сукња
,
па
се
вуче
;
та
саплешћете
се
па
ћете
разбити
нос
.
—
Јао
мене
жалосне
!
—
викну
очајно
гђа
Габриела
,
која
је
била
већ
прилично
одмакла
.
—
Ју
,
убио
је
Бог
;
како
то
да
ми
пасира
!
—
па
стаде
и
погледа
доле
и
виде
да
је
сасвим
тако
.
—
Уф
,
уф
!
Куд
сам
сад
овако
пристала
!
!
!
—
Фрау
Габриела
,
—
чу
се
и
други
глас
из
једног
отвореног
прозора
из
куће
господина
Геце
касира
.
—
Та
ди
су
вам
очи
!
Ха
,
ха
!
Та
изгубићете
сукњу
на
сред
пута
!
О
жено
,
Бог
те
вид’о
!
!
—
Извол’те
брже
у
авлију
!
—
чу
се
трећи
глас
из
треће
куће
.
—
Ох
,
баш
ћу
вас
молити
!
—
рече
гђа
Габриела
и
утрча
у
кућу
.
—
Молим
вас
,
само
малко
.
Уф
,
уф
!
како
то
да
ми
се
деси
!
Молим
вас
,
слатка
,
ја
сад
немам
каде
,
него
ево
вам
сукње
,
а
ја
ћу
послати
сутра
моју
малу
.
Уф
,
уф
,
кад
ја
највише
посла
имам
,
онда
ми
баш
пасира
какав
малер
.
Изволите
,
само
до
ујутру
.
—
Не
брин’те
се
ништа
.
—
Ал
’
,
слатка
,
немојте
само
никоме
ни
речи
о
томе
!
Уф
,
уф
.
Баш
вам
фала
!
Срећа
те
ми
је
тај
малер
пасирао
пред
вашом
а
не
пред
каквом
другом
кућом
!
То
ми
је
утеха
бар
,
јербо
вас
знам
да
сте
жена
на
свом
месту
!
А
куд
би
’
знала
!
Јао
наопако
!
Ако
виде
паорски
мушкарци
’
оће
,
ђаволи
,
још
да
ме
спевају
!
А
куд
би
’
знала
од
срамоте
,
да
су
ме
какви
мушкарци
вид’ли
!
Проклети
мушкарци
!
—
рече
и
оде
као
ветар
у
кућу
г
.
Геце
касира
,
где
је
раширеним
рукама
дочека
гђа
Марта
Гецина
супруга
.
—
Но
,
—
рече
гђа
Габриела
улазећу
у
Гецину
кућу
,
—
и
ја
вам
красно
изгледам
.
Изгледам
к’о
да
су
мене
тукли
а
не
господин-Ћиру
!
—
Та
је
л
’
истина
,
Бога
вам
,
то
што
сам
отоич
чула
за
нашу
господу
парохе
.
—
Од
кога
,
слатка
?
—
Та
од
гђа
натарошевице
.
Њој
је
г
.
супруг
њен
,
Кипра
,
све
из
аката
прочит’о
,
каже
она
.
—
Она
то
каже
!
!
Она
!
!
!
Та
ја
сам
јој
,
слатка
,
све
казала
!
—
Дакле
истина
је
!
—
чуди
се
гђа
Гециница
.
—
Дакле
тукли
су
се
?
—
Формално
тукли
.
Једва
су
их
развадили
.
Поп
Спира
је
инзултир’о
,
онако
паорски
,
господин-Ћиру
.
Ударио
га
.
—
Ударио
!
Јао
наопако
!
А
чиме
?
—
Ударио
га
„
штоглом
“
у
леви
образ
и
све
му
зубе
поизбијао
и
просуо
по
порти
.
—
Каква
„
штогла
“
?
—
„
Каква
“
!
Боже
мој
,
како
ме
то
питате
?
!
Па
штогла
;
штогла
од
пеглајза
!
Боже
,
госпоја
Марта
,
к’о
да
сте
паоркиња
,
па
немате
пеглајз
у
кући
—
него
пеглате
к’о
паоркиње
на
велику
рољу
!
—
Та
...
знам
,
ал
’
опет
...
—
рече
Гециница
па
се
прекрсти
од
чуда
.
—
Јао
мени
,
а
од
куд
му
штогла
?
!
—
Па
понео
са
собом
у
џепу
.
Ви
бар
знате
,
слатка
,
к’о
касирка
,
какви
су
поповски
џепови
и
шта
све
може
у
њи
’
да
стане
!
—
О
,
о
,
Боже
!
...
Штогла
—
—
Па-па-па
им’о
штоглу
.
—
Та
...
знам
,
знам
...
—
вели
,
сумњајући
,
гђа
Гециница
,
—
ајде-де
,
да
су
се
попадије
сас
штоглама
потукле
;
жене
су
,
па
не
би
било
никакво
ни
чудо
да
полете
пеглајзи
и
шпорерти
!
...
Ал
’
људи
,
па
још
попови
!
Ах
,
—
рече
одбијајући
одлучно
,
—
каква
штогла
,
Бог
вас
видио
!
!
—
Па
штогла
,
слатка
,
штогла
!
—
рече
жалосним
гласом
гђа
Габриела
.
—
У
осталом
—
трже
се
па
настави
,
—
сад
вам
ја
баш
не
умем
казати
од
куд
му
баш
штогла
...
ал
’
тако
сам
чула
...
по
што
сам
купила
,
по
то
вам
,
што
кажу
,
и
продајем
—
—
Од
куд
само
штогла
!
—
чуди
се
једнако
гђа
Гециница
.
—
Па
онда
—
—
Е
,
па
кад
ми
не
верујете
,
ја
нећу
приповедати
,
—
рече
гђа
Габриела
,
готова
већ
да
удари
у
плач
.
—
Ал
’
молим
вас
,
приповедајте
!
—
Не
,
не
!
Вид’ли
сте
да
ми
је
пасир’о
онај
малер
,
—
рече
Габриела
и
удари
у
плач
,
—
па
ме
само
секирате
и
не
верујете
ми
.
То
баш
ни
најмање
није
лепо
од
вас
,
госпоја
Марта
!
Ја
и
ако
ми
спада
сукња
ал
’
ја
опет
никад
немам
обичај
да
лажем
!
—
рече
гђа
Габриела
и
стаде
лити
грозне
сузе
.
—
А
то
може
свакој
пасирати
кад
хити
за
послом
!
—
заврши
сва
уплакана
.
—
О
Боже
,
Боже
,
с
чим
да
се
потуку
!
—
Е
,
па
лепо
ако
ми
не
верујете
,
а
ја
вам
нећу
ни
доћи
више
никад
.
Запишите
слободно
кад
ме
видите
код
вас
!
—
Та
немојте
опет
и
ви
бити
тако
на
крај
срца
!
—
умирује
је
гђа
Гециница
.
—
За
Бога
,
зар
између
таких
људи
па
да
дође
до
тога
?
!
—
Та
знате
,
фала
Богу
,
господин-Спиру
,
—
рече
бришући
сузе
мало
умирена
гђа
Габриела
;
—
салашар
,
па
још
немеш
,
грубијан
!
—
Но
то
ће
лепо
да
се
сврши
!
Каже
ми
баш
гђа
натарошевица
како
јој
је
супруг
каз’о
да
ће
господин
Спира
бити
обријан
к’о
два
пут
два
,
а
парохију
ће
добити
господин
Пера
чим
узме
Меланију
,
а
баш
ће
бити
красан
пар
,
и
чим
се
запопи
.
Да
шта
ви
мислите
!
Оде
брада
—
—
Хахаха
!
—
насмеја
се
гђа
Габриела
онако
уплакана
.
—
Морам
,
слатка
,
да
се
смејем
и
ако
ми
и
није
до
тога
!
Шта
ми
паде
на
памет
.
Сирота
Јула
!
Баш
је
малерозна
;
наслутила
је
.
Није
се
забадава
заљубила
у
Шацику
берберина
.
Бар
ће
имати
ко
ће
обријати
поп-Спиру
.
Хахаха
!
Његов
рођени
зет
!
О
,
убио
те
Бог
,
Габриела
,
откуд
само
то
да
ти
падне
на
памет
!
О
жено
,
жено
,
иди
до
врага
!
Да
ме
ко
чује
ди
се
овако
смејем
,
мислио
би
још
да
сам
нека
пакосна
жена
.
Сирота
,
сирота
Јула
!
Баш
лепо
наслутила
!
Службеница
,
клањам
се
!
—
Та
останите
још
мало
,
слатка
!
Бар
на
белу
кафу
,
а
красан
обрст
имам
.
—
Други
,
други
пут
.
А
сад
морам
!
Имам
још
неке
куће
,
—
рече
и
оде
као
ветар
на
авлијска
врата
и
прође
нека
три
четир
сокака
и
сврати
у
неких
шест
кућа
.
Већ
се
почео
полако
мрак
спуштати
кад
је
изашла
из
шесте
куће
,
и
похита
јаче
.
Гђа
Габриела
је
хитала
к’о
без
душе
сокаком
где
се
срела
најпре
са
гђом
натарошевицом
после
са
гђом
Соком
гркињом
—
која
је
оставила
парадајз
на
Ефики
и
наредила
јој
где
да
је
потражи
ако
се
случајно
што
догоди
на
ватри
—
и
на
послетку
са
фрау-Цвечкенмајерком
,
и
задржала
се
с
овом
последњом
подуже
на
путу
.
Фрау-Цвечкенмајерка
је
била
као
убијена
кад
је
чула
да
њена
присна
фрау-Габриела
зна
много
више
од
ње
,
и
желела
је
,
да
јој
се
чим
било
освети
,
али
није
умела
ни
речи
прословити
,
и
,
што
јој
је
најтеже
било
,
фрау-Габриела
је
није
много
ни
запиткивала
,
зато
је
једва
чекала
да
је
скине
с
врата
.
—
Па
збогом
,
—
рече
фрау-Цвечкенмајерка
.
—
Збогом
,
слатка
,
нећу
да
вас
задржавам
,
а
и
сама
сам
у
послу
.
А
сутра
ћу
вам
код
вас
на
јаузни
све
потанко
исприповедати
!
Боже
,
познаје
се
да
је
већ
јесен
...
дан
краћи
;
док
опереш
судове
и
поспремаш
,
а
оно
се
већ
и
смркло
!
А
имам
још
седам
кућа
да
обиђем
.
Адије
!
—
рече
и
пољубише
се
и
растадоше
.
Гђа
Габриела
удари
у
кабаничарски
сокак
.
На
авлијским
вратима
затече
Пелу
Леке
кабаничара
жену
,
нешто
љуту
где
грди
шегрте
.
—
Да
се
нисте
и
ви
тукли
с
ким
гођ
?
—
запита
је
гђа
Габриела
.
—
Нисам
,
слатка
,
...
него
с
овим
шегртима
,
сам
један
јед
кад
није
мајстор
ту
—
—
А
тако
штогођ
!
А
ја
мислим
,
да
сте
се
тукли
,
јер
то
је
сад
,
знате
,
ушло
у
моду
и
код
самог
ноблеса
!
Па
реко
’
:
кад
можеду
попови
да
се
тучеду
—
—
Ју
,
а
који
попови
?
!
—
трже
се
Пела
мајсторица
.
—
Па
попови
,
...
ови
...
наши
.
—
А
кога
су
,
рекосте
,
тукли
?
—
Хе
,
кога
!
Тога
који
се
неће
сигурно
пофалити
.
Бајаги
,
не
знате
!
Ви
не
знате
!
—
А
откуд
и
да
знам
!
Од
како
ми
је
човек
от’ш
’
о
по
вашарима
,
слабо
вам
и
излазим
...
па
тако
ништа
и
не
знам
.
—
Верујем
,
верујем
...
бо’ме
поп
Ћира
вам
и
неће
доћи
да
се
пофали
...
Молим
вас
за
једну
чашу
воде
с
бунара
;
са
свим
сам
промукла
од
узбуђење
и
потреса
.
—
С
драге
воље
!
Извол’те
унутра
,
—
рече
Пела
и
пођоше
обе
.
—
Јуф
!
—
дрекну
гђа
Габриела
уплашена
од
звекета
ланца
.
—
Иди
,
Мило
,
отерај
зељова
под
амбар
,
—
викну
Пела
шегрту
,
—
знаш
да
не
трпи
капуташе
и
обувене
људе
.
Одма
’
мисли
да
је
неки
вандрокаш
.
И
доиста
то
је
било
нужно
,
јер
Лекин
зељов
мање
је
лајао
на
босе
паоре
,
ал
’
кад
види
господина
или
само
обувена
човека
,
а
он
се
помами
и
све
за
штикле
хвата
зубима
.
—
Прошћавајте
,
—
вели
Пела
кабаничарка
,
—
мој
Лека
већ
три
недеље
како
је
по
вашарима
,
а
ја
се
опет
бојим
,
да
се
когођ
,
кад
је
овако
сама
кућа
брез
мушког
,
не
ушуња
па
пуштим
зељова
с
ланца
.
—
Баш
вам
фала
!
Лепа
вода
.
Боже
кад
рекоше
„
воде
“
,
паде
ми
на
памет
,
што
кажу
,
опију
се
људи
па
се
потучеду
;
е
ал
’
кад
је
некима
суђено
,
а
они
се
потучеду
и
брез
вина
и
брез
воде
.
К’о
сад
с
поп
Ћиром
што
се
—
—
Ју
,
ја
и
заборавила
да
вас
питам
.
А
ко
га
је
напаствовао
?
—
Па
поп
Спира
!
—
Поп
Спира
!
Ју
,
жалосна
,
а
зашто
?
!
—
Па
због
младожење
...
господина
Пере
.
—
Па
ми
у
овом
сокаку
чули
да
је
то
сас
Јулом
и
господином
било
свршено
још
док
је
овај
богословац
био
...
кажу
,
да
је
одма
’
сутра
дан
—
кад
је
дошао
—
био
и
прстен
.
—
Е
,
било
ђавола
!
И
ви
то
,
Боже
,
слатка
снаш’-Пело
,
одма
’
тако
верујете
?
!
То
је
само
тако
изнето
,
поп
Спира
је
’
тео
до
душе
,
и
Бог
зна
како
рад
био
,
али
стег’о
се
к’о
какав
Грк
,
на
није
’
тео
ни
крајцаре
да
да
нуз
девојку
.
А
поп
Ћира
,
Бога
ми
,
паметнији
—
па
привук’о
младића
!
Јер
,
бо’ме
,
кад
ко
има
девојку
на
удају
,
па
још
под
фелером
—
тај
не
треба
,
Бога
ми
,
да
џимрија
?
—
Фелер
!
А
зар
је
Јуца
попина
под
фелером
?
—
А
да
шта
ви
мислите
?
—
Та
здрава
је
к’о
тресак
,
за
Бога
!
—
Е
,
чини
вам
се
то
само
,
слатка
.
—
Ју
,
страсна
и
велика
!
А
какав
то
фелер
има
?
—
пита
Пела
зачуђена
.
—
Та
зар
је
један
,
слатка
.
Не
знам
ни
с
кога
краја
већ
да
почнем
!
—
Ју
,
рођена
,
—
чуди
се
Пела
,
а
ко
би
то
рек’о
?
!
—
Ето
,
прво
,
не
зна
немецки
!
Зар
то
није
фелер
за
једну
младу
девојку
!
!
Ето
,
кажите
сами
!
А
Пела
се
замисли
па
ћути
;
и
њој
изгледа
да
је
то
доиста
један
фелер
.
—
...
Те
још
какав
фелер
...
још
какав
,
слатка
!
Вама
к’о
мајсторици
,
немојте
се
наћи
увређени
,
наравно
,
да
бо’ме
...
и
не
треба
,
али
њој
,
њој
...
—
Па
се
потукли
?
!
...
—
Мал
’
га
није
пробо
„
кључем
“
чим
се
чупа
слама
...
Срећом
се
стрефили
ту
господа
тутори
и
Аркадија
црквењак
,
па
му
отели
„
кључ
“
.
—
Ју
,
жалосна
,
а
откуд
му
кључ
?
!
—
Па
у
порти
било
то
...
у
црквењаковој
авлији
...
А
он
онда
дочеп’о
цигљу
па
га
ударио
по
глави
и
све
му
зубе
избије
...
Ено
,
конзилијум
од
Бечкеречких
доктора
скупио
се
у
болесничкој
кући
,
па
кажеду
:
доња
вилица
,
Бог
да
прости
!
...
Бог
зна
’
оће
л
’
и
жив
остати
!
—
О
,
о
,
за
Бога
,
шта
чујем
!
—
Е
,
а
сад
збогом
,
снаш’-Пело
.
Журим
се
!
Збогом
!
Збогом
!
—
рече
па
се
пожури
,
ал
’
се
наједаред
саплете
на
вратима
авлијским
.
—
Ју
!
—
викну
изненађено
.
—
Ју
та
шта
вам
је
;
умал
’
нисте
љоснули
!
—
Ју
,
„
хозле
“
,
гром
их
спалио
!
И
баш
сад
кад
сам
у
највећем
послу
!
Молим
вас
,
слатка
снаш’-Пело
,
—
немам
кад
сад
да
се
тоалетирам
кад
имам
ето
других
послова
!
—
нека
преноћи
код
вас
,
а
ја
ћу
већ
у
јутру
послати
...
Ево
вам
...
—
рече
и
предаде
их
хитајући
Пели
.
—
Ју
,
несретна
Габриела
,
та
ти
како
си
почела
,
ако
овако
фурт
устраје
нећеш
ништа
ни
однети
до
куће
!
!
—
О
,
жено
,
жено
,
часни
те
!
...
А
како
...
ха
ха
ха
!
—
Срећа
,
те
ми
тај
малер
није
дигођ
у
другој
кући
...
или
на
сокаку
пасир’о
...
Ди
би
од
срамоте
,
да
су
ме
какви
мушкарци
!
...
Но
,
лепа
парада
!
—
Бо’ме
!
Какви
су
обешењаци
,
—
било
би
вам
сутра
—
—
Јуф
,
снаш’-Пело
,
немојте
ми
ни
спомињати
.
Боље
у
земљу
да
сам
пропала
!
Убио
их
Бог
,
свуд
се
они
мораду
да
стрефиду
.
Мушкарци
!
Јуф
,
само
кад
помислиш
...
Па
још
они
паорски
мушкарци
чим
видиду
а
они
спеваду
шором
.
О
,
о
,
мог
малера
нема
нигди
,
слатка
снаш’-Пело
!
—
Убио
их
Бог
.
—
Само
молим
ни
речи
.
Ни
речи
.
Знате
чула
сам
од
фрау-Цвечкенмајерке
.
Она
ми
сваки
дан
долази
на
јаузн
,
па
ме
тако
салети
да
напослетку
попустим
па
морам
’
тела
—
не
’
тела
,
да
је
слушам
...
А
она
мора
да
исакати
...
Ја
јој
за
то
ни
десету
не
верујем
.
—
Та
нећу
,
слатка
,
знам
ја
шта
је
тајна
,
—
вели
испраћајући
гђу
Габриелу
која
се
изгуби
у
мраку
проклињући
ту
„
свађу
“
због
које
се
губе
сукње
и
хозлице
.
Одмах
за
њом
крену
се
и
снаш’-Пела
па
зареди
по
комшилуку
.
Она
није
ни
улазила
у
куће
,
него
је
с
авлијских
врата
викала
и
дозивала
домаћице
и
женску
чељад
,
да
им
каже
шта
је
чула
.
На
прва
три
места
рекла
је
да
је
увреда
нанета
гвозденим
кључем
,
а
на
друга
два
је
у
хитњи
погрешила
и
рекла
,
да
је
то
било
гвозденим
вилама
.
Гђа
Габриела
је
полетела
лака
и
чила
кроз
сокаке
,
и
у
четвртом
се
сокаку
опет
срела
са
Цвечкенмајерком
,
у
петом
са
гђом
Соком
гркињом
,
у
шестом
са
гђом
натарошевицом
и
гђом
касирком
а
у
седмом
са
гђом
апотекарицом
.
И
тих
пет
мобилисаних
добрих
жена
,
разнеле
су
као
оно
„
жене
мироносице
“
—
брже
него
да
је
цело
село
испреплетано
било
телефоном
—
глас
о
јутрошњем
страшном
догађају
.
А
баш
им
је
и
згодно
било
,
јер
је
тога
дана
био
неки
женски
празник
„
Киријак
Отшелник
“
,
који
пада
29
.
септембра
,
па
се
тога
дана
и
не
ради
у
том
селу
од
како
је
пре
двадесет
и
неколико
година
ударио
шлог
једну
жену
за
коритом
баш
на
сам
дан
Светога
Киријака
Отшелника
.
Све
су
тога
дана
формално
спале
с
ногу
јурећи
из
сокака
у
сокак
.
И
сама
гђа
апотекарица
—
која
се
с
почетка
устезала
да
се
крене
,
јер
је
смешно
говорила
српски
,
и
она
се
напослетку
дала
најревносније
на
посао
.
Као
мала
груда
снега
кад
се
отисне
,
мала
и
незнатна
,
с
врха
брега
,
па
на
подножје
стигне
као
огромна
лавина
,
која
затрпа
читаве
куће
—
тако
је
и
тај
глас
од
јутра
до
у
вече
нарастао
и
формално
затрпао
поп-Ћирину
и
поп-Спирину
кућу
!
...
У
вече
у
крајњем
шору
,
где
се
продаје
кришом
дуван
и
где
обично
не
сматрају
да
је
грехота
испребијати
или
чак
и
убити
финанца
;
тамо
где
се
крадене
ствари
из
села
обично
прво
траже
и
најчешће
ту
и
налазе
,
—
у
том
,
дакле
,
крају
су
се
тога
дана
у
вече
приповедале
не
вероватне
приповетке
већ
читаве
басне
са
свима
појединостима
.
За
то
је
писац
и
принуђен
,
да
се
служи
подацима
малочас
споменутих
поштованих
госпођа
а
ове
са
крај
села
само
да
нотира
,
—
јер
најверодостојнији
извор
за
тај
догађај
,
то
јест
Аркадија
црквењак
,
тај
извор
врло
је
штур
и
издао
је
писца
врло
рано
.
Он
(
т
.
ј
.
Аркадија
)
био
је
тамо
пред
вратима
и
чуо
и
присуствовао
само
док
су
се
свађали
,
а
чим
је
чуо
неку
лупу
у
соби
,
он
је
побегао
на
звонару
,
да
не
би
био
у
неприлици
,
уз
кога
да
пристане
и
да
сведочи
.
„
Фама
“
је
по
селу
кружила
,
фама
са
свима
украсима
својим
;
једра
,
гојазна
фама
,
дебела
фама
,
дебља
него
обе
попадије
уједно
.
За
то
је
дакле
на
крајеве
села
и
стигла
та
вест
тако
јако
претерана
.
Тамо
се
приповедало
,
да
су
се
попови
још
у
Темишвару
потукли
,
али
да
су
их
тамо
брзо
развадили
,
и
они
се
,
веле
,
притајали
,
јер
су
увидели
,
да
,
доиста
,
нису
у
туђем
свету
комотни
као
код
своје
куће
,
у
свом
селу
.
Па
за
то
чим
су
се
нашли
код
куће
,
одмах
су
се
сутра
дан
и
дохватили
.
И
један
и
други
,
веле
,
сакрио
је
левчу
под
мантију
,
и
тако
отишли
на
разговор
,
да
се
,
к’о
људи
и
њихови
стари
,
обавесте
.
Реч
по
реч
,
приповедао
је
даље
Рада
Чилашев
,
па
је
,
бо’ме
,
дошло
и
до
густог
.
Поп
Спира
измакне
некако
ударцу
,
избије
поп-Ћири
левчу
из
руку
,
па
га
дохвати
својом
тако
несретно
да
му
је
окренуо
доњу
вилицу
чак
на
леђа
!
Једва
је
Софра
брица
наместио
на
старо
њено
место
,
али
зубе
,
Бог
да
прости
.
Ако
остане
поп
Пира
у
животу
,
неће
се
,
зарек’о
се
,
смирити
,
док
поп
Спира
не
скине
и
браду
и
бркове
да
изгледа
к’о
шокачки
плебанош
!
!
Већ
је
два
ланца
најбоље
своје
земље
понудио
да
прода
,
и
фишкала
нашао
;
а
тераће
,
кажу
,
процес
док
траје
фишкала
и
ланаца
.
А
,
кажу
,
да
су
му
већ
поручили
и
од
господина
Владике
,
да
се
не
брине
;
узеће
,
веле
,
од
поп-Спире
толико
сокака
парокијана
,
кол’ко
поп-Ћири
зуба
у
глави
фали
.
Шта
је
од
свега
овога
истина
,
дознаће
читалац
из
следећих
Глава
,
које
ће
краће
али
не
мање
интересантне
бити
.
ГЛАВА
ПЕТНАЕСТА
Из
које
ће
читаоци
видети
,
да
је
и
у
овој
прилици
потврђена
она
стара
пословица
која
вели
:
„
Где
има
ватре
мора
и
дима
бити
“
;
дакле
,
да
ту
ипак
има
неког
ђавола
где
се
толико
много
приповеда
.
Сем
тога
,
видеће
,
шта
је
било
и
у
једној
и
у
другој
кући
после
оног
догађаја
„
Свако
чудо
за
три
дана
,
“
вели
наша
пословица
;
па
тако
је
било
и
са
овим
догађајем
.
Село
је
два
три
дана
говорило
па
се
и
уморило
,
жељно
,
наравно
,
новијих
новости
.
Знало
је
,
да
је
поп
Ћира
у
завади
са
поп-Спиром
,
па
је
то
нотирало
и
почело
сматрати
као
стару
и
већ
обичну
ствар
.
Али
је
село
к’о
свако
село
;
свој
хлеб
једе
а
туђу
бригу
води
.
Није
тако
стајала
ствар
с
поповима
.
Код
њих
није
важило
то
правило
да
:
свако
чудо
за
три
дана
траје
.
Они
су
тек
сад
отпочели
право
непријатељство
.
Поп
Ћира
се
одмах
сутра
дан
посаветовао
са
својим
пријатељима
о
томе
,
какве
кораке
ваља
да
предузме
.
Сви
су
били
сагласни
,
да
треба
да
тужи
поп-Спиру
не
Проти
или
коме
другом
него
самом
Његовом
Преосвештенству
Владици
.
И
он
седе
и
написа
тужбу
.
Нећемо
је
наводити
целу
,
него
само
понеко
место
из
ње
испричаћемо
.
У
тужби
се
поп
Ћира
бави
прво
самим
собом
.
Спомиње
неких
тридесет
година
беспрекорне
службе
цркви
и
олтару
;
тридесет
година
трудног
апостолског
рада
у
вртограду
господњем
гајећи
и
усађујући
у
срца
поверене
му
пастве
разне
добродетељи
.
Спомиње
колико
је
њих
„
супружески
али
невјенчано
живећих
“
приволео
да
приме
св
.
тајну
брака
;
колико
је
Швабица
и
Мађарица
извео
из
јеретичких
заблуда
и
привео
(
заједно
с
безлобивом
им
дечицом
)
у
крило
православља
и
привенчао
за
православне
Србе
;
спомиње
низ
придика
које
је
држао
и
њима
истребио
силан
кукољ
и
коров
и
раздувао
плеву
греха
и
злих
навика
међу
својим
парохијанима
...
И
тек
за
тим
прелази
на
сукоб
који
је
имао
са
поп-Спиром
и
увреду
коју
је
претрпео
од
истога
.
Тужи
поп-Спиру
,
а
додаје
,
да
доказе
о
свему
,
што
се
односи
на
сукоб
и
следеће
,
чува
при
себи
,
и
да
ће
исте
на
суду
показати
.
—
Тужба
је
била
концептована
и
руком
самога
поп-Ћире
,
који
је
имао
врло
леп
рукопис
,
написана
.
Тога
дана
,
кад
је
преписивао
начисто
тужбу
,
послао
је
све
од
куће
,
да
му
не
сметају
,
а
он
остао
сам
код
куће
и
преписао
је
и
поштом
послао
.
После
овога
,
после
послате
тужбе
,
отворила
се
грдна
провала
између
једнога
и
другога
попа
.
Никад
више
од
то
доба
нису
заједно
били
.
Ако
је
једнога
„
чреда
“
била
,
други
није
ни
привирио
у
цркву
,
ни
он
ни
његова
породица
.
А
како
код
велике
господе
иде
све
полако
,
то
се
и
са
том
тужбом
није
хитало
.
Стајала
је
подуже
без
икаква
поступка
по
њој
,
а
за
то
време
хладноћа
и
мрзост
између
њих
расле
су
све
више
и
падале
сваком
све
више
у
очи
.
Ако
је
,
на
пример
,
какав
богатији
умро
,
и
породица
му
захтевала
,
да
га
огласе
сва
звона
и
опоје
оба
попа
;
то
су
га
,
истина
,
огласила
сва
звона
,
али
оба
попа
нису
хтела
да
буду
заједно
;
једнога
је
од
њих
обично
увек
замењивао
поп
из
суседна
села
.
А
шта
су
радили
њихови
укућани
;
шта
попадије
и
ћерке
им
,
шта
г
.
Пера
и
Шаца
?
Запитаћете
радознали
читаоци
.
Г
.
Пера
се
одмах
други
трећи
дан
по
доласку
у
село
нашао
у
чуду
,
па
не
уме
младић
да
се
нађе
никако
.
Нема
он
ништа
ни
против
кога
.
Мила
му
и
Јула
и
Меланија
,
добар
му
и
поп
Ћира
и
поп
Спира
подједнако
био
до
овога
немилог
случаја
.
Допала
му
се
била
и
Јула
доста
;
нашао
је
на
њој
доста
чега
за
вољење
.
Њено
здравље
,
па
бујна
плава
коса
,
па
њени
румени
образи
,
румени
као
брескве
дуранцлије
(
и
доцније
кад
год
су
га
послужили
код
поп-Ћириних
бресквама
дуранцлијама
,
њему
одмах
падну
на
ум
Јулини
румени
образи
)
;
па
њен
миран
и
доброћудан
,
њен
детињаст
поглед
—
све
му
се
то
допало
и
падало
му
на
памет
,
како
би
то
лепо
било
кад
би
свега
тога
било
и
код
Меланије
коју
је
,
наравно
,
јако
волео
.
Јест
,
тако
је
осећао
и
мислио
г
.
Пера
до
овога
несретног
случаја
.
Али
сада
као
частан
човек
,
пређе
са
свим
на
страну
поп-Ћирину
и
одсудно
и
скоро
отворено
стане
против
поп-Спире
.
А
није
ни
чудо
.
Та
већ
су
га
у
поп-Ћириној
кући
звали
просто
:
„
Сине
Перо
“
или
„
Синко
“
,
а
он
њих
„
отац
“
,
„
мати
“
,
или
„
родитељи
“
.
Исповедио
је
већ
и
он
Меланији
и
ова
њену
најпре
симпатије
и
напослетку
и
саму
љубав
;
а
то
су
исто
и
обоје
признали
пред
родитељима
и
већ
онако
приватно
,
и
као
кришом
,
измењали
и
прстење
.
И
сад
,
као
будући
зет
те
куће
,
наравно
да
је
узео
доста
учешћа
у
непријатељству
које
је
тако
озбиљан
вид
узело
.
А
Шаца
и
Јула
?
...
И
њихова
је
ствар
напредовала
,
онако
у
потаји
.
Састајали
су
се
и
даље
у
башти
,
наравно
мало
ређе
,
јер
је
било
скопчано
с
опасностима
од
како
је
настала
јесен
.
Башта
се
проредила
.
Нема
више
оног
густог
зеленила
,
које
је
ишло
на
руку
заљубљенима
и
крило
их
од
оне
несносне
контроле
коју
је
Бог
сваком
младом
заљубљеном
створу
,
у
лицу
његових
родитеља
,
натоварио
на
врат
.
Лишће
винове
лозе
опада
па
се
проредило
,
макова
цвећа
давно
нема
,
само
стрче
у
висину
сухе
главе
пуне
мака
и
дају
повода
Шаци
да
се
баци
у
сањарије
и
да
ствара
слатке
слике
како
ће
му
скорим
,
ако
Бог
да
,
као
зету
у
тој
кући
,
говети
и
чинити
по
вољи
од
сваке
руке
па
између
осталога
почешће
месити
савијачу
с
маком
коју
он
,
као
сваки
Бачванин
,
од
свију
теста
најрадије
и
једе
.
Метла
давно
почупана
и
повезана
и
у
шупу
однета
и
дуж
тарабе
,
која
се
пређе
у
лето
сва
зеленила
и
шаренила
од
ладолежа
и
вреже
која
се
уз
њу
пузала
,
и
од
зелене
метле
сунцокрета
и
родина
кљуна
—
дуж
те
тарабе
не
види
се
више
ништа
од
свега
тога
до
гола
тараба
,
са
овде
онде
осушеном
врежом
,
која
сад
не
може
никога
да
прикрије
и
да
тако
помаже
безазленом
ашиковању
.
За
то
су
сада
и
састанци
били
у
присуству
тетка-Макре
што
кажу
„
под
видом
честности
“
,
тако
да
би
им
то
увек
био
згодан
изговор
да
су
се
„
случајно
“
ту
нашли
.
За
те
,
дакле
,
симпатије
између
двоје
младих
,
није
задуго
нико
више
знао
,
да
њих
двоје
и
још
Бог
на
небу
и
баба
Макра
на
земљи
,
с
том
само
разликом
што
је
Бог
све
и
видео
и
чуо
а
баба
Макра
по
мало
видела
а
слабо
што
чула
од
свега
разговора
њиховог
.
И
тако
је
то
трајало
све
до
оног
фаталног
и
немилог
догађаја
.
Али
после
тога
,
почело
се
из
куће
поп-Ћирине
строжије
мотрити
на
све
,
што
се
у
поп-Спириној
кући
догађа
.
И
напослетку
се
и
прокљуви
.
Није
неоснована
сумња
,
коју
су
изражавали
поп-Спирини
,
да
ту
има
и
фрау-Габриелина
масла
.
И
тако
,
и
ако
су
Шаца
и
Јула
,
као
сви
заљубљени
,
најрадије
волели
самоћу
—
ипак
су
били
те
худе
среће
да
буду
не
само
опажени
него
чак
и
спевани
.
Ко
их
је
спевао
,
то
се
никад
није
могло
дознати
,
али
је
врло
јака
сумња
остала
на
Тими
„
шрајберу
“
(
управо
„
шлајберу
“
,
како
су
га
паори
називали
)
,
који
је
са
Шацом
—
као
што
вам
је
већ
познато
—
врло
рђаво
живео
,
као
,
што
казали
,
два
петла
на
буњишту
.
Још
од
оне
песме
,
ако
је
се
сећају
читаоци
,
у
којој
се
спомињу
неки
пулгери
и
паорски
момци
,
и
неке
виле
и
неко
дрекање
,
а
за
коју
се
(
песму
)
држало
,
да
ју
је
спевао
и
послао
у
календар
(
Велико-Бечкеречки
)
Шаца
брица
,
а
да
је
,
кад
ју
је
спевао
,
мислио
на
Тиму
„
шлајбера
“
—
још
од
тога
доба
мрзили
су
се
њих
двојица
.
И
сада
,
кад
се
почело
зуцкати
по
селу
,
да
се
Јула
попина
и
Шаца
радо
гледају
—
омрзнуо
га
је
Тима
још
страшније
,
јер
се
и
њему
јако
допала
Јула
попина
.
И
док
је
он
њу
сматрао
као
недостижени
идеал
,
којега
је
само
издалека
смео
посматрати
и
мислио
да
је
и
самим
тим
већ
срећан
и
пресрећан
—
дотле
се
,
као
што
се
већ
увелико
приповедало
,
он
,
Шаца
,
с
њом
чак
и
састајао
у
башти
и
курисао
кроз
тарабу
,
и
„
ероберунг
“
направио
,
па
чак
и
дотле
дотерао
,
да
се
дрзнуо
понадати
да
ће
му
женом
постати
!
!
Па
кога
то
не
би
наљутило
,
рец’те
,
по
души
,
драги
читаоци
!
Јер
ако
ћемо
право
и
објективно
,
у
чему
је
Шаца
умакао
Тими
;
обојица
су
били
школски
другови
,
обојица
учили
латинску
школу
,
обојица
истерани
из
школе
;
Шаца
из
четврте
а
Тима
из
пете
латинске
.
Шацу
је
истерао
катихета
а
Тиму
професор
латинског
језика
кад
га
је
овај
(
Тима
)
једном
у
врло
учтивој
форми
запитао
како
се
латински
каже
„
шалај
!
“
И
врло
је
природно
,
да
је
Тима
сматрао
себе
за
бољег
од
Шаце
из
два
узрока
;
прво
,
што
је
Шаца
истеран
из
четвртог
а
он
из
петог
разреда
,
и
друго
,
што
је
Шаца
отишао
у
мајсторе
а
он
(
Тима
)
у
беамтере
.
А
то
је
,
мислим
,
прилична
разлика
.
И
за
то
је
,
дакле
,
он
себе
сматрао
за
бољу
прилику
и
партију
једној
свештеничкој
кћери
,
каква
је
Јула
била
,
него
Шаца
који
је
,
истина
,
врло
леп
био
,
али
увек
кратке
рукаве
носио
и
зими
ишао
без
зимског
капута
.
Али
,
што
би
,
би
!
Јула
је
била
Шацина
и
Шаца
њен
.
И
Тима
кол’ко
је
пре
волео
Јулу
,
толеко
је
сад
више
омрзну
.
Па
како
је
био
даровит
за
стихове
(
они
многи
лепи
стихови
на
срцима
,
то
јест
на
лецедерским
меденим
колачима
,
најбољи
су
доказ
јаке
песничке
жице
Тиме
шрајбера
)
а
наљућен
и
увређен
до
срца
,
није
чудо
што
је
сео
и
саставио
једну
песму
,
коју
,
истина
,
није
хтео
а
ни
смео
,
никако
да
призна
за
своју
,
али
за
коју
је
цело
село
знало
да
је
његова
и
ничија
више
,
јер
се
он
сам
најчешће
поред
ње
пратио
сокаком
и
Циганин
му
је
пред
зору
свирао
а
он
је
певао
из
дешперата
ту
песмицу
,
која
је
гласила
:
„
Јургет
и
две
лудаје
!
Јуца
нам
се
удаје
;
Удаје
се
за
бербера
Момка
брез
федера
,
еј
!
“
То
је
та
песма
коју
је
Тима
шрајбер
спевао
а
коју
је
и
поп
Спира
једне
вечери
чуо
,
и
разабравши
кога
се
тиче
,
као
помаман
кући
дошао
и
викнуо
Жужи
:
—
Ди
су
те
две
лудаје
?
!
—
Које
„
лудаје
“
милостиви
?
—
запита
га
зачуђена
и
преплашена
Жужа
видећи
га
онако
јаросна
.
—
Зови
ми
одма
’
госпоју
и
госпојицу
!
—
рече
и
тресну
ногом
љутито
.
Оне
дођоше
а
поп
Спира
их
узе
преда
се
.
Нико
дотле
у
кући
није
знао
ни
слутио
,
шта
се
иза
брда
ваља
,
ни
поп
Спира
,
ни
попадија
му
,
—
за
то
је
све
изненадила
,
као
гром
из
ведра
неба
,
та
новост
.
Одмах
на
прво
питање
Јула
је
ударила
у
горак
плач
,
а
госпоја
Сида
се
само
крстила
и
погледале
час
на
попа
час
на
ћерку
.
Поп
Спира
је
викао
да
се
сва
кућа
тресла
,
а
попадија
га
је
једнако
утишавала
,
док
се
напослетку
није
мало
смирио
и
оставио
јој
одрешене
руке
,
да
она
сама
својом
женском
вештином
извиди
ту
ствар
и
да
му
јави
.
И
доиста
,
Јула
се
исповедила
мами
.
Казала
јој
је
све
.
Није
заборавила
ни
богат
род
Шацин
,
ни
његову
намеру
да
иде
у
Беч
да
тамо
сврши
хирургију
.
Гђа
Сида
била
је
најпре
к’о
да
ју
је
човек
хладном
водом
полио
.
Стала
је
као
окамењена
,
па
није
знала
ни
речи
да
каже
.
Било
јој
је
то
чудно
,
неочекивано
,
што
је
чула
из
уста
Јулиних
;
није
веровала
својим
рођеним
ушима
,
па
се
зато
и
замислила
.
Јула
је
у
ћошку
плакала
,
потоком
лила-сузе
и
брисала
их
кецељицом
,
а
гђа
Сида
се
шетала
по
соби
,
застајкивала
код
прозора
и
гледала
без
икаква
интересовања
и
израза
кроз
прозор
на
улицу
,
и
једнако
мислила
,
али
се
ипак
никако
није
могла
да
сети
,
да
је
кадгод
чула
,
да
се
нека
тако
из
поповске
куће
удала
за
берберина
.
У
том
јој
паде
на
памет
и
Меланија
и
Пера
и
гђа
Перса
.
—
Нема
од
тог
ништа
!
—
рече
одлучно
гђа
Сида
.
—
Но
,
још
би
нам
то
требало
!
—
рече
и
остави
сву
уплакану
несретну
Јулу
којој
те
мамине
речи
угасише
и
последњи
зрачак
надежде
.
Јула
је
жалосно
проводила
дане
после
овога
разговора
с
оцем
.
Нико
јој
није
био
наклоњен
;
ни
отац
па
ни
мати
.
Обоје
беху
противни
њеним
симпатијама
Шаци
,
и
састанци
престадоше
,
јер
се
на
Јулу
оштрим
оком
мотрило
као
на
сваког
кривца
.
За
то
је
и
заволела
самоћу
.
У
самоћи
је
кол’ко
тол’ко
утехе
налазила
.
У
самоћи
је
могла
мислити
на
кога
је
хтела
,
то
јој
нико
није
могао
забранити
!
Како
је
мислила
,
да
је
свака
нада
пропала
,
најрадије
је
мислила
о
својој
смрти
,
и
праштала
је
и
оцу
и
матери
,
и
ако
су
они
могли
учинити
да
не
дође
до
тога
.
И
мисли
њене
,
и
песме
које
је
најрадије
тада
певала
,
и
књиге
које
је
читала
—
све
је
то
показивало
,
да
је
Јули
тежак
живот
;
да
јој
нема
живота
,
и
да
јој
је
смрт
била
једина
срећа
.
Отац
,
као
сваки
отац
,
није
на
то
ни
обраћао
пажњу
,
па
није
ни
приметио
;
(
чак
је
повео
једном
реч
и
то
пред
Јулом
о
једној
доброј
партији
која
јој
се
јавља
)
,
али
гђа
Сида
,
као
свака
мати
,
којој
је
ћерка
вазда
на
очима
те
и
срцу
ближа
,
—
она
је
приметила
и
није
јој
се
то
никако
допадало
.
Најпре
је
разумела
из
певаних
песама
Јулино
расположење
.
За
то
је
оштро
мотрила
на
сваку
Јулину
песму
и
све
се
више
и
више
с
болом
у
срцу
уверавала
,
да
је
њена
Јула
несретна
.
Гђа
Сида
слуша
;
слуша
песму
коју
Јула
пева
уз
гитар
.
А
Јула
пева
ону
красну
Бачку
романсу
,
која
се
некад
радо
и
много
певала
а
која
је
сад
давно
већ
заборављена
у
нас
као
и
многа
друга
добра
и
красна
старија
ствар
,
и
нико
је
више
не
пева
као
некад
.
Пева
Јула
:
Пошла
Јуца
у
Бечеј
код
ујца
,
Пошла
млада
како
ће
да
страда
!
Кад
је
била
близу
Феудвара
,
Сусрела
је
три
млада
дротара
:
„
Ди
си
пошла
,
Маџарова
Јуло
?
Ди
да
идеш
,
наша
бити
мораш
!
“
...
Један
скида
златне
белензуке
,
Други
скида
дукате
са
врата
,
Трећи
вели
:
„
Пољуби
ме
,
Јуло
!
“
—
Ал
’
говори
Маџарова
Јула
:
„
Мене
ј
’
нана
увек
заклињала
,
Да
не
љубим
ког
ми
срце
неће
!
Волем
бити
Тиској
риби
’
рана
,
Нег
’
љубити
три
млада
дротара
!
“
То
изрече
у
Тису
утече
,
Па
отуда
млада
проговара
:
А
гђа
Сида
оставила
давно
плетиво
,
па
је
пажљиво
слуша
;
и
трља
већ
очи
и
брижно
врти
главом
.
А
Јула
наставља
још
тужније
:
„
Ој
,
Бога
вам
три
млада
дротара
!
Поздрав’те
ми
мога
доброг
бабу
:
Да
не
коси
украј
Тисе
траву
:
Покосиће
моју
косу
плаву
!
И
поздрав’те
моју
слатку
нану
:
Да
не
пије
Тису
воду
’
ладну
,
Попиће
ми
моје
очи
чарне
!
И
поздрав’те
мога
милог
дику
:
Да
не
броди
Тисом
водом
’
ладном
;
Поломиће
моје
беле
руке
,
Натруниће
моје
очи
чарне
!
“
—
То
изрече
,
у
Тису
утече
!
И
гђа
Сида
осети
као
да
су
јој
већ
„
натруњене
очи
“
и
почела
их
брисати
марамом
,
али
се
савлада
и
диже
и
уђе
у
Јулину
собу
.
Па
и
ако
јој
се
срце
цепало
,
намршти
се
,
и
запита
је
озбиљно
:
—
А
каква
ти
је
то
песма
?
—
Па
песма
,
мамо
...
из
Бачке
песма
,
певали
су
је
одономад
Бачки
рисари
!
—
Та
знам
,
знам
;
ал
’
откуд
нађе
да
певаш
баш
њу
?
—
Па
још
од
вас
сам
је
,
слатка
мамо
,
и
научила
—
па
одономад
ме
подсетили
на
њу
.
—
Ту
песму
више
да
нисам
чула
!
Јеси
л
’
ме
разумела
?
Ви’ш
ти
то
ње
!
!
викну
гђа
Сида
,
а
стегло
јој
се
у
грлу
од
силне
жалости
.
—
Да
ми
више
ниси
запевала
!
Гледај
ти
то
ње
само
!
—
Кад
не
умеш
паметнију
какву
да
нађеш
,
боље
немој
ни
певати
!
—
Нећу
,
слатка
мамо
!
—
вели
Јула
.
—
Зар
је
мени
до
песме
и
до
певања
!
—
рече
и
убриса
нос
шпицем
од
мараме
којом
јој
беше
повезана
глава
,
па
удари
у
плач
и
покри
лице
кецељицом
.
Заплака
се
гђа
Сида
;
не
могаше
ништа
рећи
него
остави
собу
.
После
тога
је
гђа
Сида
никако
није
саму
остављала
.
Једнако
је
или
ишла
к
њој
или
је
дозивала
к
себи
;
тек
да
јој
је
увек
на
очима
и
да
је
разговара
и
разгали
.
Али
је
то
слабо
помогло
;
Јула
је
туговала
,
не
смем
рећи
венула
,
јер
,
као
за
пакост
,
ма
да
је
била
заљубљена
,
остала
је
једнако
(
противно
свима
правилима
поетике
)
онако
исто
пуначка
и
округла
као
и
негда
још
кад
још
није
знала
за
ту
,
тако
рећи
,
паклену
,
али
ипак
тако
слатку
,
страст
.
Гђа
Сида
се
довијала
од
сваке
руке
да
јој
избије
из
главе
те
жеље
и
мисли
,
али
се
,
некако
,
увек
свршавало
Јулиним
плачем
и
гђа-Сидиним
неуспехом
.
Јула
је
остала
стална
,
а
гђа
Сида
све
мекша
и
попустљивија
.
Чешће
су
и
читали
по
нешто
.
Јула
чита
,
а
мама
ради
крај
ње
и
ћути
,
кад
она
у
себи
чита
;
или
је
слуша
,
кад
Јула
чита
на
глас
.
Једнога
дана
тако
седе
и
Јула
и
мама
и
раде
неки
женски
рад
и
једна
и
друга
,
а
Јула
покрај
тога
и
чита
и
почешће
брише
сузе
.
Гледа
је
гђа
Сида
испод
ока
и
није
јој
право
.
—
Ти
си
опет
дочепала
какву
жалостиву
ствар
.
Што
не
узмеш
нешто
весело
и
за
смејање
?
Шта
ти
је
то
?
—
„
Преодница
“
господин-Перина
,
остала
још
од
онда
.
Читам
Карловачког
ђака
,
мамо
.
—
Остави
то
одмах
!
—
Та
тек
што
нисам
свршила
.
—
Таки
,
кад
ти
кажем
!
—
викну
строго
на
њу
гђа
Сида
.
—
То
ваљда
већ
по
трећи
пут
читаш
!
—
Ал
’
само
још
пола
стране
па
сам
готова
.
Слушајте
,
слатка
мамо
!
И
Јула
поче
гласно
,
дршћући
гласом
,
читати
:
„
Љубинкове
кости
леже
сад
у
јуначкој
земљи
херцеговачкој
,
ал
’
гроба
му
нико
не
може
наћи
;
но
баш
да
се
и
знаде
за
њега
,
ко
би
му
дошао
у
походе
,
ко
би
над
њим
наричући
сузу
пролио
,
кад
никога
и
нема
од
свога
?
„
Проливајте
барем
ви
,
драге
сестре
Српкиње
,
сузу
жалости
над
несрећним
удесом
нашега
Љубинка
;
покажите
тиме
да
цените
и
уважавате
пожртвовање
за
род
,
а
српска
вила
уписаће
му
име
у
читуљу
српских
мученика
,
и
сачуваће
му
спомен
и
за
потоњи
свет
.
„
Но
ако
вам
је
одвећ
жао
,
нежне
душе
српске
,
што
се
Шац
...
овај
...
Љубинку
...
гроб
не
зна
,
те
што
му
тако
и
нико
не
може
на
њ
отићи
и
сузама
га
својим
залити
,
а
ви
отидите
до
„
господар
Јове
“
;
ту
ћете
се
довољно
утешити
.
„
Господар
Јова
“
ће
вас
одвести
на
Карловачко
гробље
и
показаће
вам
гроб
,
у
коме
половина
Љубинкова
живота
вечити
санак
борави
...
„
Ту
на
гробу
Јул—
Драгињином
приповедиће
вам
тужни
отац
,
како
му
је
мила
јединица
после
удаје
све
већма
и
већма
венула
,
док
није
и
увенула
.
Кроз
плач
ће
вам
признати
,
да
је
убијца
детета
свога
,
да
је
убијца
жене
своје
,
и
она
је
наскоро
после
смрти
Драгињине
свисла
од
жалости
:
а
ви
ћете
гледајући
горко
ал
’
касно
кајање
самовољна
оца
и
сећајући
се
ти
невини
жртава
самовољини
,
узданути
те
рећи
:
Самовољо
,
нигде
те
не
било
!
“
—
доврши
Јула
гушећи
се
у
сузама
и
испусти
књигу
а
гђа
Сида
плетиво
,
па
се
и
она
заплака
.
—
Е
,
кад
би
то
било
истина
!
Него
,
тек
тако
,
ма
ко
—
А
ко
је
спис’о
то
?
—
рече
гђа
Сида
бришући
сузе
.
—
Написао
је
Коста
Руварац
...
—
Коста
!
Та
...
та
то
је
поп-Васин
Коста
...
поп
Васа
из
Саса
.
Ех
,
ето
шта
велим
ја
!
Откуд
он
зна
то
?
Ја
познајем
три
господар-Јове
у
Карловци
’
,
и
ни
један
није
им’о
ћер
Даринку
.
Све
којешта
!
Макар
није
им’о
друга
посла
.
Ет
’
тако
!
Поп
Васа
га
шиље
и
,
што
кажу
,
откида
од
своји
’
уста
,
да
му
син
штудира
,
па
да
временом
буде
од
њега
човек
,
а
он
—
измишљава
све
којшта
.
Та
да
је
сто
пути
труковано
—
па
не
верујем
ја
то
!
—
вели
гђа
Сида
претварајући
се
да
није
потресена
.
—
Мамо
,
јел’те
да
је
жалостивно
написано
!
?
—
Злато
моје
,
та
неће
дотле
доћи
!
—
рече
потресена
гђа
Сида
.
—
Не
дај
Боже
!
Није
тата
твој
бездушан
к’о
тај
господар
Јова
.
—
Мамо
,
слатка
мамо
,
мени
је
здраво
тешко
!
—
А
зар
је
мени
лако
,
рано
моја
...
Ал
’
гледаћу
што
год
могу
;
мораће
попустити
,
није
он
,
рано
,
тако
јогунаст
!
—
теши
је
гђа
Сида
,
а
после
наставља
мирнијим
гласом
:
—
А
,
кажеш
,
...
он
је
богате
фамилије
...
може
да
сврши
и
хирургију
?
—
Може
,
каже
,
врло
лако
,
—
вели
Јула
умирујући
се
мало
по
мало
.
—
Тхе
,
—
рече
гђа
Сида
у
себи
.
—
„
Не
липши
магаре
?
“
А
после
се
опет
замисли
.
—
Но
,
за
хируга
већ
иде
,
—
рече
гласно
,
па
се
опет
замисли
.
Познавала
је
она
више
господе
хирурга
.
Све
су
то
били
фини
људи
,
који
су
се
дружили
опет
с
финим
људ’ма
,
као
с
г
.
презесом
,
апотекаром
,
ритмајстором
,
а
и
сами
се
звали
докторима
и
друге
докторе
звали
„
колегама
“
.
Па
и
други
их
друкчије
и
не
зове
него
„
господин-доктор
“
.
Господин
хирург
иде
после
подне
у
касину
,
тамо
игра
шаха
,
или
пије
пунч
и
чита
новине
,
зна
како
ће
овај
цар
онога
фино
преварити
и
разговарати
се
о
томе
,
а
кад
једе
грожђе
,
а
он
га
опере
у
чаши
,
и
не
једе
љуске
,
него
их
оставља
у
тањир
,
па
кад
поједе
и
он
опере
руке
у
истој
чаши
као
што
сем
велике
господе
и
Чивути
још
раде
.
Једном
речи
,
резонује
гђа
Сида
,
сваки
се
хирург
влада
сасвим
господски
,
и
онда
,
наравно
,
вредно
је
мало
и
поразмислити
,
јер
прилика
није
рђава
.
Јула
је
упутила
на
тетка-Макру
,
да
се
од
ње
још
боље
о
свему
извести
.
И
гђа
Сида
се
реши
,
да
се
и
не
разговара
пре
са
поп-Спиром
,
док
се
најпре
не
разговори
с
тетком
„
тога
момка
“
.
А
мора
се
признати
и
то
да
је
гђа
Сида
,
као
и
свака
мати
,
омекшала
јако
гледајући
своје
дете
како
јој
из
дан
у
дан
чезне
,
и
увелико
се
помирила
тим
мишљу
,
да
је
Шаца
доктор
,
или
још
боље
„
Александар
доктор
“
,
добра
партија
за
њену
Јулу
.
Одмах
сутра
дан
се
два
пут
нашла
са
баба-Макром
у
башти
.
Тако
и
прексутра
.
Известила
се
о
свему
и
од
баба-Макре
,
а
и
иначе
;
и
била
је
потпуно
задовољна
са
добивеним
подацима
.
„
Боже
,
—
говорила
је
у
себи
гђа
Сида
,
—
што
је
судбина
!
Ту
нам
срећа
под
носом
,
—
и
ми
да
је
не
видимо
!
!
“
Разговара
се
и
са
попом
,
и
разложила
му
све
,
и
додала
,
да
она
,
као
мати
,
не
би
имала
ништа
против
тога
,
шта
више
,
она
би
оберучка
дочекала
таквог
зета
.
—
Момак
је
добар
;
ништа
се
за
њега
тако
нешто
не
чује
,
а
од
добре
је
и
богате
фамилије
!
Има
већ
сад
лепо
имање
којим
рукују
тутори
.
Учио
нешто
латинске
школе
;
дакле
није
,
онако
,
неки
...
А
после
тога
,
има
неке
старе
тетке
и
стрине
,
све
без
деце
,
а
тек
што
су
живе
!
...
Још
који
дан
...
сваки
час
очекују
вест
...
Спиро
,
Спиро
,
не
испуштај
„
терно
“
,
—
завршује
гђа
Сида
,
—
такав
„
хауптрефер
“
неће
ти
се
скоро
трефити
!
А
поп
Спира
је
само
слуша
.
Дува
на
нос
,
окреће
стиву
лулу
око
камиша
и
шета
се
по
соби
и
застајкује
сваки
час
;
размишљава
,
гледа
у
штукатор
или
кроз
прозор
,
па
најпосле
,
слеже
раменима
,
па
рече
:
—
Та
,
сад
,
шта
је
ту
је
!
Ти
к’о
мати
,
ниси
требала
да
допустиш
,
да
дотле
дође
.
И
сад
ми
не
помаже
сва
моја
памет
и
све
школовање
.
Шта
му
сад
знам
!
А
,
баш
кад
се
радо
имају
,
а
шта
им
ја
друго
знам
радити
!
...
Па
...
нека
им
је
—
срећно
!
Само
тек
...
никад
ми
није
то
падало
на
памет
!
Друкчије
сам
мислио
!
Но
,
па
—
нека
их
...
—
Боже
,
Спиро
,
—
вели
радосна
и
задовољна
гђа
Сида
,
—
а
ја
све
велим
:
то
је
ваљда
тако
судбина
—
—
Па
можда
ће
бити
срећна
!
Ето
,
да
ми
је
ко
у
Карловци
’
рек’о
:
„
Узећеш
Сиду
!
“
„
Какву
Сиду
!
?
“
рек’о
би
’
му
ја
...
Е
,
а
ви’ш
,
сад
како
лепо
живимо
—
—
Е
,
па
да
бо’ме
!
Узму
се
,
што
кажу
,
...
и
који
се
никад
ни
вид’ли
нису
,
нит
’
волели
,
што
кажу
,
...
па
лепо
људи
живиду
сретно
и
задовољно
,
а
камо
л
’
кад
се
овако
стрефило
!
...
Ја
опет
,
Спиро
,
велим
:
то
је
така
судбина
...
—
Та
ово
,
фала
Богу
,
скинули
смо
којекако
с
врата
...
Него
она
...
она
комендија
само
да
прође
,
да
ми
се
скине
с
врата
;
да’но
би
’
душом
...
чисто
би
’
се
наново
родио
!
—
А
...
како
стоји
,
Бога
ти
?
—
запита
га
и
погледе
забринуто
гђа
Сида
.
—
Та
...
мало
рђаво
...
онако
,
свакојак
.
.
—
Па
ти
кажи
,
—
учи
га
гђа
Сида
,
—
да
га
тога
дана
ниси
ни
вид’о
,
а
камо
л
’
повредио
.
—
Е
,
врага
!
Кад
је
узео
зуб
,
па
га
чува
код
себе
к’о
очи
у
глави
.
—
Ју
!
Па
шта
ће
бити
?
—
пита
преплашено
гђа
Сида
.
—
Тхе
,
биће
,
шта
буде
!
Ја
ти
сад
из
ове
коже
не
изиђо
’
!
...
Него
,
док
се
та
комедија
не
сврши
,
кажи
,
Бога
ти
,
момку
,
да
се
и
он
повуче
мало
...
нек
’
чува
дућан
...
Види
,
ваљда
,
фала
Богу
,
и
он
сам
,
какав
је
данас
свет
.
—
Добро
,
казаћу
му
!
—
вели
гђа
Сида
задовољна
и
похита
да
јави
радосну
вест
Јули
,
том
најнесрећнијем
створењу
под
овом
Божјом
капом
,
која
је
сва
уплакана
и
неутешна
седела
у
кујни
и
пробадала
виљушком
паприке
спремајући
их
за
зиму
.
ГЛАВА
ШЕСНАЕСТА
У
којој
је
описано
јесење
време
у
селу
.
Ко
је
сит
сплетака
из
прошлих
Глава
,
препоручује
му
се
да
прочита
,
одмора
ради
,
ову
Главу
која
нема
никакве
јаче
везе
с
главним
догађајем
,
и
која
не
би
требала
ни
да
дође
,
да
се
писац
,
као
друга
сретна
браћа
његова
,
обзирао
на
замерке
критичара
и
држао
строго
правила
„
Поетике
“
Прођоше
лепи
летњи
дани
,
дани
несносне
дневне
жеге
и
врућине
али
и
пријатне
вечерње
и
ноћне
хладовине
.
Дан
је
за
даном
све
краћи
бивао
.
Најпре
неосетно
краћи
,
„
за
један
кокошији
корак
“
,
што
рекле
искусне
бабе
,
а
после
осетно
краћи
.
„
Прође
лето
,
“
рекла
би
тек
вредна
домаћица
,
„
окрач’о
дан
.
Таман
опереш
судове
,
а
оно
се
већ
и
смркло
;
таман
си
устао
од
ручка
,
ајде
седај
опет
за
вечеру
.
Не
зна
човек
кад
му
прође
дан
,
а
оно
се
тек
смркне
!
“
Прошло
и
„
сиротињско
лето
“
и
настаде
позна
,
влажна
и
мочарна
јесен
.
И
Митров
дан
је
ту
,
тек
што
није
сван’о
.
Нестало
оног
ведрог
и
насмејаног
плавог
неба
,
покрили
га
сиви
облаци
који
се
по
ваздан
гоне
,
стижу
и
престижу
.
Осећа
се
човек
под
њим
као
војник
под
прокислим
мокрим
шатором
.
Ситна
киша
сипи
,
сипи
по
ваздан
од
јутра
до
мрака
,
и
целу
ноћ
бије
монотоно
у
прозоре
,
и
ујутру
опет
осване
облачно
небо
,
киша
и
блато
;
и
видиш
само
покисле
кокоши
пред
кућом
и
чавке
на
грању
и
врапце
чујеш
под
стрехом
како
џакају
.
Сипи
ситна
,
киша
,
па
пробија
и
сиротињски
дороц
и
газдинску
кабаницу
;
пада
једнако
и
прави
по
путу
блато
преко
чланака
.
Упадају
кола
до
главчина
и
јунаку
чизме
до
чланака
па
чак
и
до
штруфли
.
Треба
да
су
,
што
кажу
,
„
пасент
“
чизме
и
дебели
фланерски
обојци
,
па
да
се
човек
усуди
преко
сокака
и
његовог
дебелог
блата
.
За
то
се
на
такав
пут
у
ово
доба
и
шаљу
само
старији
и
јачи
,
а
малишани
у
то
доба
остају
код
кућа
,
па
се
џавељају
и
претурају
по
ћилимцу
у
топлој
соби
,
или
се
са
дедом
,
који
такођер
чува
запећак
,
боду
и
туцају
главама
к’о
овнови
и
челиче
своје
темена
на
тај
начин
,
да
временом
постану
тврдоглави
,
и
да
се
не
даду
свакој
шуши
пулгерској
!
Тако
их
спремају
за
доцнији
живот
,
али
их
ипак
не
пуштају
напоље
преко
сокака
.
Јер
кад
се
један
такав
малишан
крене
преко
таквог
блата
,
деси
му
се
то
,
да
се
формално
углиби
у
блату
са
батиним
чизмама
(
на
чије
саре
може
комотно
да
седне
кад
год
хоће
)
,
па
не
може
да
макне
оданде
,
него
га
стане
дрека
и
дерњава
и
запомагање
оданде
.
Виче
за
помоћ
,
а
на
вику
његову
лете
у
помоћ
усплахирени
укућани
;
ухвате
га
за
уши
,
па
извуку
најпре
њега
из
чизама
а
после
чизме
из
блата
.
С
тога
чак
и
комшија
комшији
ређе
долази
,
нарочито
ако
нису
један
уз
другога
него
преко
пута
један
од
другог
.
Изгледа
као
да
се
успавао
,
као
да
изумире
живот
у
селу
;
ућутало
се
све
,
по
сокацима
и
свирке
и
песме
и
жагор
и
разговор
.
Лишће
опало
и
црни
се
оголићено
и
покисло
грање
на
дрвећу
;
опао
креч
и
леп
са
кућа
од
силне
кише
,
па
ти
изгледају
куће
издрпане
као
ред
просјака
пред
црквом
.
Роде
се
селе
и
остављају
гнезда
празна
на
димњацима
,
а
ноћу
чујеш
кроз
мокар
ваздух
са
далеке
висине
над
тобом
тужно
кликтање
ждралова
,
—
и
они
нас
остављају
као
лажни
пријатељи
у
несрећи
и
бегају
од
ових
суморних
дана
,
и
траже
ведрије
небо
и
блажије
поднебље
.
Само
ће
несташни
и
безобразни
врапци
остати
и
после
Митрова
дана
у
својим
,
летошњим
,
квартирима
.
Цвркутаће
испод
стрехе
,
гложиће
се
и
кавџиће
са
корисним
кокошкама
ови
незвани
гости
,
кад
онима
вредна
домаћица
баци
зрна
пред
кућу
;
и
остаће
и
преко
зиме
,
и
дочекаће
своје
старе
знанце
и
роде
и
ласте
.
Све
је
село
заједно
са
сељацима
променило
физиогномију
своју
.
Не
видиш
више
босе
ноге
,
ни
кратке
рукаве
,
ни
папучица
,
ни
цицаних
сукњица
;
све
се
то
,
и
мушко
и
женско
,
и
старо
и
младо
,
фатирало
и
убантурало
добро
.
На
глави
шубаре
јагњеће
или
астраганске
,
на
плећи
изврнут
кожух
или
дороц
и
шарена
кабаница
,
а
на
ногама
не
видиш
више
опанке
—
које
какав
гурман
шаров
иди
зељов
хоће
у
сласт
да
поједе
кад
се
раскиселе
—
него
чизме
до
колена
,
намазане
лојем
или
машћу
,
свињском
или
рибљом
,
која
се
преко
ноћ
добро
упила
у
кожу
да
не
пропушта
воду
и
да
не
убија
ногу
.
После
бабе
и
свекра
,
никога
,
ваљда
,
не
негују
и
не
поштују
тако
зими
у
кући
к’о
чизме
.
Па
и
сама
животиња
и
живина
,
није
она
летошња
.
И
шарови
се
повукли
под
амбар
,
па
ређе
лају
.
По
вазда
спавају
под
амбарем
,
а
лану
тек
у
сну
кад
им
,
то
јест
,
што
непријатно
и
страшно
дође
у
снивању
.
По
авлији
видиш
дању
само
брбљаве
и
прождрљиве
патке
,
убрљаних
кљунова
како
се
,
вечито
гладне
,
устумарале
по
авлији
и
једнако
брбљају
и
брљају
кљуном
по
житком
јесењем
блату
;
видиш
и
глупе
покисле
кокошке
и
још
глупље
и
мизерније
ћурке
(
који
ти
изгледају
као
каква
стара
кокета
сутра
дан
после
бурнога
бала
)
,
како
су
се
скупиле
и
ћуте
,
ћућоре
по
каткад
или
пућну
од
времена
на
време
.
Све
,
све
се
променило
;
само
домаћи
пето
посред
њих
остао
још
онај
лепи
стари
,
летошњи
петао
.
Покисао
,
истина
,
мало
и
он
,
и
креста
му
,
к’о
рек’о
би
,
помодрила
,
али
је
ипак
поносит
;
не
да
познати
да
му
је
зима
,
отима
се
.
Што
ти
је
,
Боже
,
левента
и
старо
господство
!
Тако
мора
сваки
помислити
,
кад
га
види
и
покисла
и
ипак
поносита
.
Укућани
се
повукли
у
кућу
па
ретко
и
излазе
у
авлију
.
Кујна
им
је
сад
најмилије
место
.
Ту
се
у
велико
спрема
зимница
.
Дошло
је
доба
и
„
свињских
даћа
“
(
тако
звани
„
диснотора
“
)
.
Кољу
се
свиње
,
спрема
се
украс
оџаку
.
Деца
се
радују
бешикама
од
које
ће
гајде
направити
,
а
старији
кожурици
и
свима
већ
оним
ђаконијама
које
се
обично
добијају
од
једног
тако
добро
угојеног
а
после
закланог
и
спремљеног
свинчета
.
Из
авлије
се
диже
густ
дим
и
лиже
пламен
од
запаљене
сламе
у
висину
.
То
се
прљи
заклано
свинче
и
греју
задовољни
укућани
око
ватре
.
Букти
слама
посута
по
свинчету
које
се
прљи
по
свима
правилима
,
а
домаћин
га
струже
кресачком
којом
се
лети
креше
трава
по
баштенским
стазама
,
а
у
исто
време
бодрим
оком
пази
,
да
ко
од
облапорне
кућне
чељади
,
или
из
комшилука
ко
,
не
одсече
крадом
свинчету
опрљено
ухо
или
реп
,
јер
то
и
јесте
највећа
деликатеса
на
једном
тако
опрљеном
свинчету
,
и
с
тога
ће
са
њом
,
по
стародавном
и
лепом
обичају
,
омастити
брке
сам
домаћин
.
После
ће
свинче
разудити
на
триста
делова
,
и
од
њих
триста
неких
ствари
начинити
,
од
којих
је
све
једна
од
друге
боља
за
јело
;
а
њима
ће
после
прекраћивати
укућани
време
у
доба
кратких
дана
и
дугих
ноћи
.
Домаћица
ће
једна
другој
слати
по
пун
тањир
од
заклана
свинчета
и
кобасица
и
џигерњача
и
крвавица
и
кожурица
,
и
причаће
једна
другој
колико
је
која
добила
од
заклана
свинчета
масти
и
чварака
и
сала
.
Читава
чуда
причаће
једна
другој
и
слушаће
пажљиво
једна
другу
,
али
ни
једна
ни
једној
неће
ни
речи
веровати
.
И
све
ће
се
то
повешати
у
оџаку
и
по
осталој
кујни
тако
високо
,
да
домаћи
мачак
може
само
видети
све
то
и
зазубице
добити
,
али
се
неће
хаснити
!
Заболеће
га
врат
гледајући
поваздан
тако
у
висину
,
али
неће
моћи
свога
брка
омастити
.
То
је
остављено
за
укућане
а
по
некад
и
за
вертепаше
који
зими
од
Светог
Николе
па
до
Богојављења
иду
сваку
ноћ
по
кућама
и
који
се
—
узгред
буди
речено
—
умеју
већ
и
сами
понудити
.
Јер
док
Ирод
и
Мелхиор
и
Валтазар
и
Кашпар
представљају
у
соби
с
голим
мачевима
чудесно
рођење
Христово
пред
забленутим
домаћима
,
и
док
их
онај
пети
иза
врата
,
стари
Пера
из
Старога
села
Кера
,
забавља
својим
стародревним
хумором
и
шалом
,
—
дотле
често
онај
шести
и
прекобројни
,
који
обично
није
ни
представљен
домаћима
,
скида
кобасице
,
суве
језике
,
шваргле
и
друго
јестиво
из
оџака
,
а
у
томе
му
иде
на
руку
омирски
смех
укућана
изазван
шалама
и
досеткама
свуда
омиљенога
старога
Пере
из
Старога
села
Кера
.
И
позна
јесен
име
своје
поезије
и
своје
топлине
,
—
бар
око
огњишта
и
око
банка
и
запећка
;
јер
сво
ћеретање
и
кикотање
концентрисало
се
око
огњишта
,
а
кашљање
и
зевање
,
гунђање
и
саветовање
око
запећка
и
банка
.
Омладина
у
кујни
а
остарина
на
банку
или
иза
запећка
прича
и
сећа
се
лепших
дана
и
друкчијега
,
бољега
света
.
По
ваздан
стоји
крај
ватре
лонац
с
кукурузом
који
се
онако
окруњен
,
у
зрну
,
кува
,
и
шакама
га
једу
укућани
целога
дана
,
али
за
то
и
изгледа
све
по
кући
задовољно
и
округло
и
дебело
само
што
не
грокће
од
дебљине
.
Већ
се
ноћу
чешља
перје
,
да
се
кол’ко
тол’ко
прекрати
ноћ
.
Поседају
у
топлој
соби
па
чешљају
перје
.
Све
сама
женскадија
,
све
од
баке
иза
запећка
па
до
мале
унуке
са
курјуком
од
педља
,
дугачким
као
мишији
реп
—
све
се
то
дало
на
посао
,
ревносно
ради
и
пажљиво
слуша
бабије
приповетке
.
А
бака
прича
о
старим
временима
,
кад
су
још
солдати
носили
курјуке
,
кад
је
она
била
девојка
,
па
је
певали
по
шору
тамо
с
неким
који
је
давно
умро
(
пре
но
што
се
од
укућана
ико
и
родио
)
и
кад
су
се
још
перишани
носили
.
Или
приповеда
још
давније
ствари
,
из
времена
кад
није
било
ни
порције
ни
екзекуције
,
ни
трукованих
новаца
од
папира
,
ни
аренде
,
ни
перзекутора
,
—
него
је
свет
живео
срећно
и
цареви
синови
узимали
паорске
ћери
.
А
млађа
је
женскадија
пита
:
је
су
ли
и
њу
спевали
у
шору
са
царевим
сином
,
па
се
смеју
,
а
баба
се
љути
и
кија
,
а
перје
лети
чак
под
гредицу
и
по
соби
чак
до
бабиних
чизама
које
се
,
непуњене
сламом
и
намазане
машћу
,
суше
иа
банку
поред
вруће
пећи
,
а
ова
захватила
пола
собе
па
изгледа
као
чивуцка
арендаторска
канцеларија
.
Иде
смех
и
кикот
.
Баба
се
љути
а
смех
све
јачи
;
једва
се
стиша
кад
се
чује
каква
лупа
из
кујне
.
Онда
се
тргну
сви
и
ослушкују
окренути
кујни
,
а
баба
вели
:
—
Иди
види
,
да
се
опет
није
онај
лопов
мачак
дочеп’о
жишка
,
па
ће
да
полоче
сву
маст
к’о
и
одономадне
што
се
почастио
!
Али
то
није
био
мачак
,
који
је
на
правди
Бога
данас
обеђен
,
него
је
то
био
познати
нам
Нића
боктер
.
Чуо
и
он
жагор
и
кикот
и
песму
,
па
пролазећи
каљавим
сокаком
и
гацајући
по
блату
,
свратио
је
,
као
власт
,
да
види
шта
је
и
како
је
и
кући
газда-Пере
Тоцилова
(
јер
о
његовој
кући
и
јесте
реч
у
овој
Глави
)
.
—
Та
гле
Ниће
!
—
викну
ће
сви
весело
,
јер
ча-Нићу
је
свак
волео
.
—
А
зар
тако
ви
пазите
на
кућу
!
Ви
се
задиванили
и
узанђарали
тунакара
унутра
,
а
ја
да
сам
неки
к’о
што
ме
беде
,
та
мог’о
сам
вас
до
голе
душе
поарати
—
вели
Нића
улазећи
.
Па
и
он
се
заједно
са
природом
и
селом
променио
.
На
ногама
му
чизме
,
на
плећима
дороц
,
а
преко
њега
дуга
кабаница
,
испод
кабанице
рог
у
који
дува
и
оглашује
сате
и
буди
село
и
дуга
дренова
буџа
коју
вуче
по
земљи
кад
иде
.
—
Добро
дош’о
,
Нићо
,
—
дочекују
радосно
укућани
и
скидају
му
и
кабаницу
и
дороц
.
—
Ала
да
пасје
ноћи
,
тане
му
госино
!
—
вели
Нића
.
—
Таман
за
лопове
!
—
Неће
,
неће
,
Нићо
,
—
веле
му
они
,
—
а
и
ко
би
се
усудио
,
кад
ти
чуваш
село
.
—
Ето
,
ја
сврн
о
мало
!
Видим
свећу
,
па
к’о
велим
,
дај
да
к’о
власт
видим
,
шта
ти
тамокана
раде
,
да
откуд
,
не
трукуједу
и
не
правиду
какве
фаличне
банке
—
смеје
се
Нића
.
—
Па
ако
ме
добро
подмажу
и
подмите
,
можда
их
нећу
издати
и
приказати
,
како
ми
ја
и
’
нако
мала
плаћа
спрама
велике
бриге
и
главобоље
и
секирације
моје
!
—
С
драге
воље
,
Нићо
!
Е
,
фала
,
фала
.
Па
’
оће
л
’
ти
доста
бити
тако
једна
иљадарка
,
а
,
Нићо
?
—
пита
га
домаћин
Пера
Тоцилов
с
кревеца
.
—
Ама
не
волем
ти
ништа
,
што
је
фалично
;
а
ти
би
ми
,
знам
,
дао
!
Него
дад
’
ти
меникана
мало
оног
твог
вина
,
јербо
то
сам
цигуран
да
ти
није
фалично
Ха
,
ха
!
Ај
,
шта
велиш
;
је
л
’
добро
диваним
?
!
—
заџакао
Ника
,
па
све
јечи
кућа
,
па
се
смеје
и
оставља
буџу
и
рог
у
буџак
.
—
Ај
,
је
л
’
добро
диваним
,
тане
му
госино
!
Вина
ти
меникана
дај
,
да
ча-Нића
огреје
мало
своју
беамтерску
душицу
,
кад
је
овако
пасја
ноћ
напољу
.
—
’
Оћу
,
’
оћу
,
Нићо
!
’
Оћу
,
роде
,
само
кад
не
тражиш
штогођ
више
као
мито
.
Ајде
,
гуцни
мало
!
—
вели
Пера
Тоцилов
и
пружи
му
пун
бокал
вина
.
—
Та
...
своји
смо
,
—
вели
му
Нића
,
па
једном
руком
диже
бокал
а
другом
капу
с
главе
—
А
,
па
,
спас
’
Бог
,
газда-Петре
!
—
вели
Нића
,
па
отпи
добро
,
а
за
тим
узе
позитуру
,
па
настави
:
—
Е
,
па
,
засад
нек
ти
се
на
овом
прође
;
што
си
натруков’о
банки
,
натруко’во
—
нек
ђаво
носи
;
нећу
да
се
после
каже
и
да
ми
се
прибацује
да
сам
ти
ја
напакостио
и
метнуо
црн
комад
у
торбу
.
И
онако
је
велика
повика
од
вас
паора
на
нас
„
беамтере
“
!
Ал
’
други
пут
,
Бога
ми
,
брез
повећег
комада
сланине
,
ил
’
печене
кожурице
,
ил
’
мало
суви
’
ребара
свињски
’
,
неће
ти
се
,
Бога
ми
,
проћи
.
Па
и
мало
сува
језика
свињећа
из
оџака
не
би
Нићи
шкодило
.
Знаш
,
кад
ми
се
овај
мој
језик
одузме
и
изда
ме
од
пића
—
нек
ми
се
,
велим
,
онај
свињећи
у
торби
нађе
као
цигурација
!
Ај
,
шта
велиш
,
ха
ха
ха
,
—
дере
се
Нића
да
га
сви
чују
,
—
је
л
’
добро
диваним
!
?
Ај
?
—
А
зар
још
ниси
вечер’о
,
Нићо
?
—
пита
га
домаћин
.
—
Та
знаш
,
ми
„
беамтери
“
к’о
и
сва
господа
,
вечерамо
много
доцније
нег
ви
павори
...
па
по
никад
,
што
кажу
,
тако
доцкан
,
да
скоро
и
не
вечерамо
од
силног
беамтерског
господства
.
—
Хе
хе
,
—
смеје
се
домаћин
,
—
па
што
онда
пијеш
вина
,
кад
још
ниси
ни
вечер’о
!
—
Па
ја
,
знаш
,
ово
толкујем
,
—
вели
Нића
,
—
да
је
ово
још
к’о
после
ручка
;
а
после
ручка
може
вино
,
је
л
’
,
газда
?
—
А
би
л
’
се
приватио
малко
?
—
пита
га
домаћин
.
—
А
има
л
’
штогођ
?
—
пита
Нића
.
—
Та
биће
,
Нићо
,
к’о
за
тебе
.
—
И
треба
,
и
треба
!
—
вели
Нића
.
—
Знаш
што
кажу
:
„
Весело
срце
кудељу
преде
“
.
Е
,
па
тако
ти
је
и
са
мном
садакана
,
кад
ми
је
празна
глава
...
овај
...
тедо
’
рећи
,
празан
трбу
’
,
па
и
не
мили
ми
се
ондак
ни
да
дувам
у
дужност
...
овај
у
рог
.
—
Па
што
се
не
„
фатираш
,
“
што
кажу
,
изнутра
к’о
ја
?
—
пита
га
домаћин
.
—
Е
,
„
лако
је
ђаволу
,
што
кажу
,
у
риту
свирати
“
,
па
и
теби
,
газди
човеку
,
прдачити
се
са
мном
.
—
Е
,
е
,
господи
никад
није
доста
.
Све
они
мислиду
,
да
ми
паори
имамо
Бог
зна
колико
.
—
Та
...
кол’ко
вам
треба
,
и
кол’ко
вам
је
Бог
дао
.
Знамо
ми
то
.
Намирис’о
је
Нића
још
са
сокака
.
Све
му
голица
нос
ова
твоја
силна
саламура
.
Зар
ја
не
знам
,
зар
не
знам
—
к’о
једна
власт
,
—
да
си
пре
три
недеље
закл’о
два
,
па
к’о
Енглези
дебели
.
Да
си
и
’
посл’о
у
Беч
,
добио
би
цигурно
колајну
к’о
један
на
прилику
,
добар
,
што
каже
Шваба
,
виршофтер
!
—
А
зар
си
осетио
,
Нићо
!
—
вели
комплиментом
задовољни
домаћин
.
—
Ала
имаш
фајн
нос
,
тане
му
госино
!
—
Па
зато
га
и
негујем
и
тимарим
к’о
госпођа
перзекуторовица
оно
њено
маторо
лице
,
—
рече
Нића
и
приђе
лојалној
свећи
,
и
стаде
мазати
нос
врућим
лојем
од
свеће
која
је
горела
.
—
Та
како
да
не
осетим
!
Та
друго
је
ваш
паворски
а
друго
наш
беамтерски
нос
!
А
зашто
нас
и
плаћаду
,
нег
да
га
свуд
забодемо
!
Ај
,
је
л
’
добро
диваним
!
!
Та
не
могу
да
прођем
сокаком
од
силна
мириса
.
—
Е
,
кад
је
тако
,
а
оно
,
Ђуко
,
иди
па
скини
из
оџака
који
пар
кобасица
,
па
их
метни
на
ватру
за
нашег
Нићу
...
И
мало
сланине
можеш
.
—
Немој
само
много
,
кицошко
парче
!
—
додаје
Нића
.
—
Открој
ти
,
онако
,
једно
парченце
,
кол’ко
,
кад
остане
кожурица
,
да
може
да
изађе
један
пар
паворски
’
опанака
од
ње
.
Немој
да
те
буни
штогођ
,
што
је
ча-Нића
„
беамтер
“
;
прошло
је
то
после
„
буне
“
и
Клићана
!
Него
одфикари
ти
онако
по
паворски
комад
један
.
Ко
зна
у
ком
ће
сокаку
ча-Нића
осванути
и
фруштуковати
!
Па
нек
му
се
нађе
у
његовој
беамтерској
торби
.
Ај
,
шта
велиш
,
—
залармао
Нића
смејући
се
,
—
је
л
’
добро
диваним
?
!
—
И
сланине
донеси
,
—
наређује
домаћин
,
—
и
мало
сува
језика
,
и
једну
окрајку
’
леба
.
И
докле
Ђука
спрема
за
Нићу
,
овај
се
разговара
с
укућанима
и
домаћином
.
Њему
се
обраћа
после
на
само
,
и
разговара
с
њим
,
а
домаћи
чешљају
перје
,
кикоћу
и
певају
.
—
Нисам
ти
дош’о
баш
через
јела
и
пића
,
газда-Петре
,
а
за
које
ти
опет
фала
,
—
вели
му
Нића
;
—
него
сам
ти
дош’о
через
твоје
асне
,
газда-Перо
.
Па
му
онда
тишим
гласом
исприповеда
све
што
је
чуо
од
Аркадије
а
и
иначе
по
селу
о
поповима
,
о
тужби
поп-Ћириној
,
о
скором
путовању
њиховом
и
о
оскудици
кола
с
арњевима
,
сад
баш
кад
оба
г
.
г
.
пароха
морају
да
путују
.
—
Даклем
сад
,
газда-Перо
,
—
завршује
Нића
,
—
ти
знаш
шта
треба
да
радиш
.
Па
к’о
што
сам
те
научио
.
Не
попушћај
шта
зацениш
.
Сад
је
твоја
берба
.
Само
...
—
опомиње
га
Нића
прстом
,
ћуткац
!
Ником
да
се
ниси
шалио
да
кажеш
да
сам
те
ја
научио
.
Знаш
,
оба
господина
парока
су
управо
у
мојој
боктерској
парокији
,
па
...
знаш
...
нисам
рад
да
се
зна
.
У
том
стиже
и
Ђука
с
пуним
тањиром
и
метну
га
пред
Нићу
.
—
Па
,
домаћине
,
—
вели
Нића
,
—
зар
да
вечерам
,
а
прид
вечеру
зар
баш
ни
чашицу
ракије
,
ај
?
!
Макар
оне
бећаруше
.
—
Ама
ти
,
Нићо
,
отоич
рече
,
да
ти
је
„
после
ручка
“
?
Зар
после
вина
,
ракије
?
!
—
То
је
беамтерска
форма
,
домаћине
.
А
ти
ниси
био
беамтер
,
па
и
не
знаш
,
па
није
ти
баш
ни
замерити
!
—
шали
се
Нића
.
—
Тако
беамтери
мешаду
;
пиједу
вино
,
па
пресечеду
ракијом
,
па
онда
опет
вином
.
-—
Ајде
дај
му
,
и
ракије
,
—
вели
домаћин
.
Донели
му
и
ракије
.
Пије
Нића
ракије
,
па
се
прихвата
јела
и
нуди
домаћина
.
—
Ово
ми
је
по
трећи
пут
што
вечерам
вечерас
!
А
како
и
не
би
’
,
кад
те
само
гледам
,
како
умеш
да
једеш
!
—
вели
му
домаћин
,
па
се
примиче
и
једу
заједно
,
нуди
један
другог
бољим
залогајима
и
заливају
их
из
бокала
који
се
и
празни
и
пуни
,
и
разговарају
се
о
хитном
путовању
попова
.
А
домаћин
се
једнако
чуди
Нићи
како
и
откуд
он
све
то
зна
.
—
Е
,
мој
Нићо
,
мој
Нићо
,
—
вели
му
домаћин
,
—
ко
тебе
има
,
тај
зна
шта
има
!
Откуд
само
прокљувиш
ти
све
то
?
!
—
Е
,
мој
газда-Перо
!
Не
зоведу
се
бадава
моји
стари
Цуњалови
,
и
не
зовем
се
ни
ја
забадава
Нића
Цуњалов
!
Утуби
то
,
газда-Перо
,
—
вели
поносито
Нића
и
отпи
за
пола
бокала
,
па
настави
:
—
Ја
ти
,
видиш
газда-Перо
,
све
на
свету
боље
знам
и
цигурније
него
и
онај
ветар
,
што
свуд
завирује
и
забада
свој
нос
,
и
нег
онај
месец
,
што
блене
по
сву
ноћ
по
овим
свету
;
ди
ја
стигнем
,
ту
не
може
ни
месец
ни
ветар
!
Што
ја
знам
чуда
по
селу
—
што
мало
ко
зна
!
А
да
ми
је
рек’о
Бог
,
да
пишем
књиге
,
к’о
што
дувам
сад
у
рог
,
—
па
да
напишем
чуда
и
покоре
сеоске
,
па
три
ђакона
да
читају
три
дана
и
три
ноћи
,
па
да
им
још
претекне
!
Утуби
то
,
газда-Перо
,
—
вели
Нића
на
ком
се
већ
могло
осетити
дејство
вина
из
Тоцилова
подрума
.
—
Што
се
Нића
каплицира
,
он
мора
то
и
наћи
,
...
не
сме
фалити
!
—
Па
како
не
можеш
никако
да
нађеш
себи
жену
?
Што
не
нацуњаш
себи
жену
?
—
пита
га
Ракила
,
једна
лепушката
млада
удовица
из
комшилука
.
—
Докле
ћеш
самовати
,
Нићо
,
тако
,
к’о
нико
твој
?
—
Хе
,
шта
ћеш
!
?
Другу
Пелу
не
могу
лако
наћи
!
—
вели
Нића
мало
и
тужно
.
—
Од
кад
ми
она
умрла
,
а
ја
ударио
у
никакав
дешперат
,
па
проп’о
и
ја
и
имаће
.
Од
онаког
газде
,
—
ето
на
шта
сам
спао
!
—
А
ди
ти
је
,
Нићо
,
она
Маџарица
из
Сенте
...
,
она
Какаш-Верка
?
—
пита
га
Ракила
ђаволасто
.
—
...
Па
сам
и
пропао
од
дерта
и
од
једне
тешке
жалости
за
Пелом
,
—
забашурује
Нића
и
оглушује
се
према
Ракилином
питању
,
—
па
...
ето
тако
,
от’шло
све
,
—
рече
Нића
и
ману
руком
.
—
Тако
ми
ваљда
суђено
,
а
зар
сам
ја
крив
?
!
—
Хе
,
Нићо
,
Нићо
,
крив
си
ти
к’о
ђаво
—
вели
му
Ракила
не
пуштајући
га
.
—
’
Оћеш
ти
талирима
да
поткиваш
Какаш-Веркине
чизме
!
?
А
ди
ти
је
сад
?
—
Хе
,
одонда
и
нисам
више
вид’о
талира
,
—
вели
тужно
Нића
.
—
Одскитала
,
—
вели
друга
комшиница
,
-
—
за
неким
шкадруном
,
—
за
неким
тоцким
уланерским
филером
.
—
А
ви
то
канда
чешљате
перје
?
—
запита
Нића
,
да
би
окренуо
разговор
на
другу
тему
.
—
Ај
?
—
Јесте
,
—
одговарају
му
,
—
спремамо
за
сватове
?
—
А
ко
се
то
удаје
?
—
Та
...
не
удаје
се
још
нико
...
ал
’
може
бити
,
—
вели
баба
.
—
Ето
,
фала
Богу
,
две
девојке
.
—
А
шта
ја
опет
и
питам
,
—
вели
окуражени
Нића
;
—
та
ето
и
наше
Ракиле
—
—-
Па
неће
ме
нико
,
Нићо
,
роде
!
—
вели
Ракила
ђаволасто
.
—
Па
ни
за
кога
и
не
разбираш
,
нит
’
кога
тражиш
,
—
вели
Нића
.
—
А
шта
би
ти
к’о
фалило
,
на
прилику
за
удовца
?
—
А
ко
ће
,
Нићо
,
удовицу
са
троје
деце
?
—
пита
Ракила
.
—
Па
,
ето
...
ти
удовица
а
ја
удовац
;
па
шта
би
нам
к’о
фалило
!
?
Та
тек
ми
је
четрдесет
пета
,
а
у
рожданику
ми
пише
:
да
ћу
доживити
и
читаву
стотину
и
још
три
радош
.
—
Шалиш
се
,
Нићо
,
—
вели
Ракила
.
—
Уз’о
би
’
те
Ракила
,
па
не
троје
деце
него
да
и
’
је
к’о
девет
Југовића
.
Једноме
да
оставим
мој
„
боктерај
“
а
друге
ће
Бог
извести
,
што
кажу
,
на
пут
...
Ајд
’
,
спас
’
Бог
,
укућани
!
—
Ама
то
,
то
ми
само
није
мило
;
тај
твој
„
боктерај
“
!
Много
скиташ
ноћу
,
Нићо
,
па
би
’
венула
за
тобом
,
бојим
се
!
Па
те
за
то
и
нећу
!
—
Право
велиш
!
Нећу
те
,
боме
,
ни
ја
.
—
А
зашто
,
Нићо
,
роде
?
—
Та
им’о
би
’
само
бриге
а
асне
баш
никакве
,
кад
би
’
те
уз’о
.
Ви’ш
,
мене
једног
плаћа
славна
општина
за
толике
куће
и
сокаке
што
их
чувам
.
А
док
ја
чувам
толике
сокаке
,
колико
би
’
тек
ондак
треб’о
ја
да
држим
боктера
и
из
моје
мале
плаће
да
и
’
плаћам
,
да
чувају
мој
сокак
,
ај
?
Ди
је
ту
асна
?
Ај
,
Ракила
,
је
л
’
добро
диваним
,
ај
?
!
—
вели
Нића
,
задовољан
што
се
одужио
Ракили
за
Какаш-Верку
и
завршује
и
вечеру
и
разговор
при
ком
је
помало
заплетао
језиком
.
У
том
му
унеше
и
сува
језика
и
сланине
добар
комад
.
—
Ето
ти
,
Нићо
,
сува
језика
,
тај
те
твој
већ
издаје
,
—
вели
му
Ракила
,
—
већ
заплећеш
—
—
Та
није
баш
ни
требало
,
само
сте
се
забадава
трудили
,
—
вели
Нића
и
трпа
сув
језик
у
рукав
од
кабанице
,
који
је
доле
завезан
и
лепо
служи
и
као
торба
.
—
Нећу
ништа
ни
говорити
;
само
ћу
дувати
у
рог
,
а
за
то
ми
и
не
треба
ни
Неце
Муцкалова
језик
!
А
ово
парче
сланине
ћу
за
ујутру
да
оставим
,
—
вели
Нића
и
меће
сланину
у
онај
завезани
рукав
од
кабанице
...
—
А
код
Бућкалови
’
месе
сутра
ујутру
’
леб
,
тамо
ћу
сврнути
ујутру
на
врућу
лепињу
,
а
и
да
им
кажем
,
да
сам
нацуњ’о
траг
њи’овим
вранцима
,
оним
украђенима
.
А
сад
:
лаку
вам
ноћ
свима
,
па
и
теби
,
Ракила
,
диндушманине
мој
један
.
—
Лаку
ноћ
,
ча-Нићо
!
—
Ех
,
кад
овако
иде
све
лепо
,
па
ондак
ми
се
и
мили
да
служим
!
Ал
’
,
газда-Перо
,
—
веди
Нића
и
метнуо
прст
преко
уста
,
—
само
:
ћуткац
!
—
А
сад
лаку
ноћ
.
И
фала
на
дочеку
.
Ал
’
баш
је
било
све
лепо
!
Та
није
да
ћу
дувати
у
рог
,
да
већ
нико
неће
знати
,
кол’ко
је
сати
!
...
И
тако
одлази
Нића
,
а
неко
од
укућана
га
испрати
до
авлијских
врата
и
затвара
их
за
њим
,
па
се
журно
врати
у
топлу
собу
.
—
Једнако
облачно
,
нема
ни
форме
да
ће
се
пролепшати
!
—
вели
и
седа
међу
остале
.
Још
неко
време
седе
и
чешљају
перје
.
Баба
по
неки
пут
зевне
,
затвори
очи
па
изгледа
к’о
да
спава
,
али
још
једнако
чешља
и
меће
очешљано
перје
на
једну
а
патрљице
на
другу
гомилу
.
А
девојке
и
младе
комшинице
шапућу
.
Чујеш
по
неку
реч
гласно
изговорену
,
па
онда
опет
смех
,
а
перје
лети
на
све
стране
,
и
јасан
девојачки
смех
гаси
изненада
свећу
и
буди
и
љути
бабу
.
—
Ајде
доста
већ
једаред
!
Докле
ћете
?
Кад
почнете
а
ви
не
знате
шта
је
доста
!
...
Добро
,
добро
!
До’ћете
и
ви
у
моје
године
...
а
сад
вам
је
лако
,
—
вели
баба
домишљајући
се
да
се
њој
,
и
на
њен
рачун
,
смеју
.
—
Ајде
,
куп’те
перје
,
па
да
се
полеже
!
И
мало
после
дижу
се
комшинице
и
одлазе
праћене
фењером
.
Остаје
соба
с
укућанима
само
.
А
за
тим
се
гаси
свећа
у
кући
,
престаје
шапат
и
настаје
тишина
.
И
из
топла
перјана
кревета
слушају
задовољни
укућани
тиктакање
дуварског
сахата
,
кишу
како
лупа
у
прозоре
,
и
ветар
како
звижди
како
тресе
прозоре
и
тресне
од
времена
на
време
таванска
врата
,
која
је
домаћа
чељад
заборавила
да
затвори
.
Псује
домаћин
заборавне
и
несавесне
млађе
и
пита
,
ко
је
био
последњи
данас
на
тавану
,
али
не
добија
никаква
одговора
.
А
девојке
завукле
главу
под
топлу
перјану
дуњу
,
па
тихо
кикоћу
,
али
им
домаћин
не
чује
кикота
,
па
се
и
он
ућути
.
Само
се
још
чује
тиха
и
монотона
киша
,
она
мокра
јесења
киша
,
коју
је
тако
лепо
слушати
из
топла
кревета
,
чује
се
како
лупкара
у
прозоре
и
чује
се
рог
Ниће
боктера
који
је
духнуо
дванаест
пути
,
али
Тоцилови
укућани
чуше
само
трипут
;
оно
остало
пута
однео
је
ветар
у
друге
сокаке
у
другу
„
пакију
“
другога
боктера
.
ГЛАВА
СЕДАМНАЕСТА
Која
је
само
зато
постала
,
што
би
иначе
Глава
Шеснаеста
порасла
као
главурда
.
У
њој
ће
читалац
видети
:
ко
је
главни
виновник
,
што
се
људи
,
не
само
грешни
мирјани
у
парохијама
,
него
чак
и
пароси
,
мрзе
.
Ах
,
јесени
,
јесени
!
Како
си
суморна
кад
те
човек
посматра
гацајући
блато
по
сокацима
или
онако
покис’о
кад
се
грчи
у
колима
без
арњева
!
И
једног
таквог
суморног
новембарског
дана
,
стиже
из
владичанске
резиденције
Т
*
позив
и
једноме
и
другоме
пароху
.
Тамо
су
разгледали
тужбу
и
узели
је
у
поступак
.
И
сад
морају
обојица
да
престану
надлежноме
суду
.
Да
иду
одмах
,
јер
у
Суботу
се
мора
бар
један
вратити
,
да
буде
ту
ради
цркве
.
Спрема
се
и
у
једној
и
у
другој
кући
.
Озбиљан
и
један
и
други
поп
;
и
једног
и
другог
спопала
нека
трема
.
И
сам
тужитељ
Ћира
се
препао
па
му
чисто
дошло
да
покуша
да
тргне
тужбу
и
преда
ствар
забораву
.
—
Нека
га
ђаво
носи
!
—
вели
поп
Ћира
.
—
„
Паметнији
попушта
“
,
веле
наши
стари
.
Уздржао
сам
се
,
савладао
сад
мој
гњев
,
и
посрамио
га
својом
уздржљивошћу
и
долготерпљенијем
—
а
то
више
вреди
него
да
сам
га
бацио
под
ноге
.
Нека
иде
бестрага
,
казаћу
,
да
одустајем
и
праштам
великодушно
нанету
ми
обиду
.
Али
гђа
Перса
не
да
никако
,
него
једнако
потпирује
пламен
мрзости
и
омразе
.
—
Шта
?
!
Зар
онај
паоренда
и
даље
да
буде
парох
ту
ди
си
и
ти
?
!
—
праска
гђа
Перса
шетајући
по
соби
,
па
од
времена
на
време
застаје
,
брише
порцулан
кецељом
,
гледа
поп-Ћиру
с
леђа
и
наставља
да
подбада
.
—
Ћиро
,
узми
се
на
ум
!
Ћиро
!
Одма
’
идем
у
род
;
идем
у
бели
свет
,
ако
тај
грубијан
не
повуче
што
је
заслужио
!
Идем
,
Ћиро
,
куд
ме
очи
воде
а
ноге
носе
,
и
ти
гледај
шта
ћеш
без
попадије
;
да
те
видим
онда
шта
ћеш
!
.
.
—
Али
,
Персида
...
слушај
за
Бога
...
—
Нећу
ништа
да
слушам
,
ништа
да
чујем
!
Пунктум
!
—
виче
гђа
Перса
подобна
раздраженој
лавици
.
—
Ћиро
утуби
добро
то
што
ћу
ти
сад
издиктирати
:
Док
га
не
видим
обријаног
,
да
му
лице
изгледа
клот
к’о
јургет
,
—
неће
ми
Ћиро
,
бити
срце
на
месту
.
—
Ал
’
,
Персо
,
за
Бога
!
Та
ти
и
не
знаш
,
како
је
све
то
ишло
,
док
је
дошло
до
густога
.
—
И
нећу
да
знам
,
и
не
треба
ми
да
знам
!
—
сикће
гђа
Перса
.
—
И
бркове
му
скини
,
грубијану
једном
салашарском
,
а
не
само
браду
.
Ако
му
је
во
времја
оно
онај
његов
дека
мог’о
добити
онда
немешаг
од
Принц-Евгена
код
Сенте
кад
се
тук’о
под
Јованом
Текелијом
с
Турцима
,
ваљ’да
и
овај
сад
да
добије
за
то
Сомборску
парокију
,
шта
ли
?
Чујеш
,
Ћиро
...
и
бркове
доле
!
И
да
сам
ја
којом
срећом
на
твом
месту
,
ја
би
’
тражила
од
његове
екселенције
господина
Владике
,
да
га
баш
онај
његов
—
како
се
ђавола
зове
—
но
,
та
онај
његов
Шаца
,
јест
,
он
баш
да
га
обрија
!
Баш
он
и
нико
други
!
А
ја
би
’
—
да
сам
ја
нешто
на
твом
месту
—
ја
би
’
села
преко
пута
од
њега
,
ево
овако
,
Ћиро
,
—
рече
и
седе
на
једну
фотељу
,
—
па
би
’
запалила
лулу
и
наређивала
како
да
брије
.
„
Још
овде
;
овде
није
добро
обријано
!
—
Ено
тамо
још
три
длаке
видим
!
“
—
рекла
би
’
и
показивала
камишом
на
ту
страну
!
Чујеш
ли
,
мамаљуго
банацка
?
—
Ал
’
за
име
Бога
,
Персида
,
па
доста
ми
је
удовлетворенија
!
Ето
,
Пера
је
испросио
нашу
Меланију
;
кроз
неколико
недеља
ће
бити
и
свадба
.
Па
зар
ти
није
доста
,
кад
си
му
,
тако
рећи
,
испред
носа
уграбила
зета
?
!
.
Ако
ћеш
право
да
ти
кажем
,
—
ја
му
се
,
та
Бога
ми
,
и
не
чудим
,
што
му
је
било
тешко
.
Та
отац
је
тек
!
—
Ћиро
!
То
је
већ
штогођ
друго
!
Друго
је
наша
Меланија
—
а
друго
она
њихова
ландпомеранце
!
...
Младић
лепо
воспитан
,
изображен
па
тражи
спрам
себе
и
свога
воспитања
и
прилику
,
к’о
што
би
’
и
сама
урадила
да
сам
на
његовом
месту
.
Ништа
ми
ту
,
Ћиро
,
нисмо
криви
,
—
него
им’о
младић
очи
па
пробир’о
.
А
она
њихова
да
је
била
за
нешто
боље
рођена
,
—
не
би
се
задовољила
калфом
.
—
Е
,
е
!
ти
већ
далеко
тераш
!
—
Е
,
сад
ја
далеко
терам
!
Ја
,
даклем
,
терам
далеко
!
Еј
,
мамаљуго
,
мамаљуго
банацка
!
Дакле
ти
си
већ
контен
да
све
заборавиш
!
...
Ћиро
!
Кад
мрзиш
,
треба
да
мрзиш
љуцки
.
Јест
,
тако
је
то
!
Све
доле
!
И
браду
,
и
бркове
,
и
...
—
Али
Његово
Преосвештенство
,
господин
владика
—
Екселенц
...
—
Каква
екселенција
!
...
Какав
Владика
!
Море
,
не
била
ја
на
твом
месту
,
а
ја
би
’
то
већ
...
вид’о
би
ти
!
...
Ћиро
!
Да
знаш
да
ћеш
тамо
наћи
сва
четири
васеленска
патријарка
и
петога
рим-папу
,
па
ништ
’
не
треба
да
се
плашиш
,
Ћиро
,
кад
знаш
да
си
у
резону
,
него
треба
да
им
кажеш
све
што
ти
је
на
срцу
,
што
те
једе
и
пече
.
Ћиро
,
кад
мрзиш
,
мрзи
!
И
бркове
му
немој
опростити
,
све
доле
,
све
!
Све
!
...
—
Али
,
Персида
—
—
...
А
нашем
Пери
треба
да
кажемо
,
да
одма
’
од
сутра
пусти
још
дужу
косу
;
кад
дође
време
,
нек
је
готов
и
за
ђакона
и
за
попу
!
—
Лако
је
теби
!
—
уздахну
поп
Ћира
.
—
Све
,
све
му
обријај
,
нек
изгледа
к’о
ћелави
Муслија
!
...
И
у
гроб
кад
легнем
,
Ћиро
,
мислићу
фурт
на
то
!
Из
гроба
ћу
,
чини
ми
се
,
устати
са
бријачем
,
па
ћу
га
сама
обријати
ако
ти
нећеш
!
Да
памти
кад
се
бацио
на
тебе
!
—
Е
,
ти
кад
кога
мрзиш
,
а
ти
не
знаш
да
поставиш
,
тако
да
кажем
,
плот
твојој
мрзости
и
јарости
!
—
рече
поп
Ћира
смешећи
се
мало
.
Ваљда
му
је
дошло
смешно
помишљајући
какав
би
то
призор
био
,
кад
би
гђа
Перса
стала
да
брије
поп-Спиру
а
овај
се
отима
.
—
Ах
,
не
,
не
!
Ти
си
страшна
кад
неког
омрзнеш
.
—
Није
нег
’
да
се
још
измирим
ваљ’да
!
Ако
ти
’
оћеш
,
ја
бо’ме
нећу
!
Ја
кад
волем
неког
,
ја
сам
онда
мелем
,
а
кад
га
мрзим
,
онда
му
не
треба
гори
пелен
!
—
Па
за
Бога
,
Персо
;
тридесет
скоро
година
живимо
к’о
пријатељи
—
—
Не
тридесет
,
Ћиро
,
него
тридесет
пута
тридесет
да
је
,
па
нећу
да
знам
!
Нема
више
ништ
’
;
било
па
прошло
!
„
Покварено
пријатељство
—
памтим
како
ми
је
говорила
увек
моја
покојна
мама
.
(
Бог
да
јој
душу
’
прости
,
била
је
здраво
паметна
жена
!
)
—
није
,
вели
она
,
к’о
каква
подерана
штримфла
,
па
да
се
може
подштрикати
!
“
А-ја
,
нема
тога
,
Ћиро
!
„
А
поновљено
пријатељство
,
то
ти
је
,
дете
,
—
говорила
би
ми
обично
покојница
,
—
то
ти
је
,
дете
моје
,
баш
к’о
подгријан
цушпајз
од
кромпира
!
Ако
од
подгријаног
кромпира
од
подне
може
бити
вечера
,
—
то
ће
и
од
поквареног
пријатељства
моћи
бити
штогођ
!
“
Нема
ти
ту
,
мој
Ћиро
,
више
ништа
!
То
је
било
,
било
,
Ћиро
,
а
и
не
дај
Боже
више
да
се
поврати
!
—
грми
гђа
Перса
.
—
Ама
неки
страх
уш’о
у
мене
,
—
вели
поп
Ћира
,
—
па
никако
да
се
охрабрим
...
Није
то
шала
—
ићи
пред
Преосвештенство
!
Ваљда
сам
ја
то
научио
!
А
какве
сам
среће
,
још
могу
ја
бити
крив
!
—
Сав
свет
зна
да
је
он
крив
.
—
Е
,
слаба
је
то
утјеха
за
мене
!
Знам
ја
Ћиру
.
Не
да
се
тај
лако
!
Како
је
деб’о
,
а
да
ви’ш
како
се
праћака
к’о
шаран
кад
га
извуку
из
воде
.
Научио
је
тај
на
те
колаче
.
Колико
се
само
пута
тај
искобељ’о
,
и
то
баш
тамо
,
ди
сам
мислио
,
да
му
,
Боже
ме
прости
,
ни
сам
Саваот
неће
моћи
помоћи
!
...
Ено
кад
се
оно
вук’о
клипка
,
памтиш
и
ти
...
пре
петнаест
година
...
кад
је
био
храм
цркве
,
па
кад
се
вук’о
у
порти
клипка
са
паорима
,
па
све
надвук’о
.
Јавили
господину
Епископу
...
па
ништа
.
—
Па
пре
тога
,
ако
се
сећаш
још
,
кад
је
оно
задоцнио
на
јутрење
...
ја
помисли
’
:
оде
му
брада
к’о
да
је
није
ни
им’о
—
а
он
још
похваљен
и
црвен
појас
добио
!
Има
тај
више
среће
нег
’
памети
—
то
ја
само
знам
!
—
Долијаће
!
Долијаће
,
Ћиро
,
ако
има
Бога
,
к’о
што
га
и
има
!
Него
ти
само
не
попуштај
твоје
право
и
твој
резон
!
Вид’ла
би
’
ја
њи
’
,
да
је
нешто
поп
Спира
у
резону
;
тешко
би
било
мени
!
Морала
би
’
од
оне
Сиде
у
бели
свет
бежати
!
Победићеш
,
Ћиро
,
држ
’
се
само
!
—
Та
,
ја
већ
видим
моје
„
добројтро
“
—
вели
поп
Ћира
;
—
видим
ја
и
моје
и
поп
Спирино
„
добројтро
“
!
—
Ти
само
чувај
онај
зуб
!
Да
га
чуваш
к’о
очи
у
глави
!
То
ти
је
најважније
сад
на
овом
свету
!
—
Ту
је
код
мене
.
Носим
га
увек
са
собом
(
у
злу
не
треб’о
!
)
Ал
’
која
ми
и
асна
од
њега
,
кад
ће
ми
се
,
знам
,
завезати
уста
к’о
звоно
на
Велики
Петак
,
па
нећу
умети
ни
једне
кад
дођем
пред
његову
Екселенцију
.
—
Еј
,
да
ми
је
,
Ћиро
,
да
ти
ја
мој
језик
нешто
могу
да
позајмим
!
...
А
кад
ћеш
морати
тамо
?
—
Прексутра
се
крећем
.
—
А
јеси
л
’
се
постар’о
за
кола
?
—
Сутра
ћу
да
гледам
у
селу
.
—
Гледај
бо’ме
,
зимње
је
време
...
није
к’о
у
лето
...
а
знаш
обешењаке
паорске
!
...
—
Кад
ћеш
на
пут
,
Спиро
?
—
запита
гђа
Сида
.
—
Сутра
у
име
Бога
,
—
уздахну
упитани
.
—
Па
јеси
л
’
се
спремио
?
—
пита
га
брижно
.
—
Та
,
нисам
баш
к’о
што
б
’
ја
желио
,
ал
’
.
—
—
Та
само
да
пређе
једаред
та
комендија
.
Страшно
сам
се
дала
у
бригу
,
Спиро
!
Има
три
четир
дана
како
све
сневам
неке
епископе
и
неку
берберску
сапуњавицу
;
а
то
не
слути
на
добро
!
—
Е
,
па
кад
’
оћеш
зета
берберина
,
то
ћеш
и
сневати
!
—
Та
не
через
тога
,
него
се
бојим
да
те
не
каштигују
.
—
А
,
до
тога
неке
доћи
,
—
храбри
је
поп
Спира
.
—
Не
дам
се
ја
док
сам
жив
!
...
Таман
!
Макар
одн’о
ђаво
ланац
два
.
—
Даклем
има
неке
надежде
?
—
А
како
је
,
наопако
,
не
би
било
?
!
Што
кажу
:
човек
док
је
жив
он
полаже
нешто
на
надежду
,
нада
се
!
Ја
сам
се
испочетка
мало
к’о
и
бојао
,
јербо
,
знаш
,
како
је
!
...
То
могу
теби
да
кажем
.
Крив
сам
!
Крив
сам
,
видиш
и
сам
—
к’о
ђаво
сам
крив
!
А
толико
сам
се
уздржав’о
!
Но
,
ал
’
зато
ипак
не
треба
се
предавати
очајанију
.
—
А
јеси
л
’
се
посовјетов’о
с
кимгођ
?
—
А
с
ким
ћу
,
кад
и
не
смем
ником
да
кажем
,
како
је
баш
све
то
било
!
—
Шаца
је
дете
...
а
шта
би
’
и
знао
с
њим
!
?
—
Па
зар
немаш
баш
никог
другог
?
...
А
како
Аркадија
...
како
с
њим
?
—
Та
,
он
ми
је
већ
кудикамо
поузданији
,
па
њему
сам
већ
смео
да
кажем
шта
је
и
како
је
,
а
нешто
је
већ
и
сам
знао
.
—
Па
шта
ти
он
каже
?
—
Па
,
каже
,
да
има
надежде
.
Само
,
каже
,
да
испланира
још
мало
,
па
ће
ми
данас
казати
,
шта
је
искумстир’о
.
—
О
,
дај
Боже
,
да
испадне
само
штогођ
добро
,
—
вели
гђа
Сида
па
се
прекрсти
кришом
од
поп-Спире
.
—
’
Оћеш
ли
да
ти
спремимо
што
за
пут
,
к’о
обично
?
—
Можеш
;
ма
да
ми
није
ни
до
чега
.
ГЛАВА
ОСАМНАЕСТА
Из
ње
ће
читалац
видети
,
какве
тешкоће
има
да
савлада
човек
који
мора
хитно
,
а
у
невреме
,
да
путује
У
том
уђе
и
Аркадија
.
—
’
Оћу
л
’
да
тражим
кола
?
—
запита
Аркадија
.
—
А
,
па
да
бо’ме
!
Само
се
погађај
,
јер
ти
бар
знаш
паора
!
вели
поп
Спира
.
—
Обешењак
је
.
Кад
те
види
да
си
у
невољи
,
а
он
онда
не
зна
ни
за
Бога
ни
за
душу
,
већ
к’о
вели
:
Кад
си
ми
само
пао
шака
!
Па
онда
већ
и
не
зна
шта
да
иште
!
—
Та
коме
ви
то
диваните
?
!
Та
зар
ће
ми
то
бити
први
пут
да
се
погађам
!
Та
умем
ја
,
те
још
како
,
да
се
цењкам
;
та
ни
бриге
вас
!
—
хвали
се
Аркадија
.
—
Па
кога
мислиш
да
узмеш
?
А
?
—
пита
поп
Спира
.
—
Та
...
сад
...
право
да
рекнем
,
—
није
баш
,
знате
,
ни
лако
.
Јесење
је
то
доба
...
путеви
покварени
,
а
блато
велико
—
—
Да
,
да
,
то
је
невоља
једна
!
—
А
како
би
сад
добро
дошло
,
да
имаш
своја
кола
и
коње
!
—
вели
гђа
Сида
.
—
Хе
,
то
сам
ти
,
Сидо
,
и
сам
више
пута
помислио
,
хе
...
ал
’
шта
ћеш
!
!
...
Да
их
држим
,
—
скупа
је
’
рана
;
па
,
п’онда
...
они
оданде
,
они
преко
,
—
они
нам
још
и
понајвише
сметају
!
Чим
чују
да
ко
овамо
код
нас
у
Банату
има
лепе
коње
,
—
одма
’
се
устумарају
ти
проклети
Бачвани
!
—
Што
ти
људи
имају
ту
проклету
пасију
да
украду
коње
од
Банаћанина
.
—
то
је
једно
чудо
!
—
Па
,
што
украду
украду
,
ајд
’
нек
и
’
ђаво
носи
;
нег
што
још
волу
да
намагарче
газду
коме
украду
коње
!
!
...
Ено
,
пре
три
месеца
кад
су
оном
Неци
украли
коње
,
па
мало
им
што
су
му
одвели
коње
,
нег
’
му
још
метли
уларе
на
врат
па
отишли
с
коњима
а
њега
оставили
к’о
никог
његовог
;
а
он
кад
се
пробудио
,
једва
су
укућани
га
курталисали
они
’
амова
!
Ето
,
тако
!
А
још
спав’о
у
шталогу
;
’
оће
човек
да
чува
своје
коње
!
Ено
,
од
срамоте
још
ни
сад
не
сме
човек
међ
свет
.
—
А
брани
се
,
—
прихваћа
Аркадија
.
—
„
Ја
сам
,
каже
Неца
,
месечар
,
па
ништа
не
знам
шта
је
са
мном
,
каже
,
кад
једаред
захрчем
.
Могли
су
ме
,
каже
,
слободно
упрегнути
и
у
штајерска
кола
да
и
’
вучем
и
брез
бича
;
ја
,
каже
,
ништа
не
би
’
знао
!
Него
фала
им
,
каже
,
што
су
били
ипак
људи
,
па
нису
!
“
Ето
,
због
тога
ме
и
мрзи
да
држим
коње
и
кола
,
—
вели
поп
Спира
и
приђе
к
прозору
,
па
се
загледа
у
једну
стаклену
теглу
и
гледаше
је
дуго
.
Настаде
почивка
.
Мож’да
је
сада
и
то
,
мало
час
споменуто
,
био
један
разлог
;
али
не
мање
јак
разлог
био
је
и
тај
,
што
је
поп
Спира
,
као
сваки
поп
и
паметан
економ
,
волео
што
јефтиније
да
прође
.
Лети
му
је
било
лако
.
Увек
је
имао
по
неку
прилику
да
путује
,
јер
се
увек
десило
,
да
је
неко
из
села
ишао
својим
послом
некуд
.
И
кад
сад
г
.
попи
требају
кола
,
он
се
и
повезе
на
њима
,
јер
који
би
то
парохијанин
био
који
би
своме
пароху
одрекао
кола
!
Али
сад
у
Новембру
месецу
слабо
ко
и
преже
коње
.
Ако
их
ко
и
преже
,
преже
их
само
у
сватове
,
па
за
то
ни
један
поп
не
може
више
онако
приликом
да
се
вози
,
па
једна
невоља
!
Коме
се
сад
обрати
,
мислио
је
и
слутио
поп
Спира
,
тај
ће
му
сигурно
наплатити
сад
и
оно
,
што
се
,
Бог
те
пита
кад
још
,
бадава
возио
,
па
ће
му
пресести
сва
вожња
забадава
.
Тога
се
и
бојао
поп
Спира
,
па
је
за
то
и
одлагао
ту
непријатност
и
дочекао
ево
последњи
дан
да
погађа
кола
.
А
после
,
бацао
га
је
у
бригу
и
његов
барометар
у
кући
,
јер
онај
зелени
жабац
у
оној
стакленој
тегли
на
прозору
,
показивао
му
стално
од
неколико
дана
кишовито
време
.
—
Па
,
шта
сте
решили
?
—
пита
га
Аркадија
.
Поп
Спира
ћуташе
и
једнако
стајаше
на
прозору
и
гледаше
расејано
на
теглу
са
жапцем
.
Од
ово
неколико
дана
горе
именовани
је
једнако
био
доле
на
дну
.
Ту
се
дан
ноћ
задржавао
и
у
не
малу
бригу
бацао
поп-Спиру
и
све
укућане
а
особито
Јулу
.
Јер
Шаца
је
дао
чизме
да
се
наглаве
и
наглавке
унапред
платио
,
а
Ника
чизмар
,
древна
једна
пијаница
,
затворио
и
дућан
и
чизме
па
запао
у
једну
биртију
већ
близу
вашаришта
,
па
већ
трећи
дан
седи
уз
гајдаша
,
а
Шаца
остао
у
летњим
ципелама
,
па
не
сме
никуд
преко
блата
.
А
онај
у
тегли
ућутао
се
на
дну
,
шћућурио
се
,
па
само
шири
мехуре
а
никако
неће
уз
оне
мердевине
(
које
су
њега
ради
ту
у
тегли
и
намештене
)
те
да
тако
покаже
и
наговести
пролепшање
времена
.
Све
се
забринуло
.
Поп
Спира
га
гледа
расејано
,
Јула
плаче
кад
га
види
,
а
гђа
Сида
скида
,
громове
чим
га
погледа
у
оној
његовој
ваздашњој
позитури
.
„
Сав
ми
је
зелен
,
говорила
би
гђа
Сида
,
кад
би
год
прошла
крај
прозора
.
Гледај
само
,
молим
те
,
како
се
каприцир’о
обешењак
један
зелени
,
па
баш
никако
да
се
попне
уз
лотре
,
него
ме
гледи
оданде
безобразно
к’о
каква
буљоока
Чифуткиња
!
Гром
те
спалио
,
обешењаче
зелени
!
“
Тако
га
је
грдила
гђа
Сида
,
али
он
се
ипак
није
пењао
уз
мердевине
.
—
А
...
је
си
л
’
што
смислио
?
—
запитаће
поп
Спира
Аркадију
после
дужег
ћутања
не
могавши
дуже
да
издржи
дрзак
и
безобразан
поглед
онога
на
дну
.
—
Па
,
да
ви’те
,
и
смислио
сам
...
Само
не
знам
,
’
оће
л
’
ваљати
штогођ
,
—
вели
Аркадија
.
—
Па
шта
си
то
к’о
смислио
?
—
Па
,
ето
,
то
сам
смислио
.
Да
се
ви
морате
пошто-пото
дочепати
оног
проклетог
зуба
,
да
га
он
нипошто
не
узмогне
показати
Његовом
Преосвештенству
господину
Епископу
.
А
кром
тога
,
морате
фурт
остати
на
том
,
да
,
то
јест
,
свега
онога
није
било
,
чиме
вас
он
беди
у
тужби
,
да
га
,
то
јест
,
нисте
гађали
ни
чим
.
Ви
само
каж’те
:
„
Не
знам
ја
ништа
од
свега
тога
,
а
он
,
каж’те
,
нека
докаже
,
да
је
то
све
тако
било
,
к’о
што
он
каже
.
“
Образ
је
спласнуо
,
а
зуба
нема
—
е
,
па
ондак
нек
докаже
ако
је
мајстор
.
—
Е
па
то
и
ја
знам
,
ал
’
то
је
ђаво
што
је
зуб
код
њега
.
Па
како
онда
?
—
Е
,
па
то
је
и
код
мене
ђаво
,
што
се
ни
ја
до
сад
,
баш
к’о
за
пакост
,
баш
никако
да
домислим
:
како
!
Ја
к’о
мислим
,
да
потплатите
кочијаша
што
га
буде
одвез’о
—
па
он
да
се
какогођ
докопа
зуба
.
—
А
знаш
ли
бар
који
ће
да
га
вози
?
—
Е
,
па
то
још
не
знам
.
Ја
пазим
,
ал
’
још
нисам
дозн’о
.
—
Па
гледај
да
дознаш
!
А
знаш
ли
,
онако
,
који
би
паор
к’о
мог’о
да
вози
,
било
мене
,
било
њега
?
—
Па
и
неће
их
бити
баш
за
пробирање
.
Они
што
су
сад
код
куће
,
и
што
би
к’о
могли
да
возе
,
нису
се
ни
један
,
кол’ко
ја
знам
,
погодили
.
—
Не
знам
кога
да
погодим
!
’
Оће
л
’
Пера
Боцкалов
?
—
Ман’те
га
врагу
!
—
одвраћа
га
Аркадија
.
—
Скуп
је
.
А
и
ако
се
погодите
,
имаћете
комендије
саш
њим
.
Он
има
један
луд
обичај
;
воле
,
нег
’
Бог
зна
шта
да
му
дате
,
да
удари
преким
путем
,
па
кад
га
укебају
,
ко
плаћа
штроф
,
него
онај
кога
вози
.
—
А
Прока
Циканов
?
—
Изешћете
се
живи
ако
га
погодите
.
Пипав
је
до
зла
Бога
,
за
то
су
му
изденули
име
,
па
га
нико
у
селу
друкчије
и
не
зове
него
Прока
„
Оћеш-Нећеш
!
“
...
Сваки
час
има
он
нешто
да
ради
;
час
пали
лулу
,
час
га
жуљи
чизма
па
је
свлачи
,
па
онда
испусти
бич
па
силази
с
кола
и
иде
бестрага
натраг
,
а
ви
седите
у
коли
’
па
чекате
.
Што
другима
треба
пола
дана
,
њему
треба
читав
дан
,
па
и
дан
и
по
!
...
А
после
,
па
и
коњи
му
нису
никакви
!
Неке
сремачке
раге
,
па
к’о
мачке
ситни
!
К’о
да
шљиве
тера
по
вашарима
...
А
што
је
најгоре
,
никад
не
знате
:
пошто
сте
погодили
кола
.
Кол’ко
је
онако
на
очи
пипав
и
завезан
—
ал
’
да
га
видите
,
како
уме
да
се
свађа
и
да
лаже
кад
га
исплаћујете
...
Њега
нипошто
!
—
А
како
би
било
да
узмемо
Раду
Карабаша
?
Ај
?
Он
баш
лепе
коње
држи
!
—
Ху
,
та
ман’те
га
бестрага
!
Да
је
он
само
полак
добар
к’о
што
су
му
коњи
—
била
би
једна
красота
!
Он
добро
тера
,
до
душе
,
ал
’
и
он
не
ваља
.
—
Па
кад
добро
тера
а
шта
ћеш
више
и
боље
!
?
—
Бачван
је
,
па
воле
мало
више
да
дивани
.
И
чим
која
чарда
,
—
а
фала
Богу
нису
ретке
—
а
он
:
стој
!
да
напоји
коње
и
себе
,
а
после
кад
узме
уздице
у
шаке
,
а
он
тера
к’о
луд
!
Само
викне
:
„
Држ’те
се
,
господари
!
“
па
кад
ошине
коње
,
а
господар
ако
се
није
добро
у’ватио
за
лотре
,
излети
к’о
да
никад
није
ни
био
у
коли
’
!
Е
,
то
му
,
ето
баш
не
ваља
!
Тако
је
приклане
возио
једног
Джиду
из
Симиклуша
у
Велики
Бикач
,
па
га
још
код
Бочара
изгубио
из
кола
и
тек
код
Карлова
опазио
да
тера
празна
кола
и
не
вози
никог
.
„
А
што
не
пазиш
?
“
пцују
га
људи
.
„
А
што
се
не
држи
љуцки
!
“
брани
се
он
;
па
још
испадне
,
да
је
други
крив
.
Па
бар
да
се
чешће
окрене
,
ајде-де
;
него
кад
натуче
шешир
на
очи
,
а
он
се
по
два
сата
не
окрене
,
него
само
виче
и
шиба
коње
а
све
лети
блато
на
оног
за
њим
у
сицу
,
па
не
знаш
кад
си
кавонији
ил
’
кад
испаднеш
из
кола
,
ил
’
кад
останеш
у
коли
!
—
О
,
о
!
—
вајка
се
поп
Спира
.
—
А
после
,
—
наставља
Аркадија
кондуиту
Радину
,
има
још
и
ту
луду
нарав
,
да
не
да
ничијим
колима
испред
његових
кола
.
Таки
потера
поред
њих
!
А
вешт
је
,
обешењак
,
да
изврне
туђа
кола
само
док
запне
левчом
о
левчу
!
...
И
после
,
’
оће
да
пије
...
и
да
се
туче
успут
.
Чим
је
мало
ђорнут
,
а
он
’
оће
да
пева
.
Па
што
он
сам
’
оће
да
пева
,
ајде-де
;
него
што
тера
и
онога
кога
вози
,
да
и
онај
пева
,
па
ако
овај
неће
,
а
он
одма
’
скида
левчу
,
па
тера
с
кола
!
Каже
он
је
„
немеш
“
,
па
баш
и
није
спао
на
то
да
кочијаши
.
—
Па
то
је
онда
луд
човек
!
—
Луд
,
са
свим
луд
.
Не
знаш
ко
је
луђи
ил
’
он
,
ил
’
они
његови
бесни
коњи
.
Трезан
,
и
Боже
помози
;
ал
’
кад
је
пијан
,
нико
с
њим
не
може
да
изађе
на
крај
.
И
пије
и
бије
се
,
и
купује
коље
успут
и
плаћа
и
пије
алдумаш
;
он
вас
повезе
а
неки
десети
вас
довезе
,
никад
не
знате
ко
ће
вас
довести
кад
вас
он
повезе
.
Добро
тера
,
то
је
све
тако
;
ал
’
је
незгодан
за
једно
свештено
лице
,
к’о
што
сте
ви
,
на
прилику
.
—
Е
,
па
кога
ћу
,
за
име
Бога
,
да
узмем
?
А
какав
је
онај
Пера
Тоцилов
?
Шта
велиш
,
да
шега
узмеш
?
—
Па
он
ће
,
да
ви’те
,
још
и
понајбољи
бити
.
А
има
и
добре
арњеве
.
Купио
и
’
баш
ту
скоро
кад
се
продав’о
неки
штајерваген
,
па
скин’о
и
метнуо
на
своја
лака
лепа
кола
.
Њега
,
њега
најбоље
...
—
Е
,
врло
добро
.
Па
иди
,
па
се
ценкај
.
Ил
’
како
би
било
да
ја
сам
одем
?
А
шта
велиш
?
—
Па
мал’те
не
ће
то
најбоље
и
бити
!
А
ја
ћу
бар
за
то
време
да
се
натенани
размислим
мало
за
оно
и
да
распитам
:
је
л
’
господин
Ћира
погодио
кола
и
кога
је
погодио
;
па
ако
није
онда
да
ја
сам
то
некако
удесим
;
ако
буде
к’о
што
ја
мислим
,
онда
смо
„
на
коњу
“
господине
.
„
На
коњу
“
—
додаде
поуздано
Аркадија
.
—
Ајде
,
потрчи
,
—
вели
му
поп
Спира
,
—
потрчи
,
поради
к’о
да
се
тебе
самога
тиче
.
ГЛАВА
ДЕВЕТНАЕСТА
Из
ње
ће
читаоци
видети
да
су
имали
право
наши
стари
кад
су
рекли
ону
златну
пословицу
:
„
Тешко
своме
без
свога
!
“
После
пола
сахата
кренуо
се
поп
Спира
да
погоди
кола
.
Обишао
је
онако
успут
све
паоре
који
кочијаше
Био
и
код
Пере
Боцкалова
,
и
код
Проке
Циканова
и
код
Раде
Карабаша
,
а
и
још
код
неких
;
и
ни
код
једног
није
нашао
честитих
арњева
,
а
где
би
их
и
било
,
ту
је
газда
опет
на
путу
.
Остаде
му
још
сало
газда
Пера
.
Поп
Спира
уђе
унутра
у
кућу
газда-Пере
и
баш
га
затече
у
кући
где
седи
у
ходнику
па
круни
кукуруз
.
—
Помоз
’
Бог
,
Петре
синко
!
—
Бог
вам
добро
дао
,
господин-попо
!
—
рече
Пера
и
скочи
са
столице
,
остави
брзо
лулу
из
уста
у
један
ћошак
,
па
скиде
шешир
И
пољуби
г
.
попу
у
руку
.
—
Па
,
како
је
?
Како
?
Радиш
ли
,
је
си
л
’
вредан
?
—
пита
га
поп
Спира
—
Па
мети
тај
шешир
на
главу
,
Петре
синко
,
покри
се
,
покри
!
—
Та
,
ето
,
кол’ко
могу
,
господин
’
попо
,
и
кол’ко
,
што
кажу
,
морам
!
—
Ааа
,
један
по
један
!
—
рече
у
себи
газда
Пера
Тоцилов
и
намигну
ђаволасто
испод
шешира
.
Јер
исти
газда
Пера
није
нико
други
него
добро
познати
нам
синоћни
Пера
Тоцилов
коме
је
Нића
боктер
дошао
и
код
њега
се
добро
почастио
као
што
је
стрпељивим
читаоцима
добро
познато
из
Главе
Шеснаесте
.
Домаћин
је
Нићу
почастио
,
а
овај
је
то
,
Бога
ми
,
и
заслужио
,
јер
је
тога
вечера
нарочито
дош’о
био
Пери
Тоцилову
.
И
док
су
они
тамо
певали
и
кикотали
чешљајући
перје
,
дотле
је
Нића
исприповедао
све
и
додао
,
да
ће
му
сутра
оба
попа
доћи
на
ноге
да
се
погађају
да
их
вози
.
Морају
путовати
а
сем
њега
нико
нема
онаке
арњеве
и
онаке
коње
.
„
Па
не
мој
да
срамотиш
своје
красне
коње
,
па
да
и
’
будзашто
возиш
,
—
саветовао
га
је
Нића
.
—
Та
видиш
ли
,
како
ти
је
запала
сикира
у
мед
,
па
није
да
је
само
сикира
,
нег
’
и
сво
држаље
.
За
то
буди
паметан
—
к’о
и
увек
што
си
био
—
,
па
не
испушћај
!
Та
,
знаш
како
они
нас
деру
,
кад
је
неко
од
наши
’
у
невољи
;
кад
се
,
на
прилику
,
жени
!
Та
,
волијем
поповску
крајцару
,
нег
’
,
што
кажу
,
трговачку
форинту
!
Та
сети
се
само
шта
нас
парокијане
кошта
само
оно
једно
њи’ово
„
Господи
помилуј
“
,
и
„
Подај
господи
!
“
—
учио
га
је
оне
вечери
Нића
;
и
све
је
то
сад
пало
на
памет
газда-Пери
Тоцилову
,
кад
је
видео
поп-Спиру
у
својој
авлији
.
—
Ето
,
ја
сврн’о
мало
!
—
отпочиње
поп
Спира
разговор
.
—
Видим
те
у
авлији
,
па
реко
’
:
дај
да
свратим
мало
код
нашега
газда-Петра
...
А
,
ти
увек
вредан
!
—
Па
фала
...
Фала
вам
,
господин-попо
,
који
сте
ме
се
сиромашка
сетили
.
—
Е
,
мој
синко
,
ниси
ти
сиромашак
.
Ти
си
човек
газда
,
кад
ти
можеш
да
држиш
коње
само
через
газдашага
и
сватова
.
—
Та
,
господин-попо
...
и
ви
како
диваните
,
да
је
,
ал
’
није
...
Јадан
ми
газдашаг
!
Него
крпарим
,
крпарим
к’о
нико
мој
.
Какви
сватови
;
зар
је
мени
до
њи
’
.
Него
,
ето
тако
,
мало
њивице
мало
’
раним
свиње
,
мало
кочијашим
—
па
крај
с
крајем
.
Тавори
се
,
господин-попо
,
од
талијанског
рата
и
од
како
изиђоше
ове
сексеруше
банке
све
горе
;
па
док
могу
—
добро
,
а
кад
удари
руда
у
брег
,
а
ја
ћу
,
што
кажу
,
„
аљку
на
батаљку
“
па
ил
’
у
Срем
преко
ил
’
још
даље
у
Сервију
...
А
за
сад
још
по
мало
од
кочијашења
—
—
А
имаш
ли
асну
од
кочијашења
?
—
Па
...
к’о
што
реко
’
,
не
дај
Боже
и
горе
!
А
,
што
рекосте
„
асна
“
,
ех
,
а
ко
данас
има
асне
од
рада
?
Нико
!
А
паор
ни
толико
!
—
А
јеси
л
’
бар
мајстор
у
том
послу
?
—
Та
,
сад
ја
нећу
ништа
да
диваним
преко
себе
,
него
,
ето
,
питајте
друге
људе
,
и
Джиде
и
господу
.
Извол’те
,
питајте
друге
људе
,
које
је
Пера
Тоцилов
возио
,
па
питајте
и
’
јесу
л
’
другог
кочијаша
после
тражили
!
—
Е
,
лепо
,
лепо
!
Баш
ми
је
мило
.
Па
сад
баш
кад
сам
и
онако
беспослен
,
да
се
бар
разговарамо
...
А
,
би
л
’
,
на
примјер
,
тако
ово
дана
,
возио
?
—
Та-а-а
,
оно
,
знате
...
—
отеже
Пера
и
почеша
се
,
—
видите
и
сами
какав
је
белај
напољу
!
А
баш
,
да
вам
право
кажем
,
и
не
би
ми
мило
било
сад
на
оваком
времену
...
Лети
је
друго
—
—
А
,
да
бо’ме
да
је
лети
друго
.
Лети
може
човек
баш
и
пешке
да
иде
...
А
,
пошто
возиш
,
на
прилику
,
лети
?
—
А
,
као
...
кога
,
на
прилику
?
—
Та
,
сад
...
кога
било
...
ма
кога
...
Лети
,
на
примјер
...
колк’о
тражиш
на
дан
?
—
Па
осам
сребра
—
—
Много
...
А
зими
?
—
Па
дупло
;
шеснајст
сребра
—
Хој
,
хој
!
То
је
бо’ме
папрено
,
Петре
синко
!
А
у
јесен
?
—
Па
к’о
и
у
зиму
,
шеснајст
.
—
То
је
бо’ме
много
.
Много
,
много
...
—
Е
,
па
јесен
је
,
блато
је
,
горе
нег
’
и
сува
зима
ил
’
снег
.
—
Та
знам
.
Петре
синко
!
Ал
’
колико
је
дужи
летњи
дан
него
овај
зимњи
,
—
па
ипак
за
зимњи
тражиш
дупло
!
Ајд
’
десетица
,
и
које
како
.
—
Е
ал
’
опет
,
ви
заборавили
,
колика
је
дугачка
зимска
ноћ
.
Па
сву
ноћ
коњи
једеду
,
а
ноћ
се
отегне
к’о
гладна
година
...
а
коње
треба
’
ранити
,
па
онда
и
’
добро
можеш
терати
.
Шта
је
десетица
!
Оде
,
што
кажу
,
сва
у
коњску
зобницу
;
„
десетицу
у
зобницу
!
“
—
Ама
много
је
,
много
!
—
Па
спрам
кесе
,
господин-попо
,
и
спрам
чина
.
Оно
,
знате
,
што
кажу
,
вандровкаша
на
путу
човек
и
забадава
узме
у
кола
,
ал
’
оно
је
вандровкаш
,
а
није
господин
.
А
господин
штогођ
боље
плати
,
то
све
боље
и
за
њега
;
припада
му
већа
почест
.
А
дика
,
што
кажу
,
и
риђи
у
таљигама
,
нек’мо
л
’
газди
!
—
Ја
би
’
се
,
знаш
,
ово
дана
кренуо
на
пут
;
онако
,
пало
ми
на
памет
,
дошла
ми
воља
да
се
мало
разонодим
.
Па
...
реко
’
...
дај
да
обиђем
и
припитам
најпре
нашег
Петра
.
—
Е
,
фала
,
фала
,
господин-попо
.
И
ја
,
што
кажу
,
вас
почитујем
,
и
већ
,
онако
сви
у
мојој
кући
...
вас
па
вас
...
нико
вас
од
моји
’
друкчије
и
не
зове
него
„
наш
господин-парок
“
—
—
Па
,
кол’ко
дакле
тражиш
?
—
Па
рек’о
сам
:
шеснајст
сребра
.
—
Осам
...
Петре
.
—
А
па
мало
је
,
мало
,
господин-попо
,
није
сад
лето
.
—
Па
пролепшаће
се
!
Мора
се
пролепшати
.
Ето
онај
мој
ми
жабац
каже
:
да
ће
бити
промјене
,
промјене
на
боље
.
—
Та
каква
жаба
,
господин-попо
!
Та
како
то
опет
диваните
!
?
Та
,
сто
жабаца
да
ми
,
не
крекећу
,
него
да
ми
натруковану
облигацију
даду
—
па
им
не
би
’
веров’о
.
Та
шта
ће
мени
жабац
,
код
мене
живог
!
—
Падаће
ово
,
господин-попо
,
бар
још
читаву
недељу
дана
!
Познајем
ја
то
по
мени
;
та
бољи
ми
жабац
не
треба
!
(
Пера
Тоцилов
је
некад
секао
дрва
у
некој
спахијској
шуми
,
и
том
приликом
заостале
му
неке
ситне
сачме
и
со
,
па
од
тога
доба
је
боље
и
сигурније
знао
да
предскаже
сваку
промену
и
време
боље
и
сигурније
него
и
сам
Календар
Стогодишњак
.
)
—
Ама
кад
ти
кажем
,
—
уверава
га
поп
Спира
,
—
промјениће
се
.
—
Та
немојте
ми
,
господин-попо
,
солити
памет
,
та
усољен
сам
ја
добро
,
па
за
то
тако
и
диваним
.
Кера
био
,
ако
не
потрефим
!
Та
још
мој
покојни
баба
(
Бог
да
му
душу
’
прости
!
)
говорио
ми
је
:
„
Синко
Перо
,
говорио
ми
је
он
,
кад
киша
пробије
зору
,
пробиће
и
опаклију
.
“
И
то
је
баш
тако
к’о
свето
!
Баш
сам
то
добро
утубио
!
Нема
ту
лепа
дана
још
задуго
,
господин-попо
!
Него
четрнајст
сребра
,
па
да
се
сутра
зором
кренемо
у
име
Бога
.
—
Ама
ти
си
,
Петре
,
тако
заценио
,
к’о
да
си
ти
сам
у
селу
.
—
Па
,
господин-попо
,
мал’те
неће
тај
ђаво
и
бити
!
—
Коме
требају
кола
с
арњевима
,
—
тај
ме
мора
потражити
...
Јербо
,
што
је
било
кола
с
арњеви
по
селу
,
то
је
сад
све
на
путу
.
—
Видиш
,
обешењака
паорског
,
како
све
зна
.
Тако
и
јесте
;
шта
знаш
!
—
вели
поп
Спира
у
себи
,
а
за
тим
рече
гласно
:
—
Осам
,
осам
,
Петре
.
Доста
ће
бити
и
осам
сребра
.
Па
,
ето
,
можеш
,
ако
се
стрефи
,
да
узмеш
још
кога
у
кола
.
—
Ако
нисам
и
нећу
!
—
рече
у
себи
Пера
Тоцилов
,
а
после
додаде
гласно
:
—
Четрнајст
,
господин-попо
;
ајд
’
дајте
ето
дванајст
сребра
и
још
једнога
да
узмем
у
кола
,
—
да
истерам
бар
тако
ти
’
шеснајст
сребра
.
Ето
,
нађ’те
ви
још
једног
,
па
да
вас
возим
не
за
осам
,
него
за
шест
сребра
!
Размисли
се
поп
Спира
и
после
подужег
размишљања
,
шетања
и
цењкања
,
пристаде
напослетку
.
Попусти
и
Пера
и
погодише
се
за
десет
сребра
.
—
Добро
!
—
вели
поп
Спира
.
—
Десет
,
десет
—
али
кад
ти
платим
десет
,
’
оћу
добро
да
тераш
.
—
Немајте
бриге
;
к’о
ајзлибан
!
После
једнога
сахата
дотрча
Аркадија
поп-Спириној
кући
и
затече
попа
код
куће
.
—
Које
добро
,
Аркадија
?
—
запитаће
га
овај
.
—
Добро
је
!
Распит’о
сам
!
Господин
Ћира
погодио
је
оног
Перу
,
оног
Тоцилова
,
да
га
сутра
вози
.
—
Ето
ти
сад
!
Па
и
ја
сам
га
погодио
!
Но
,
сад
ће
бити
комендије
!
—
Па
ви
дакле
заједно
путујете
!
Е
,
то
је
баш
к’о
поручено
!
То
је
добро
!
Никад
боље
!
—
Какво
те
„
добро
“
спопало
?
!
Та
то
баш
не
ваља
!
—
Ама
то
,
то
баш
и
ваља
!
Но
фала
Богу
,
—
додаде
Аркадија
за
себе
,
—
добро
ми
је
исп’о
мој
план
за
руком
!
—
А
за
тим
рече
гласно
:
—
Е
,
баш
фајн
се
стрефило
!
—
Како
то
мислиш
?
—
Па
,
ево
,
како
!
Сад
се
можете
врло
лако
дочепати
оног
зуба
.
—
Е
,
ал
’
како
?
—
Па
,
ево
како
сам
ја
то
иштудир’о
...
Ако
се
кренете
сутра
зором
,
стићи
ћете
у
вече
у
Темишвар
,
—
и
онда
нема
никакве
надежде
.
За
то
се
и
немојте
крећати
у
јутру
,
него
пођите
око
подне
,
па
онда
морате
ноћити
у
Ченеју
код
господин-пароха
,
оног
,
оног
што
га
паори
зову
:
Олуја
,
вашег
и
његовог
пријатеља
...
А
ја
таки
идем
Тоцилову
,
да
му
кажем
,
да
не
преже
зором
,
нек
нађе
какавгођ
изговор
,
—
јер
ви
,
казаћу
му
,
не
можете
пре
ручка
да
се
кренете
.
—
Но
,
па
добро
,
ал
’
ја
ипак
,
још
не
видим
...
Пак
шта
онда
?
—
Е
,
па
сад
каж’те
ми
,
молим
вас
,
још
само
ово
:
коме
је
исти
поп-Олуја
већи
пријатељ
,
вама
или
господину
Ћири
?
—
Поп
Олуја
!
!
!
Та
мени
,
мени
да
бо’ме
!
Те
још
какви
смо
пајташи
и
пријатељи
били
,
и
то
још
од
кад
!
Још
од
прве
латинске
!
Та
заједно
смо
,
к’о
деца
,
с
катихетом
„
вертеп
“
носили
;
ја
продуцир’о
„
цара
Валтазара
"
а
он
„
Перу
из
Старога
села
Кера
“
.
Та
није
било
већег
спадала
у
школи
од
њега
!
—
Те
још
какав
,
какав
пријатељ
—
—
Таман
к’о
што
ваља
!
Кад
је
тако
,
а
ви
ћете
му
се
онда
моћи
слободно
повјерити
;
и
онда
гледајте
,
па
да
вам
он
помогне
да
се
дочепате
зуба
.
Знате
како
је
путовање
...
па
јесење
мочарно
време
,
па
прозебе
човек
...
па
вечера
,
па
ондак
разговор
,
па
вино
!
...
Та
ви
ме
већ
разумете
...
Може
се
...
згодно
је
...
—
Е
,
ал
’
како
ћу
,
како
?
Кад
га
он
,
кажу
,
чува
к‘о
очи
у
глави
;
сваки
час
га
загледа
и
пипа
,
је
л
’
му
на
свом
месту
.
Па
баш
и
да
га
се
дочепам
,
ал
’
кад
он
види
да
га
нема
,
а
?
—
Има
и
за
то
лека
,
немајте
ви
бриге
!
Ја
сам
се
за
све
постар’о
.
Ево
вам
ово
овде
замотано
.
Па
кад
му
склоните
онај
зуб
,
а
ви
му
онда
лепо
подметните
ово
на
његово
место
,
—
вели
Аркадија
и
предаде
му
један
мали
замотуљак
.
—
Ваљ’да
га
неће
успут
развијати
—
Поп
Спира
га
узе
и
размота
,
и
кад
виде
шта
је
а
он
се
грохотом
,
слатко
,
насмеја
.
—
„
Sej
den
jegože
sotvori
Gospod
“
!
...
Аркадија
,
човече
,
ти
си
мој
избавитељ
ево
већ
по
други
пут
!
Е
,
ако
се
још
и
сад
извучем
из
шкрипца
,
нећу
ти
то
vo
vjeki
vjekov
заборавити
.
Е
,
Аркадија
,
—
рече
поп
Спира
дигнувши
задовољно
обрве
,
—
ти
си
,
ти
си
...
формални
штрањгов
!
—
вели
и
тапка
га
задовољно
по
рамену
.
—
Хе
,
хе
!
—
смеје
се
и
снебива
Аркадија
.
—
Али
,
како
само
,
врагу
,
да
ти
то
падне
на
памет
.
кад
ти
ниси
учио
никакве
школе
?
!
—
Хе
,
—
вели
Аркадија
па
трља
онако
смирено
поповски
руке
и
увлачи
снебивљиво
врат
,
—
учио
сам
,
господине
,
какве
сам
мог’о
...
Учио
сам
,
те
још
како
учио
!
Свршио
сам
вам
ја
,
господине
,
и
ону
тринајсту
школу
!
—
завршује
Аркадија
поносито
.
—
А
,
после
,
сви
су
Провлакови
мајстори
за
то
;
а
и
ја
,
ако
ћемо
право
,
треба
да
се
зовем
Провлаков
!
—
Ах
,
бадава
,
—
вели
задовољно
поп
Спира
.
—
Кажу
:
„
триста
,
без
попа
ништа
!
“
Ако
нико
није
,
а
оно
ћу
ја
да
је
преокренем
па
од
сад
нек
се
каже
:
„
Триста
,
без
црквењака
ништа
!
“
Ај
,
је
л
’
добро
диваним
?
што
рек’о
наш
Нића
боктер
.
Што
јест
,
јест
!
Право
су
рекли
наши
стари
:
„
Тешко
своме
без
свога
!
“
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТА
У
њој
је
описано
једно
јесење
путовање
са
једном
епизодом
на
чарди
.
У
првој
половини
Главе
је
забава
,
а
у
другој
поука
,
т
.
ј
.
изнета
је
ужасна
слика
једног
алкохолом
руинисаног
организма
,
за
поуку
многим
читаоцима
У
среду
тако
око
десет
сахати
,
баш
кад
се
господин
нотарош
кретао
у
амт
,
отворила
се
широм
капија
Пере
Тоцилова
,
а
на
капију
изађоше
кола
и
коњи
;
на
колима
лепи
арњеви
а
под
арњевима
седи
Пера
Тоцилов
.
Искривио
се
и
испружио
шију
па
наређује
из
кола
нешто
својима
тамо
у
авлији
.
А
за
тим
се
прекрсти
,
па
опсовав
блато
и
кишу
,
(
која
је
тако
свесрдно
падала
као
да
су
бар
недељу
дана
и
додолама
и
литијама
молили
Бога
за
њу
)
—
ошину
коње
и
потера
управо
у
попов
сокак
пред
поп-Спирину
кућу
.
Кад
га
узе
на
кола
прекрсти
се
још
једаред
,
онако
махинално
видећи
гђу
Сиду
како
се
крсти
на
вратима
па
се
крену
поп-Ћириној
кући
и
стаде
пред
капију
.
„
И
бркове
и
браду
,
“
чуло
се
још
из
авлије
,
„
све
,
све
обријај
,
све
скини
салашару
једном
паорском
,
све
,
све
!
Нек
’
иде
свет
на
њега
к’о
на
чудо
,
нек
...
“
И
уједаред
застаде
и
гђа
Перса
која
је
говорила
и
поп
Ћира
који
се
ухватио
за
левчу
и
метнуо
ногу
на
потегу
да
се
попне
у
кола
;
обоје
застадоше
као
окамењени
,
јер
обоје
спазише
у
колима
поп-Спиру
,
огрнута
госпоја-Сидином
великом
зимском
марамом
како
се
помаче
у
лево
а
(
из
почасти
)
оставља
поп-Ћири
да
он
седи
„
о
деснују
“
.
—
А-а-а
,
—
замуцкује
пренеражени
поп
Ћира
,
—
а-а-а
,
а
шта
је
оно
тамо
,
а
,
Петре
?
А
каква
је
опет
то
комендија
?
—
А
каква
би
опет
комендија
била
,
молим
лепо
?
—
пита
Пера
Тоцилов
,
а
начинио
наивно
и
поштено
лице
како
то
већ
паор
уме
.
—
Па
,
Петре
синко
,
је
л
’
то
поштено
од
тебе
;
дед
’
кажи
сада
ти
сам
?
Јесам
ли
ја
погодио
кола
и
капару
дао
—
ил
’
неко
други
?
А
?
—
пита
га
поп
Ћира
стојећи
крај
кола
?
—
Па
,
па
,
молим
лепо
,
господин-попо
,
па
и
ви
сте
погодили
а
и
други
господин
попа
су
погодили
.
Обојица
сте
погодили
и
поштено
ми
,
што
кажу
,
и
капару
дали
,
које
ја
вама
,
к’о
један
човек
сиромашак
,
никад
нећу
заборавити
,
и
за
које
вама
:
фала
!
Оно
касти
,
и
нисте
ви
погађали
,
него
ваш
Аркадија
погађ’о
за
ваш
рачун
.
Него
извол’те
у
кола
;
извол’те
да
не
киснеду
за
банбадава
и
коњи
и
амови
.
—
Хе
,
Петре
,
синко
,
’
ма
нећемо
тако
,
—
пребацује
му
поп
Ћира
.
—
Ал
’
молим
понизно
,
господин-попо
,
а
зар
ми
нисте
ви
сами
дозволили
,
да
још
једнога
могу
примити
на
кола
у
предњи
сиц
нуз
мене
!
?
Па
ето
и
господин
су
,
на
прилику
,
парок
к’о
и
ви
што
сте
,
па
ди
би
ја
њега
метнуо
до
мене
,
а
ето
и
он
вам
одаје
почест
,
оставио
вама
у
десно
...
а
за
то
вас
и
возим
по
то
.
А
за
десет
сребра
,
што
кажу
,
не
вреди
ни
презати
на
оваким
белају
од
времена
.
А
ваљ’да
је
право
да
и
ја
,
што
кажу
,
к’о
сирома
’
један
човек
,
зарадим
коју
крајцару
за
порцију
;
јербо
и
коњи
имаду
душу
,
макар
да
су
,
што-кажу
,
једна
марва
.
—
Та
умете
ви
паори
,
знамо
ми
већ
вас
и
ваше
политике
!
—
умеша
се
гђа
Перса
.
—
За
Бога
,
Николајевичу
,
за
што
ниси
добро
отворио
очи
кад
погађаш
кола
;
кад
знаш
добро
паоре
,
гром
их
спалио
и
сас
обешењацима
!
...
Та
ди
би
се
ти
,
Бог
с
тобом
,
—
продужује
гђа
Перса
сва
зелена
од
једа
,
—
возио
с
ким
било
!
Тражи
друга
кола
,
та
бар
тога
зеља
има
доста
,
фала
Богу
.
—
Има
кола
ал
’
нема
арњева
,
милостива
!
—
вели
Пера
Тоцилов
.
—
Та
гледајте
само
какво
је
то
време
!
Та
гријота
би
било
и
керу
истерати
на
сокак
на
оваку
кишу
и
у
овако
блато
!
—
Та
обешењаци
сте
ви
сви
,
кол’ко
вас
је
гођ
!
Немеши
вама
требају
,
немеши
!
—
Ех
,
та
ман’те
се
,
госпоја
,
комендије
!
Та
какви
немеши
!
Та
сви
смо
ми
немаши
,
па
через
тога
се
и
свађамо
.
А
да
смо
„
немеши
“
,
нит
’
би
ви
били
брез
кола
,
нит
’
би
’
ја
спао
на
то
да
другога
возим
.
А
и
„
немеши
“
баш
,
ал
’
су
и
они
прокопсали
!
Та
ено
Раде
Карабашева
,
па
он
је
бар
немеш
,
па
и
он
кочијаши
!
Па
спао
на
Джиде
перјаре
и
грошићаре
,
а
ја
бар
господу
пароке
возим
!
Него
боље
ви
седајте
,
да
мање
киснемо
и
ми
и
коњи
!
—
Та
како
не
би
било
кола
у
толиком
селу
?
!
—
праска
гђа
Перса
.
—
Та
има
кола
,
не
велим
ни
ја
,
милостива
,
да
,
и
’
нема
,
ал
!
то
је
ђаво
,
што
нема
арњева
.
Знаду
то
и
господа
попе
.
Зар
мислите
,
нису
они
к’о
,
на
прилику
,
једни
паметни
и
учевни
људи
,
обишли
све
,
па
једва
у
зло
доба
,
нашли
код
Пере
Тоцилова
?
—
Право
каже
обешењак
један
параснички
!
Ах
,
Аркадија
,
ти
си
ми
све
то
направио
!
...
Морам
!
Шта
је
,
ту
је
!
—
вели
поп
Ћира
полако
гђа-Перси
.
И
она
увиђа
и
пристаје
и
даје
савет
поп-Ћири
и
вели
му
полако
:
—
Па
,
немој
да
попушћаш
,
него
држи
срце
.
Пази
,
за
живу
главу
,
да
се
ниси
упуштао
саш
њим
у
разговор
.
Нит
’
га
питај
,
нит
’
му
одговарај
што
.
Најбоље
ће
бити
да
се
одмах
умоташ
у
бунду
.
Увуци
главу
,
натуци
капу
на
очи
,
па
спавај
.
А
ако
баш
не
можеш
да
заспиш
,
а
ти
се
учини
к’о
да
спаваш
,
то
је
бар
лако
.
До
Темишвара
немој
да
се
шалиш
да
се
покажеш
будан
!
Држи
срце
,
Ћиро
,
ако
си
пријатељ
својој
деци
!
—
Хе
,
лако
је
теби
!
Ал
’
ја
све
слутим
,
да
ће
се
искобељати
,
—
знам
ја
њега
!
...
Е
па
збогом
.
Па
паз’те
на
кућу
.
Ако
дође
Лоренц
Чифутин
,
кажи
му
,
да
ћу
у
Суботу
овде
бити
,
па
нек
ме
причека
дотле
.
А
ви
затварајте
рано
капију
и
одма
’
пуштајте
Трезора
с
ланца
,
па
пазите
,
да
се
какви
вандрокаши
не
ушуњају
у
кућу
.
—
Терај
већ
једаред
!
—
рече
поп
Спира
,
кад
поп
Ћира
седе
с
десне
до
њега
.
—
Е
,
па
збогом
!
—
веди
поп
Ћира
из
кола
.
—
Срећан
пут
!
—
поздрављају
га
његови
,
гђа
Перса
,
Пера
,
па
и
сама
Меланија
,
која
се
опоравила
од
лаке
несвестице
,
у
коју
је
мало
час
пала
,
кад
је
видела
поп-Спиру
у
колима
у
којима
ће
јој
се
папа
возити
.
—
Ајд
у
име
Божје
!
—
вели
Пера
Тоцилов
и
стаде
тек
сад
пунити
лулу
.
—
Тако
вас
волем
,
то
је
лепо
!
Шармант
!
Ausgecajhnet
!
Браво
,
господин-Ћиро
,
браво
!
Клањам
се
!
Kis
ti
hand
!
Тако
,
то
је
красно
!
А
не
да
се
мрзите
и
свађате
!
Даклем
сте
се
измирили
;
нисте
више
„
фаше
“
,
даклем
„
alte
-frajndšaft
rostet
ni
“
;
даклем
опет
вреди
штагођ
;
па
сад
правите
лустрајзе
?
Јел’те
?
Путујете
заједно
?
...
Браво
!
...
Е
,
сад
сам
сретна
,
јербо
сам
видела
,
шта
сам
давно
и
једнако
желила
.
Моја
гратулација
и
majn
grus
!
—
виче
фрау-Габриела
која
је
била
завирила
у
кола
и
видела
,
на
велико
и
њено
чудо
,
оба
попа
како
седе
лепо
један
крај
другог
.
Нашла
се
однекуд
,
не
знаш
ни
сам
како
,
онако
улопана
,
пред
поп-Ћирином
кућом
док
је
Пера
Тоцилов
пунио
лулу
и
кресао
оцилом
и
псовао
и
труд
и
кремен
и
оцило
и
Чивутина
.
—
Ајде
терај
већ
једаред
!
—
викнуше
љутито
у
један
глас
оба
попа
.
И
кола
пођоше
.
—
Срећан
пут
!
—
виче
за
колима
и
маше
белим
рупцем
фрау-Габриела
.
—
Е
,
то
је
баш
лепо
.
Ко
би
то
рек’о
.
Е
,
баш
,
баш
...
Сва
сам
онако
,
некако
,
како
да
вам
кажем
,
срећна
!
Све
ми
нешто
фалило
,
док
су
били
фаше
,
па
сам
била
,
нећете
ми
веровати
,
гнедиге
,
к’о
убијена
,
ал
’
формално
,
к’о
убијена
!
—
продужује
фрау-Габриела
с
гђом
Персом
.
—
Е
,
е
,
ко
би
то
и
помислио
!
!
А
ја
,
још
кад
сам
устала
,
а
ја
сва
дешператна
,
па
још
мислим
:
шта
ће
,
Боже
,
бити
сас
вашим
господин-супругом
,
па
сас
вама
,
па
сас
вашима
!
А
,
оно
,
ето
,
шта
сам
видела
!
Ју
,
ју
,
ју
!
Неће
ми
веровати
људи
кад
станем
да
им
приповедам
;
а
,
формално
,
ни
ја
својим
очима
још
не
могу
да
верујем
.
Идем
одмах
да
јавим
то
дешператним
пријатељима
вашега
господина
супруга
!
...
Милостива
.
kis
ti
hand
!
Фрајлице
,
...
господин-Перо
...
службеница
!
—
вели
фрау
Габриела
и
одлази
журно
.
—
Иди
до
ђавола
;
врат
скрјала
!
—
вели
гледајући
за
њом
,
љутито
гђа
Перса
.
—
Е
,
баш
од
ове
хуцоше
и
торокуше
швапске
не
можеш
ама
баш
ништа
сакрити
!
Свуд
се
она
нађе
,
гром
је
спалио
!
Створи
се
к’о
из
земље
!
Гледај
је
само
,
молим
те
—
вели
гђа
Перса
гледајући
за
њом
,
—
како
се
сва
улопала
од
блата
,
к’о
да
су
је
бикови
вијали
.
О
,
часни
те
,
жено
!
—
крсти
се
гђа
Перса
.
—
Каква
је
то
само
пасија
,
тумарати
тако
брез
нужде
по
блату
!
Е
,
ово
ти
је
баш
права
каштига
Божија
за
село
!
—
вели
гђа
Перса
гледајући
расејано
за
њом
.
—
Ајте
,
децо
,
озепшћете
!
А
ти
,
Меланија
,
чедо
,
ти
ћеш
ноћас
опет
бунцати
,
ако
назебеш
сад
тако
у
тој
лакој
хаљини
.
И
авлијска
врата
залупише
за
њима
,
а
из
авлије
се
и
опет
чуле
оне
страшне
речи
:
„
И
браду
,
и
бркове
,
и
све
,
све
...
све
обешењаку
једном
салашарском
!
“
Прођоше
кола
кроз
село
;
оставише
га
и
ударише
преко
вашаришта
.
Како
пусто
и
жалосно
изгледа
то
место
сада
,
а
како
је
весело
и
живо
изгледало
пре
седам
недеља
,
кад
је
ту
био
тродневни
вашар
,
на
коме
је
Рада
Карабаш
(
са
још
некима
чикошима
из
Бачке
)
шест
дана
остао
под
једном
шатром
,
пио
алдумаш
с
чикошима
ради
купљеног
дивног
ждрепца
,
који
је
коштао
пет
стотина
сребра
,
и
коштало
га
попијено
вино
и
поразбијане
флаше
и
главе
на
седамдесет
и
пет
сребра
њега
само
.
Кога
ту
све
није
било
и
шта
се
све
није
продало
и
покрало
за
оно
три
дана
,
док
је
вашар
трајао
,
а
сада
ништа
не
чујеш
!
Тишина
,
ништа
не
чујеш
;
ни
жагор
,
ни
вриску
и
цику
под
шатрама
,
ни
подврискивање
и
поскочице
у
колу
,
ни
како
пуца
батина
по
леђима
каквог
Циганина
лопова
,
ни
правдање
каквог
Неце
ни
Проке
пред
комесаром
да
је
продавани
коњ
његов
,
а
да
пасоша
нема
за
то
,
што
су
му
дин-душмани
његови
украли
најпре
пасош
,
па
ће
после
и
коња
,
па
за
то
га
,
вели
,
и
продаје
сад
јевтиније
.
Тера
Пера
Тоцилов
преко
вашаришта
,
па
и
њему
дошло
тешко
;
сетио
се
Пера
прошлог
вашара
и
једног
вранца
,
за
кога
се
ценкао
,
па
га
испустио
,
а
био
је
још
из
мартоношке
или
башахидске
ергеле
!
Умреће
и
прежалити
неће
,
што
га
није
ил
’
купио
ил
’
украо
.
За
то
је
сада
сетан
,
лула
му
се
угасила
и
поглед
му
блуди
по
пустом
вашаришту
.
Позн’о
је
и
оно
место
где
је
вранац
стајао
,
па
пуно
света
око
њега
—
а
сада
све
пусто
,
нигде
никога
,
само
покисле
вране
и
гаврани
гракћу
и
прелећу
са
багрема
на
багрем
.
Прену
се
из
мисли
Пера
Тоцилов
,
задену
угашену
лулу
у
чизму
,
навуче
кабаницу
па
ошину
коње
.
Остаде
за
њима
за
тили
час
и
вашариште
и
гробље
и
лудара
,
и
ухватише
се
главнога
пута
.
Њиве
и
с
једне
и
с
друге
стране
.
Пред
сваком
њивом
два
дуда
,
па
се
по
њима
зна
докле
је
чија
њива
.
Све
је
сада
суморно
,
и
њиве
и
дрвеће
.
По
путу
никога
,
по
њивама
никога
,
а
дудови
оголели
па
им
се
црне
покисле
гране
.
Тек
на
неком
видиш
врану
или
парче
репа
од
дечијег
змаја
који
је
,
Бог
те
пита
,
с
које
стране
пао
и
заплео
се
у
грање
са
којега
је
лишће
давно
отпало
а
реп
ост’о
ту
да
краси
голо
дрво
,
и
стајаће
ту
све
до
друге
године
до
лета
кад
дрво
озелени
листом
и
кад
се
накити
миријадама
дудова
плода
.
Тада
ће
га
тек
можда
скинути
какав
гладан
вандровкаш
,
који
се
попео
на
дуд
(
не
бирајући
је
л
’
:
црн
,
бео
или
мургаст
)
да
се
наједе
и
поткрепи
своје
силе
за
даље
путовање
пешке
,
и
узицом
му
прекрпити
свој
„
пинтл
“
и
продужити
свој
пут
даље
све
поред
дудова
овим
истим
путем
,
којим
данас
не
сретају
наши
путници
ни
живе
душе
.
Пера
Тоцилов
тера
коње
и
разговара
се
с
њима
,
јер
оба
попа
ћуте
и
ни
речи
не
чује
иза
себе
.
Поп
Ћира
ваљада
спава
,
а
поп
Спира
колико
му
брига
допушта
,
дремуца
по
мало
.
Пера
бадри
коње
,
кара
их
,
спомиње
им
оног
Мартоношанина
(
вранца
)
и
коре
их
и
застиђује
њиме
те
они
повуку
боље
.
После
три
сахата
путовања
,
зауставише
се
кола
пред
једном
нахереном
и
чупавом
чардом
.
—
’
Оћемо
л
’
мало
да
се
одморимо
?
—
запита
Пера
који
је
нерадо
пролазио
поред
чарде
к’о
поред
турског
гробља
.
Његов
је
принцип
био
исказан
и
надалеко
познат
већ
као
популарна
пословица
:
„
Кад
прођеш
поред
крста
,
ма
чији
био
,
прекрсти
се
;
а
кад
прођеш
поред
биртије
,
ма
каква
била
,
заустави
се
!
“
—
Ај
!
—
запита
јачим
гласом
оне
унутри
,
—
’
оћемо
л
’
мало
да
одморимо
сироте
коње
?
—
Па
,
не
би
згорег
било
!
—
одговори
му
поп
Спира
жељан
да
мало
побегне
од
силних
свакојаких
мисли
које
су
га
опхрвале
онако
седећег
у
колима
,
а
и
да
се
прихвати
мало
.
Кола
стадоше
.
Поп
Спира
и
Пера
сиђоше
.
Пера
покри
коње
ћебетом
,
а
после
их
испреже
па
уђе
с
поп-Спиром
у
чарду
а
,
поп
Ћира
остаде
у
коли
бајаги
спавајући
.
Чарда
—
једна
страћара
,
нахерена
на
једну
страну
—
беше
празна
,
само
један
подадуо
бојтар
седи
за
једним
дугачким
чамовим
столом
па
гледа
из
буџака
као
пацов
из
рупе
.
Пред
њим
стоји
један
фићок
ракије
.
Пијуцка
из
њега
и
разговара
се
с
бирташицом
која
је
пеглала
неке
шлинговане
сукње
у
биртији
.
Баш
јој
је
приповедао
нешто
о
прошлим
златним
временима
,
и
о
негдашњим
великим
и
садашњим
малим
платама
бојтарским
.
Приповеда
јој
—
и
ако
га
она
и
не
слуша
,
јер
је
већ
сто
пута
то
исто
чула
па
зна
напамет
—
како
је
пре
тридесет
година
,
кад
је
он
још
момак
био
,
вредно
било
бити
бојтар
и
свињар
;
кад
су
газде
и
трговци
терали
свиње
у
Пешту
на
вашар
,
па
су
и
бојтари
онда
прошли
и
видели
света
к’о
мало
ко
.
—
О
бирташу
,
—
лупа
и
виче
Пера
Тоцилов
,
—
зове
те
господин
парок
.
—
Ајде
,
донеси
штогођ
Пери
,
—
вели
поп
Спира
,
—
а
можеш
и
мени
.
—
Ракије
,
ракије
мало
!
—
вели
Пера
.
—
Биће
баш
добро
на
ову
’
ладноћу
.
—
Одма
’
,
таки
!
—
вели
једна
још
доста
лепа
жена
са
повезаним
вилицама
,
па
оставља
посао
,
пољуби
поп-Спиру
у
руку
и
доноси
им
ракију
,
поп-Спиро
у
мањем
а
Пери
у
већем
стаклу
.
—
А
ди
ти
је
човек
?
—
пита
је
Пера
Тоцилов
.
—
Очо
јуче
у
Темишвар
послом
,
господине
.
Спремамо
!
...
Имаћемо
у
Недељу
мало
калабалука
,
весеља
!
—
вели
задовољно
бирташица
.
—
А
каква
калабалука
?
—
пита
је
Пера
.
—
Та
,
ето
...
нисмо
имали
другога
посла
!
—
вели
стидљиво
бирташица
излазећи
.
—
Сад
...
ви
,
на
прилику
—
умеша
се
у
разговор
онај
бојтар
из
буџака
,
један
танких
подужих
бркова
,
права
руина
кога
сад
први
пут
и
приметише
гости
.
—
’
оћете
,
к’о
једни
путници
да
знате
,
шта
ће
то
бити
у
Недељу
код
нас
овдекана
.
Е
,
па
ја
ћу
вам
,
молим
лепо
,
моћи
то
јешплицирати
.
Јербо
ја
сам
и
неки
род
овом
бирташу
што
је
сада
,
то
јест
,
у
Темишвару
—
Он
ће
,
знате
,
да
се
жени
;
па
у
Недељу
ће
да
ту
бидну
сватови
.
—
Е
,
то
је
бо’ме
лепо
,
—
вели
поп
Ћира
прихвативши
се
шунке
коју
је
донео
из
кола
.
—
...
А
узеће
ову
овде
,
што
је
сад
ту
пеглала
,
па
изишла
тамо
,
—
продужи
бојтар
и
показа
камишом
на
врата
на
која
је
бирташица
изашла
.
—
Једна
честита
душа
;
та
да
је
,
што
кажу
прико
новина
тражио
,
—
па
не
би
такву
потрефио
,
тако
је
то
благо
једно
од
жене
!
—
рече
бојтар
па
устаде
и
брзо
суну
себи
ракије
у
фићок
.
—
Ја
сам
овде
знате
,
к’о
неки
род
,
па
за
то
се
и
не
циврам
него
се
и
сам
послужујем
.
То
ми
је
балсум
,
и
,
касти
,
једна
сладост
.
Ал
’
помажем
им
к’о
својима
,
јербо
има
људи
па
’
оћеду
да
пиједу
а
нећеду
да
платиду
,
а
ја
им
не
дам
то
,
и
пазим
на
њих
к’о
њихов
род
,
и
,
на
прилику
,
браним
ово
имаће
к’о
и
моје
да
је
.
—
Е
,
то
је
лепо
од
тебе
,
лепо
!
—
вели
поп
Спира
доручкујући
и
пружајући
и
Пери
да
једе
.
—
А
она
је
Влаиња
а
мој
Миша
је
Србљин
к’о
гођ
и
сам
што
сам
а
и
сви
у
нашој
вамилији
,
а
имело
јој
се
Тинкуца
,
касти
:
Тинка
.
Па
држи
се
ш
њимекара
већ
неки
’
једанајст
година
,
још
онда
кад
је
ону
Тотицу
,
што
је
пре
ње
ту
била
,
отер’о
.
Па
сад
га
салетили
и
поручили
му
из
славне
вармеђе
:
ил
’
нек
је
узме
,
ил
’
ђеду
је
пелшубовати
у
Лугош
одакле
је
и
дошла
,
—
—
А
тако
?
—
вели
поп
Сира
.
—
А
она
,
удри
у
плач
,
а
њему
ондак
дошло
жао
.
Били
,
што
кажу
,
толике
године
к’о
да
су
и
венчани
,
па
ди
би
он
то
сада
допустио
и
какав
би
опет
човек
био
!
Па
каже
:
„
Е
,
баш
неће
бити
,
к’о
што
славна
вармеђа
каже
него
,
каже
,
к’о
што
ја
’
оћу
“
.
Па
сад
ће
се
,
к’о
ни
што
вам
отоич
реко
’
,
у
ову
Недељу
да
венчаду
.
Ето
,
пегла
за
сватове
.
Спрема
се
,
јадница
,
па
радосна
,
па
већ
Бог
зна
како
!
...
а
и
он
је
већ
читаву
недељу
дана
није
тук’о
,
а
све
через
венчања
.
—
И
треба
,
и
треба
!
—
вели
Пера
Тоцилов
једући
.
—
Људи
су
,
треба
да
се
венчаду
;
нису
марва
,
на
прилику
,
па
да
брез
венчања
живиду
...
Од
чега
би
,
на
прилику
,
ето
господа
попе
живили
,
да
немаду
ето
тако
пониког
да
венчаду
.
Што
кажу
:
Рука
руку
мије
!
...
За
свагог
је
Бог
по
нешто
оставио
и
,
што
кажу
,
опредјелио
.
Ето
,
на
прилику
,
ти
служиш
госте
,
а
ја
кочијашим
,
а
они
се
узимаду
а
господа
пароси
они
венчаваду
...
Е
,
па
тако
;
свак
има
своје
једно
пословање
и
,
касти
,
зарађивање
.
Не
може
сваки
све
да
ради
.
—
Само
да
ви’ш
комендије
и
белаја
,
—
наставља
бојтар
,
плашљиво
наливајући
себи
опет
један
фићок
ракије
,
—
да
ви’ш
белаја
,
ако
јој
дотле
не
спласне
образ
!
Отек’о
јој
,
па
је
к’о
што
видите
,
повезала
вилицу
.
Боле
је
зуб
,
па
к’о
да
је
неко
тук’о
.
А
није
је
ове
недеље
,
што
кажу
,
ни
малим
прстом
додирн’о
.
А
то
ја
знам
најбоље
,
јербо
ја
сам
,
што
кашу
,
поваздан
тунакан
.
Хе-е-е
,
—
уздахну
дубоко
бојтар
и
натеже
фићок
и
отпи
добро
,
—
нису
више
за
бојтара
она
времена
,
па
да
иде
у
Пешту
,
да
прође
свет
;
него
...
ето
тако
,
капам
ту
бреспослен
а
баш
ми
то
није
мило
,
к’о
човеку
раднику
.
Та
зар
сам
ја
носио
кадгођ
ове
пударске
опанке
?
!
...
Нег
’
чизме
и
лети
и
зими
,
па
све
потковане
талирима
!
Хе-е-е
,
али
сад
,
ето
тако
...
Отрц’о
сам
се
к’о
неки
стари
швигар
!
—
заврши
бојтар
,
па
натеже
фићок
па
испи
онај
остатак
.
—
А
моја
су
страданија
велика
;
кад
би
’
ја
поч’о
—
—
Е
,
па
’
оћемо
л
’
,
Перо
,
—
рече
поп
Спира
и
диже
се
.
—
Можемо
,
господин-попо
,
—
рече
и
скочи
Пера
и
викну
бирташицу
која
уђе
.
—
Је
л
’
какав
пут
до
Ченеја
?
—
Рђав
,
господин-попо
...
А
зар
би
’
ја
седио
и
злопатио
се
овде
к’о
у
аришту
,
—
вели
бојтар
.
—
Ајде
попи
ово
да
не
иде
у
штету
!
—
рече
поп
Спира
и
даде
му
своју
ракију
а
и
од
Перине
нешто
остало
.
—
А
кад
мислиш
,
да
ћемо
стићи
,
кад
је
такав
пут
?
—
Фала
,
господин-попо
.
Бог
вам
за
то
платио
.
Поред
вас
сиротиња
може
да
живи
!
—
рече
бојтар
и
узе
испред
поп-Спире
и
Пере
ракију
и
попи
.
—
Па
још
за
два
сата
пута
стићете
.
Стићете
комотно
још
за
вида
у
Ченеј
.
Платише
бирташици
ракију
и
вино
.
Бирташица
и
бојтар
захваљују
и
љубе
поп-Спиру
у
руку
.
Они
одлазе
,
бирташица
их
стидљиво
испраћа
желећи
им
:
срећан
пут
!
...
—
А
,
ти
,
пештански
трговче
,
ти
си
се
канда
опет
почастио
,
док
сам
ја
била
тамо
напољу
!
—
вели
му
бирташица
кад
одоше
путници
.
—
Ти
си
опет
точио
,
а
?
—
Нисам
точио
...
а
што
ја
да
точим
!
Ваљ’да
је
шљивовица
!
Него
ника
комадара
и
бећаруша
!
—
Јеси
,
точио
си
!
Познајем
ја
!
А
велиш
:
„
шљивовица
“
,
а
?
...
убило
би
те
у
врат
.
—
А
што
да
точим
,
и
коме
да
точим
,
кад
сам
једва
и
оно
попијо
,
што
ми
је
од
добре
воље
дато
?
!
„
Точио
“
!
...
—
гунђа
бојтар
.
—
Све
ја
крив
,
само
ја
точим
и
пијем
!
’
Тели
би
и
да
продате
и
да
вам
остане
!
!
—
Ћути
,
ћути
,
знам
ја
тебе
,
—
—
Та
шта
ме
,
шта
ме
знате
!
Та
једва
сам
и
оно
уз’о
.
Знате
и
сами
кол’ко
сам
се
нећк’о
.
Тек
да
вам
,
што
кажу
,
не
учиним
на
жао
,
уз’о
сам
и
попио
.
А
зар
се
нисам
нећк’о
?
—
Е
,
нећк’о
си
се
!
Ти
си
се
нећк’о
?
!
И
јеси
мустра
да
се
нећкаш
!
—
А
ваљ’да
ја
баш
то
пијем
од
беса
?
Него
,
тако
...
пијем
,
па
ми
се
ондак
помало
још
и
мили
да
живим
.
Јербо
то
је
моја
сладост
једна
!
...
Па
велим
:
Та
добар
је
Бог
,
па
неће
он
своје
бојтаре
баш
тако
оставити
.
Па
ондак
имам
нику
надежду
;
јербо
је
то
за
мене
један
„
балсум
“
кад
мало
гуцнем
—
—
„
Балсум
“
!
...
Што
гођ
ти
гребе
ту
твоју
проклету
гушу
,
све
је
то
,
знам
ја
,
балсам
за
тебе
;
нек
само
гребе
—
—
Е
,
„
гребе
“
!
Откуд
гребе
,
кад
клизи
к’о
зејтин
!
...
Све
се
тоциља
!
—
вели
бојтар
.
—
„
Клизи
“
,
да
бо’ме
да
клизи
.
За
то
ти
и
велим
,
да
си
точио
и
пио
,
сунђеру
један
.
—
Та
нисам
,
сунца
ми
!
Нисам
,
Бога
ми
!
Нисам
се
ни
мак’о
а
камо
л
’
точио
и
пио
.
Ајде
бар
да
је
каква
шљивовица
,
па
да
кажеш
,
намамио
сам
се
на
њу
,
—
него
ника
ординарна
и
комисна
бећаруша
!
—
Пио
би
ти
и
„
шајтвосера
“
!
—
Та
немојте
грешити
душу
!
...
Та
немојте
ме
,
снаја
,
за
банбадава
цвелити
!
Та
немојте
ме
бедити
и
ружити
—
кад
ме
је
доста
и
онај
Бог
наружио
!
—
ропће
овај
нови
„
Јов
“
са
чарде
.
—
Изгорећеш
,
несрећо
једна
!
Изгорећеш
од
те
силне
ракије
.
—
Е
,
изгорећу
!
А
ко
је
још
у
мојој
фамилији
изгор’о
од
ракије
!
...
Ет
’
,
тако
!
...
Сад
ми
већ
и
фамилију
не
остављате
на
миру
!
—
Не
знам
ја
за
твоју
фамилију
,
ал
’
ти
ћеш
баш
изгорети
—
—
Ех
,
да
изгорем
од
ракије
!
—
брани
се
и
не
да
бојтар
.
—
Е
,
ваљ’да
сам
неки
фидибус
,
па
да
изгорем
.
Нећу
се
ни
запалити
а
камо
л
’
изгорети
.
Она
ме
’
лади
кад
је
пијем
.
Ваљда
има
у
њој
педесет
гради
,
па
да
изгорем
!
Ја
нећу
само
прид
туђином
да
кудим
еспап
,
јербо
смо
род
;
а
зар
је
то
честита
ракија
?
!
Да
је
то
честита
ракија
,
ја
би
’
се
бар
стрес’о
кад
је
пијем
.
Блага
к’о
Божја
росица
...
мо’ш
је
пити
к’о
кеша
бару
,
ништ
не
осећаш
!
...
Та
зар
је
не
знам
;
та
заједно
сам
је
с
мојим
Милошем
кварио
!
—
Ја
му
једнако
вичем
:
„
Та
имаш
ли
ти
душе
...
та
немој
више
;
доста
је
!
“
А
он
вели
:
„
Још
мало
“
па
још
квари
.
—
Е
,
гледај
ти
само
једне
кере
неблагодарне
!
—
рече
бирташица
изненађена
,
и
оставља
пеглајз
у
чуду
.
—
Још
он
пробира
!
—
...
него
ти
тако
;
увек
волеш
да
ме
цвелиш
...
А
ја
те
још
Бог
зна
како
фалим
прид
господин-попом
како
си
вредна
и
добра
—
—
Та
добра
сам
ја
,
него
ти
не
ваљаш
!
—
вели
бирташица
и
наставља
пеглање
.
—
Е
,
све
ја
не
ваљам
;
никад
ја
не
ваљам
!
А
кад
нисам
добар
,
па
ондак
боље
и
да
ме
нема
!
—
Па
откад
сам
ја
то
већ
рекла
!
—
вели
бирташица
пеглајући
једнако
.
—
Та
што
ме
и
тај
Бог
већ
не
узме
једаред
себикана
и
не
курталише
ме
!
—
Не
бој
се
!
Неће
те
скоро
узети
!
Не
треба
ни
њему
што
не
ваља
,
него
то
оставља
нама
овде
на
врату
—
—
...
да
се
не
мучим
и
злопатим
на
овим
свету
кад
сам
сваком
на
терету
и
на
путу
!
—
јада
се
бојтар
па
се
примаче
и
испи
још
оно
мало
што
је
остало
у
фићоку
Пере
Тоцилова
,
па
уздахну
тешко
:
—
Хе-е-е
!
Још
да
ми
није
овог
балсума
...
па
дође
ми
поникад
да
нађем
какву
криву
грану
,
па
да
—
—
Да
се
обесиш
,
је
л
’
—
?
—
Не
,
—
пресече
је
бојтар
брзо
,
као
да
хтеде
побећи
од
криве
гране
,
—
него
да
скочим
у
воду
,
јербо
ту
ми
је
,
знам
,
цигурна
смрт
.
—
Ти
да
скочиш
у
воду
!
Гле
га
само
како
лаже
!
Та
бежиш
ти
од
воде
далеко
к’о
бесна
кера
——
—
Хе
,
—-
уздахну
опет
бивши
бојтар
.
-
—
Диваните
ет
’
тако
,
па
само
грешите
душу
.
А
да
бо’ме
,
кад
не
знате
зашто
је
све
то
.
Мени
у
Рожданику
то
пише
,
да
ћу
ја
срадати
,
и
то
баш
ни
од
чега
другог
него
баш
одо
те
воде
,
па
черес
тога
ја
и
дан-данас
мало
пијем
воду
.
—
Е
,
кад
ти
у
Рожданику
пише
,
—
говори
бирташица
а
навлачи
на
даску
другу
шлинговану
сукњу
,
—
онда
је
то
твоја
судбина
...
а
ја
нисам
знала
.
Е
,
онда
можеш
скакати
—
—
Ех
,
знам
ја
да
би
вама
било
срце
на
месту
тек
ондак
!
...
Еј
,
та
што
ме
цвелите
,
-
снаја
!
Та
шта
се
Бог
већ
једаред
не
смилује
на
мене
јадника
!
—
јада
се
овај
.
—-
Ајде
немој
ми
се
ту
пренемагати
и
преврћати
очима
к’о
шокачки
поп
,
—
него
узми
клипова
,
па
иди
,
па
накруни
свињама
и
на’рани
и
’
!
—
’
Оћу
!
’
оћу
,
таки
!
Само
ме
немојте
,
снаја
,
цвелити
више
—
—
Па
онда
,
—
даје
му
бирташица
упутства
,
—
кад
метнеш
пред
њи
’
да
једу
,
а
ти
ондак
оног
жутог
фурт
чеши
руком
по
лећи
све
док
једе
,
халав
је
па
гура
свуд
њушку
и
отима
од
други
’
а
кад
га
тако
почешеш
мало
,
онда
и
они
стидљивији
добију
реда
и
једеду
—
—
Та
,
знам
ја
то
!
Зар
сам
га
једаред
чеш’о
по
лећи
!
...
Тргов’о
толике
године
,
што
кажу
,
и
био
један
па
један
;
и
сребрна
пуцад
,
и
ћурдија
с
токама
,
и
чизме
,
и
свилен
чупав
шешир
носио
...
Еј
,
да
сте
ме
нешто
онда
познавали
,
снаја
,
и
да
смо
били
своји
к’о
данас
—
—
...
а
кад
га
к’о
чеше
по
лећи
,
—
наставља
бирташица
и
не
слушајући
га
,
—
а
он
је
онда
мало
учтивији
,
па
не
отима
од
други
’
а
он
је
и
онако
понајдебљи
—
—
...
Какав
сам
ја
био
ондак
,
и
да
треба
да
је
сада
мој
крај
...
па
ди
сам
само
поглед’о
,
било
је
цигурно
моје
;
и
како
сам
се
мого
оженити
!
—
Знам
,
чула
сам
за
твоја
чуда
и
покоре
!
...
Чула
сам
шта
су
те
коштале
оне
чизме
и
оне
кацабајке
оним
Маџарицама
у
Кун-Сент-Мартону
што
су
ти
сву
ноћ
играле
чардаш
...
За
то
си
ти
сад
и
дотер’о
до
паса
!
...
—
Ал
’
и
јесам
био
ирош
,
ао
,
дука
му
!
—
рече
и
лупи
о
сто
.
—
Нисам
се
,
што
кажу
,
бој’о
ни
једног
бачког
ироша
,
ни
пушћ’о
га
испред
себе
!
...
Еј
,
да
ми
је
данас
онај
тал
а
ова
моја
памет
—
!
—
Е
,
па
сад
ајд
’
иди
!
Па
кад
га
закољемо
,
омастићеш
и
ти
бркове
!
Биће
кожурице
у
купусу
,
а
добићеш
и
бешику
за
дуванкесу
;
а
ја
ћу
ти
је
,
кад
узимам
каде
,
опшити
црвеном
пантликом
.
Ајд
’
,
ирошу
мој
!
—
’
Оћу
!
Све
ћу
урадити
к’о
што
ми
кажете
,
само
ми
немојте
прибацивати
за
оно
мало
ракијице
;
јербо
то
је
моја
сладост
,
мој
балсум
!
Ракија
је
једна
моја
сладост
,
касти
.
А
Је
л
’
вама
онако
мало
’
хладно
,
снаја
!
...
Баш
не
би
шкодило
да
се
чимгођ
мало
угријем
изнутра
—
—
Па
ти
си
пре
рек’о
:
да
те
’
лади
,
а
сад
опет
кажеш
,
да
те
грије
?
—
Е
,
па
кад
је
човек
добар
,
к’о
ја
што
сам
,
па
све
му
на
добро
излази
—
—
Ајд
’
баш
да
ти
дам
,
—
смеје
се
Тинкуца
и
даје
му
фићок
ракије
и
он
га
искапи
на
мах
.
—
Помози
ми
,
видиш
да
сам
ово
дана
не
знам
ни
ди
ми
је
глава
од
силна
посла
и
пеглања
сукања
.
—
Ехе
,
—
заустави
се
бојтар
и
уздахну
—
што
кажу
:
„
Пеглај
ми
се
,
сукњо
шлингована
,
„
У
Недељу
бић
—
—
Таки
напоље
да
се
истрезниш
!
—
обрецну
се
Тинкуца
.
—
Ви’ш
ти
то
њега
само
!
—
Хеј
,
—
уздахну
бојтар
излазећи
уздахом
пуним
меланхолије
који
је
тако
обичан
код
свију
страсних
љубитеља
ракије
.
—
Прошло
је
,
видим
ја
бојтарско
и
свињарско
време
нит
’
има
више
они
’
вашара
ни
они
’
алдумаша
,
кад
су
ишли
у
Пешту
и
видили
света
;
а
сад
им
је
лако
брез
нас
,
кад
има
ајзлибана
...
И
ко
га
је
измислио
!
Ознтрогере
му
швапске
!
...
„
Ђи
!
Шарга
,
Пирош
!
Ајде
момци
!
Дед
,
кицоши
моји
!
Ајд
још
мало
у
блато
!
“
чује
се
глас
Пере
Тоцилова
и
пуцањ
бича
,
и
кола
оставише
чарду
.
Поп
Спира
се
наместио
поред
поп-Ћире
који
једнако
као
бајаги
дрема
увучен
у
бунду
.
И
један
у
други
поп
се
пипаше
:
поп
Ћира
да
види
је
л
’
му
ту
зуб
,
а
поп
Спира
да
није
изгубио
онај
Аркадијин
замотуљак
.
—
„
Обешењак
паорски
“
,
мислио
је
поп
Ћира
,
„
мене
вози
за
десет
а
њега
за
пет
сребра
.
“
А
то
је
исто
мислио
и
поп
Спира
:
„
Чивутин
један
,
он
се
вози
за
пет
а
ја
за
десет
сребра
.
Увек
се
он
тако
јефтино
вози
.
“
—
Тако
мисле
оба
попа
.
А
Пера
Тоцилов
пуши
и
преко
камиша
се
разговара
с
коњима
.
Задовољан
је
па
обећава
и
Шарги
и
Пирошу
нове
чизме
од
ових
зарађених
двадесет
сребра
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ПРВА
Садржи
у
себи
вечеру
и
конак
код
гостољубног
пароха
ченејског
поп-Олује
названог
.
У
њој
је
врхунац
заплета
који
се
развијао
у
Ченеју
и
Темишвару
Опет
подужи
и
досадан
пут
.
Киша
престала
.
Пера
Тоцилов
је
потерао
мало
боље
коње
,
који
су
се
у
чарди
довољно
одморили
.
Већ
се
види
ченејски
торањ
ал
’
је
далеко
још
до
Ченеја
.
Путују
ал
’
на
путу
још
никог
да
сретну
.
Тако
су
ишли
два
и
по
сахата
и
већ
почеше
сретати
најпре
кола
а
после
и
пешаке
,
неке
Швабе
у
дрвеним
кломпама
са
рукама
испод
пазува
па
иду
један
за
другим
у
реду
к’о
гуске
.
Близу
је
и
Ченеј
.
Још
мало
ето
их
на
вашаришту
.
Прођоше
крај
гробља
,
оставише
и
велики
бунар
на
крај
села
,
и
велики
крст
,
и
уђоше
у
велики
сокак
.
Прођоше
и
њега
и
,
стадоше
пред
парохову
кућу
још
за
вида
.
Пред
попином
кућом
пуно
каљаве
дечурлије
.
Скупила
се
на
меко
утапкано
блато
,
па
се
играју
коља
.
Једно
од
њих
,
чим
опази
,
да
се
кола
обрнуше
и
упутише
попиној
капији
,
улете
к’о
без
душе
у
авлију
,
и
раздера
се
колико
га
грло
доноси
:
—
Отвор’те
капију
,
ево
гостију
!
—
Шта
се
дереш
к’о
магарац
!
—
обрецну
се
на
њ
из
авлије
домаћин
који
је
,
као
сваки
попа
,
радије
ишао
у
госте
него
их
примао
.
—
Ако
су
гости
,
нису
ваљда
курјаци
!
Капија
се
отвори
и
кола
уђоше
.
—
О
о
о
!
Добро
дошли
!
Добро
дошли
!
—
дочекује
их
и
поздравља
домаћин
.
—
Каква
срећа
,
каква
част
.
—
Боље
вас
нашли
!
—
чу
се
поп-Ћирин
глас
дубоко
из
бунде
,
а
кад
се
сиђе
на
леву
страну
из
кола
,
појави
се
и
поп-Ћирина
глава
која
се
пушила
к’о
обарена
шунка
кад
је
извадиш
из
великог
лонца
.
—
О
,
каква
срећа
,
каква
срећа
.
Та
јесте
л
’
ви
то
,
чесњејши
?
—
Успут
,
онако
успут
,
—
вели
поп-Ћира
—
а
сутра
ћемо
даље
.
—
О
,
драго
ми
је
,
особито
драго
,
о
,
о
,
о
!
—
Сутра
,
рано
зором
,
ћемо
даље
.
—
вели
и
поп-Спира
силазећи
и
прилазећи
домаћину
.
—
О
о
о
!
Та
Спиро
,
—
викну
радосно
домаћин
,
—
та
је
с
’
ти
то
,
Спиро
?
Ооо
!
Е
,
баш
,
баш
добро
!
Та
је
с
’
ти
то
—
—
Е
,
није
него
си
ти
!
—
вели
му
поп
Спира
и
пољуби
се
с
њим
неколико
пута
најсрдачније
.
—
Е
,
е
,
е
!
па
извол’те
,
извол’те
.
Роксо
!
Глишо
,
та
ди
сте
се
завукли
врагу
!
—
раздера
се
домаћин
и
устумара
по
авлију
.
У
том
истрчаше
и
Глиша
и
Рокса
и
почеше
скидати
с
кола
.
—
Е
,
е
,
баш
ми
је
мило
,
—
вели
домаћин
.
—
Дакле
тек
сутра
путујете
.
Бар
ћемо
се
мало
,
онако
,
натенани
проразговорити
.
Извол’те
,
извол’те
у
собу
,
раскомотите
се
.
Улазе
у
кућу
.
Пера
чисти
точкове
и
псује
блато
и
пут
,
Глиша
уводи
коње
у
шталу
а
Рокса
вија
живину
по
авлији
.
И
док
су
се
комшијска
деца
,
читаво
једно
туце
—
потрпала
у
кола
и
џакала
,
гуркала
,
претурала
и
плакала
у
колима
,
а
они
у
кујни
чупали
живину
и
спремали
богату
вечеру
,
попови
су
се
разговарали
већ
о
многим
стварима
.
Из
разговора
је
могао
домаћин
,
поп
Олуја
приметити
,
да
ни
једном
ни
другом
госту
нису
све
козе
на
броју
.
Па
како
је
био
интимнији
са
поп-Спиром
,
он
га
напослетку
и
запита
,
кад
осташе
једно
кратко
време
насамо
:
—
Ама
,
Спиро
,
ја
нешто
примјечавам
!
...
Рек’о
би
’
,
к’о
да
ти
нису
све
козе
на
броју
;
и
теби
,
а
и
поп-Ћири
!
А
?
Који
је
то
враг
међ
’
вама
?
Да
се
нисте
на
путу
посвађали
!
Ово
погано
време
,
па
није
ни
чудо
што
је
човек
љут
на
свакога
,
па
би
се
само
свађ’о
.
—
Хе
,
—
уздахну
поп-Спира
,
—
посвађали
смо
се
ми
једног
баш
лепог
дана
,
али
сад
ми
је
сав
црн
,
само
кад
га
се
сетим
.
—
А
како
за
Бога
?
—
Та
...
оне
наше
жене
...
Жене
к’о
жене
!
...
Направиле
триста
чуда
;
па
сад
обојица
имамо
пуне
шаке
посла
и
једну
главобољу
;
ал
’
ја
већу
—
—
Ништа
од
свега
тога
не
знам
ти
ја
,
Спиро
!
—
Није
ваљ’да
имала
фрау-Габриела
кола
да
плати
,
а
знали
би
и
ви
...
—
Та
шта
говориш
!
...
—
Па
...
овај
...
најбоље
ће
бити
да
одемо
у
коју
другу
собу
...
не
би
’
рад
био
знаш
,
да
нас
ко
прекида
!
А
тамо
ћу
то
све
натенани
исприповедати
;
јербо
то
је
дугачка
историја
,
а
ти
си
ми
,
што
рек’о
Псалмопевац
:
једино
моје
уздање
и
мој
штит
.
—
О
,
о
!
Та
шта
говориш
!
Шта
говориш
!
—
чуди
се
поп-Олуја
.
—
Ништа
ти
ја
,
кажем
ти
,
од
свега
тога
нисам
чуо
.
О
о
о
!
Па
ајде
,
здраге
воље
,
како
ти
не
би
’
,
помог’о
.
Хехе
,
—
смеје
се
домаћин
,
—
како
не
би
’
,
како
не
би
’
!
Та
сећаш
ли
се
,
Спиро
,
кад
смо
оно
,
к’о
богословци
,
виловали
;
—
па
ја
дав’о
серенаду
плебаношевој
„
виршофтерки
“
!
А
?
Да
није
било
онда
тебе
,
зло
и
наопако
по
мене
?
Како
ти
не
би
’
помог’о
.
Само
кажи
ди
те
боле
!
—
А
,
знам
;
била
му
и
нека
рођака
,
а
?
—
Тако
нешто
!
Дакле
ајде
.
Одоше
обојица
у
побочну
собу
.
Док
су
се
она
тамо
забавили
,
дотле
се
у
кујни
спремало
све
у
присуству
Пере
Тоцилова
,
који
је
седео
крај
ватре
и
пијуцкао
комадару
у
друштву
са
ченејским
црквењаком
.
Разговарали
су
се
о
овогодишњој
летини
и
јели
прженице
намазане
машћу
и
белим
луком
,
тек
да
се
кол’ко
тол’ко
забаве
до
вечере
.
За
то
време
пронађе
се
из
разговора
,
да
су
Пера
Тоцилов
и
црквењак
и
неки
род
,
или
боље
рећи
:
биће
род
,
док
се
само
неки
њихови
,
који
невенчано
живе
,
венчају
.
Сто
се
постави
и
јело
се
донесе
.
Изађе
и
поп
Спира
с
домаћином
из
собе
.
Овај
га
храбри
и
вели
му
:
—
Немај
ти
бриге
!
А
како
те
не
би
’
курталис’о
.
Та
сећаш
ли
се
кад
си
ти
опет
мене
курталис’о
белаја
!
Него
,
ајде
,
’
лади
се
вечера
на
асталу
.
Дође
и
поп
Ћира
.
Поседаше
сви
а
гђа
попадија
с
црквењаком
и
Роксом
послужују
.
Оба
госта
су
изгладнела
јако
,
и
за
то
се
до
пола
вечере
и
није
разговарало
него
се
својски
јело
.
Тек
кад
су
донети
на
сто
уштипци
наслагани
повисоко
на
два
тањира
као
две
пирамиде
и
били
при
осмој
или
деветој
чаши
,
отпоче
живљи
разговор
.
Разговарали
су
се
о
својим
стварима
.
О
парохијама
,
о
венчању
,
крштавању
и
сахрањивању
;
о
епископима
и
учитељима
,
о
старом
времену
и
о
том
како
је
данас
.
—
Па
како
парохијани
,
домаћине
,
како
;
је
л
’
к’о
у
старо
доба
?
—
Та
ја
само
кажем
:
Не
дај
,
Боже
горе
!
—
Та
није
ваљ’да
?
—
вели
поп-Ћира
.
—
Та
да
вид’те
,
слабо
нешто
сад
свет
и
умире
...
памтим
друге
године
...
а
и
не
рађа
се
к’о
некад
,
—
вели
домаћин
.
—
Слабо
се
рађа
,
па
ваљ’да
за
то
слабо
и
умире
.
—
Да
,
да
,
имате
право
,
и
ја
сам
то
примјетио
,
—
потврђује
поп-Ћира
.
—
Нема
ти
старога
времена
.
—
вели
домаћин
.
—
Знам
,
Боже
,
некад
,
па
ти
свака
кућа
пуна
деце
,
све
по
девет
Југовића
!
Па
је
ту
онда
лако
.
Има
и
женидбе
и
удадбе
.
Па
је
лако
било
и
милило
се
човеку
онда
поповати
!
Него
попуј
ти
сад
,
кад
је
све
таксирано
и
по
некој
тарифи
,
па
ајд
’
живи
ти
сад
,
ако
можеш
.
—
Не
ваља
,
не
ваља
!
—
вели
поп-Спира
.
—
Ето
заиђ’те
сад
из
куће
у
кућу
,
па
нигде
нећете
наћи
,
ко
пре
у
сретна
времена
,
пуну
кућу
,
него
ил
’
има
ил
’
нема
по
једно
у
кући
.
Па
ако
је
девојка
,
а
она
ускочи
за
момком
,
па
их
после
једва
можеш
да
натераш
да
се
што
пре
венчају
по
обредима
нашега
благочестија
;
а
ако
је
момак
—
он
ти
се
опет
жени
из
другог
ил
’
трећег
села
,
па
се
тамо
и
венча
,
а
ја
останем
тако
празних
шака
...
Па
не
знаш
шта
је
горе
.
—
Рђава
времена
заиста
!
—
вели
поп
Спира
.
—
Ја
све
мислим
,
—
вели
домаћин
,
—
да
су
криви
наши
епископи
.
Нема
више
оних
старих
попова
,
а
старих
попова
нема
јер
нема
ни
оних
старих
владика
.
Памтим
ја
,
Боже
,
у
моје
детињство
шта
се
приповедало
и
говорило
о
Митрополиту
Ненадовићу
,
па
о
Стратимировићу
!
Какве
су
то
силе
биле
!
Па
какав
запт
и
каква
строгост
!
Каква
глава
,
Боже
мој
!
Е
,
па
онда
су
,
наравно
,
друкчије
и
владике
и
попови
,
а
друкчије
и
парохијани
!
То
је
био
један
гром
,
формалан
гром
за
свештенство
и
мирско
и
духовно
.
Да
он
чује
,
да
неко
има
распру
с
парохијанима
;
ил
’
да
је
пушио
пред
светом
;
ил
’
да
се
веселио
у
друштву
—
тешко
њему
!
Тешко
њему
!
...
А
да
неко
,
к’о
удовац
на
пример
,
има
домостроитељку
по
примеру
иноверних
попова
;
или
да
се
парох
с
парохом
на
саблазан
стада
свога
свађа
—
но
тога
би
’
вол’о
видети
,
ко
би
му
смео
изаћи
на
очи
!
За
најмању
ситницу
каштиговао
је
немилице
.
—
Ех
!
Па
не
ваља
баш
ни
то
,
кад
је
неко
и
сувише
свирјеп
.
Е
,
Боже
,
па
људи
смо
,
слаба
створења
,
па
,
па
онда
и
згрешимо
по
некад
јер
„
niktože
bez
grjeha
tokmo
jedin
Gospod
“
каже
се
.
Па
зар
сад
за
то
да
ме
каштигује
к’о
безбожну
Содому
и
Гомору
?
!
—
вели
поп
Спира
коме
се
ни
најмање
нису
допадали
разговори
о
строгим
епископима
и
архиепископима
.
—
...
А
да
парох
пароха
тужи
и
тужака
епископу
,
—
наставља
домаћин
,
—
и
да
то
још
парохијани
знају
!
...
Таман
посла
!
Не
знаш
,
ко
прође
горе
,
тужитељ
или
тужени
—
—
Та
,
та
,
та
манимо
се
ти
’
разговора
!
—
вели
поп-Ћира
.
—
Читав
се
дан
труцкали
у
коли
,
па
сад
све
таке
неке
ствари
.
Боље
каж’те
у
кратко
:
ништа
није
к’о
у
старије
доба
;
нити
има
више
старих
епископа
,
ни
старих
пароха
,
ни
старих
парохијана
,
ни
старих
учитеља
—
—
А
,
баш
сте
ми
из
уста
извадили
,
почитајеми
,
—
прихвати
домаћин
.
—
А
зар
сад
то
ваља
што
раде
ови
новији
,
данашњи
ови
учитељи
?
!
Све
код
њих
к’о
ни
код
кога
!
Не
пуштају
ђаке
да
помажу
звонару
;
каже
:
ђаци
су
за
то
да
уче
.
Јест
истина
,
да
су
ђаци
за
то
да
уче
ал
’
су
и
синови
наше
свете
цркве
,
—
кажем
ја
учитељу
,
—
па
за
што
да
не
служе
цркви
и
олтару
!
А
бар
да
не
знам
,
да
деца
волу
звонару
;
него
душа
им
је
и
срце
да
се
вешају
о
уже
!
По
ваздан
би
да
су
на
звонари
.
Ето
баш
ономад
сам
се
баш
слатко
насмејао
.
Питам
једно
дете
:
Шта
ћеш
ти
бити
,
Перо
,
кад
велик
порастеш
?
Он
каже
:
„
Ја
ћу
звонар
бити
“
—
А
ти
,
Иво
?
„
И
ја
,
“
каже
он
.
—
А
ти
,
Живо
?
„
Ја
ћу
први
тас
да
носим
.
“
—
А
ти
,
Нико
?
„
Ја
ћу
црквењак
“
.
—
А
ти
?
„
Ја
ћу
да
пирим
кадионицу
.
“
—
А
ти
:
„
Ја
звонар
.
“
„
Ја
у
рипиде
.
“
...
Кад
погледаш
,
сви
хоће
да
служе
само
цркву
.
И
они
ми
ту
још
нешто
приповедају
!
Пуче
им
,
већ
,
мислиш
,
срце
за
читанком
!
А
како
је
то
пре
лепо
било
;
деца
на
звонари
а
звонар
код
моје
куће
,
па
помогне
штогођ
.
А
сад
мора
да
држи
још
и
,
и
,
и
,
и
вице-звонара
!
!
...
Хе
,
далеко
смо
дотерали
!
Не
ваља
,
не
ваља
ништа
ова
нова
наука
.
Куд
ће
нас
то
одвести
—
сам
Бог
ће
знати
!
—
Деде
,
спаси
Бог
!
—
прекиде
га
поп
Спира
.
—
На
спасеније
!
—
одговори
му
домаћин
и
куца
се
и
с
њим
а
и
с
поп-Ћиром
и
то
још
два
пут
.
Пију
и
разговарају
се
и
опет
пију
.
Поп
Ћира
се
заруменио
,
па
не
само
да
он
пије
него
и
сам
налива
и
своју
и
домаћинову
чашу
као
да
је
он
домаћин
.
Разговор
је
живо
и
неусиљено
текао
,
чаше
се
сваки
час
и
пуниле
и
празниле
.
Домаћин
навалио
па
их
једнако
нуди
,
чешће
поп-Ћиру
с
којим
је
мање
познат
,
кад
се
куца
,
с
поп-Спиром
се
куца
једанпут
а
с
поп-Ћиром
увек
по
двапут
.
Послужише
се
и
пунчем
који
се
у
оно
доба
пио
у
свима
бољим
домаћинским
кућама
.
Поп-Спира
изађе
напоље
да
нареди
Пери
Тоцилову
кад
да
их
пробуди
,
и
док
се
он
напољу
бавио
а
домаћица
у
кујни
нешто
цуњала
,
дотле
се
домаћин
упустио
с
поп-Ћиром
у
други
један
разговор
.
—
Па
,
ви
ми
се
и
не
фалите
,
чесњејши
...
вама
се
,
к’о
мислим
,
сме
честитати
.
Чули
смо
да
...
ви
...
овај
,
удајете
госпођицу
кћер
,
а
?
—
Та
,
тако
је
!
—
вели
поп-Ћира
.
—
Сад
после
Божића
.
—
А
,
дакле
истина
је
.
Е
,
тај
ће
,
бо’ме
,
добити
добру
домаћицу
,
и
,
што
кажу
,
сопутницу
у
животу
,
—
вели
домаћин
.
—
Готово
,
боље
да
је
он
ту
,
па
да
њему
честитам
,
јер
њему
се
тек
може
честитати
!
Шта
мислите
;
добити
девојку
из
такове
куће
!
—
А
,
—
дода
поп-Ћира
,
—
па
и
он
је
добар
!
И
она
ће
добити
,
што
се
каже
,
доброга
друга
!
Ја
сам
са
свим
задовољан
,
са
свим
!
—
вели
задовољно
поп-Ћира
и
наточи
задовољно
и
себи
и
домаћину
.
—
Дакле
:
Спаси
Бог
!
—
На
Спасеније
!
—
Искапише
до
дна
.
—
Свршени
клирик
,
а
,
је
л
’
тако
?
—
Јесте
;
совершени
клирик
...
с
еминенцијом
.
А
има
глас
,
једна
дивота
,
к’о
цар
Давид
уз
харфу
.
Персона
,
понашање
,
све
!
Све
!
—
А
тражи
л
’
много
?
—
Ни
речи
није
спомен’о
!
...
Ни
реч’це
...
—
А
,
да
бо’ме
;
паметан
младић
,
па
к’о
мисли
:
Оно
што
је
најскупоцјеније
—
то
је
добио
,
а
?
Добио
је
вредну
и
воспитану
девојку
,
примјерну
пуницу
и
чеснога
таста
,
па
к’о
вели
:
Оно
друго
све
на
част
вам
!
Ајде
,
дакле
,
у
здравље
заручника
.
Спаси
Бог
.
Куцнуше
се
.
Поп-Ћира
испи
сву
и
наточи
још
једну
себи
.
—
Е
,
па
да
се
куцнемо
,
—
вели
домаћин
:
—
У
здравље
родитеља
заручницина
!
Куцају
се
.
Поп-Ћира
искапи
и
сад
до
дна
.
—
А
и
он
,
и
он
је
красан
...
Сушта
смерност
!
Да
га
види
његова
Екселенција
—
но
било
би
белаја
.
Уграбио
би
га
одмах
.
Не
би
му
тај
дао
да
се
жени
,
него
би
с
њим
у
манастир
;
а
био
би
,
та
мал
’
те
не
би
био
други
Рајић
или
Мушицки
!
...
А
,
са
свим
,
са
свим
сам
с
њим
задовољан
!
—
рече
раздрагани
поп-Ћира
и
не
примети
кад
му
нали
у
чашу
домаћин
с
којим
се
онако
несвесно
куцну
.
Домаћин
испи
до
пола
,
а
поп-Ћира
сву
чашу
.
—
Њој
,
њој
има
се
више
честитати
,
морам
признати
!
—
вели
искрено
поп-Ћира
.
—
Управо
,
—
вели
домаћин
,
—
сва
заслуга
има
се
приписати
вашој
поштованој
супрузи
,
госпоја-Перси
,
јер
,
што
кажу
:
„
Види
матер
,
па
проси
ћер
!
“
...
Даклем
,
ако
смем
узети
себи
слободу
...
у
здравље
ваше
примјерне
супруге
,
ваше
госпоја-Персе
!
Куцнуше
се
;
поп-Ћира
наискап
а
домаћин
искапи
ону
осталу
полу
до
дна
.
—
Та
,
оно
,
—
наставља
домаћин
,
—
ако
ћемо
баш
тако
све
даље
,
онако
знате
—
да
опростите
,
што
ћу
се
тако
изразити
—
ако
станемо
све
даље
трагати
и
њушити
—
па
није
толико
заслуга
ни
госпођа-Персе
ваше
супруге
,
кол’ко
ваша
,
баш
ваша
,
чесњејши
господин-Ћиро
,
што
сте
,
то
јест
,
ви
,
у
своје
време
,
изабрали
госпођу
Персу
себи
за
супругу
,
а
она
опет
воспитала
госпођицу
Меланију
!
...
Дакле
:
сума-сумарум
—
ви
сте
крајни
виновник
све
ове
данашње
среће
господин-Перине
,
а
и
госпођица-Меланијине
,
(
к’о
што
бар
ви
велите
)
.
—
Та
по
мало
јесте
и
тако
!
—
вели
поп-Ћира
.
—
Ех
,
па
онда
што
смо
и
пили
узалуд
,
и
пре
вас
,
другима
,
мање
достојнима
.
Требали
смо
прво
у
ваше
здравље
,
драги
мој
и
ретки
мој
госте
,
чесњејши
господин-Ћиро
!
Ал
’
нека
,
—
можемо
још
све
и
поправити
.
Даклем
,
све
ово
бришемо
,
па
изнова
!
Ово
је
даклем
прва
здравица
,
и
она
нека
је
у
ваше
здравље
.
Спаси
Бог
!
Куцају
се
и
пију
;
домаћин
пола
а
поп-Ћира
испи
целу
чашу
.
Развеселише
се
попови
добро
.
—
„
Na
rѣkahъ
vavѵlonskihъ
,
tamo
sѣdohomъ
i
plakahomъ
,
“
—
запева
поп-Ћира
раздраган
.
Затурио
се
мало
у
столицу
,
па
пустио
глас
а
диже
обрве
и
везе
и
кити
све
лепше
и
лепше
на
задовољство
и
дивљење
домаћина
који
га
од
времена
на
време
ободраваше
реч’ма
:
„
А
то
,
то
!
То
ми
се
допада
!
“
Испева
цео
псалам
,
свих
девет
стихова
,
а
између
сваког
стиха
намигне
очима
на
домаћина
као
тријумфујући
,
па
вели
:
„
Ај
,
шта
велите
?
!
“
Веселе
се
попови
.
Домаћин
отпева
други
један
псалам
:
„
Iz
glubini
vozzvahъ
kъ
tebѣ
gospodi
,
“
а
поп-Ћира
опет
трећи
:
„
Gospodi
vozzvahъ
kъ
tebѣ
ousliši
mя
vonmi
glasu
moleniя
moego
“
.
Расположили
се
и
домаћин
и
поп-Ћира
,
па
се
наизменце
куцају
и
певају
Псалме
све
лепше
од
лепшега
,
и
пију
у
здравље
госпође-Персе
и
осталих
редом
.
За
тим
се
опет
продужи
разговор
о
девојци
,
о
младожењи
и
парохији
;
хоће
л
’
остати
у
селу
или
ће
тражити
какву
варош
.
Ту
поп-Ћира
наговести
,
да
је
жеља
Меланијина
,
да
се
преселе
у
варош
.
Још
су
се
неко
време
разговарали
,
куцали
и
искапљивали
чаше
,
хвалили
један
другога
глас
и
пјеније
,
док
се
није
поп-Спира
вратио
и
домаћица
их
још
по
једаред
послужила
пунчем
.
После
пунча
обредише
се
опет
вином
.
Најразговорнији
је
поп-Ћира
;
долива
и
себи
и
осталима
.
Хвали
све
своје
по
кући
.
—
Каква
мајка
,
таква
и
ћерка
!
—
вели
поп-Ћира
.
—
Моја
Персида
је
један
,
тако
да
кажем
,
скуп
добродјетељи
,
па
је
,
наравно
,
и
своју
кћер
тако
воспитала
...
а
ко
је
узме
,
биће
срећан
и
задовољан
к’о
и
сам
што
сам
у
супружеском
животу
свом
.
—
Та
коме
ви
то
говорите
,
—
вели
домаћин
,
—
та
знамо
ми
већ
то
одавно
!
Пију
,
куцају
се
,
па
опет
пију
.
Али
већ
настају
помало
паузе
.
И
кад
је
говор
почео
сустајати
,
а
очи
се
крпити
,
спомену
поп-Ћира
први
,
да
би
рад
спавати
,
јер
се
сутра
раном
зором
крећу
.
Домаћин
није
ништа
имао
против
тога
,
и
гости
се
дигоше
од
стола
и
одоше
на
спавање
.
Поп-Ћири
дадоше
гостинску
собу
а
поп-Спира
,
као
интимнији
,
доби
кревет
у
домаћиновој
спаваћој
соби
.
Мало
после
уђе
домаћица
са
једном
дремљивом
чупавом
слушкињом
и
покупише
посуђе
са
стола
и
пођоше
.
—
А
што
си
упртила
ту
саксију
с
тим
кактусом
,
куд
ћеш
с
њом
,
—
запита
је
домаћица
која
је
застала
па
је
гледа
а
Рокса
се
клања
дремљиво
.
—
Еј
,
несрећо
чупава
,
та
ти
си
на
ногама
заспала
.
Само
да
ти
је
да
чмаваш
,
не
начмавала
се
,
лењштино
влашка
.
Остави
ту
саксију
па
покупи
тај
есцајг
,
па
иди
па
спавај
;
а
у
зору
да
си
ми
рано
на
ногама
,
па
опери
све
то
,
кад
вечерас
ниси
ни
за
шта
!
Док
ми
све
не
опереш
,
не
надај
се
боме
фруштуку
.
А
,
морам
ја
,
видим
,
други
ред
отпочети
с
тобом
.
Та
дај
тај
кактус
овамо
,
шта
га
држиш
једнако
,
—
па
сад
ајд
’
торњај
се
па
чмавај
.
Еј
,
благо
оном
ко
се
на
тебе
ослони
.
Изађоше
напоље
.
Настаде
тишина
а
мало
после
чу
се
неко
шапутање
.
—
А
ди
га
држи
?
—
пита
домаћин
.
—
Па
ваљ’да
је
у
џепу
?
—
шапће
поп
Спира
.
—
Ајд
’
да
видим
!
Ал
’
најпре
да
видим
,
спава
ли
?
Настаде
опет
тишина
.
Ослушкују
обојица
окренути
поп-Ћириној
соби
.
—
Оче
Ћиро
,
—
викну
мало
јаче
домаћин
с
врата
.
—
Чесњејши
...
О
,
оче
Кирило
!
—
викну
још
јачим
гласом
.
—
Заборавили
сте
да
ми
кажете
,
кад
да
вас
пробудим
.
Тишина
.
Никаква
одговора
.
—
Оче
Ћиро
,
—
викну
још
јаче
домаћин
.
—
Спавате
л
’
,
а
?
Опет
никаква
одговора
.
Тишина
.
Из
собе
се
чује
само
снажно
хркање
помешано
с
неким
звиждањем
.
—
Да
боме
да
спава
!
—
вели
домаћин
.
—
А
,
кога
моје
вино
обори
,
тај
се
не
диже
шале
.
—
А
,
а
!
Тај
баш
јуначки
струже
чутуре
.
—
шапће
поп
Спира
сав
задовољан
.
—
Добро
је
!
Сад
можеш
слободно
.
Знам
ја
њега
к’о
и
себе
.
Кад
тај
једаред
заспи
и
захрче
,
може
му
слободно
поред
кревета
сто
и
један
топ
испалити
,
—
не
пробуди
се
тај
лако
.
Ајде
,
дакле
,
иди
...
Домаћина
нестаде
у
гостинској
соби
.
—
Нема
по
џеповима
,
—
вели
домаћин
с
врата
.
—
тражио
сам
па
нема
...
Све
неке
мустре
;
мустре
од
кукуруза
,
и
неке
мустре
од
вунице
,
ваљ’да
за
ћерку
,
треба
нешто
удавачи
—
—
Па
ди
је
врагу
,
метнуо
!
—
рече
замишљено
поп
Спира
.
—
Види
да
није
у
ћошку
од
појаса
?
Има
он
један
као
џепић
у
појасу
самом
.
—
Ама
нема
појаса
међ
’
аљинама
!
—
вели
домаћин
мало
после
.
—
Можда
га
није
ни
пон’о
.
—
А
како
да
га
не
понесе
!
Та
ди
би
он
пред
владику
без
појаса
!
?
Ту
ће
негде
бити
да
је
и
појас
.
Види
да
га
није
откуд
метнуо
под
главу
,
под
јастук
...
Стари
је
то
курјак
...
Кајафа
је
то
!
Домаћин
се
опет
врати
и
мало
после
га
изнесе
сав
радостан
.
—
Право
си
каз’о
...
метнуо
га
под
главу
,
био
му
под
јастуком
—
—
Дад
’
га
брже
овамо
!
—
вели
поп
Спира
па
грозничаво
дочепа
појас
.
—
Ха
,
ево
га
,
ево
!
Овде
у
ћошку
,
не
реко
’
л
’
ја
?
!
Ево
га
,
ту
је
!
Сад
брже
њега
напоље
,
а
да
метнемо
ово
на
његово
место
!
—
И
поп
Спира
извади
брже
онај
зуб
из
замотуљка
и
метну
га
себи
у
џеп
,
а
из
џепа
извади
онај
замотуљак
што
му
га
даде
Аркадија
и
зави
га
у
завој
па
метну
у
појас
поп-Ћирин
.
—
Е
,
је
л
’
готово
?
—
Све
је
у
реду
;
сваком
своје
.
Брже
остави
одакле
си
и
уз’о
.
Замотај
к’о
што
је
и
било
.
Домаћин
узе
појас
,
остави
га
на
своје
место
и
врати
се
натраг
.
—
И
једнако
спава
и
хрче
исто
онако
!
—
чуди
се
домаћин
!
—
Спава
тај
к’о
заклан
.
Да
смо
какви
рђави
људи
и
душмани
,
могли
смо
му
комотно
извадити
још
два
здрава
зуба
—
тај
ти
се
не
би
лако
пробудио
!
—
вели
поп
Спира
охрабрен
успехом
.
—
А
,
велиш
,
вино
јако
било
а
?
—
К’о
гром
,
к’о
гром
;
оборило
би
и
самог
Голијата
!
—
Доказ
је
поп
Ћира
!
Ал
’
је
и
повук’о
,
ха
ха
ха
!
—
Но
фала
Богу
!
Јесам
ли
ти
каз’о
:
остави
ти
то
само
мени
!
—
Е
,
е
,
баш
ти
фала
.
Е
,
кад
баш
спомену
отоич
ти
Голијата
,
онда
после
оваког
срећно
окончаног
дјела
могу
и
ја
казати
са
царем
Давидом
:
„
Da
postыdяtsя
i
smяtutsя
vsi
врази
мои
;
da
vozvratяtsя
i
оустыдяася
зѣло
вскорѣ
.
“
Ха
,
ха
,
ха
!
—
Ха
ха
ха
!
—
смеје
се
поп-Олуја
.
—
Е
па
сад
лаку
ноћ
.
Бар
ћу
једаред
мирно
спавати
после
толико
недеља
!
Е
,
фала
,
лаку
ноћ
!
Е
,
ти
си
ме
сад
,
тако
рећи
по
други
пут
запопио
.
Лаку
ноћ
.
Чекај
само
да
уништим
овај
проклети
корпус
деликти
.
Ако
ми
остане
у
џепу
,
опет
нећу
имати
мирна
сна
,
док
га
се
не
курталишем
!
—
рече
поп
Опира
и
изађе
у
авлију
.
Ујутру
рано
кренуше
се
кола
и
око
подне
стигоше
у
Темишвар
.
Сутра
дан
пре
подне
и
један
и
други
поп
одоше
пред
Његово
Преосвештенство
,
јер
је
овај
хтео
да
их
пре
свега
посаветује
и
да
,
како
се
то
каже
,
утиша
ствар
пре
но
што
би
дошла
пред
надлежни
суд
и
формално
суђење
.
Нису
нам
никад
ни
била
при
руци
акта
из
епископске
архиве
,
па
за
то
и
не
можемо
улазити
у
детаље
у
приповедању
,
јер
би
ова
и
иначе
подужа
приповетка
изашла
још
за
једну
Главу
дужа
.
Толико
само
кажемо
на
завршетку
ове
Главе
,
да
су
оба
пароха
отишла
ка
Његовом
Преосвештенству
;
Задржала
се
тамо
подуже
и
после
подруг
сахата
оставили
Епископски
двор
.
Чудо
је
било
то
,
што
је
поп
Ћира
изашао
и
ако
је
као
тужитељ
ушао
)
прилично
покуњена
носа
и
црвених
јагодица
,
а
поп
Спира
на
против
—
и
ако
оптужени
—
са
свим
весео
,
онако
весео
,
баш
као
што
је
био
и
онда
кад
је
оно
одликован
црвеним
појасом
.
Још
је
чудније
што
су
обојица
одговорила
једном
свом
познанику
који
их
је
срео
баш
кад
су
излазили
из
Епископије
.
„
Шта
је
,
како
се
свршило
?
“
запита
их
познаник
.
„
Је
л
’
се
свршило
!
“
—
„
Јесте
,
једва
једаред
!
“
одговори
му
поп
Ћира
.
—
„
Фала
Богу
,
све
је
добро
!
“
додао
је
поп
Спира
задовољно
.
Али
што
је
најчудније
,
оба
се
попа
не
раставише
на
излазу
из
Епископије
,
него
заједно
продужише
пут
у
разговору
и
објашњавању
неком
...
Дакле
су
се
помирили
!
—
кликнуће
читаоци
.
Али
зашто
је
поп
Ћира
мало
покуњен
и
узбуђен
,
а
поп
Спира
весео
и
задовољан
—
то
ће
већ
читаоци
из
следеће
две
Главе
дознати
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ДРУГА
У
њој
ће
се
читаоцима
показати
са
свим
супротна
слика
оној
из
прошле
Главе
,
то
јест
,
што
се
тиче
попова
,
поп-Спире
и
поп-Ћире
;
јер
се
на
овом
последњем
(
то
јест
поп-Ћири
)
,
збиле
оне
речи
од
пословице
која
вели
:
„
Ја
босиљак
сијем
,
мени
пелен
ниче
“
.
Попови
су
остали
још
пола
дана
у
Темишвару
да
накупују
неких
ствари
.
Имали
су
од
кућа
својих
поруџбина
,
као
што
је
то
већ
сваком
познато
,
да
се
фамилијаран
човек
не
може
ни
на
пола
часа
изван
вароши
на
пут
кренути
,
а
да
га
женска
чељад
као
камилу
не
натовари
каквим
поруџбинама
које
ни
Стратимировићева
глава
не
може
да
попамти
,
толико
их
је
много
.
А
у
толико
је
пре
био
то
сада
случај
,
кад
се
ишло
чак
у
Темишвар
у
ком
би
оне
са
села
могле
читаво
пола
дана
да
зазјавају
само
пред
једним
излогом
дућанским
.
Поп
Ћира
је
имао
сијасет
поруџбина
,
поп
Спира
истина
ни
једне
(
јер
ником
није
било
до
тога
не
знајући
„
исход
ствари
“
)
,
али
се
њему
самом
сад
отворила
воља
да
накупује
и
изненади
своје
укућане
.
Радостан
што
је
тако
јефтино
прошао
,
мислио
је
у
себи
,
да
ће
за
те
новце
,
(
за
које
је
држао
да
су
већ
готови
да
оду
ђаволу
у
торбу
)
,
бити
најбоље
да
сада
купи
што
корисно
у
кућу
.
Поп
Ћира
је
куповао
да
умилостиви
,
а
поп
Спира
да
обрадује
код
куће
.
Шта
ти
све
нису
накуповали
!
И
поркета
и
фланела
за
зиму
и
ботуше
за
обе
попадије
.
Поп
Ћира
је
купио
још
и
рајспулфера
за
лице
и
ону
справу
за
бреновање
косе
,
и
неке
комедије
за
прављење
локни
,
и
неке
нове
хорнодле
(
назване
по
некој
швапској
принцези
удавачи
тадашњој
)
,
и
гумаластику
за
чишћење
,
и
с
праву
за
закопчавање
рукавица
,
и
неке
силне
конце
и
вунице
од
неких
десет
разних
нумери
,
које
све
није
могао
ни
да
запамти
него
је
све
то
забележио
још
тамо
код
куће
на
једно
пола
табака
хартије
.
Па
кад
је
ушао
у
дућан
,
извадио
је
из
шпага
и
то
пола
табака
и
размотао
и
метнуо
преда
се
,
сео
на
столицу
а
наочаре
обрисао
и
натакао
на
нос
,
па
из
пола
табака
диктовао
једном
малом
лепо
очешљаном
Чивучету
,
и
са
плајвазом
једну
по
једну
поруџбину
превлачио
на
хартији
,
докле
није
све
тачно
по
инвентару
набавио
.
—
Поп
Спира
је
купио
и
велики
калуп
сапуна
,
нож
за
транжирање
шунке
и
још
многе
кујни
потребне
ствари
,
које
су
биле
тако
потребне
а
по
селима
још
мало
или
никако
познате
.
А
сетио
се
и
својих
избавитеља
,
Аркадије
и
поп-Олује
.
Аркадији
је
купио
високе
ботуше
у
којима
ће
служити
у
цркви
,
шал
од
три
сребра
,
и
лепу
стиву
лулу
са
дугим
камишем
од
тринаест
сребра
,
за
спомен
.
Такву
исту
лулу
купио
је
и
поп-Олуји
,
домаћину
.
—
Боже
мој
,
што
ти
је
човек
;
не
зна
шта
носи
дан
а
шта
ноћ
!
—
мислио
је
кад
је
куповао
.
—
Ди
сам
се
ја
и
могао
надати
,
да
ће
ми
бити
до
тога
да
то
купујем
и
Сиду
иберашујем
!
А
обојица
су
купили
кафе
и
шећера
и
подоста
земичака
и
кифли
.
На
кратко
,
искуповали
су
толико
ствари
,
да
већ
скоро
нису
имали
ни
где
да
помећу
све
то
у
кола
.
И
кад
су
се
у
Петак
зором
кренули
и
поседали
у
кола
,
седела
су
оба
попа
на
стражњем
седишту
свом
као
—
опростите
ми
за
тај
израз
јер
је
реч
о
поповима
—
седела
су
тако
удобна
као
ђаво
на
џомби
,
што
се
каже
.
А
томе
је
помало
био
крив
и
сам
Пера
Тоцилов
,
који
као
да
се
заклео
да
упропасти
све
попове
који
му
шака
падну
.
Он
се
у
два
маха
славно
користио
гостопримством
у
кући
ченејскога
попа
.
Добро
се
угостио
и
он
и
коњи
му
,
а
сем
тога
,
тако
је
савесно
набио
оба
„
сица
“
,
и
предњи
и
стражњи
,
домаћиновим
сеном
,
тако
савесно
,
да
ће
се
коњи
још
бар
недељу
дана
частитити
ченејским
сеном
.
Кола
су
пошла
,
и
путем
од
Темишвара
до
Ченеја
попови
су
се
разговарали
у
колима
.
Разговор
није
им
текао
онако
од
срце
,
искрено
,
као
некад
што
је
,
наравно
,
и
врло
појмљиво
;
али
тек
,
тек
су
се
разговарали
,
па
чак
и
сложили
у
једној
ствари
.
—
А
кол’ко
сте
платили
ви
за
кода
?
—
запита
поп-Спира
.
—
Десет
сребра
!
—
вели
поп-Ћира
.
—
Шта
врага
?
!
Па
и
ја
толико
...
Ал
’
ваљ’да
за
то
што
сте
ви
први
и
погодили
?
—
вели
поп
Спира
.
—
Е
,
то
је
баш
тај
ђаво
што
и
ја
једнако
мислим
још
од
моје
куће
.
Са
мном
се
погађ’о
к’о
да
ће
само
мене
возити
.
Ја
му
кажем
:
Скупо
је
,
Петре
,
може
л
’
јефтиније
?
—
„
Узмите
кога
,
па
ћу
јефтиније
да
возим
“
.
—
Па
нађи
кога
,
кажем
му
ја
.
—
„
Не
могу
,
—
вели
он
.
—
Нађ’те
ви
,
па
ћу
вас
возити
за
шест
сребра
,
“
—
приповеда
поп
Ћира
.
—
Ао
,
обешењак
један
;
ама
исто
се
тако
и
са
мном
разговар’о
!
Исто
тако
!
—
тужи
се
и
поп
Спира
,
—
Каже
:
„
Нађ’те
ви
још
једног
,
па
ћу
вас
возити
за
четир
сребра
“
...
Кад
оно
,
и
од
једног
и
од
другог
уз’о
свих
десет
сребра
.
Погађ’о
се
са
мном
,
к’о
да
сам
му
ја
први
дош’о
.
Обешењак
паор
!
—
Сви
су
они
таки
,
враг
им
баби
!
...
Ја
све
мислим
онај
лопов
,
онај
архилопов
Нића
боктер
,
он
га
је
мор’о
свему
томе
научити
.
К’о
мисли
,
у
завади
су
,
неће
чути
један
од
другог
.
—
Е
,
по
то
би
’
и
ја
кочијашио
,
—
вели
поп
Спира
.
—
А
паор
паора
држи
.
Кад
стигоше
у
Ченеј
,
свратише
на
једно
пола
сата
на
одмор
код
поп-Олује
.
—
Но
па
како
је
било
,
како
си
прош’о
?
—
запита
радознали
домаћин
кад
се
нађе
насамо
с
поп-Спиром
.
—
Чрезвичајно
добро
,
—
вели
весело
поп
Спира
.
—
и
фала
ти
,
велика
ти
фала
још
једаред
.
Испало
је
преко
сваког
,
ама
кажем
ти
преко
сваког
очекивања
,
добро
.
Екселенција
нас
је
натерала
да
се
лепо
измиримо
и
да
све
обиде
,
учињене
од
једнога
другоме
,
заборавимо
.
Та
чак
смо
се
и
руковали
и
пољубили
пред
њим
—
—
Пољубили
!
...
Та
иди
молим
те
!
Та
шта
говориш
?
!
...
И
пољубили
—
—
Да
шта
ти
мислиш
!
Пољубили
да
бо’ме
.
Ал
’
наравно
...
ишло
је
к’о
кроз
поњаву
ил
’
натегачу
што
се
каже
.
—
А
та
да
,
већ
,
наравно
...
могу
себи
представити
—
—
Ја
,
наравно
,
да
бо’ме
,
што
се
мене
тиче
,
што
оно
кажу
:
„
како
сам
се
надала
,
добро
сам
се
још
и
удала
“
;
мени
и
није
било
баш
тако
тешко
.
Ћутим
,
па
у
себи
велим
:
Фала
Богу
,
кад
је
само
до
тога
дошло
!
...
Е
,
ал
’
њему
,
њему
—
—
Верујем
,
верујем
.
Нег
’
молим
те
да
ми
све
испроповедаш
—
—
Ал
’
,
кажем
ти
,
сто
си
ми
пути
пао
на
памет
,
а
да
ти
докажем
,
да
сам
те
се
са
захвалношћу
сећао
,
—
рече
поп
Спира
и
извади
из
бунде
и
доносе
му
једну
лепу
скупоцену
стиву
лулу
и
предаде
му
је
,
—
ево
,
то
нек
ти
је
знак
моје
искрене
благодарности
.
—
А
,
врло
,
врло
лепа
,
—
вели
задовољно
поп
Олуја
и
разгледа
је
,
—
а
шта
је
коштала
?
—
Шта
је
,
да
је
—
тек
то
није
ништа
према
оној
твојој
услузи
мени
учињеној
.
У
здрављу
је
испушавао
.
Ајд
,
одма
’
запали
једну
,
а
ја
ћу
да
ти
исприповедим
у
кратко
.
Поп
Олуја
запали
лулу
,
а
поп
Спира
му
исприповеди
све
.
„
И
тако
ти
Господин
Епископ
заврши
своје
слово
пребацујући
поп-Ћири
,
да
није
лепо
да
се
он
дрзне
да
вара
своје
претпостављене
;
али
му
,
вели
,
прашта
“
.
—
заврши
поп
Спира
причање
.
Таман
је
завршио
а
уђе
поп-Ћира
и
затече
их
у
смеху
.
Смејали
су
се
обојица
тако
слатко
,
као
што
то
само
здрави
и
дебели
попови
могу
.
—
Е
,
чесњејши
,
—
ословљава
га
поп
Олуја
,
показујући
му
нову
лулу
,
—
а
ви
ми
и
не
честитате
!
Морам
сам
да
вам
се
похвалим
.
Гле’те
само
,
шта
ми
је
дон’о
мој
Спира
на
презент
.
—
Аа
,
врло
лепо
,
врло
лепо
!
—
вели
поп
Ћира
смејући
се
усиљено
,
а
у
себи
је
извесно
помислио
:
„
Није
то
теби
поп
Спира
забадава
презентирао
;
има
ту
и
твога
масла
,
Каијафо
један
!
“
—
Е
,
дакле
ај’те
,
извол’те
,
извол’те
,
прихватите
се
мало
,
—
понуди
их
домаћин
,
кад
домаћица
унесе
кајгану
,
омиљено
путничко
јело
.
—
Извол’те
,
чесњејши
,
дед
’
Спиро
!
Путници
поседаше
.
Нуде
домаћина
.
Он
се
извињава
.
—
А
фала
,
фала
!
Ја
,
боме
,
сад
не
испуштам
ову
лулу
из
уста
до
довече
!
—
рече
смејући
се
.
—
Та
служите
се
,
чесњејши
господин-Ћиро
,
—
нуди
га
домаћин
...
—
Шта
,
ваљ’да
вам
се
не
допада
кајгана
?
—
рече
поп
Олуја
терајући
густе
димове
на
доле
преко
камиша
на
нову
стиву
лулу
.
—
А
,
фала
,
фала
!
Није
то
!
Него
нисам
вам
баш
некако
најбоље
са
стомаком
.
—
вели
му
поп
Спира
,
а
у
себи
мисли
:
„
Знам
те
,
знам
,
стари
курјаче
,
и
зашто
си
ту
лулу
запалио
и
зашто
си
ме
баш
кајганом
послужио
!
Ово
је
баш
оно
што
кажу
:
„
Кошта
га
к’о
Светог
Петра
гајтана
.
“
Ја
сам
платио
и
ту
стиву
лулу
и
ту
кајгану
.
Сад
тек
видим
кол’ко
су
паметни
били
наши
стари
,
кад
су
рекли
:
„
Чувај
се
попа
“
;
а
ја
сам
им’о
посла
с
два
попа
и
једним
црквењаком
!
—
Е
,
дакле
,
’
оћемо
л
’
при
—
овај
,
сопутниче
?
—
вели
поп-Спира
свршивши
сам
с
кајганом
.
—
Можемо
,
можемо
!
—
вели
поп
Ћира
омотавајући
шал
око
врата
.
—
Е
,
па
сад
,
драги
домаћине
,
да
се
растајемо
.
Фала
на
дочеку
.
—
О
,
на
мало
,
на
мало
!
Камо
срећа
,
па
да
ме
се
почешће
тако
сетите
!
—
Е
,
Бога
ми
,
—
додаде
поп
Ћира
,
—
сад
ви
треба
код
нас
;
на
вас
је
сада
ред
!
Па
,
извол’те
на
свадбу
.
Још
неколико
недеља
,
—
а
јавићемо
вам
—
па
ћу
имати
родитељско
весеље
кући
...
свадба
моје
кћери
...
—
А
јавићу
ти
већ
и
ја
,
—
вели
поп
Спира
;
—
и
код
мене
се
спрема
,
увелико
се
спрема
.
—
Шта
,
—
вели
изненађен
и
обрадован
домаћин
.
—
Зар
и
ти
удајеш
?
А
за
кога
,
за
кога
?
—
Ех
,
за
кога
!
Па
за
њену
прилику
,
чућеш
и
видићеш
!
„
Нашла
врећа
закрпу
“
,
каже
се
,
ха
ха
ха
!
—
смеје
се
поп
Спира
.
—
Ми
смо
се
дуго
одупирали
и
кварили
ал
’
девојка
га
хоће
;
њега
па
њега
...
Што
рекли
паори
:
„
Ил
’
за
њега
ил
’
у
Тису
с
брега
!
“
а
ми
шта
смо
знали
,
него
попустили
.
Па
к’о
велим
:
Иди
,
бедо
,
аратос
те
било
!
Кад
’
оћете
,
а
ви
се
узмите
!
ха
ха
ха
!
—
рече
поп
Спира
излазећи
из
кујне
.
—
Дакле
,
збогом
,
домаћине
,
и
фала
ти
баш
од
срца
,
—
рече
поп
Спира
излазећи
из
кујне
,
па
се
пољуби
с
домаћином
.
—
Фала
и
теби
на
лули
,
а
и
вама
,
дражајши
господин-Ћиро
,
на
тој
почести
коју
сте
указали
мом
скромном
дому
.
—
Фала
и
вама
,
тако
рећи
,
други
„
странопријемни
Аврааме
“
!
—
вели
поп
Ћира
и
рукује
се
с
њим
па
граби
што
пре
на
врата
.
—
Фала
и
вама
,
дражајша
домаћице
,
—
вели
рукујући
се
с
њом
поп
Спира
,
—
ваш
гостопријемни
дом
не
може
човек
никад
заборавити
.
Збогом
!
—
Та
није
баш
онако
к’о
што
је
требало
,
—
извињава
се
домаћица
,
—
ал
’
ви
ћете
већ
извинити
!
...
Па
поздрав’те
госпоје
и
децу
;
а
оне
су
,
Боже
,
ваљ’да
већ
велике
девојке
,
ваљ’да
већ
на
удају
,
а
?
—
Та
па
зар
ниси
чула
,
да
се
удају
обе
!
—
вели
јој
домаћин
.
—
Е
,
да
!
Та
шта
говорите
!
А
,
па
да
бо’ме
!
...
Пролазе
године
,
а
женска
деца
,
што
кажу
,
за
час
нарасту
и
нађикају
к’о
штир
.
Срећан
пут
,
па
поздрав’те
све
.
—
Ајд
’
Петре
,
потерај
!
Кола
пођоше
.
Тера
Пера
Тоцилов
по
путу
,
који
се
мало
оцедио
,
лете
коњи
весело
као
да
гајдаш
у
колима
свира
,
а
Пера
весео
па
распоређује
опет
у
глави
оних
зарађених
двадесет
сребра
,
шта
ће
све
за
њих
да
купи
.
Прођоше
и
чарду
и
оставише
је
за
собом
и
не
свратише
у
њу
.
А
и
шта
ће
у
чарди
,
кад
је
Пера
поткрепио
добро
и
себе
и
своје
коње
код
попа
,
па
му
није
до
чарде
.
Шта
му
треба
чарда
?
!
Ваљда
после
оне
поповске
красне
шљивовице
,
да
пије
сад
ову
комадару
којој
и
сам
онај
бојтар
манише
.
Или
ваљда
да
гледа
и
слуша
оног
меланхоличног
бојтара
који
једнако
приповеда
и
једнако
се
јада
па
било
кога
у
чарди
ил
’
не
било
!
Једнако
приповеда
о
старим
временима
,
о
чопорима
свиња
,
о
својим
младим
годинама
за
којима
ће
бојтар
до
гроба
уздисати
,
и
о
„
талу
“
(
који
да
му
је
сад
,
кад
има
ову
памет
и
ово
искуство
)
,
прича
и
по
некад
погледа
сетно
крадом
на
Тинкуцу
,
своју
будућу
рођаку
,
и
уздише
.
Хвали
себе
,
а
као
мало
и
издаље
куди
свога
Милоша
и
вели
,
да
није
заслужио
такву
жену
к’о
што
је
она
!
и
то
иде
све
тако
,
докле
га
Тинкуца
не
истера
да
нахрани
свиње
које
грокћу
око
врата
и
опомињу
укућане
.
Све
је
то
Пера
Тоцилов
сада
прошао
и
оставио
иза
себе
,
па
терао
све
даље
,
све
до
села
.
У
вече
стигоше
у
село
.
Исплатише
Перу
Тоцилова
поштено
по
погодби
.
И
један
и
други
му
даде
погођених
десет
форинти
после
дужег
тражења
по
огромним
поповским
шлајпицима
,
не
што
нису
нашли
и
што
није
било
банака
,
било
их
је
доста
,
—
него
што
се
и
један
и
други
тешко
растајао
с
толиком
сумом
и
што
је
и
један
и
други
размишљао
мало
:
да
л
’
би
добро
било
да
му
пребаци
ту
неискреност
парохијанску
и
пљачку
својих
сопствених
пароха
;
да
му
кажу
како
то
није
ни
најмање
депо
,
како
то
иноверци
никад
не
би
учинили
према
свом
патеру
или
пастору
.
Али
као
да
се
предомислише
и
платише
без
и
једне
дуже
напомене
.
То
и
охрабри
газда-Перу
Тоцилова
,
и
кад
изброја
и
сложи
банке
у
шлајпик
и
тури
га
за
сару
од
чизме
,
он
им
се
заблагодарио
лепо
.
—
Па
,
фала
вама
,
који
сте
ви
једног
сиромака
помогли
.
С
овим
ми
је
баш
споможено
.
Па
,
кад
вам
гођ
устреба
а
ви
извол’те
...
а
ја
сам
ту
,
а
моје
терање
,
и
што
кажу
,
један
мој
карактер
,
видили
сте
!
Мануше
оба
попа
руком
и
ништа
му
не
одговорише
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ТРЕЋА
Из
ње
ће
радознали
читаоци
дознати
(
из
разговора
поп-Ћире
са
госпођом
Персом
)
шта
је
и
како
је
било
код
Његовог
Преосвештенства
Господина
Епископа
у
Темишвару
,
и
како
су
обе
попадије
примиле
закључке
тога
,
тако
да
га
назовем
,
Темишварског
мира
.
Никада
ваљ’да
с
већим
нестрпљењем
нису
очекивана
оба
попа
него
овога
пута
.
И
једна
и
друга
забринута
попадија
провела
је
за
то
време
неколико
тешких
дана
.
Ни
онај
најдужи
летњи
дан
није
им
се
учинио
тако
дугачак
као
ово
неколико
кратких
јесењих
дана
.
Па
тек
ноћи
!
Како
су
им
ноћи
дуге
биле
које
су
провеле
у
премишљању
и
једна
и
друга
попадија
.
Гђа
Перса
је
била
нестрпљива
као
удавача
а
бесна
као
фурија
.
У
срцу
њезином
не
беше
ни
толицно
кол’ко
једна
пчиодина
глава
места
за
милосрђе
и
праштање
.
Дисала
је
осветом
и
само
јој
се
некако
далеко
чињаше
тај
жељени
дан
,
дан
праведне
и
слатке
освете
.
—
Ала
ће
га
намазати
сапуњавицом
!
—
разговараше
се
гђа
Перса
сама
са
собом
.
—
Ала
ће
да
га
обријају
,
Бого
моја
!
—
узвикивала
је
задовољна
шетајући
се
сама
по
соби
у
својим
ботушама
.
Како
ће
се
радовати
и
блажена
бити
тога
дана
,
кад
поп-Спиру
обрију
па
му
не
буде
остало
на
лицу
ни
толко
од
браде
и
бркова
кол’ко
њој
на
длану
.
—
Па
тек
кад
помисли
на
ону
гђа-Сиду
.
Њу
тек
да
види
тих
дана
,
ала
би
јој
се
светила
.
—
О
,
Боже
,
—-
разговара
се
сама
,
—
дај
ми
само
дотле
да
живим
,
да
сретнем
само
ону
дебелу
бештију
.
Одма
’
би
’
се
зауставила
,
па
би
’
је
запитала
:
„
Извин’те
,
казала
би
’
јој
,
ал
’
одавно
се
нисмо
видили
,
па
сад
чисто
и
не
знам
управо
,
јесте
л
’
ви
то
,
почитајема
госпоја-Сидо
,
ил
’
је
то
ваш
господин
супруг
,
господин
Спира
,
онај
што
је
некад
,
памтим
добро
,
имао
,
онако
,
баш
лепу
браду
?
Знате
,
обадвоје
сте
сад
(
што
јест
,
јест
!
)
ал
’
обадвоје
сте
ћосави
,
онако
,
знате
,
клот
—
па
вас
човек
и
не
може
тако
одма
’
да
разликује
!
Ха
ха
ха
!
—
смеје
се
гђа
Перса
сатанским
смехом
сама
у
себи
.
—
Ал
’
рихтиг
!
О
извин’те
,
та
ди
су
ми
биле
очи
!
Та
ви
немате
мантију
,
—
па
ви
сте
онда
госпоја
Сида
.
Да
,
да
,
акурат
!
-
Господин
Спира
је
друкчије
мора
бити
обучен
,
ма
да
више
не
носи
ни
он
мантију
!
—
Ха
,
ха
,
ха
!
—
смеје
се
гђа
Сида
и
лупа
се
по
колену
.
—
Иди
дођавола
,
Персида
,
одкуд
ти
та
ђаволства
падају
на
памет
!
Баш
ти
то
није
ни
намање
лепо
.
Хахаха
!
О
,
жено
,
часни
те
утук’о
!
...
Колико
је
лепша
слика
у
поп-Спирином
дому
.
Колико
је
више
хришћанске
скрушености
и
помирљивости
показала
гђа
Сида
ових
дана
!
Још
пре
поласка
попина
била
је
,
као
што
је
врло
природно
,
јако
узнемирена
и
забринута
.
Кад
га
је
спремала
на
пут
,
метла
му
је
,
као
и
увек
,
шунке
и
сира
у
кола
,
и
посаветовала
га
да
буде
умерен
,
да
се
лепо
и
питомо
опходи
с
оним
,
да
га
понуди
шунком
,
јер
(
споменула
му
је
гђа
Сида
)
„
он
воли
шунке
и
увек
је
фалио
наше
шунке
,
“
па
извесно
неће
моћи
одбити
.
А
док
је
био
поп-Спира
на
путу
,
гђа
Сида
је
по
неколико
пута
дневно
прочитала
Сан
Матере
Божије
од
којега
је
неких
десет
петнаест
егземплара
имала
позашиваних
у
лајбовима
од
хаљина
и
по
шифонерима
међу
вешом
,
и
за
иконом
и
у
џепу
старе
бунде
којим
се
покривало
тесто
за
киселу
штрудлу
кад
је
било
хладније
,
па
није
била
довољна
само
велика
зимска
марама
.
Читала
Сан
Матере
Божије
,
крстила
се
једнако
и
једнако
надгледала
запаљена
кандила
и
мењала
„
дугмад
“
и
доливала
зејтин
.
Тих
дана
у
поп-Спириној
кући
,
куд
се
год
човек
окренуо
,
могао
је
да
види
све
сама
нека
кандила
.
—
и
она
што
висе
,
и
она
у
окрњеним
чашама
старога
фазона
,
које
се
пре
шездесет
година
доносиле
у
мираз
,
—
где
горе
и
пред
иконом
Св
.
Ђурђа
кућевног
патрона
поп-Спириног
и
пред
иконом
Светих
неумитних
врачева
Кузмана
и
Дамјана
,
патрона
гђа-Сидине
фамилије
,
и
још
неколико
,
тако
да
је
једно
кандило
горело
чак
и
пред
прекрасним
Јосифом
и
Пентефријевицом
и
ако
су
они
чак
из
Старога
Завета
,
али
грдан
страх
гђа-Сидин
претворио
је
контрафу
у
икону
и
ваљда
јој
је
дошапнуо
ону
стару
пословицу
:
„
Добро
је
и
ђаволу
по
некад
упалити
свећу
!
“
Тих
дана
се
гђа
Сида
формално
преобразила
.
Била
је
сушта
благост
,
мека
као
памук
,
није
никог
грдила
,
па
чак
ни
Жужу
него
је
само
саветовала
:
„
Са
лепим
се
,
говорила
би
тих
дана
,
увек
више
може
учинити
него
са
виком
и
праском
!
Дед
’
Жужа
,
дете
моје
,
отрчи
ако
те
не
мрзи
па
донеси
мало
кромпира
из
подрума
!
“
тако
би
благо
рекла
кад
је
наређивала
што
Жужи
.
Ових
дана
је
по
ваздан
шапутала
тихо
молитве
,
па
чак
и
онда
кад
је
у
кујни
помагала
Јули
и
Жужи
и
љуштила
кромпире
с
њима
заједно
.
—
О
Боже
,
боже
!
—
шапутала
је
гђа
Сида
.
—
Само
сад
нас
курталиши
овога
белаја
,
а
више
неће
доћи
до
тога
!
Више
ти
,
Боже
,
нећемо
досађивати
!
А
Јула
јој
помаже
у
послу
и
кришом
погледа
у
забринуто
мамино
лице
.
И
Јула
је
трпела
ових
дана
.
Пола
јој
је
мисли
било
овамо
код
куће
,
око
шпархерта
а
пола
чак
у
трећем
сокаку
око
оног
дућана
тамо
где
виси
онај
бели
пешкир
и
где
се
љуља
онај
цимер
од
жутога
плеха
.
Читаоци
ће
се
досетити
,
да
је
Шаца
био
предмет
њених
мисли
као
што
је
и
она
била
предмет
мисли
Шациних
.
Они
се
већ
више
од
недељу
дана
нису
видели
,
јер
је
гђа
Сида
замолила
Шацу
,
да
се
стрпи
за
ово
неколика
дана
и
да
не
долази
и
не
пролази
улицом
,
бар
док
се
поп-Спира
не
врати
с
пута
.
И
за
то
Шаце
и
нема
већ
више
од
недељу
дана
да
дође
и
ако
је
киша
већ
престала
и
мало
се
оцедило
,
а
и
чизмар
му
наглавио
чизме
,
ипак
га
нема
.
Јула
је
на
њ
мислила
и
тих
дана
једнако
се
чешљала
онако
како
он
воли
,
па
јој
је
чисто
лакше
било
.
А
и
Шаци
је
мило
било
кад
је
видео
то
.
Није
могао
да
одоли
срцу
и
да
буде
послушан
порукама
гђе
Сиде
,
него
је
једаред
ипак
прошао
њиним
сокаком
и
спазио
је
онако
лепо
очешљану
,
јавио
јој
се
и
она
њему
љупко
и
показала
му
на
фризуру
.
То
је
Шаци
тако
мило
било
,
да
је
сав
блажен
и
пресретан
дуго
и
дуго
мислио
на
Јулу
и
дубоко
у
ноћ
прелиставао
Песмарицу
,
читао
многе
песме
и
певушио
их
,
па
и
сам
дошао
у
поетско
расположење
,
и
спевао
једну
песму
и
по
прилици
је
,
да
не
дозна
мама
,
предао
Јули
.
У
песми
је
испевана
његова
шетња
,
и
срећа
његова
што
ју
је
видео
на
прозору
.
У
песми
куне
злотворе
ради
којих
се
не
могу
састајати
,
али
је
теши
,
да
ни
то
неће
дуго
трајати
;
захваљује
јој
што
га
се
сећа
и
чешља
онако
како
се
њему
допада
.
Нарочито
је
леп
завршетак
песме
и
он
гласи
:
„
По
челу
сте
редом
Шнекле
поређали
,
Зулове
сте
ситно
,
Фино
,
бреновали
,
Русу
косу
по
мом
Густу
очељали
!
...
„
Ах
,
фрајлице
,
благо
Ротшилдово
што
је
!
Кад
помислим
,
да
ће
Све
то
бити
моје
:
Зулове
и
шнекле
И
то
бело
лице
рознфорб-боје
!
„
Ах
,
љубезна
Јуло
,
Све
ће
бити
моје
!
Све
ће
бити
моје
!
“
Јула
је
неколико
пута
прочитала
песму
кришом
у
шпајзу
и
знала
је
одмах
онога
првога
дана
на
памет
.
И
њоме
овлада
неко
песничко
и
певачко
расположење
па
је
једнако
у
себи
декламовала
ту
песму
или
полугласно
певушила
ону
познату
:
„
Прођи
,
луче
,
кад
те
срце
вуче
;
прођи
,
луче
,
и
мојим
сокаком
,
и
моја
је
кућа
на
сокаку
“
.
Па
једнако
певуши
те
стихове
,
а
никако
да
их
се
отресе
;
они
је
и
жалосте
и
теше
у
исти
мах
.
А
како
је
ведрија
и
задовољнија
била
тих
дана
њена
доскорашња
другарица
Меланија
.
Њен
заручник
је
по
ваздан
био
код
ње
.
Чим
сврши
школске
часове
,
а
он
ајд
одмах
к
њима
.
Ту
седи
у
кругу
своје
будуће
фамилије
.
Мама
хеклује
тепих
од
шареног
старежа
,
Меланија
извађа
свој
монограм
на
салветама
,
а
Пера
седи
па
чита
што
или
им
приповеда
што
из
свог
ђачког
живота
;
приповеда
им
о
силним
предметима
,
о
силним
зорама
које
су
га
затицали
крај
књиге
,
о
испиту
,
о
тешкоћама
на
њему
,
или
приповеда
о
каквом
свом
доживљају
где
је
био
на
рубу
или
ивици
пропасти
па
је
за
длаку
фалило
да
не
плати
главом
и
буде
покојни
.
А
оне
га
слушају
и
не
дишу
,
и
тек
кад
се
спасење
исприповеда
,
оне
дахну
и
моле
га
да
им
више
не
приповеда
тако
страшне
ствари
јер
су
,
кажу
,
обе
слабих
нерава
.
Или
се
сви
троје
скупа
саветују
и
праве
план
свог
будућег
стана
и
праве
размештај
намештаја
.
—
Са
сокака
ће
имати
две
или
једну
собу
,
из
авлије
опет
две
(
а
испрва
доста
ће
им
бита
и
једна
)
,
за
тим
кујна
па
чељадска
соба
.
Из
собе
за
ручавање
излазиће
се
у
кујну
а
из
ове
у
шпајз
и
у
чељадску
собу
(
и
онда
се
неће
моћи
сваки
ђаво
довлачити
у
кућу
)
.
По
тим
собама
размештају
већ
још
сад
намештај
;
столове
,
столице
,
кревета
,
канабета
,
шифонере
,
штелаже
и
томе
подобне
ствари
.
Све
је
лепо
намештено
у
кући
(
то
јест
засад
још
у
глави
)
само
су
у
неприлици
с
једним
широким
,
не
баш
најлепше
спољашњости
,
али
врло
удобним
и
практичним
орманом
бестрага
старога
фазона
,
мало
ће
бити
да
кажем
да
је
из
доба
блаженопочивше
Марије
Терезије
,
а
врло
вероватно
,
да
је
запамтило
и
Сеобу
Срба
под
Патријархом
Чарнојевићем
;
јер
се
приповедало
за
њ
,
да
је
био
наизменце
час
у
рукама
Ракоцијевих
Куруци
,
а
час
га
преотимали
Монастерлијини
Срби
,
док
се
на
послетку
није
стално
скрасио
у
српском
народу
.
Ово
му
је
сада
ваљ’да
девети
или
десети
пут
да
је
у
инвентару
ствари
датих
у
„
ауштафирунг
“
,
и
сам
Бог
зна
где
је
све
досад
био
,
и
где
ће
још
бити
!
Јер
судећи
по
јачини
и
солидности
израде
,
још
ће
за
многом
удавачом
доћи
у
нову
кућу
;
јер
„
зуб
времена
“
изгледа
да
је
немоћан
према
њему
као
зуб
старчев
према
ораху
коштуњцу
.
Био
је
врло
практичан
и
потребан
,
а
незграпан
и
смешан
,
за
то
га
никако
и
нису
могли
продати
,
јер
коме
би
га
год
понудили
,
тај
место
да
пита
:
„
пошто
?
“
хоће
да
пукне
од
смеја
!
!
(
А
има
таких
ствари
,
којих
се
човек
не
може
отрести
к’о
ни
онај
Доситејев
Абу
Казем
Тамбури
,
багдатски
трговац
,
што
није
могао
да
се
курталише
својих
старих
папуча
.
)
За
то
су
сад
и
најдуже
младенци
о
њему
разговарали
,
како
и
где
да
га
наместе
а
да
не
падне
странцу
или
госту
у
очи
.
И
баш
се
о
том
у
Петак
пред
вече
разговарали
,
кад
уђе
поп
Ћира
,
а
за
њим
уносе
сандук
и
оне
многе
накуповане
ствари
.
—
А
а
а
!
—
зачу
се
из
свију
грла
.
—
Но
,
па
како
,
како
?
А
јесте
л
’
ми
се
надали
?
—
пита
их
поп
Ћира
унев
са
собом
у
собу
грдну
количину
свежа
хладна
ваздуха
и
сва
соба
замириса
сеном
и
балегом
.
Узбунише
се
сви
.
Меланија
одмах
остави
посао
и
потрча
купљеним
стварима
па
стаде
претурати
по
њима
.
—
А
шта
сте
ми
,
папа
,
купили
;
да
нисте
што
заборавили
?
—
Дакле
,
шта
је
било
,
Ћиро
?
—
пита
нестрпељива
гђа
Перса
.
—
Је
л
’
получио
онај
што
је
заслужио
?
—
Све
,
све
сам
точно
по
инштрукцијама
извршио
,
—
одговори
поп-Ћира
Меланији
.
—
Дакле
...
—
пита
опет
гђа
Перса
.
—
После
,
мало
после
...
чућеш
већ
.
—
Јеси
л
’
добио
удовлетворење
?
—
пита
гђа
Перса
која
је
тек
пре
две
три
последње
недеље
обогатила
свој
и
иначе
пребогат
речник
и
овом
речју
.
—
Та
чекај
за
Бога
...
пусти
ме
да
се
издувам
!
—
вели
јој
поп-Ћира
.
—
Падне
човек
,
што
кажу
,
с
крушке
,
па
се
издува
,
а
некмо
л
’
ја
толики
пут
издржати
.
Чекај
—
—
Уф
,
папа
,
um
gotes
vilen
,
—
рече
Меланија
прегледајући
рајспулфер
,
—
шта
сте
то
урадили
!
Та
здраво
је
оштар
овај
рајспулфер
!
—
Е
,
сад
какав
је
,
такав
је
,
ја
га
нисам
млео
ни
жрнао
!
Какав
си
ми
казала
и
написала
,
ја
сам
ти
такав
и
купио
.
—
Није
,
рано
,
—
вели
јој
гђа
Перса
пробајући
га
прстима
,
—
није
оштар
,
него
је
твоја
кожа
на
лицу
здраво
хаглих
па
через
тога
.
—
А
на
што
ти
то
?
—
пита
је
Пера
.
—
Ех
,
немој
ми
се
мешати
у
наше
послове
!
—
рече
Меланија
па
га
удари
лако
и
нежно
по
прстима
.
—
А
зар
није
лепше
лице
природно
,
онако
к’о
што
га
је
Бог
створио
?
!
—
вели
Пера
.
—
Е
,
ал
’
ја
’
оћу
да
сам
теби
и
беља
и
лепша
него
све
,
све
друге
женске
!
—
рече
и
и
помилова
га
крадом
по
образу
.
—
Сви
ви
мушки
замерате
и
правите
се
к’о
да
вам
није
право
,
а
опет
се
сви
радо
осврћете
кад
видите
тако
нешто
...
—
Е
,
па
...
—
вели
поп-Ћира
вадећи
из
сандука
ствари
.
—
ево
и
за
тебе
,
мама
,
да
да
ви’ш
да
те
нисам
заборавио
...
ал
’
боље
,
ајд
’
погоди
сама
,
шта
сам
ти
дон’о
!
—
вели
а
заклопио
ствар
.
—
Ју
мама
,
иберашунг
!
Ааа
!
—
Да
ми
ниси
купио
наочаре
?
...
Ил
’
што
је
зима
ту
,
па
се
рано
смркне
,
ил
’
шта
ли
—
тек
почела
сам
рано
да
остављам
штрикерај
,
па
би
ми
баш
добро
дошле
једне
—
—
А
није
,
мама
!
А
шта
ће
ти
наочари
!
Кога
си
требала
да
видиш
,
видила
си
га
још
пре
толико
година
.
Хехехе
!
—
Да
није
Зборник
?
—
Није
,
није
ни
то
...
ајде
да
те
не
мучим
...
—
вели
поп-Ћира
и
показа
јој
купљене
ботуше
.
—
Ју
,
ботуше
!
Е
,
то
ће
зимус
душу
да
ми
држи
.
А
пошто
си
их
уз’о
,
—
запита
га
мерећи
их
:
—
Педаљ
и
три
прста
дужине
,
пет
ширине
.
Добро
је
.
А
шта
су
коштале
?
—
Три
и
по
.
—
Шајна
?
—
Та
какви
’
шајна
!
—
Сребра
!
Ју
,
жалосна
!
Преварио
те
обешењак
чифуцки
!
Ја
би
’
то
,
видиш
,
јефтиније
купила
...
не
умеш
ти
,
Ћиро
,
да
се
погађаш
.
—
Па
можемо
да
вратимо
;
трговац
је
каз’о
да
ће
примити
—
—
А
,
нека
,
шта
је
ту
је
сад
!
—
рече
и
погледа
задовољно
на
нове
ботуше
сравњујући
их
са
оним
старим
на
ногама
.
—
А
код
кога
си
купио
овај
фланел
?
—
Е
,
а
ко
би
га
сад
знао
.
Нисам
ни
загледо
у
фирму
.
—
Баш
да
видим
је
л
’
те
преварио
?
А
кол’ко
си
рифи
уз’о
?
—
Двадесет
и
седам
.
—
А
је
си
л
’
држ’о
ти
сам
риф
?
—
Е
,
још
ћу
и
риф
држати
.
Доста
што
сам
отворио
четворе
очи
,
а
држало
је
једно
Чифуче
.
Још
је
попустио
нешто
преко
двадесет
и
седам
—
—
Баш
да
видим
!
—
рече-гђа
Перса
па
узе
риф
и
измери
.
Шта
ја
кажем
!
...
Двадесет
и
шест
и
дритл
...
Ето
шта
сам
рекла
!
...
Измерио
ти
је
,
обешењак
један
,
мање
...
—
Та
баш
сам
пазио
!
—
Треб’о
си
сам
да
држиш
риф
.
Лопови
су
то
;
све
сам
лопов
до
лопова
!
Украшће
ти
из
очију
.
Мени
то
већ
не
би
могло
пасирати
.
—
Е
не
би
ти
могло
!
Кад
’
оће
да
украде
,
можеш
ти
сто
очију
избечити
,
не
помаже
ти
ништа
!
Него
кажи
нек
спреме
„
ајнпренсупу
“
,
назеб’о
сам
.
—
Лопов
чифуцки
;
код
тебе
жива
,
два
дритла
да
он
украде
!
!
!
—
То
је
,
кад
се
људи
мешају
у
наше
послове
!
Нит
’
се
умете
погађати
,
нит
’
отићи
ди
треба
,
нит
’
пазити
да
не
украду
!
Обешењак
један
чивуцки
,
—
љути
се
гђа
Перса
,
—
каприцир’о
се
баш
од
попиног
фланела
да
направи
својим
Чифучићима
оне
њи’ове
„
чифуцке
оченаше
“
!
—
Ајде
,
Меланија
,
иди
нареди
у
кујни
једну
ајнпренсупу
за
тату
,
—
вели
поп
Ћира
;
—
с
пута
сам
,
па
сам
мало
назеб’о
.
—
А
куд
се
ви
спремате
?
Та
остант’е
на
вечери
,
—
зауставља
гђа
Перса
Перу
.
—
А
не
,
доћи
ћу
ја
већ
одмах
после
вечере
,
—
вели
Пера
.
—
Е
па
добро
,
ал
’
извесно
...
Изађоше
и
Меланија
и
Пера
,
а
из
кујне
се
мало
после
чу
једно
„
јуф
!
“
—
Дакле
?
—
устаде
гђа
Перса
која
је
до
сад
к’о
на
жеравици
седела
.
—
Дакле
шта
се
свршило
?
Је
л
’
дош’о
и
онај
?
—
Дош’о
је
,
—
рече
поп
Ћира
па
превуче
шаком
преко
чела
.
—
Ено
га
код
своје
куће
.
—
Дош’о
?
!
—
запита
зачуђено
попадија
и
седе
.
—
Дош’о
к’о
што
је
и
от’шо
!
—
Па
,
онда
...
—
Пааа
,
па
онда
...
није
било
ништа
.
—
Па
,
ако
није
било
ал
’
ће
ваљ’да
бити
?
—
рече
гђа
Перса
и
устаде
па
стаде
нервозно
спремати
и
без
икакве
потребе
премештати
ствари
с
једног
места
на
друго
.
—
Што
је
било
,
било
је
;
што
је
ко
им’о
да
извуче
,
извук’о
је
.
—
Па
је
л
’
повук’о
?
—
Јесте
,
повук’о
је
твој
красни
супруг
,
к’о
и
увек
.
—
Не
разумем
те
!
...
А
,
он
?
—
Он
се
извук’о
.
Ја
сам
повук’о
,
а
он
се
извук’о
,
к’о
и
увек
што
је
.
Разумеш
ли
ме
бар
сад
?
—
рече
поп
Ћира
па
устаде
и
стаде
се
шетати
,
а
и
попадија
устала
па
се
и
она
шета
;
он
на
горе
,
а
она
па
доле
.
—
Не
знам
ја
те
твоје
ребусе
;
него
ти
мени
кажи
онако
просто
,
клот
,
све
по
реду
,
шта
је
и
како
је
то
било
?
—
Дакле
,
слушај
!
Кад
смо
сели
у
кола
,
ја
сам
све
онако
урадио
,
к’о
што
си
ми
ти
казала
.
Натук’о
сам
капут
и
увук’о
сам
главу
у
бунду
,
па
сам
тако
ћут’о
све
до
чарде
.
Кад
се
он
сиш’о
с
кола
,
ја
сам
промолио
главу
на
фришак
„
луфт
“
.
Није
шала
,
неки
’
три
сата
издржавати
к’о
неки
„
фусбад
“
!
Чим
се
он
вратио
,
а
ја
опет
главу
у
бунду
ко
корњача
,
па
тако
све
до
Ченеја
.
Е
,
ту
нисам
већ
мог’о
да
останем
на
коли
,
него
ме
ђаво
натента
,
хоћу
да
шпорујем
;
па
нисам
отиш’о
у
биртију
к’о
што
сам
треб’о
,
а
и
сам
мислио
,
него
и
ја
одседнем
код
ченејског
попа
.
—
Знам
га
,
што
има
жену
Тину
,
Тинин
Акса
.
Та
како
га
не
би
’
знала
!
—
Није
Тинин
,
него
луциферов
,
обешењак
један
.
Чекај
само
,
да
ви’ш
комендије
.
Код
њега
смо
вечерали
и
преноћили
;
а
нико
други
,
него
он
,
укр’о
ми
је
,
док
сам
ја
спав’о
,
онај
мој
corpus
delicti
,
онај
зуб
—
—
Укр’о
зуб
!
—
понови
гђа
Перса
и
скочи
са
столице
и
пљесну
се
рукама
.
—
Доста
ми
је
,
доста
!
Немој
ми
казивати
,
нећу
да
те
слушам
!
Боље
главу
да
су
ти
украли
.
Нећу
,
нећу
ништ
’
више
да
чујем
.
—
Па
добро
кад
нећеш
,
ја
и
волијем
.
—
А
јеси
л
’
примјетио
?
Је
си
л
’
се
опип’о
ујутру
?
_
—
Ђавола
примјетио
!
Опип’о
сам
се
и
учинило
ми
се
,
да
ми
ништа
не
фали
.
—
Ух
,
ух
,
ух
!
—
хуче
гђа
Перса
и
лупа
се
по
челу
.
—
Остави
ме
...
немој
ми
ни
приповедати
!
Идем
у
кујну
...
кад
радим
,
а
ја
онда
заборавим
,
па
се
бар
не
секирам
.
—
—
Па
иди
!
Ти
и
онако
најбоље
знаш
да
направиш
ајнпренсупу
.
—
Боже
,
Ћиро
,
—
рече
гђа
Перса
и
рашири
и
диже
руке
као
стари
пророци
,
—
и
теби
је
још
до
јела
!
?
Ух
,
ух
,
ух
!
Идем
,
идем
!
—
рече
и
пође
па
застаде
.
—
А
шта
је
било
даље
?
От’ш
’
о
си
дакле
празни
’
шака
код
господина
владике
?
—
Камо
срећа
да
сам
,
ал
’
то
је
ђаво
што
нисам
.
Да
сам
от’ш
’
о
празни
’
шака
,
било
би
само
штете
:
ал
’
нисам
,
па
је
било
и
штете
и
срамоте
!
...
Да
ви’ш
само
даље
,
чиме
су
ме
натоварили
!
—
Јао
,
жалосна
,
зар
има
што
још
и
горе
?
!
—
Слушај
само
!
Кад
одемо
код
Његовог
Преосвештенства
,
а
он
нас
лепо
прими
.
Поч’о
нас
је
совјетовати
...
и
,
већ
тако
даље
,
да
ти
не
отежем
,
видим
да
се
већ
врпољиш
к’о
ђаво
на
џомби
.
Кад
ме
је
запит’о
шта
је
и
како
је
било
,
а
ја
му
онда
кажем
:
да
смо
се
споречкали
,
и
да
се
он
онако
ујарости
бацио
на
мене
оним
дебелим
Пентикостаром
—
оним
са
оним
дебелим
корицама
—
и
тако
ме
незгодно
ударио
,
да
ми
избио
,
зуб
.
А
да
је
све
то
тако
,
може
се
,
реко
’
ја
,
Преосвештенство
уверити
из
приложенога
corpus
delicti
-а
.
И
ту
му
онда
предам
онај
замотуљак
са
зубом
унутра
.
—
Е
,
па
видиш
,
па
им’о
си
зуб
—
—
Та
чекај
,
молим
те
!
...
Немој
да
си
тако
брзоплетна
.
Им’о
сам
зуб
,
ал
’
нисам
им’о
памети
ни
колико
онај
прави
притјажатељ
тога
зуба
!
...
Дакле
,
ја
извадим
онај
замотуљак
и
опипам
га
...
Осетим
лепо
тврдо
испод
руке
,
па
мислим
:
добро
је
,
ту
је
!
и
предам
га
тако
завијена
владици
.
Екселенција
узе
замотуљак
,
разви
га
и
погледа
.
Ништа
ја
не
видим
,
шта
је
извадио
,
јер
ја
и
Спира
седимо
на
канабету
овако
к’о
сад
ја
и
ти
,
а
владика
за
шрајптишом
,
к’о
сад
до
оног
ормана
тамо
.
Гледа
...
гледа
.
Извади
наочари
,
метне
их
на
нос
,
а
смеши
се
све
,
па
опет
гледа
,
и
пита
ме
:
је
л
’
то
мој
зуб
?
—
„
Мој
,
одговорим
ја
,
Ваше
Преосвештенство
!
“
А
мо’ш
мислити
како
ми
је
било
,
час
ме
зима
час
врућина
спопада
.
Не
знам
још
шта
је
,
ал
’
већ
видим
,
да
ће
то
све
на
моју
конту
да
се
запише
.
За
тим
дозове
свога
секретара
,
једног
младог
и
финог
ђакона
,
па
му
каже
:
„
Ајте
,
вели
,
млади
амице
,
ви
сте
млађи
,
имате
много
боље
очи
,
видите
ово
,
молим
вас
.
“
—
Ђакон
уз’о
па
и
он
разгледа
,
па
и
он
се
смеје
!
Смеје
се
и
он
,
смеје
и
Екселенција
;
обадвојица
се
смеју
,
а
екселенција
се
све
тресе
од
смеја
тако
да
му
је
и
ћелепуш
спао
.
Та
шта
се
врагу
смеју
,
мислим
ја
,
а
Екселенција
запита
:
„
А
је
л
’
ово
баш
ваш
зуб
,
оче
Кирило
?
“
—
Да
,
Ваше
Преосвештенство
,
—
поклоним
се
ја
и
одговорим
му
.
—
Мој
рођени
зуб
.
Слуша
ме
већ
скоро
пола
стољетија
беспрекорно
.
Мој
рођени
!
...
“
Ђаво
ме
натера
да
још
пофторавам
то
.
Кад
му
ја
то
реко
’
,
а
Екселенција
формално
паде
у
фотељу
,
па
се
ухватио
за
трбу
’
...
овај
притиснуо
појас
...
па
се
смеје
,
смеје
...
све
се
тресе
.
Сви
се
смеју
грохотом
па
и
онај
,
и
он
се
смеши
,
само
тишије
.
—
Јао
мене
!
—-
устаде
гђа
Перса
,
—
а
шта
је
то
било
?
—
Та
ово
је
,
ово
је
коњски
зуб
,
оче
Кирило
,
—
вели
Владика
.
—
Та
погледајте
га
боље
колики
је
,
та
није
ваљ’да
већи
од
њега
ни
онај
„
зуб
времена
“
што
се
зове
!
—
Јао
мене
жалосне
!
А
откуд
сад
опет
коњски
зуб
!
—
„
За
Бога
,
та
где
сте
га
само
нашли
!
вели
ми
господин
Владика
.
—
Извол’те
се
уверити
сами
.
“
—
Ух
,
ух
,
ух
!
—
А
ја
приђем
и
погледам
га
,
ал
’
имам
шта
видити
!
Коњски
зуб
,
са
свим
коњски
и
то
још
колики
!
Таква
велика
зубекања
,
какву
ја
,
Персида
,
свога
века
нисам
вид’о
!
...
Вид’о
сам
само
једаред
још
један
такав
и
то
на
цимеру
једног
дентиста
...
.
виси
као
цимер
,
да
се
издалека
види
!
„
Ха
,
ха
,
ха
,
смеје
се
Екселенција
.
Та
где
сте
га
само
нашли
?
“
—
Али
,
молим
вас
,
Ваше
Преосвештенство
,
услишите
ме
!
Та
нисам
га
ни
тражио
,
нити
сам
га
наш’о
!
—
извињавам
се
ја
а
све
се
око
мене
окреће
к’о
у
каквој
полки
.
До-до-дошло
ми
,
у
земљу
да
пропаднем
!
—
Уф
,
уф
,
уф
!
—
виче
гђа
Перса
.
—
Па
што
ниси
проп’о
,
бар
не
би
’
сад
знала
за
моју
срамоту
.
Ух
,
ух
!
А
шта
онај
обешењак
?
—
Добро
си
рекла
да
је
обешењак
.
Обешењак
је
,
онда
сам
тек
добро
вид’о
да
је
обешењак
.
Упреподобио
се
,
па
се
к’о
бајаги
и
он
чуди
па
се
умеш’о
и
он
па
и
он
гледа
поиздаље
и
вели
:
„
Доиста
,
доиста
!
Зуб
никако
није
од
,
на
пример
,
каквог
крштеног
створења
,
ни
мирјанског
а
камо
л
’
свјашченическог
,
каже
...
Ја
,
каже
он
,
познајем
сву
фамилију
мога
,
сада
на
жалост
господина
супостата
,
сви
су
они
до
дубоке
старости
,
до
душе
,
имали
и
здраве
и
јаке
зубе
—
али
тек
,
тек
,
каже
он
,
оваке
зубе
да
су
имали
,
—
то
ми
,
Ваше
Преосвештенство
,
каже
он
,
није
било
познато
!
Са
свим
имате
право
то
је
—
к’о
што
сте
изволели
примјетити
са
свим
сушти
коњски
зуб
!
...
А
,
наравно
,
додаје
он
и
распирује
још
више
,
човек
кад
тоне
,
а
он
се
онда
,
што
кажу
,
и
за
сламку
’
вата
!
Али
ја
му
праштам
,
Преосвештенство
,
и
једина
ми
је
утјеха
у
речима
,
каже
он
,
миропомазанога
Псалмопјевца
,
каже
,
који
вели
:
„
Da
postыdяt
sя
i
posmramяt
sя
iщuщii
dušu
moю
,
i
da
vozvratяt
sя
vspяtъ
i
postыdяt
sя
mislящii
mi
zlaя
“
.
Е
,
па
зар
ту
човек
да
не
побесни
!
Персо
,
он
...
поп-Спира
...
окуражио
се
,
па
он
декламује
на
словенски
псалме
пред
Екселенцијом
;
а
ја
,
ја
се
сплео
,
па
ни
на
српском
не
знам
ништа
да
бекнем
;
не
би
’
знао
у
том
магновенију
казати
ни
како
ми
је
име
!
...
Е
,
можеш
мислити
,
како
ми
је
било
!
Отвори
се
,
земљо
,
реко
’
у
себи
.
—
Уф
,
уф
,
уф
!
Ал
’
како
позн’о
да
је
већи
зуб
?
—
А
како
и
да
познам
!
И
ту
су
ми
доскочили
,
обешењаци
једни
!
Ја
сам
мали
зуб
завио
у
велико
парче
папира
,
а
они
су
завили
велики
зуб
у
мало
парче
папира
!
Е
,
ко
,
ђаво
,
да
позна
!
...
Ето
у
томе
је
сав
њихов
кумст
и
сва
моја
несрећа
и
малер
.
—
Еј
,
наопако
ти
звонило
,
и
теби
и
нама
с
тобом
!
—
А
Екселенција
са
наљутила
после
поп-Спириног
псалма
...
па
у
мал
’
још
ја
нисам
изиш’о
крив
,
к’о
да
сам
га
намерно
хтео
преварити
.
У
мал
’
мене
нису
обријали
!
—
„
Ово
је
или
хотимична
превара
,
или
—
вели
Екселенција
намрштено
—
или
незграпна
шала
са
мном
!
А
то
ми
ни
једно
није
мило
,
оче
Кирило
!
“
—
Ћиро
,
Ћиро
!
—
...
Бадава
сам
се
ја
правд’о
да
нисам
;
да
сам
пон’о
мој
рођени
,
а
да
је
то
нечија
ваистину
сатанска
и
паклена
унцутарија
и
моја
сувишна
искреност
према
људ’ма
,
и
да
сам
ја
невина
жертва
свега
тога
...
да
ми
је
неко
променуо
и
подметнуо
!
...
Аја
...
Екселенција
остаде
при
том
,
да
сам
хтео
да
га
облажем
,
а
вероваће
ми
,
каже
,
да
ми
није
била
то
намера
само
тако
,
ако
ту
пред
њим
пружимо
један
другом
руку
,
заборавимо
узајамне
обиде
и
помиримо
се
...
—
Уф
,
уф
,
уф
!
...
Да
се
помириш
!
—
Шта
ћу
;
видим
,
како
сам
,
знаш
,
фала
Богу
,
малерозан
,
испашћу
још
ја
крив
...
и
...
пружим
ја
први
руку
,
а
он
као
—
обешењак
један
!
—
не
зна
бајаги
ди
да
метне
онај
проклети
зуб
—
а
ја
једнако
држим
пружену
руку
,
а
он
мени
зуб
у
шаку
па
се
ту
рукујемо
и
—
измиримо
!
—
Измирите
!
Уф
,
Уф
!
Срећа
те
нисам
дебела
ко
’
она
аспида
,
а
сад
би
ме
шлог
трефио
!
—
...
и
пољубимо
се
,
—
завршује
поп
Ћира
свој
извештај
,
—
пољубимо
се
на
захтев
Његовог
Преосвештенства
...
А
зуб
задржи
ђакон
код
себе
.
А
знам
већ
и
зашто
га
је
и
задрж’о
!
—
По-пољубите
се
!
„
И
пољубимо
се
“
,
—
цитира
га
гђа
Перса
сва
зелена
од
једа
.
—
О
,
пољубио
се
ти
с
твојим
покојним
татом
Аверкијем
,
што
тамо
на
дувару
виси
!
—
Али
,
Персида
,
чекај
,
чекај
,
молим
те
.
—
„
Чекај
!
“
Шта
да
чекам
?
Чекај
ти
!
Шта
ти
чекаш
...
ти
,
ти
—
—
Шта
ја
чекам
?
Питаш
ме
?
Не
чекам
ништа
,
—
плану
сад
и
поп
Ћира
,
—
или
боље
рећи
,
чекам
свашта
.
И
ништа
ме
неће
изненадити
(
„
Уф
,
уф
!
“
хуче
гђа
Перса
.
)
Огугл’о
сам
већ
!
(
„
То
видим
!
“
вели
она
)
.
Том
човеку
помаже
и
ђаво
и
Бог
!
Јербо
тај
човек
кад
гођ
учини
какву
лудорију
,
а
он
,
уместо
заслужене
каштиге
,
получи
незаслужену
награду
!
И
сад
ме
још
питаш
шта
чекам
!
Шта
ја
чекам
?
—
Да
,
шта
чекаш
?
Шта
чекаш
још
?
!
!
—
праска
гђа
Перса
.
—
Кад
се
оно
још
к’о
ђакон
вук’о
клипка
и
’
рв’о
с
паорима
,
место
да
га
каштигују
он
добио
за
попа
;
а
кад
је
задоцнио
оно
на
јутрење
,
а
он
,
опет
,
уместо
да
оде
на
епитимију
—
а
он
добио
црвен
појас
!
Е
,
па
ајд
’
се
вуци
клипка
с
њим
!
И
ти
ме
сад
питаш
:
шта
чекам
!
—
Јесте
,
питам
те
,
Ћиро
,
шта
још
чекаш
?
—
виче
још
јаче
гђа
Перса
сва
зелена
.
—
Шта
чекам
?
Шта
ја
чекам
?
’
Оћеш
ли
баш
да
ти
кажем
?
—
Јесте
,
још
то
чудо
и
покор
’
оћу
да
чујем
.
—
Шта
ја
чекам
!
Чекам
да
чујем
сад
,
кад
је
већ
тако
пошло
,
чекам
још
и
то
чудо
и
покор
,
да
је
ето
тај
поп
Спира
постао
—-
протојереј
,
прота
...
јест
,
прота-Спира
—
—
Шта
!
Сида
протиница
!
Гром
је
спалио
и
тебе
са
њом
заједно
!
Доста
!
—
грмну
гђа
Перса
и
залупи
врата
за
собом
па
оде
у
кујну
к’о
фурија
.
—
Е
,
па
кад
баш
’
оћеш
да
знаш
,
како
је
било
;
ето
тако
је
било
!
А
да
си
ти
била
у
мојој
кожи
,
—
наставља
поп
Ћира
,
оставши
сам
у
соби
,
—
рекла
би
и
ти
са
мном
заједно
:
Фала
Богу
кад
је
и
овако
;
кад
само
господин
Владика
није
ост’о
при
том
,
да
сам
га
хтео
намерно
преварити
.
—
Помирили
се
и
пољубили
!
Мири
се
ти
с
твојим
деком
,
мамаљуго
банацка
,
(
Госпоја-Персина
је
старина
из
Бачке
)
ал
’
ја
се
бо’ме
не
мирим
!
—
чу
се
из
кујне
глас
јаросне
гђа-Персе
...
—
Шта
ће
сад
овај
лонац
овде
,
кад
му
ту
није
место
!
?
Чим
се
само
макнем
корак
из
кујне
,
одма
’
се
направи
вашар
!
И
одмах
за
тим
чу
се
страшан
тресак
и
полетеше
црепови
од
треснутог
лонца
на
све
стране
по
кујни
.
Меланија
побеже
у
собу
,
а
Ержа
,
бојећи
се
(
из
искуства
)
да
њој
који
други
не
полети
о
главу
,
побеже
у
авлију
право
камари
сламе
,
да
начупа
сламе
за
пећку
.
Па
и
сам
Ержин
хуланерски
каплар
,
кога
су
звали
„
Шецко-једно
“
,
који
је
већ
поодавно
џоњао
у
мраку
на
авлијским
вратима
и
коме
је
у
његовом
Коњичком
правилу
стајало
,
да
хуланер
треба
неустрашиво
да
дочека
и
растера
бар
десет
бака
(
пешака
)
,
—
и
он
је
побегао
кад
је
чуо
ону
страшну
вику
и
праску
из
кујне
,
па
је
бегао
као
да
га
сам
Бунапарта
вија
.
И
он
се
уклонио
испред
опасности
испред
које
би
и
читав
ескадрон
побегао
;
и
бегао
је
бестрага
,
ратосиљајући
се
за
вечерас
сваког
уживања
.
Све
се
разбегло
и
надалеко
није
било
живе
душе
,
само
је
јаросна
гђа
Перса
остала
сама
у
кујни
да
спрема
„
ајнпренсупу
“
,
јер
она
то
најбоље
зна
.
Али
каквих
страшних
израза
није
пало
приликом
готовљења
ајнпренсупе
.
Изгледала
је
онако
само
крај
ватре
као
једна
од
оних
трију
у
Шекспировом
Магбету
.
Све
,
све
је
узела
на
своје
решето
,
па
ни
Његово
Преосвештенство
није
остало
неприкосновено
.
—
Ајнпренсупе
!
’
Оћеш
ајнпренсупе
!
—
викала
је
гђа
Перса
мешајући
варјачом
запрашку
.
—
Арсеникума
да
ти
дам
,
а
не
ајнпренсупе
,
к’о
што
си
га
и
заслужио
!
...
Она
протиница
пре
мене
!
...
Испред
носа
да
ми
се
измакне
!
...
То
ти
је
оно
:
„
Пошљи
луду
на
војску
,
па
седи
кући
па
плачи
!
"
„
У
мал
’
мене
нису
обријали
!
“
каже
мамаљуга
банацка
...
Хеј
!
—
викну
болно
гђа
Перса
са
дигнутом
варјачом
па
је
изгледала
к’о
Исус
Навин
кад
је
заустављао
сунце
да
не
седне
,
—
хеј
,
та
што
нама
женама
није
дао
Бог
,
да
ми
можемо
да
будемо
попови
;
да
се
ми
овако
,
како
нас
је
Бог
створио
,
проразговарамо
мало
с
тим
њиховим
владикама
,
—
да
видимо
ко
би
кога
обријао
!
!
!
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ЧЕТВРТА
У
њој
је
описана
свеопшта
радост
двеју
породица
;
тетка-Макрине
и
поп-Спирине
породице
,
којих
су
породица
најмлађи
чланови
Шаца
и
Јуца
Док
је
ово
овако
било
код
поп-Ћириних
,
каква
дивна
и
пријатна
супротност
код
поп-Спириних
.
Кад
је
поп
Спира
дошао
и
ушао
са
купљеним
стварима
,
изашла
му
на
сусрет
г-ђа
Сида
и
Јула
.
Обе
забринуте
,
гледају
га
у
тежњи
да
му
прочитају
с
лица
,
шта
им
доноси
:
срећу
ил
’
несрећу
.
Виде
га
расположена
,
па
им
одлакну
,
а
још
већма
кад
видеше
да
се
ето
сам
сетио
да
их
изненади
и
г-ђа-Сиду
и
Јулу
,
па
се
чак
и
Шаце
сетио
,
купио
му
лепу
пошу
од
црвене
свиле
,
коју
боју
,
као
што
је
познато
,
сви
бербери
воле
особито
.
Чим
је
то
видела
г-ђа
Сида
,
слутила
је
да
је
добро
.
Одмах
је
осетила
,
како
се
сама
изражаваше
,
да
јој
се
„
онај
тешки
камен
за
три
фртаља
помакао
“
и
лакши
јој
био
,
али
га
ипак
запита
,
пославши
Јулу
у
кујну
,
шта
је
и
како
је
прошао
?
—
Фала
Богу
!
Фала
Богу
,
то
само
кажем
ја
,
а
то
бо’ме
,
треба
и
он
још
више
и
још
пре
да
каже
.
Видиш
ти
,
молим
те
,
само
њега
!
’
Оће
он
Екселенцију
да
превари
!
У
мал
’
му
нису
слиндарили
ону
браду
.
—
А
шта
је
с
тобом
?
—
Са
мном
?
Ништа
!
Врло
добро
!
Екселенција
ме
извинила
.
Добио
сам
дишпензацију
и
сатисфакцију
!
Ја
изиш’о
к’о
невин
а
он
к’о
дрзновен
клеветник
који
се
дрзнуо
да
обмане
и
само
Његово
Преосвештенство
!
Замерио
ми
је
само
то
,
што
сам
се
Часловцем
послужио
,
каже
:
то
су
црквене
утвари
,
па
није
,
каже
,
лепо
употребљавати
их
.
А
за
тим
нам
је
обојици
примјетио
,
да
се
нисмо
требали
ни
један
заборавити
толико
,
ни
ја
ни
он
.
Каже
Преосвештенство
:
„
Vы
эste
solъ
zemli
:
aщe
že
solъ
ѡbȣяetъ
,
čimъ
ѡsolitsя
;
nivočtože
bȣdetъ
ktomȣ
,
točїю
da
izsыpana
bȣdetъ
vonъ
,
i
popiraema
čelovѣki
.
“
И
право
је
и
казао
.
За
сад
нам
,
каже
,
прашта
,
ал
’
нам
је
совјетов’о
,
да
од
сад
у
миру
и
лепом
согласију
живимо
.
А
њему
прашта
покушану
превару
.
—
А
зар
га
је
хтео
преварити
?
-
Та
тужио
ме
да
сам
се
послужио
Пентикостаром
,
па
он
ост’о
без
зуба
...
а
оно
није
ни
била
та
књига
,
него
Часловац
...
—
Па
...
овај
...
а
зар
то
није
било
...
—
Та
,
кад
добро
промислим
—
вели
поп
Спира
као
сваки
човек
кад
прође
опасност
,
—
па
готово
да
и
није
било
све
онако
...
Сад
већ
,
Бога
ми
,
и
ја
видим
,
да
ми
је
сав
стра
’
узалуд
био
.
Ништа
од
свега
тога
,
моја
Сидо
,
није
истина
!
Какав
зуб
избијен
!
Какав
зуб
!
Као
да
се
тако
лако
вади
зуб
!
Вуку
паора
од
јутра
до
подне
,
док
му
ишчупају
зуб
,
па
још
с
драге
воље
пристаје
човек
(
и
онај
што
му
ваде
,
и
онај
што
га
вади
)
—
па
једва
га
извуку
!
А
ово
нит
’
је
он
хтео
,
нит
ја
још
мање
,
па
—
испао
зуб
!
...
То
је
све
била
само
једна
паклена
обида
и
клевета
и
ништ
’
више
!
Чудим
се
само
како
сам
се
мог’о
тако
уплашити
.
—
Е
,
да
!
?
—
Та
клевета
;
да
бом’е
да
је
клевета
!
Та
већ
само
то
;
што
је
казао
,
да
сам
употребио
Пентикостар
,
па
то
му
је
већ
прва
лаж
.
Није
Пентикостар
,
него
Часловац
,
мали
Часловац
!
И
то
још
и
није
онај
прави
Часловац
од
оних
из
Русије
послатих
,
него
други
неки
,
трукован
код
неког
Швабе
(
и
то
без
титли
,
без
титли
Сидо
,
)
који
,
управо
,
не
би
ни
смели
држати
ни
у
православној
порти
а
камоли
у
туторској
канцеларији
цркве
нашега
благочестија
!
Та
већ
само
је
за
то
заслужио
,
да
буде
обријан
,
што
увлачи
унијатске
књиге
у
православне
цркве
!
!
А
Часловац
је
његова
сопственост
,
он
га
је
купио
и
донео
.
Да
га
питам
ко
руши
православије
!
А
он
код
Владике
каже
,
да
је
Пентикостар
само
зато
,
што
је
то
већа
књига
па
к’о
вели
и
посљедице
морају
страшније
бити
!
—
Е
,
видиш
ти
само
лицемјера
једног
!
—
Е
,
то
сам
оћут’о
,
нисам
ништ
’
каз’о
.
Нисам
’
тео
да
га
пред
Екселенцијом
утерујем
у
лаж
,
па
да
кажем
,
да
је
Часловац
био
,
јер
би
се
тако
,
знаш
,
одао
и
призн’о
.
—
А
па
да
бо’ме
!
Добро
си
радио
!
—
Ал
’
да
ви’ш
шта
је
даље
радио
!
Да
ви’ш
амишага
његова
!
Па
није
му
доста
било
,
да
је
наш’о
какав
тако
од
словесног
створења
зуб
,
—
па
да
му
се
и
поверује
;
него
к’о
вели
,
сад
је
лепа
прилика
,
да
се
и
ја
наплатим
на
Спирину
конту
,
и
да
га
конечно
уничтожим
,
да
види
,
к’о
вели
,
Преосвештенство
,
како
сам
оштећен
,
—
па
дон’о
неки
-веее-лики
зуб
,
та
мал
’
те
неке
бити
колик
’
полак
шапурике
...
Неки
коњски
зуб
,
и
то
ваљ’да
од
оног
највећег
штајерског
коња
на
коме
Крањци
вандрују
е
еспапом
по
нашим
варошима
.
—
Коњски
зуб
!
...
Е
,
то
га
је
она
његова
бештија
навела
да
уради
;
нико
други
нег
’
баш
она
.
Ах
,
ко
да
је
гледам
и
слушам
!
Она
,
она
и
нико
други
!
Та
није
он
толико
ни
луд
ни
пакостан
!
Е
,
видиш
ти
само
ње
,
како
совјетује
...
к’о
неки
фишкал
—
—
Како
га
је
совјетовала
,
онако
у
мал
’
није
и
прош’о
!
—
—
Та
шта
говориш
?
!
—
У
мал
’
што
њему
не
оде
брада
!
—
Та
,
оно
,
знаш
...
—
вели
охрабрена
г-ђа
Сида
,
—
много
га
не
би
баш
ни
коштало
.
Ето
,
наш
би
,
га
Шаца
обриј’о
за
бадава
,
ако
ни
за
шта
друго
,
а
оно
за
оно
наше
старо
познанство
и
пријатељство
.
—
Ал
’
да
си
само
вид’ла
Његово
Преосвештенство
!
Остави
лепо
мене
па
уз’о
њега
на
миндрос
.
Те
ти
он
,
Бога
ми
,
држ’-не-дај
!
што
рекли
.
Једва
изн’о
читаву
кожу
.
—
Тако
је
то
,
—
трља
задовољно
руке
г-ђа
Сида
.
—
Ко
другом
јаму
копа
,
сам
у
њу
пада
,
говорила
је
увек
моја
покојна
мама
!
—
Ех
,
манимо
се
тога
!
Било
па
прошло
!
—
Право
кажеш
!
Боже
,
кад
прексутра
сретнем
у
порти
Персу
—
но
,
та
ће
ме
,
знам
,
појести
од
једа
и
пакости
.
А
баш
ћу
гледати
да
се
сретнем
ш
њоме
!
—
Него
,
рихтих
,
у
мал
’
нисам
заборавила
.
Имам
да
ти
јавим
једну
вест
коју
смо
добили
док
сте
ви
били
на
путу
.
Наш
Шаца
добио
онај
тал
.
Умрла
му
једна
стара
стрина
из
Итебеја
,
и
Шацо
тако
ербов’о
једно
лепо
насљедије
,
па
се
позива
преко
наше
Варошке
Куће
,
да
иде
да
га
узме
,
јер
он
је
једини
законити
и
најближи
насљедник
.
—-
Еее
,
Бог
да
јој
душу
прости
,
то
није
рђава
вест
.
—
Вид’о
ме
јуче
из
своје
официне
па
ми
притрч’о
да
ми
јави
,
а
ја
му
кажем
:
нек
причека
тебе
!
—
Сад
може
ићи
у
Беч
да
сврши
хирургију
...
Он
ће
остати
да
доброј
стрини
да
шест
недеља
и
да
се
венча
,
а
после
ће
ићи
да
штудира
хирургилук
.
—
То
је
све
лепо
,
ал
’
сватови
могу
тек
у
Априлу
да
буду
.
—
Па
добро
,
а
он
нек
да
стрини
и
пола
године
!
...
Далеко
је
,
ал
’
шта
му
знамо
...
него
прстен
—
—
Прстен
!
...
Па
добро
,
ето
,
вечерас
!
Шта
ту
још
имамо
да
чекамо
!
Нек
вечерас
буде
формална
прошевина
а
кроз
два
три
дана
и
прстен
.
Нек
оде
ко
по
Аркадију
.
И
њега
сам
се
сетио
па
путу
,
е
,
а
како
га
се
и
не
би
’
сетио
!
...
Наспело
ми
да
се
мало
провеселим
.
Није
шала
,
толико
већ
време
све
у
некој
неизвјесности
и
страху
;
како
сам
от’шо
,
а
како
се
враћам
из
Темишвара
!
!
После
кратког
времена
дође
Аркадија
и
био
је
задовољан
кад
је
чуо
да
је
све
добро
испало
благодарећи
његовој
досетци
;
а
још
је
задовољнији
био
,
кад
је
добио
шал
,
ботуше
и
стиву
лулу
;
а
најзадовољнији
је
био
,
кад
је
чуо
из
уста
поп-Спириних
,
да
ће
сутра
однети
сто
форинти
и
метнути
их
у
Швапску
Шпоркасу
на
име
Јеле
Аркадијине
ћерке
,
лепе
удаваче
.
После
једног
сахата
било
је
све
спремно
.
Аркадија
је
отишао
по
Шацу
и
однео
му
црвену
пошу
.
Затекао
га
је
у
дућану
баш
кад
је
Шаца
туцао
кудељно
семе
и
’
ранио
штиглице
и
канаринке
цвркућући
им
.
Шаца
је
био
сав
блажен
кад
је
чуо
за
шта
га
зову
.
Одмах
обуче
душанку
вишњеве
боје
,
веза
свилену
пошу
око
врата
,
а
према
томе
и
остало
одело
није
било
постидно
.
Тако
накићен
Шаца
,
као
сваког
празничног
дана
,
позвао
је
свога
принципала
а
овај
опет
позове
господина
Кипру
нотароша
а
Кипра
своју
супругу
.
Г
.
Кипра
ће
бити
на
руци
Шаци
својим
саветима
и
упутствима
односно
тала
и
за
то
га
је
паметно
било
и
позвати
.
Сви
пристадоше
радо
и
кренуше
се
од
принципала
г
.
нотарошу
а
од
овога
тетка-Макри
,
која
се
такође
свечано
обукла
,
а
одатле
девојачкој
кући
,
где
све
затекну
у
свечаном
оделу
.
Тетка
Макра
је
хтела
као
стара
жена
,
краћим
путем
,
између
башта
кроз
деру
—
која
је
у
Бачкој
и
Банату
од
вајкада
била
знак
великог
пријатељства
и
љубави
—
али
г
.
нотарош
и
г-ђа
нотарошевица
споменуше
да
је
овако
свечаније
а
и
званичније
.
Званични
део
прошевине
био
је
и
свршио
се
.
Г-ђа
Сида
је
изређала
све
поименце
шта
ће
Јула
у
ауштафирунг
донети
,
а
тетка
Макра
је
опет
изложила
уз
припомоћ
г
.
нотароша
стање
Шацине
масе
и
новога
наслеђа
,
напоменувши
да
је
Шаца
и
њен
једини
и
неоспорни
генерални
наследник
било
тестамента
не
било
.
—
А
све
то
—
заврши
тетка
Макра
,
—
ви
к’о
једни
учени
људи
к’о
на
прилику
господин
парок
,
можете
се
уверити
,
да
није
никаква
варанција
,
јербо
можете
у
грундупу
све
да
видите
и
уверите
се
.
—
Та
верујемо
,
верујемо
,
слатка
пријо
,
—
одговара
поп-Спира
,
—
та
кад
је
још
комшија
комшију
преварио
!
После
званичног
дела
,
пошто
је
уговорено
кога
дана
да
буде
прстен
,
настаде
весеље
.
За
час
се
искупило
друштво
из
комшилука
.
Нашли
су
и
Совру
гајдаша
.
Отпоче
игра
и
песма
и
здравице
,
и
ређа
се
једно
за
другим
наизменце
.
Све
је
весело
било
и
није
ни
мислило
на
одлазак
,
нит
’
би
се
ико
још
задуго
кренуо
и
кварио
друштво
,
да
није
обазриви
и
етикетни
принципал
први
устао
да
иде
,
и
приметио
веселим
и
расположеним
гостима
:
да
је
све
то
лепо
,
ал
’
да
ипак
треба
да
имају
призрења
према
поштованом
домаћину
који
се
целога
тога
дана
труцкао
у
колима
,
па
му
сад
треба
топле
постеље
и
укрепителна
сна
.
На
то
нико
није
имао
шта
да
примети
и
сви
се
кренуше
поред
свег
заустављања
гђа
Сидиног
.
Гајдаш
је
отпратио
најпре
г
.
нотароша
и
г-ђу
му
,
за
тим
тетка-Макру
,
и
на
послетку
и
принципала
и
принципаловицу
кући
.
А
Шаца
је
био
тако
раздраган
,
да
није
никако
могао
да
иде
одмах
кући
,
него
је
ударио
сокацима
,
пун
пунцат
најлепших
мисли
и
вечерашњих
лепих
слика
и
слатких
успомена
.
Иде
тако
задовољан
све
напред
из
сокака
у
сокак
,
па
мисли
,
како
је
сретан
и
пресретан
,
јер
му
је
вечерас
Јула
први
пут
казала
ти
Шандоре
,
а
и
он
њој
неколико
пута
ти
Јуло
,
па
и
једно
и
друго
удешавало
разговор
тако
,
само
да
се
што
чешће
могу
тикати
...
Иде
Шаца
тако
,
па
се
сећа
свега
што
је
вечерас
чуо
и
видео
и
доживео
.
Сећа
се
,
како
су
двапут
силазили
у
подрум
по
вино
и
он
и
Јула
.
—
„
Децо
,
нема
вина
;
донес’те
вина
!
Тата
је
жедан
,
а
и
гости
су
!
“
вели
раздрагани
домаћин
.
—
„
Севај
,
Тино
,
у
подрум
по
вино
,
“
додаје
г
.
Кипра
нотарош
,
а
Совра
гајдаш
запева
:
„
Сипај
,
Тино
,
кроз
кецељац
вино
!
“
А
они
као
послушна
деца
,
готови
су
да
послушају
,
па
он
узме
она
два
грдно
велика
бокала
,
а
Јула
чирак
са
лојаном
свећом
,
па
трче
доле
у
подрум
,
па
он
точи
а
она
му
светли
.
А
он
се
шали
с
њом
,
па
је
плаши
,
па
каже
да
ће
јој
угасити
свећу
и
отићи
а
њу
закључати
у
подрум
ако
га
не
пољуби
.
А
она
каже
,
да
би
умрла
од
страха
у
подруму
у
помрчини
онако
сама
,
па
волије
и
да
га
пољуби
,
него
да
у
тим
годинама
умре
од
страха
у
помрчини
.
А
он
је
онда
пита
:
а
боји
л
’
се
и
кад
је
с
њим
?
А
она
му
каже
:
да
се
онда
,
кад
је
уз
њега
,
не
боји
никога
на
свету
.
А
њему
мило
што
га
тако
држи
за
јунака
,
па
онда
,
он
њу
пољуби
,
а
она
се
мало
отима
па
му
каже
:
„
Срам
те
било
!
“
,
али
то
тако
меко
и
нежно
,
да
му
још
и
сад
звоне
у
глави
те
речи
.
И
он
јури
тако
право
,
а
све
мисли
на
вечерашње
слике
,
од
којих
је
једна
од
друге
све
лепша
и
пријатнија
,
докле
се
у
једаред
није
нашао
далеко
изван
села
,
чак
на
вашаришту
,
па
ту
се
тек
зачуђен
зауставио
,
и
питао
у
себи
:
откуд
он
чак
ту
?
!
За
тим
се
вратио
кући
,
легао
и
дуго
није
могао
ока
склопити
,
а
два
дана
још
после
тога
брујале
му
гајде
Совре
гајдаша
и
зујало
у
ушима
оно
Јулино
:
„
Срам
те
било
!
“
Сутра
дан
је
шегра
имао
муке
чистећи
браца-Шацине
чизме
.
Исто
су
тако
задовољни
били
и
они
у
поп-Спириној
кући
.
Поп
Спира
је
одмах
легао
,
а
г-ђа
Сида
остала
да
поспрема
после
тога
калабалука
.
А
тек
Јула
,
како
је
тек
она
сретна
и
задовољна
била
!
У
срећи
тој
својој
хтела
је
да
сви
буду
срећни
и
задовољни
,
па
се
пустила
у
разговор
са
Жужом
,
и
мило
јој
је
било
кад
јој
је
ова
похвалила
укус
и
рекла
да
јој
је
здраво
леп
господин
младожења
,
и
да
ће
пасовати
једно
за
друго
таман
као
поручено
.
А
Јули
мило
па
је
пита
:
Има
ли
да
кога
она
воли
,
и
да
ко
њу
воли
?
А
Жужа
јој
признаје
искрено
и
хвали
се
и
каже
:
да
је
многи
њих
воле
а
и
она
многе
њих
воли
,
ал
’
,
каже
Жужа
,
да
ни
један
није
тако
леп
к’о
фрајлин
младожења
,
нити
и
један
има
онаку
лепу
црвену
пошу
,
па
да
му
тако
лепо
стоји
к’о
фрајлином
ђувегији
.
Тако
су
ћеретале
све
док
није
Жужа
већ
мало
и
обезобразила
па
постала
и
сувише
интимна
,
и
док
нису
чуле
мамину
заповест
„
Ајд
’
леж’те
“
и
тек
онда
престаде
разговор
и
насташе
слатке
мисли
и
будна
сањања
под
јорганом
.
—
Ух
,
та
што
којом
срећом
није
летње
време
,
—
вели
госпођа
Сида
сва
срећна
склањајући
посуђе
и
тумарајући
још
по
соби
,
—
а
не
знам
шта
би
’
дала
,
да
је
сад
лето
,
па
да
смо
извели
гајдаша
у
авлију
или
пред
кућу
!
Та
мор’о
би
дувати
у
оне
гајде
да
се
чују
к’о
оно
велико
звоно
чак
до
последњи
’
салаша
,
макар
му
пукле
оне
његове
гајде
.
Ала
би
се
секирала
и
кидала
она
дебела
!
Еј
!
моје
радости
онда
!
Да
је
питам
сад
,
—
вели
г-ђа
Сида
отварајући
прозоре
да
се
промаје
соба
,
—
да
је
питам
:
кога
ће
то
да
обријају
!
Ил
’
мог
Спиру
ил
’
оног
њеног
што
довлачи
неке
Чифуцке
Часловце
у
нашу
цркву
и
вара
господина
Владику
!
...
Ајде
да
се
то
спава
!
...
Је
л
’
остало
још
штогођ
,
Боже
,
—
рече
и
стаде
разгледати
по
соби
.
—
Та
откуд
толика
запаљена
кандила
!
Гледај
само
чуда
шта
га
их
гору
!
У
свакој
соби
по
пола
туцета
кандила
к’о
на
Христовом
гробу
!
Та
погаси
та
кандила
,
Жужа
;
та
ако
је
поповска
кућа
,
нисмо
ваљ’да
,
спаије
од
Елеонске
Горе
!
...
Уф
,
не
знам
шта
би
’
дала
,
да
ми
је
само
знати
,
зна
ли
!
Што
није
лето
,
што
није
!
—
рече
мећући
шлофкапу
на
главу
.
У
осталом
та
јој
је
жеља
са
свим
излишна
била
,
јер
госпођа
Перса
је
још
то
исто
вече
—
кад
је
после
вечере
,
пошто
је
поп
Ћира
већ
легао
,
мерила
и
кројила
купљени
фланел
—
то
исто
вече
је
чула
од
Ерже
све
што
је
било
код
поп-Спириних
.
Јер
Жужа
и
Ержа
су
и
даље
лепо
живеле
међу
собом
(
не
хтевши
се
повести
за
својом
завађеном
госпоштином
)
и
састајале
се
на
сокаку
,
као
и
пре
свађе
своје
госпоштине
,
са
својим
хуланерским
капларима
,
а
свака
је
имала
свога
.
Једнога
су
оне
саме
међу
собом
звале
Затрацени
,
а
другога
Шецко-Једно
.
А
та
су
имена
они
добили
према
различитом
свом
темпераменту
.
Један
се
љутио
кад
је
видео
своју
Жужу
да
с
оним
другим
разговара
и
одмах
псовао
:
„
Затрацени
!
“
а
други
није
био
такав
,
него
коју
прво
нађе
Жужу
или
Ержу
,
а
он
вели
:
„
Шецко-једно
“
,
(
каже
да
му
је
све
једно
)
па
курише
.
—
Оне
су
се
свако
вече
налазиле
и
том
приликом
су
између
осталога
још
и
саопштавале
једна
другој
,
све
што
се
у
кући
једне
или
друге
казало
,
говорило
или
догодило
,
а
од
њих
су
опет
њихове
госпође
сазнавале
све
,
што
је
опет
био
трајни
узрок
вечитом
потпиривању
и
подгревању
једаред
већ
отпочетог
страшног
непријатељства
.
Па
је
тако
и
вечерас
,
поред
свега
посла
,
Жужа
од
времена
на
време
уграбила
прилику
и
излазила
с
пуним
бокалом
на
сокак
своме
каплару
Затрацену
и
Ержи
која
је
опет
била
са
својим
капларом
и
ту
казала
све
Ержи
шта
је
и
како
је
.
Ту
су
пред
кућом
пили
па
чак
и
играли
уз
свирку
која
се
лепо
чула
из
куће
.
Ержа
је
после
све
још
тога
вечера
реферисала
г-ђи
Перси
.
—
Пресело
им
,
да
Бог
да
,
—
вели
г-ђа
Перса
кад
је
саслушала
Ержин
реферат
.
—
Мож’те
сад
,
—
вели
уморна
од
силне
праске
и
већ
чисто
малаксала
и
саломљена
,
тако
да
је
већ
будила
сажаљење
,
—
мож’те
сад
ако
ћете
три
ноћи
,
кад
сте
натрефили
на
лудога
Ћиру
!
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ПЕТА
У
којој
су
описане
две
свадбе
,
најпре
Меланијина
а
после
Јулина
,
и
испричана
(
онако
узгред
)
два
малера
фрау-Габриелина
Пре
него
што
су
то
знали
и
сами
попови
знало
је
село
да
су
се
помирили
.
Фрау
Габриела
је
полетела
одмах
онога
часа
,
кад
их
је
видела
заједно
у
колима
и
јавила
свима
,
код
којих
је
свратила
,
да
се
поп
Ћира
измирио
с
поп-Спиром
,
па
сад
заједно
путују
,
да
купе
ствари
за
спрему
.
А
Спира
је
,
вели
она
,
повео
поп-Ћиру
о
свом
трошку
,
да
му
овај
густира
ствари
у
болти
;
што
купи
поп
Ћира
за
своју
Меланију
,
то
ће
исто
купити
и
поп
Спира
за
своју
Јулу
,
да
не
би
Меланија
која
има
„
немецко
васпитање
“
ни
у
чем
ноблија
изгледала
од
Јуле
.
И
она
и
она
друга
њена
,
фрау-Цвечкенмајерка
,
знале
су
и
колика
је
била
сума
(
три
стотинарке
)
коју
је
поп
Спира
дао
поп-Ћири
само
да
овај
одустане
од
тужбе
и
процеса
.
Све
су
то
знале
и
сваком
казале
фрау-Габриела
и
фрау-Цвечкенмајерка
,
а
ова
последња
,
дознала
је
,
као
бабица
,
још
и
то
,
да
ће
г-ђа
Перса
у
будуће
крштавати
унучиће
поп-Спирине
.
Међутим
,
поштовани
читаоци
,
који
су
и
до
сад
поклањали
вере
самом
писцу
и
ником
више
,
знаће
,
да
је
све
то
једна
измишљотина
и
да
се
ствар
са
свим
друкчије
развијала
.
Међу
поповима
је
,
истина
,
повраћен
неки
јадни
и
жалосни
status
quo
ante
,
али
га
попадије
нису
примиле
,
а
нису
га
примиле
свака
из
врло
појмљивих
разлога
.
Г-ђа
Перса
је
тако
близу
била
жељеном
часу
освете
,
а
осећала
се
у
праву
,
да
је
сада
била
као
громом
поражена
кад
је
чула
како
се
ствар
искренула
;
а
рана
,
коју
је
понела
на
души
,
зјапила
је
једнако
отворена
и
незалечена
.
И
како
се
онда
и
могло
захтевати
,
да
пружи
руку
или
чак
и
да
прими
руку
пружену
ради
измирења
,
па
ма
ту
руку
и
само
Његово
Преосвештенство
руководило
.
У
гневу
свом
,
шта
је
само
за
Господина
Владику
рекла
!
Поп
Ћира
је
побегао
чак
у
трећу
собу
од
страха
кад
је
чуо
бласфематичне
речи
гневне
попадије
своје
које
је
из
истога
узрока
и
сам
писац
навлаш
изоставио
.
Страшне
речи
!
Срећа
што
их
нико
даље
није
чуо
,
и
што
су
изушћене
у
другој
половини
деветнаестог
просвећеног
века
,
кад
нема
ни
инквизиција
ни
анатема
.
А
да
су
те
речи
биле
изушћене
против
католичког
бискупа
,
за
паповања
каквог
Инокентија
или
Урбана
,
—
г-ђа
Перса
би
била
,
извесно
,
исте
судбине
које
и
Дјевица
Орлеанска
.
—
А
г-ђа
Сида
опет
,
она
је
прешла
из
једне
крајности
у
другу
крајност
.
До
повратка
попова
с
пута
била
је
мекша
од
памука
и
мирољубива
,
а
чим
је
чула
,
како
се
ствар
свршила
,
одахнула
је
душом
и
осетила
шире
око
врата
.
Стидела
се
свога
дотадањег
страховања
и
хтела
је
да
се
наплати
за
сав
онај
претрпљени
страх
од
последњих
неколико
дана
,
па
и
она
,
ето
,
дакле
,
није
хтела
да
зна
ни
за
какво
измирење
,
и
ако
је
најлепше
мишљење
имала
о
Господину
Владици
,
чија
је
жеља
била
да
се
измирење
попова
распростре
на
обе
њихове
куће
.
Изненадна
та
срећа
повратила
јој
је
стару
храброст
и
стару
заједљивост
.
И
после
овога
,
г-ђа
Перса
је
мрзила
а
г-ђа
Сида
заједала
,
а
обе
су
се
журиле
,
да
што
боље
опреме
своје
удаваче
.
Чим
је
сутра
дан
свануло
г-ђа
Перса
се
договори
с
попом
да
у
идућу
Недељу
буде
прстен
а
после
Божића
свадба
.
Тако
ће
бар
вратити
г-ђи
Сиди
мило
за
драго
што
је
она
преухитрила
с
прошевином
и
прстеном
.
Тако
је
и
било
.
И
сада
настаде
живо
спремање
опреме
и
дарова
девојачких
у
чему
им
је
не
мале
услуге
учинила
и
фрау-Габриела
.
Фрау
Габриела
је
била
створена
за
таке
прилике
и
услуге
,
а
што
је
најлепше
било
код
ње
то
је
,
што
се
није
дала
дуго
молити
.
Долазила
је
често
и
незвана
.
Она
је
поваздан
била
по
туђим
кућама
.
Тек
сретне
тако
неку
на
сокаку
,
па
је
заустави
.
—
„
За
име
Бога
,
um
Gotes
vilen
,
госпоја
(
или
снашо
,
или
већ
каква
буде
сходна
титула
,
)
та
шта
сте
то
начинили
од
тако
красног
детета
(
или
фрајлице
)
?
!
Та
имате
л
’
ви
очи
?
!
...
Та
ви’те
само
;
лице
,
и
персона
,
и
штелунг
к’о
у
какве
принцезе
—
а
гледајте
само
,
какав
је
лајб
у
ове
хаљине
!
А
а
а
!
Изгледа
,
изгледа
к’о
накарада
каква
са
карневала
,
а
фрајлица
к’о
једна
принцеза
!
“
...
Па
онда
стане
намештати
и
трести
на
сред
сокака
ту
рђавим
лајбом
онакарађену
принцезу
...
„
Па
ко
ју
је
шио
?
...
Ко
,
зар
она
!
А
што
сте
њој
дали
кад
сав
свет
зна
да
она
не
зна
да
шије
.
Уф
,
уф
!
А
морам
ја
доћи
да
то
поправим
—
па
да
видите
како
ће
онда
изгледати
,
кад
ја
то
дотерам
!
“
—
Бадава
се
госпођа
мама
отима
и
вели
јој
:
„
Та
немојте
се
трудити
!
“
Габриела
само
виче
:
„
А
,
не
,
не
,
најн
,
најн
!
То
ће
да
буде
,
и
то
мора
да
буде
!
А
од
воље
вам
,
да
ми
дате
шта
буде
право
,
јер
ја
кад
се
каприцирам
,
ја
и
за
багателу
радим
,
ал
’
тек
ја
не
могу
да
трпим
,
да
у
том
месту
ди
ја
живим
и
машамодирам
,
иде
једна
тако
лепа
девојчица
(
па
је
пољуби
)
у
тако
,
али
тако
накарадним
и
унпасент
халинама
!
И’те
молим
вас
!
O
Jesus-Maria
!
So
šenes
kind
und
so
,
so
...
А
,
а
а
!
Само
један
јед
!
Ето
ви’те
,
већ
плаче
фрајлица
!
“
вели
Габриела
показујући
на
девојчицу
која
се
,
пошто
јој
је
фрау-Габриела
отворила
очи
,
сва
неутешна
и
несрећна
огледа
око
себе
.
—
„
Утешите
се
,
фрајлице
,
нисте
ви
једина
коју
је
њена
слатка
мамица
упропастила
и
унесрећила
сас
таквом
једном
фушер-машамодом
!
А
,
и’те
молим
вас
...
само
један
јед
!
“
вели
и
одлази
даље
.
—
А
сутра
дан
,
тако
око
фруштука
,
метне
у
цегер
двоје
маказе
,
велике
и
мале
,
напрстак
и
још
неке
своје
алате
и
иде
право
на
обећано
место
.
И
што
би
могла
за
пола
дана
да
сврши
,
то
њој
траје
цео
дан
,
па
и
дан
и
по
.
Где
ради
ту
и
руча
и
вечера
,
јер
хтели
домаћи
или
не
хтели
,
морају
да
је
задрже
на
ручак
.
А
она
се
баш
много
и
не
цифра
.
Не
чека
,
што
кажу
,
да
је
два
пут
позову
;
јер
комшије
њене
не
памте
,
да
се
икад
пушио
оџак
на
њеној
кући
ни
зими
а
камо
ли
лети
.
Задржана
тако
она
би
остала
на
ручку
,
па
и
на
вечери
.
А
најрадије
је
јела
„
цвечкен-кнедле
“
;
лети
њих
а
зими
„
грундбирн-нудле
“
.
Кад
тога
има
она
онда
,
како
сама
вели
,
не
зна
шта
је
доста
.
Толико
навади
себи
у
тањир
,
да
не
види
онога
виз-а-ви
од
себе
;
па
једе
и
хвали
их
и
вели
:
како
само
у
тој
кући
радо
једе
„
цвечкен-кнедле
“
и
„
грундбирн-нудле
“
и
онда
не
зна
шта
је
доста
.
А
умела
је
некако
да
то
тако
удеси
,
да
на
крај
краја
буде
неопходна
у
многој
такој
кући
.
Испочетка
гунђа
до
душе
домаћица
и
мрзи
је
,
а
после
,
мало
по
мало
,
па
се
сви
у
кућу
прилично
навикну
на
њу
,
па
им
чудно
кад
је
позадуго
нема
.
„
Нема
нам
,
Боже
,
већ
одавно
фрау-Габриеле
;
шта
је
то
,
саш
њом
,
куд
се
,
Боже
,
дела
та
жена
?
!
“
запитаће
неко
од
укућана
.
Па
на
то
се
навикао
већ
и
њен
„
пинчика
“
,
—
једно
мало
,
бело
,
нервозно
и
пакосно
псетанце
са
плавом
машлијом
између
ушију
које
је
,
кад
је
блато
,
по
цео
дан
седело
на
прозору
и
лајало
на
мимопролазеће-
—
и
кога
је
она
или
водила
са
собом
кад
је
лепо
,
или
му
доносила
кући
пошто
су
у
многим
кућама
мрзили
кад
му
она
да
из
тањира
да
једе
,
а
пинчика
опет
био
је
тако
васпитан
и
паметан
,
да
никако
није
хтео
са
земље
да
једе
(
као
друга
његова
паорска
браћа
)
него
само
из
белог
порцуланског
тањира
.
И
то
нико
није
умео
да
цени
код
тог
створа
,
само
фрау
Габриела
,
јер
су
сви
држали
велике
,
рундове
,
жућове
,
гаџе
,
и
тако
даље
.
„
А
што
не
држите
„
пинчике
“
,
к’о
ја
што
држим
,
говорила
би
често
она
,
па
не
би
плаћали
штроф
кад
коме
откине
по
пола
дороца
ил
’
кабанице
.
Ја
мом
пинчики
,
само
кажем
кад
дођем
:
„
Пинчили
,
пинчили
“
!
а
он
,
шпицпуб
један
мали
,
само
шнуфује
и
кија
и
шмајхлује
сас
репом
.
“
Већ
није
био
таки
њен
мачак
„
Хер-Катер
“
назван
.
Он
се
никако
није
могао
да
прилагоди
таквом
животу
,
јер
је
,
као
и
сви
његова
рода
,
волео
миран
и
уредан
домаћи
живот
.
За
то
је
,
чим
је
стао
на
снагу
и
постао
,
тако
рећи
,
сам
свој
,
оставио
и
фрау-Габриелу
и
(
што
је
код
мачка
ретка
ствар
,
познавајући
конзервативизам
и
привезаност
мачијег
рода
ка
месту
свога
рођења
)
фрау-Габриелину
кућу
и
одомаћио
се
у
другој
једној
кући
,
где
су
с
њим
сви
задовољни
и
хвале
га
као
једног
вредног
члана
,
који
не
једе
бадава
,
него
који
зарађује
свој
хлеб
.
Постао
је
љубимац
бабин
и
неће
више
тај
ништа
да
зна
за
фрау-Габриелу
и
њен
авантурни
начин
живота
.
По
ваздан
седи
мирно
и
зажмиривши
преде
на
банку
и
прекида
предиво
само
онда
,
кад
чује
да
у
кујни
лупа
сатара
и
да
се
сече
месо
,
а
после
се
опет
враћа
своме
протектору
,
доброј
старици
,
на
банак
и
наставља
прекинуто
предиво
.
Но
кад
је
реч
о
настављању
прекинутог
предива
,
да
наставим
и
ја
прекинуто
приповедање
.
Фрау-Габриела
је
дакле
ово
дана
најчешће
свраћала
у
поп-Ћирину
кућу
.
Ту
је
помагала
и
ручала
а
тек
после
вечере
одлазила
.
Преко
ње
је
гђа
Перса
дознавала
многе
ствари
из
разговора
који
су
се
често
водили
.
—
А
чујете
л
’
,
—
запитаће
је
тако
једном
после
подне
одмах
по
Божићу
,
кад
је
рад
око
спреме
најживље
и
најжурније
отаљаван
,
—
кад
ће
се
она
њина
лорфа
удати
за
оног
гољу
?
Је
су
л
’
одредили
термин
за
сватове
?
—
Кажу
,
гнедиге
,
тамо
чак
око
Ђурђева
дана
.
—
Тхе
,
а
шта
зна
!
Што
кажу
:
само
нек
повеже
главу
девојка
!
А
шта
ће
!
Шта
би
јој
и
помогло
да
седи
па
да
чека
;
бо’ме
јој
барон
и
неће
доћи
,
нег
’
неко
тако
!
,
.
.
Нашла
шљука
прдавца
!
—
Каже
,
да
неће
овде
да
останеду
после
свадбе
.
—
Шта
,
неће
овде
да
отворе
берберницу
?
—
А
па
неће
,
каже
,
ни
да
отворе
берберницу
—
—
Него
?
—
Ваљда
ће
апотеку
!
—
додаде
пакосно
гђа
Перса
.
—
Ах
,
та
не
,
за
име
Бога
,
um
Gotes
vilen
;
ал
’
каже
гђа
Сида
,
да
ћеду
одмах
после
венчања
горе
,
у
Беч
да
путуједу
.
—
Ју
,
ју
,
ју
,
Боже
,
видиш
ти
ноблеса
:
ваљда
„
хохцајтсрајзе
“
!
?
—
Ах
,
та
не
,
гнедиге
,
него
да
штудира
хирургију
...
Знате
он
има
пола
цајгниса
из
Гимназије
.
—
Голим
грлом
у
јагоде
!
—
вели
заједљиво
гђа
Перса
.
—
А
са
чим
ће
!
Ваљда
ће
га
поп
Спира
о
свом
трошку
послати
!
—
И
бијаше
!
—
Та
ман’те
га
врагу
!
Није
тај
сирома
’
.
Све
некакви
„
ербшафти
“
.
Има
тај
новаца
!
Кажу
да
је
дупли
вирилац
.
—
Може
бити
!
...
Утјеха
!
—
рече
гђа
Перса
и
напрћи
уста
.
—
Каже
гђа
Сида
,
врати
ће
се
оданде
к’о
хирург
и
дентист
то
јест
„
цанарцт
“
,
јербо
има
,
знате
,
лаку
и
сигурну
руку
,
па
су
му
совјетовали
,
да
је
гријота
да
свој
талент
закопа
овде
у
овим
каљавим
селу
,
—
вели
фрау
Габриела
.
Ту
гђа
Перса
заћута
са
свим
.
Ваљ’да
се
сад
и
сама
уверила
,
да
може
и
то
да
буде
.
А
сем
тога
,
после
ових
података
,
добивених
од
фрау-Габриеле
беше
јој
,
кад
доведе
у
везу
с
оним
што
је
пре
неки
дан
чула
,
све
јасно
.
Онда
се
толико
наљутила
,
да
није
могла
хладно
ни
да
мисли
после
о
том
,
а
сада
,
како
се
за
чудо
слагаху
фрау-Габриелине
речи
са
ономадашњим
госпоја-Сидиним
,
и
како
их
лепо
објашњаваху
!
Још
пре
неколико
дана
нанесе
их
случај
те
прођоше
једна
поред
друге
баш
кад
су
излазили
с
јутрења
.
Госпођа
Сида
се
разговарала
с
гђом
Соком
гркињом
.
—
„
Ју
,
а
зар
ћете
моћи
да
пустите
дете
од
себе
у
свет
?
“
—
пита
је
Сока
гркиња
.
—
„
А
шта
знамо
,
—
вели
јој
гђа
Сида
;
—
кад
се
уда
,
онда
куд
муж
,
туд
,
што
кажу
,
и
жена
!
“
—
„
Та
да
бо’ме
,
а
шта
би
и
радили
два
берберина
у
једном
селу
!
вели
Сока
гркиња
.
И
један
па
нема
увек
посла
.
А
после
и
ови
што
су
били
солдати
,
и
они
обешењаци
научили
тамо
да
бријају
,
па
правиду
конкуренцију
.
“
—
„
А
,
неће
наш
Шандор
,
ако
Бог
да
,
бријати
никога
;
није
фала
Богу
спао
да
од
тога
живи
!
“
-
—
„
Него
?
“
пита
Сока
гркиња
.
—
„
Па
ићи
ће
у
Беч
да
штудира
хирургију
и
зубни
докторат
!
...
Да
намешћа
зубе
и
вилице
...
ако
коме
треба
фалишан
зуб
,
—
рекла
је
гђа-Сида
јаче
ударајући
гласом
на
последње
речи
,
баш
кад
је
гђа
Перса
пролазила
,
—
ту
ће
он
бити
мајстор
да
намести
!
“
То
је
онда
чула
гђа
Перса
и
одмах
убрзала
да
измакне
,
да
их
не
слуша
више
.
Била
је
тада
љута
целога
дана
.
Онда
је
држала
да
је
то
казано
само
онако
,
из
пакости
,
да
она
само
чује
и
да
се
једи
;
а
сад
је
лепо
видела
да
је
било
истине
у
томе
.
—
Хе
,
слатка
моја
фрау-Габријела
!
Лако
је
њој
сад
да
се
прдачи
!
—
рече
и
уздахну
гђа
Перса
.
—
Ах
,
Ћиро
,
Ћиро
!
Са
Пером
је
све
готово
било
.
Он
је
добио
за
ђакона
у
оближњој
вароши
Б
*
*
.
Најмио
је
и
леп
удобан
стан
и
већ
послао
сав
намештај
тамо
у
нови
стан
.
Фрау-Габриела
се
понудила
,
да
му
намести
кућу
,
јер
је
имала
за
то
укуса
,
па
јој
је
то
за
чудо
ишло
од
руке
.
Ту
ће
млада
бити
доведена
,
и
живеће
ту
као
млада
ђаконовица
,
јер
ће
се
Пера
одмах
после
свадбе
зађаконити
.
Место
је
по
вољи
свима
,
па
и
самој
Меланији
,
која
је
за
варош
и
створена
,
како
је
већ
толико
пута
рекла
фрау-Габриела
.
Давно
очекивани
и
жељени
дан
дошао
је
.
Дан
венчања
младенаца
,
првобрачног
женика
Петра
Петровића
и
девице
Меланије
ћери
поштованога
пароха
Кирила
Николајевича
био
је
и
прошао
.
Били
су
лепи
сватови
.
Сав
ноблес
тога
места
био
је
заступљен
.
Била
је
чак
и
варошка
музика
за
окретне
игре
,
а
ни
Совра
гајдаш
није
фалио
;
само
је
он
више
дувао
у
гајде
онима
у
кујни
и
у
авлији
,
него
онима
у
сали
.
Млада
је
била
лепа
,
блеђа
него
обично
а
младожења
стидљивији
него
иначе
.
Весеље
и
игранка
трајала
је
само
толико
,
колико
и
приличи
нобл-сватовима
,
то
јест
до
четири
сахата
по
подне
.
А
тада
је
стари
сват
наредио
да
се
прежу
коњи
.
Поседаше
или
боље
рећи
потрпаше
се
по
шесторо
седморо
у
кола
па
се
кренуше
у
Б
*
*
младожењиној
кући
.
Енђебуле
запеваше
,
заплака
са
гђа
Перса
а
и
млада
мало
,
бришући
сузе
шпицем
од
„
шнуфтикле
“
.
А
стари
сват
даде
знак
и
кола
полетеше
сокаком
и
за
час
се
нађоше
изван
села
.
Луди
коњи
и
још
луђи
кочијаши
,
па
настаде
једно
бесно
и
лудо
српско
утркивање
и
подвикивање
.
Коњи
се
згрануше
па
све
упропнице
скачу
а
женскадија
цичи
и
подвикује
од
силна
беса
Ијујујују
!
Било
је
и
превртања
и
испадања
из
кола
.
Најгоре
је
прошла
фрау-Габриела
,
која
се
повезла
као
енђебула
(
ма
да
је
то
било
против
њеног
принципа
,
јер
се
бојала
утркивања
и
називала
то
„
лудим
рацким
обичајем
и
пасијом
“
)
и
на
њену
несрећу
села
је
баш
у
она
кола
,
којима
је
кочијашио
један
,
који
је
радо
другима
извртао
кола
,
па
их
до
сад
многе
већ
тако
задужио
.
Још
пре
две
године
преврнуо
је
једноме
тако
кола
а
тај
се
опет
данас
стрефио
ту
и
био
тврдо
решен
,
да
му
се
,
после
толиког
вребања
,
освети
за
оно
преклањско
.
И
дала
му
се
прилика
.
Баш
кад
су
измакли
тако
за
једно
четврт
сахата
изван
села
потера
он
своје
коње
поред
фрау-Габриелиних
и
дохвати
левчом
левчу
од
тих
других
кола
али
их
не
преврну
него
само
гурну
и
она
одскочише
у
страну
.
А
фрау-Габриела
се
сва
занела
слушајући
курмахераје
накресанога
господина
Асесора
.
И
баш
кад
је
овај
изјављивао
,
да
је
готов
ради
ње
да
заборави
и
отера
и
своју
венчану
жену
и
њу
да
узме
—
дохвати
левча
од
оних
кола
њихову
левчу
и
фрау-Габриела
излете
из
кола
тако
лако
к’о
какав
лак
перјан
јастук
,
и
тако
постаде
невина
жртва
раније
мржње
.
Пала
је
јадница
и
дочекала
се
на
земљу
прилично
непристојно
.
„
Пази
фрајле
,
како
ђаволи
!
“
повикаше
из
других
кола
паори
кочијаши
.
Али
Габриелина
кола
одлетеше
за
осталим
колима
,
она
остаде
у
јендеку
,
а
г
.
Асесор
продужи
курисање
другој
једној
дами
,
јер
тако
је
био
пијан
,
да
није
ни
приметио
да
то
није
фрау-Габриела
!
Усред
те
несреће
још
је
то
срећа
била
,
што
се
све
догодило
тако
близу
села
,
па
се
фрау-Габриела
могла
бар
пешке
тихо
вратити
онамо
одакле
је
на
колима
онако
свечано
пошла
.
Вратила
се
страшно
љута
и
била
је
једнако
тако
љута
,
да
није
хтела
чак
ни
после
недељу
дана
да
иде
с
погачарима
у
Б
*
*
нити
је
хтела
да
прими
икакво
правдање
и
извињавање
.
Они
су
јој
се
сутра
дан
извињавали
,
да
у
оном
јурењу
и
утркивању
,
као
већ
у
сваким
сватовима
,
нису
ни
приметили
да
је
испала
.
Али
је
то
била
једна
врло
плитка
лаж
,
приметила
им
је
фрау-Габриела
,
јер
је
она
лепо
видела
,
како
јој
се
Цвечкенмајерка
смејала
к’о
луда
,
кад
је
њој
(
Габриели
)
пасирао
тај
малер
.
Тако
се
засмејала
,
да
је
формално
пала
госп
.
Перзекутору
у
крило
,
а
овај
је
,
к’о
један
фини
и
изображен
човек
,
задржао
,
да
и
она
не
испадне
из
кола
.
А
сем
тога
,
није
само
Цвечкенмајерка
видела
то
,
видели
су
то
и
многи
други
.
Јер
дуго
и
дуго
још
после
тога
,
кад
год
се
повела
реч
о
тим
сватовима
и
о
том
малеру
њеном
,
смејали
би
се
неетикетни
паори
и
сукали
задовољно
своје
велике
и
чупаве
паорске
бркове
и
у
смеју
би
само
додали
:
„
Е
,
е
,
оно
јој
је
баш
ваљало
,
и
фајн
било
!
“
То
никад
није
могла
да
заборави
фрау-Габриела
и
омрзнула
је
и
на
Цвечкенмајерку
и
на
гђа-Персу
и
на
све
у
кући
им
.
За
то
је
и
отишла
гђа-Сиди
,
прибила
се
сад
уз
ту
кућу
и
помагала
јој
свесрдно
око
спреме
дарова
и
свега
;
била
је
,
што
кажу
,
и
печена
и
кувана
код
поп-Спириних
.
Ту
је
,
тако
помажући
им
,
приповедала
многе
интересантне
и
гђа-Сиди
дотле
непознате
ствари
из
гђа-Персине
куће
.
Много
штошта
дознала
је
тек
тада
гђа
Сида
па
и
то
:
откад
је
управо
фрау-Габриела
омрзнула
на
фрау-Цвечкенмајерку
.
—
Није
то
било
,
милостива
,
—
вели
Габриела
,
—
тек
од
оних
сватова
кад
ми
је
то
пасирало
.
Још
пре
,
још
много
пре
,
гнедиге
.
А
зар
вам
нису
то
казали
?
Зар
нисте
то
,
милостива
,
знали
?
Од
онда
још
ја
њу
не
миришем
,
кад
смо
биле
обадве
у
Темишвару
,
па
кад
јој
умро
муж
,
и
кад
сам
видила
,
како
је
флегматиш
и
’
ладна
била
к’о
да
је
умро
какав
перзекутор
а
не
њен
супруг
!
Кажем
вам
,
слатка
,
ништ
’
ал
’
ништа
;
ни
несвестице
,
ништ
’
,
ништ
’
!
Само
мало
суза
,
па
и
то
тек
форме
ради
,
да
може
извадити
шнуфтиклу
и
через
кијавице
,
коју
је
срећом
у
то
време
добила
!
...
Па
зар
она
супруга
!
Она
!
Она
!
!
—
Та
шта
говорите
,
—
вели
гђа
Сида
удубљена
у
посао
па
и
не
слушајући
је
баш
.
—
Нећу
да
се
фалим
(
јер
то
није
мој
обичај
)
ал
’
требали
сте
у
такој
прилици
—
кад
је
,
то
јест
,
мој
супруг
умро
—
мене
да
видите
.
Да
шта
!
—
Та
и’те
,
молим
вас
!
—
рече
гђа
Сида
зевајући
и
чудећи
се
.
—
Е
,
то
је
било
штогођ
вредно
за
видити
!
Ту
је
она
требала
да
дође
,
да
мене
види
!
А
тако
сам
,
онако
...
знате
баш
расположена
била
тога
дана
за
жалост
,
—
да
вам
не
умем
каз‘ти
...
А
госпоје
око
мене
па
све
кажеду
:
Та
умирите
се
,
ал
’
дођите
к
себи
,
фрау-Габриела
!
Само
забадава
себе
упропашћујете
!
...
Њега
,
кажеду
,
не
можете
те
не
можете
подићи
—
а
коме
то
све
шкоди
,
него
опет
вама
!
“
А
ја
им
кажем
:
„
Нико
не
зна
и
не
верује
шта
сам
ја
саш
њим
изгубила
!
“
А
оне
кажеду
:
„
Верујемо
,
слатка
,
и
саме
смо
таке
!
“
А
ја
,
слатка
,
ништ
’
не
знам
за
себе
,
већ
фурт
падам
из
једне
несвестице
у
другу
!
Али
фурт
,
фурт
,
из
једне
у
другу
!
Ал
’
то
тако
страшно
,
да
је
морала
једна
да
понесе
са
собом
флашу
са
сирћетом
,
па
све
ми
међеду
под
нос
,
па
онда
,
знате
,
дођем
к’о
мало
к
себи
!
...
—
О
,
о
,
о
!
Јадна
фрау-Габриела
!
Јадна
жена
!
—
Ту
је
требала
да
буде
,
па
да
види
,
лоћка
једна
,
како
се
жали
супруг
и
муж
.
Ал
’
то
је
,
знате
,
тако
ишло
,
ал
’
тако
—
да
сам
се
сутра
и
ја
сама
,
сама
сам
се
себи
чудила
и
комплиментирала
и
гратулирала
,
како
сам
ја
то
била
трауриг
.
Знате
,
по
некад
то
за
чудо
иде
од
руке
!
!
!
И
још
хтеде
фрау-Габриела
приповедати
о
својој
жалости
,
али
је
сујеверна
гђа
Сида
прекиде
и
окрену
разговор
на
другу
страну
,
и
фрау-Габриела
настави
посао
.
Посао
је
из
дана
у
дан
све
више
одмицао
.
А
шта
је
чуда
спремљено
било
не
смем
чисто
ни
да
ређам
,
јер
се
бојим
,
да
ми
нико
неће
веровати
,
а
после
и
да
изређам
сад
овде
све
те
ствари
,
било
би
много
и
ова
Глава
изгледала
би
као
какав
трговачки
ценовник
.
Никад
ваљ’да
ни
једна
попина
ћерка
није
била
тако
опремљена
као
Јула
попина
.
Колико
ће
то
кола
требати
,
да
све
то
крену
,
сам
ће
Бог
знати
.
Јер
гђа
Сида
је
и
сама
дан
ноћ
радила
и
спремила
је
свега
толико
много
,
да
младенцима
неће
требати
бар
за
првих
двадесет
година
ни
стварчице
у
кући
да
купе
.
Шта
је
само
фачли
,
капица
и
бенкица
спремила
!
И
све
ово
није
ни
увела
у
инвентар
„
ауфштафирунга
“
него
је
само
спремила
и
задржала
у
свом
орману
нек
се
нађе
кад
устреба
.
Самих
фачли
је
предосторожна
гђа
Сида
,
која
је
увек
била
оптимиста
,
дала
исхекловати
неких
седамдесет
рифи
,
а
према
овоме
могу
читаоци
судити
шта
је
и
колико
је
свега
другог
било
,
тако
да
није
нужно
ни
ређати
све
.
Доста
што
ћу
вам
рећи
,
да
је
Шандор
(
тако
су
звали
Шацу
сви
од
прошевине
у
кући
)
потпуно
задовољан
био
,
кад
му
је
показан
био
тачан
списак
свију
ствари
,
и
кад
му
је
још
примећено
,
да
ће
кроз
недељу
дана
примити
и
оно
што
није
инвентарисано
,
али
је
у
целој
овој
ствари
ипак
најглавније
,
а
то
је
саму
лепу
Јулијану
.
А
ту
је
,
тек
што
није
,
још
који
дан
.
Ближи
се
Ђурђев
Дан
,
дан
венчања
Јуле
и
Шандора
.
И
са
часницима
је
већ
готово
.
А
часници
су
таки
људи
,
да
се
Шандор
може
само
поносити
кад
погледа
,
међ
какву
је
господу
доспео
.
Стари
сват
ће
бити
г
.
Кипра
нотарош
,
кум
г
.
Доктор
(
Шацин
будући
колега
)
,
а
девер
ће
бити
један
јурат
из
Старога
Бечеја
,
који
је
нешто
запео
на
егзаменима
па
сада
к’о
неки
патвариста
практицира
код
неког
фишкала
.
По
мало
практицира
а
почешће
иде
у
лов
на
шљуке
,
или
поваздан
пеца
на
Тиси
или
у
риту
на
глисту
караше
и
другу
рибу
,
и
носи
за
шеширом
велико
перо
од
чапље
,
а
чим
изађе
изван
вароши
а
он
одмах
скида
чизме
па
их
меће
на
штап
.
Он
је
Шацин
друг
из
детињства
,
кроз
све
основне
и
пола
латинских
школа
,
па
су
се
још
онда
договорили
и
задали
један
другом
веру
,
да
један
другоме
буде
девер
;
то
јест
,
ономе
који
се
први
ожени
,
да
онај
други
буде
девер
.
Дође
и
дан
свадбе
и
венчања
.
Освануо
је
лепи
Ђурђев
дан
.
Цела
поп-Спирина
авлија
мирише
од
силна
јоргована
,
а
сво
село
окићено
селеном
,
јоргованима
и
врбовим
гранчицама
јер
је
празник
.
У
поп-Спириној
се
кући
формално
спало
с
ногу
од
ово
неколико
дана
.
Поп
Спира
је
био
стари
Србенда
.
Кад
је
требало
одрешити
кесу
и
показати
се
шта
је
попина
кућа
,
није
жалио
.
„
Нек
иде
,
за
то
је
и
течено
!
рекао
би
.
Нису
сваки
дан
сватови
!
Ако
немам
ја
,
имаће
Лоринц
чивутин
!
“
И
као
год
што
је
тражио
да
је
код
парохијана
тога
дана
свачега
изобиља
,
тако
је
и
он
на
дан
Јулине
свадбе
свачега
спремио
.
Био
је
један
од
облигатних
поштовалаца
Доситијевих
,
и
ако
га
је
мало
читао
;
али
се
ипак
у
том
није
слагао
с
њим
,
што
је
овај
викао
на
трошкове
,
свирке
,
игру
,
пијанку
и
весеље
,
и
замерао
му
,
што
је
он
(
Доситеј
)
,
иначе
тако
учен
и
паметан
човек
—
тако
писао
и
говорио
о
српским
сватовима
и
другим
веселим
и
лепим
обичајима
.
„
Није
се
женио
никад
—
извињавао
би
га
поп-Спира
,
—
па
му
није
ни
замерити
,
што
је
тако
пис’о
.
Док
сам
ја
жив
,
биће
овако
и
у
мојој
кући
и
у
селу
!
“
И
доиста
је
спремљено
свега
и
свачега
.
Велика
соба
и
две
побочне
биле
су
испражњене
и
сав
намештај
однет
у
шупу
а
собе
остале
празне
да
се
на
Ђурђев
дан
напуне
столовима
пуним
свакога
пића
и
сваке
ђаконије
.
Старо
вино
у
подруму
прегледано
је
и
одређено
да
се
точи
докле
и
један
из
весеља
тражио
буде
.
А
веселиће
се
целога
дана
и
сву
ноћ
,
јер
младенци
остају
у
кући
а
тек
после
неколико
недеља
се
крећу
на
пут
,
на
Шацине
науке
.
Стигоше
сватови
са
младожењом
.
Диван
је
био
Шандор
ђувегија
,
прави
газдачки
син
,
а
укусно
одело
показиваше
да
је
свршио
нешто
латинских
школа
.
На
њему
богато
и
укусно
одело
.
И
душанка
и
прслук
и
чакшире
све
од
бела
танка
штофа
и
све
раскошно
ишарано
плавим
гајтаном
.
На
прслуку
неких
тридесет
ситних
сребрних
пуцета
,
око
врата
свилена
црвена
поша
а
на
њој
златом
извезен
српски
грб
,
извезла
га
је
његова
Јула
мислећи
непрестано
на
њега
.
Испод
до
пола
откопчаног
прслука
види
се
танка
бела
кошуља
од
српског
платна
златом
извезена
с
преда
а
то
му
ја
извезла
и
послала
његова
сестра
Јана
из
диштрикта
.
На
ногама
лаковане
чизмице
са
златном
ружицом
и
кваслом
а
на
глави
шешир
са
струком
ковиља
,
које
се
расцветало
на
топлом
ђурђевском
сунцу
па
заклонило
ђувегији
сав
шешир
.
А
за
младожењиним
колима
сијасет
кола
.
Из
саме
Бачке
је
дошло
скелом
синоћ
девет
и
јутрос
седам
кола
родбине
Шацине
,
а
сувим
опет
толико
.
Закрчила
кола
сокак
и
онако
пун
радознала
и
позвана
и
непозвана
света
.
Свирају
гајде
,
играју
кола
у
авлији
неколико
и
дуж
сокака
двапут
толико
.
Излазе
из
куће
помагачице
,
рођаке
младине
и
младожењине
,
деле
рузмарине
сватима
а
танке
пешкире
коњима
,
па
и
коњима
мило
,
и
они
удесили
па
играју
уз
гајде
,
а
најлепше
играју
коњи
Раде
Карабаша
.
У
одаји
,
где
се
опрема
млада
,
журба
;
сваки
час
улазе
и
излазе
оданде
.
Кад
се
Шаца
скиде
с
кола
и
пође
у
кућу
запеваше
девојке
Бачванке
,
све
родбина
Шацина
:
„
Оправ
’
се
,
оправ
’
,
брате
Шандоре
!
Да
ми
идемо
по
твоју
љубу
,
По
твоју
љубу
,
по
нашег
слугу
;
Тебе
да
љуби
,
а
нас
да
служи
!
“
—
Хооо
!
—
дочекује
га
Јулина
родбина
.
—
Извол’те
,
извол’те
.
„
Сниска
стреја
,
висок
ђувегија
!
“
—
веле
му
и
уводе
га
и
послужују
његову
родбину
,
доводе
свирца
и
заиграше
коло
у
ходнику
очекујућ
,
да
изведу
младу
,
око
које
се
скупило
сијасет
другарица
и
рођака
,
које
јој
у
силној
ревности
и
услужности
више
сметају
него
што
помажу
.
Из
одаје
се
чује
сватовска
песма
,
што
је
певају
девојке
,
кад
невесту
чешљају
;
чује
се
песма
:
„
Док
стане
туђа
плести
па
клети
,
И
туђа
рука
косу
крзати
,
А
ти
ћеш
,
Јуло
,
онда
плакати
,
Онда
ћеш
своју
спомињат
’
мајку
:
Ој
мајко
моја
,
ој
него
моја
!
“
—
Ајд
’
девере
,
ајд
’
златан
прстене
!
—
викну
једно
лепушкасто
весело
лице
кроз
отшкринута
врата
на
младиној
одаји
.
Девер
се
пусти
одмах
из
кола
и
оде
по
младу
.
И
на
њему
лепо
одело
а
за
шеширом
му
велико
чапљино
перо
,
као
што
и
приличи
јурату
.
Изведоше
и
младу
и
доведоше
је
до
кола
у
која
беху
најлепши
и
најбешњи
коњи
упрегнути
.
И
млада
беше
дивна
.
Плаве
очи
као
небо
Ђурђевскога
дана
,
а
поглед
јој
свечан
и
диван
као
данашњи
сватовски
дан
.
И
док
су
рођаке
још
нешто
шушкале
и
опремале
око
Јуле
код
кола
и
тражиле
још
неке
хорнодле
и
пчиоде
,
енђебуле
и
паорске
девојке
запеваше
кроз
сузе
ону
тужну
песму
:
Не
јадај
јаде
,
Јуло
девојко
,
Не
јадај
јаде
,
не
рони
суза
!
Сутра
ће
т
’
мајка
већма
жалити
Док
твоје
друге
на
воду
пођу
,
На
воду
пођу
под
пенџер
дођу
Па
позоведу
Јулу
девојку
:
„
Ајде
на
воду
,
Јуло
девојко
,
Ајде
на
воду
воде
донети
!
“
Какав
ће
мајка
одговор
дати
:
Или
ће
рећи
:
от’шла
је
Јула
?
Или
ће
рећи
:
донела
ј
’
воде
?
Или
ће
рећи
:
заспала
Јула
?
...
Твоја
ће
мајка
пред
двор
изаћи
,
Пред
двор
изаћи
па
беседити
:
„
Понес’те
,
друге
,
Јулине
суде
,
Моја
је
Јула
воде
донела
,
Воде
донела
—
ал
’
туђој
мајци
,
Ни
Јуле
младе
,
ни
воде
’
ладне
!
“
И
одједаред
засузише
очи
и
старом
и
младом
а
највише
другарицама
Јулиним
.
Оне
се
смеју
а
сузе
им
теку
низ
њихова
бела
лица
.
Заплака
се
и
Јула
,
и
гђа
Сида
и
баба
Макра
;
сви
бришу
и
нос
и
очи
.
А
Нића
боктер
—
у
чизмама
и
ћурдији
са
гајтанима
и
рузмарином
—
теши
девојке
па
им
каже
:
—
Та
што
плачете
!
Та
до’ће
ред
и
на
вас
!
Нек
плачу
бабе
и
старци
,
што
им
се
то
више
не
може
стрефити
,
а
ви
до
први
’
кукуруза
!
Остало
је
,
фала
Богу
,
још
ђувегија
!
А
девојке
се
онда
смеју
кроз
плач
.
Млада
се
попе
у
кола
и
седе
уз
девера
.
Стари
сват
нареди
да
се
крећу
.
Запуцаше
бичеви
и
кола
полетеше
једна
за
другим
и
једна
поред
других
.
Лудо
и
бесно
полетеше
тако
,
да
се
све
живо
склањало
са
сокака
и
кокошке
и
гуске
све
полете
у
крај
кад
прођоше
сила
и
сватови
на
силним
колима
и
с
многим
паорским
момцима
на
коњима
.
Као
ветар
пролете
улицом
и
за
час
нестаде
и
кола
и
коња
и
момака
и
девојака
;
и
цвеће
и
перје
и
ковиље
,
све
се
изгуби
за
час
у
даљини
.
У
последњим
најпаметније
тераним
колима
седе
две
прије
,
гђа
Сида
и
тетка
Макра
обе
у
свиленим
хаљинама
,
гђа
Сида
у
неком
капижону
какав
писац
давно
није
видео
ни
на
старим
контрафама
,
а
тетка
Макра
у
свиленој
махрами
,
—
седе
па
плачу
и
теше
се
узајамно
обадве
.
Ништа
не
говоре
,
него
само
лију
и
бришу
сузе
;
таман
једне
обришу
,
а
друге
стигну
.
—
Та
немојте
плакати
,
пријо
,
—
теши
је
прија
Макра
,
—
ето
и
мене
сте
расплакали
,
а
ја
сам
баш
тврда
срца
;
та
то
мора
бити
.
Једаред
и
то
мора
да
бидне
!
—
Хеее
,
е
,
слатка
пријо
,
—
вајка
се
прија
Сида
.
—
Ето
,
и
ми
смо
се
,
што
кажу
,
удале
,
па
шта
нам
је
фалило
.
Остале
смо
здраве
и
читаве
,
фала
Богу
.
Па
...
тако
и
они
...
—
Јао
,
лако
је
вама
,
пријо
,
тако
диванити
;
ви
не
удајете
!
...
,
Ал
’
како
је
мени
!
...
одранила
је
,
што
кажу
,
од
малена
...
па
сад
...
—
па
се
опет
заплака
прија
Сида
.
—
Па
не
иде
Турчину
,
него
опет
,
што
кажу
,
у
кристијанску
и
комшинску
фамилију
!
—
теши
је
прија
Макра
.
—
Е
,
слатка
пријо
,
та
како
да
не
плачем
од
радости
!
?
И
обе
прије
заплакаше
се
сад
опет
од
радости
.
Сврши
се
венчање
и
сватови
се
вратише
,
заобишавши
далеко
унаоколо
,
вратише
се
још
бешње
но
што
су
отишли
.
Ухвати
се
у
коло
и
звано
и
незвано
;
млађи
играју
а
старији
се
обређују
шљивовицом
(
која
је
Јулиних
година
)
,
а
Нића
боктер
и
пије
и
игра
.
Отпоче
ручак
.
Поседало
све
и
запремило
неких
пет
столова
,
два
„
на
глагол
“
а
три
„
на
покој
“
постављених
у
кући
и
у
авлији
.
Сам
ручак
нећу
описивати
,
јер
признајем
,
да
је
лепше
и
лакше
бити
позван
на
ручак
него
га
описивати
.
Напоменућу
само
то
,
да
је
гђа
Сида
учинила
све
што
мржња
и
љубав
једне
домаћице
учинити
може
(
мржња
према
гђа
Перси
и
љубав
према
гостима
и
сватовима
)
,
да
ствар
испадне
што
лепше
.
Распитала
се
била
тачно
до
ситница
:
шта
је
и
како
је
било
код
гђа-Персиних
,
па
је
гледала
да
свега
и
више
и
боље
буде
код
ње
,
и
кола
и
коња
,
и
пешкира
и
гајдаша
,
и
постављених
столова
и
јела
и
пића
.
„
Србскии
куваръ
,
trudomъ
Ieroteя
Draganovića
obštežiteljnoga
m
.
Krušedola
ieromonaha
,
sabranъ
i
dovoljnimъ
iskustvomъ
pravilno
ispitan
“
проучаван
је
и
прелиставан
једнако
и
тако
је
данашњи
сјајан
и
обилан
ручак
,
којега
су
сви
гости
и
пулгери
па
и
беамтери
до
неба
хвалили
,
био
резултат
удружене
теорије
и
праксе
,
—
теорије
јеромонаха
Крушедолског
Јеротеја
и
праксе
гђа-Сидине
.
За
време
ручка
је
било
и
неколико
здравица
.
После
ручка
настаде
опет
играње
.
Старији
и
не
устадоше
од
стола
а
омладина
се
ухвати
у
коло
.
Свирало
је
пет
гајдаша
;
два
у
собама
,
два
у
пространој
авлији
а
један
на
сокаку
пред
кућом
.
(
Био
је
и
шести
,
али
је
он
већ
до
подне
тако
пијан
био
,
да
су
га
одвели
у
шупу
да
се
испава
,
а
око
гајди
му
се
сад
деца
отимају
,
вуку
их
по
авлији
и
дувају
у
њих
)
.
После
подне
се
слегао
силан
свет
Јули
попиној
у
сватове
,
тако
,
да
је
ко
хтео
,
могао
је
комотно
покрасти
сво
село
.
Кога
ти
ту
све
није
било
,
и
ко
ти
се
су
није
напио
и
наиграо
тога
дана
!
Дошла
је
чак
и
поп-Ћирина
Ержа
,
незвана
ал
’
из
весно
послана
.
И
њу
увукоше
са
сокака
у
авлију
у
коло
и
ако
се
као
отимала
мало
и
викала
:
„
нем
тудом
,
и
не
знам
ништа
!
“
и
тражила
да
је
пусте
у
кујну
да
помаже
Жужи
.
Све
јој
то
не
поможе
,
увукоше
је
измеђ
у
Ниђе
боктера
и
Проке
плајаша
.
Ержа
се
стиди
али
игра
и
једнако
се
извињава
Проки
:
да
не
зна
ништа
,
а
Прока
јој
одговара
подскочицом
:
„
Ја
сам
мала
,
не
знам
ништа
,
Метите
ме
код
огњишта
,
Ди
кувари
ватру
пире
А
на
мене
руке
шире
!
Ију-ју
,
ију-ју
!
“
Игра
коло
,
звецкају
сабље
хуланера
Рушњака
и
дукати
на
врату
паорских
девојака
,
а
цицане
паорске
сукње
све
се
чисто
ломе
;
охрабрила
се
и
Ержа
,
па
тресе
и
везе
до
Ниће
боктера
,
па
распалила
и
њега
те
јој
и
овај
рече
своју
:
„
Тако
тако
до
недеље
Ма
остала
без
кецеље
.
И-ју-ијују
!
“
Коло
се
ширило
па
је
све
веће
и
веће
.
Сред
великог
Нићиног
кола
,
ухватило
се
друго
мање
,
у
које
се
похватале
неке
трговачке
калфице
и
неке
фрајле
у
шеширима
.
Зову
их
ови
из
великог
кола
,
они
се
лепо
захваљују
али
неће
,
изгледа
очевидно
к’о
да
хоће
да
су
одвојени
к’о
зејтин
над
водом
.
То
увреди
Нићу
који
је
био
већ
у
том
стању
кад
је
човек
искрен
,
а
и
иначе
је
био
ово
његов
дан
,
па
поче
:
„
Сиђи
,
Боже
,
с
небеса
,
Па
да
видиш
чудеса
:
Како
ћифте
воде
коло
А
паори
у
наоколо
!
“
Поред
Нићиног
великог
паорског
кола
,
и
у
њему
оног
ћифтанског
малог
,
ухватило
се
још
једно
треће
опет
паорско
.
У
њега
увукоше
и
неке
Швабе
из
другог
краја
села
,
а
међу
њима
и
Сепла
сувачара
и
жену
му
Бетику
и
ћерку
Кредлу
.
Сепл
је
из
поштовања
према
поп-Спири
,
као
лојалан
Шваба
и
мештанин
,
донео
младенцима
торту
на
презент
.
Унели
су
је
торжаствено
;
најпре
је
ишла
Кредла
са
тортом
,
за
њом
Бетика
са
великим
штајерским
амбрелом
а
за
њом
кривоноги
Сепл
са
тешком
лулекањом
и
са
отромбољеном
доњом
усном
.
—
Извињавао
се
Сепл
да
не
зна
српски
ни
говорити
а
камо
ли
играти
,
—
све
му
то
не
поможе
!
Игра
Шваба
ако
му
се
и
не
игра
!
Гледа
га
Нића
боктер
из
оног
другог
кола
,
гледа
и
Сепла
и
Сепловицу
и
друге
Швабе
и
Швабице
како
смешно
играју
па
отпоче
:
„
Игра
Шваба
и
Швабица
А
на
Шваби
кабаница
;
Боље
игра
кабаница
,
Него
Шваба
и
Швабица
!
“
Игра
коло
,
брује
гајде
,
а
дечурлија
трчи
око
кола
или
вија
једно
друго
и
провлачи
се
између
играча
и
играчица
,
бацају
шешире
у
коло
и
шорају
их
оданде
напоље
,
или
се
купе
око
ватре
где
стоји
Аркадија
црквењак
и
његов
помоћник
(
негда
најглупљи
ђак
у
школи
,
коме
је
стари
учитељ
прорицао
,
да
од
њега
неће
бити
никад
ништа
и
да
неће
видети
од
њега
асне
ни
црква
ни
општина
,
па
се
преварио
,
јер
,
ето
,
овај
дотерао
до
помоћника
на
звонари
)
и
пале
црквене
прангије
.
Накупила
се
деца
па
чекају
да
Аркадија
испали
једну
прангију
.
Али
ће
мало
подуже
чекати
,
јер
га
је
фрау-Габриела
замолила
да
не
пуца
док
је
она
у
авлији
,
јер
каже
,
да
има
врло
хаглих
уши
.
—
Је
л
’
те
,
не
ћеду
пуцати
канони
?
—
пита
фрау-Габриела
.
—
Неће
,
неће
,
госпоја
.
—
Молићу
вас
,
даклем
!
...
Ал
’
ви
се
,
је
л
’
те
,
не
шалите
,
је
л
’
те
...
не
,
не
,
немојте
дизати
ту
штанглу
!
—
викну
фрау-Габриела
и
запуши
брзо
своје
хаглих
уши
.
—
Знате
,
страшно
сам
нервез
!
—
Нећу
,
нећу
,
госпоја
,
како
би
’
ја
!
—
смеје
се
Аркадија
.
—
Бићу
вам
јако
обвезана
!
—
благодари
му
фрау-Габриела
која
је
такође
била
у
сватовима
као
и
њена
од
скора
непријатељица
фрау-Цвечкенмајерка
и
час
се
унутра
а
час
у
авлији
налазила
.
Фрау-Габриела
је
била
на
ручку
и
тамо
се
лепо
унтерхалтовала
.
Била
је
ванредно
расположена
курисањем
једнога
старога
штуцера
тамо
унутри
.
Није
хтела
,
а
ни
могла
да
да
одговора
на
једно
његово
питање
врло
деликатне
природе
,
па
је
онако
раздрагана
изашла
у
авлију
сва
румена
и
зајапурена
па
се
хладила
танком
шнуфтиклом
.
На
лицу
јој
неко
блаженство
а
уста
у
пола
отворена
,
па
к’о
да
полако
пири
на
нешто
,
онако
к’о
у
домаћице
која
сече
онога
часа
из
рерне
извађени
врућ
куглоф
,
који
јој
је
испао
ванредно
добар
,
па
се
пуши
и
иде
пријатна
пара
и
мирис
од
њега
устима
домаћице
и
она
осећа
и
на
целом
лицу
показује
неописану
сладост
и
милину
од
тога
.
Тако
је
и
фрау
Габриела
осећала
неко
задовољство
и
онако
раздрагана
изашла
у
авлију
,
па
као
свако
сретно
створење
,
готова
била
да
загрли
цео
свет
.
Хтела
је
да
покаже
свету
,
да
се
не
туђи
од
паора
,
да
се
покаже
као
плебејка
,
па
се
ухватила
и
она
у
паорско
коло
које
је
играло
и
подвикивало
у
авлији
.
А
ухватила
се
баш
између
два
угледна
и
лепо
обучена
газдачка
момка
,
које
су
у
селу
„
пајташима
“
звали
,
а
не
знаш
који
је
од
кога
стаситији
и
лепши
,
и
тиме
је
доиста
показала
да
је
добра
машамода
и
да
има
укуса
,
па
је
окренула
главу
лево
и
гледала
стидљиво
у
земљу
и
играла
лако
као
каква
швигарица
.
—
А
што
ми
не
хофирате
?
—
запита
фрау
Габриела
одједаред
оне
око
себе
кад
јој
се
досадило
ћутање
.
—
Но
,
и
ви
сте
ми
лепи
штуцери
,
кад
пуштате
даму
да
задрема
покрај
вас
!
...
Какви
сте
ми
ви
тенцери
.
Та
говор’те
штогођ
.
—
Па
,
...
ми
к’о
велимо
,
неће
,
ваљда
,
знате
,
имати
форме
то
,
—
вели
јој
један
пајташ
.
—
Ах
,
абер
мајн
Гот
,
каква
форма
!
—
храбри
га
раздрагана
фрау-Габриела
,
па
му
стисну
руку
да
га
,
к’о
вели
,
мало
упитоми
и
охрабри
.
—
Па
...
онај
,
баш
и
можемо
!
Ајд
,
Севере
,
ти
с
’
то
боље
изучио
,
—
вели
пајташ
другом
пајташу
.
—
А-јо
,
да
бо’ме
,
да
бо’ме
,
—
вели
фрау
Габриела
,
па
охрабри
и
Севера
к’о
и
онога
с
леве
стране
.
—
Да
се
пофалим
онима
унутра
сас
ероберунгом
и
сас
мојим
кавалирима
—
—
А
можемо
л
’
,
госпоја
,
да
накитимо
мало
...
онако
,
по
нашки
...
с
фронцлама
,
што
кажу
,
ако
не
би
замерили
штогођ
?
—
запита
Север
.
—
О
,
здраге
воље
!
Их
бит
’
си
;
молим
вас
!
—
рече
фрау-Габриела
која
осим
речи
„
фронцле
“
није
ни
речи
разумела
од
целога
онога
смисла
,
па
стаде
још
ситније
вести
у
колу
.
Али
кад
онај
„
тенцер
“
извали
једну
таку
поскочицу
какву
фрау
Габриела
извесно
свога
века
није
ни
чула
ни
читала
где
—
Фрау
Габриела
викну
само
швапски
„
На
!
“
с
таквим
гласом
и
изразом
на
лицу
као
да
јој
је
највећа
гусеница
пала
за
врат
,
и
пусти
се
нагло
из
кола
па
оде
као
опарена
с
опуштеним
рукама
,
као
кад
мокрих
руку
човек
тражи
пешкир
.
И
кога
да
прво
сретне
на
вратима
као
сведока
свега
тога
,
него
опет
ону
фаталну
фрау-Цвечкенмајерку
!
!
!
—
Јесус-Марија
!
—
викну
запропашћено
фрау
Габриела
...
Фрау-Цвечкенмајер
!
!
—
На
,
Кристи-Гот
,
тако
вам
и
треба
!
—
поздравља
је
ова
.
—
О
молим
,
молим
!
И
вама
,
и
свакоме
може
то
пасирати
—
—
Јест
,
кад
би
фрау-Цвечкенмајер
била
тако
лакомислена
,
па
да
се
тура
и
ди
јој
није
место
—
—
Па
,
кад
буднем
ваших
година
,
драга
хебаме
,
онда
ваљда
нећу
бити
тако
лакомислена
,
него
практиш
к’о
ви
—
—
А
,
извин’те
!
—
прекиде
је
Цвечкенмајерка
.
—
Ја
могу
доћи
у
ваше
године
,
ал
’
ви
у
моје
,
бо’ме
,
никад
више
...
никад
,
слатка
!
—
На
!
И
види
вам
се
по
...
Лако
вам
је
,
кад
је
Бонапарта
попалио
по
Оберестрајху
све
протоколе
и
матрикуле
!
—
А
већ
код
вас
не
могу
да
прођу
ни
једни
сватови
,
а
да
вам
какав
гођ
ђаво
не
пасира
!
Не
мож’те
да
живите
без
малера
!
—
вели
Цвечкенмајерка
очевидно
попуштајући
...
—
Тако
вам
и
треба
;
ал
’
баш
,
баш
ми
је
мило
!
—
рече
трудећи
се
да
изгледа
,
као
да
јој
није
мило
,
па
је
одвуче
на
страну
,
онако
тајанствено
,
као
што
то
раде
завереници
у
трагедијама
на
позорници
у
трећем
чину
и
стаде
је
пријатељски
корети
,
полугласно
да
нико
не
чује
.
—
Ал
’
за
име
Божије
,
либсте
,
та
шта
правите
то
од
себе
!
!
!
Та
зар
не
знате
те
рацке
обешењаке
паоре
,
те
дивљаке
,
што
само
то
знаду
!
А
да
им
није
нас
из
Оберестрајха
,
та
не
би
ни
данас
још
знали
,
шта
је
„
семлпрезла
“
и
„
похенес
“
!
...
То
не
знаду
,
а
пасија
им
је
да
се
прдаче
сас
ноблесом
!
—
Е
,
па
фелер
је
,
ето
признајем
!
—
попушта
фрау-Габриела
одобровољена
и
задовољна
што
примајући
укоре
и
савете
,
бар
на
тај
начин
,
изгледа
ипак
млађа
од
Цвечкенмајерке
.
—
Е
,
баш
ми
је
мило
!
Баш
Бог
да
прости
!
Тако
вам
и
треба
,
кад
избегавате
нас
,
па
тражите
паоре
!
Ово
оволико
сачуствовање
дирне
фрау-Габриелу
и
она
се
измири
са
фрау-Цвечкенмајерком
.
—
Ај’те
,
слатка
!
—
вели
јој
Цвечкенмајерка
,
па
се
узеше
испод
руке
и
оставише
пуну
авлију
паора
и
одоше
у
кућу
међ
ноблес
где
им
је
и
место
.
А
није
мање
весело
било
ни
у
великој
соби
тамо
где
сад
уђоше
ова
два
измирена
члана
ноблеса
.
И
тамо
се
једнако
пило
и
наздрављало
и
играло
,
а
баш
кад
су
ове
ушле
,
заћутало
се
.
А
заћутало
се
за
то
,
што
се
невеста
Јула
стидела
и
устезала
;
а
стидела
се
за
то
јер
ју
је
замолио
стари
сват
(
који
тога
дана
има
од
свију
сватова
највише
права
да
захтева
)
,
да
му
отпева
ону
његову
песму
,
ону
коју
он
и
пијан
и
трезан
најрадије
слуша
,
а
која
је
данас
баш
згодна
и
к’о
поручена
да
је
Јула
отпева
.
А
млада
као
свака
млада
,
стиди
се
,
па
каже
,
да
нема
гласа
.
И
младожења
је
жали
,
па
је
брани
,
па
и
он
каже
,
да
је
извине
за
данас
,
јер
нема
гласа
,
али
је
другарице
утерују
у
лаж
,
и
веле
,
да
она
најлепше
пева
од
свију
њих
.
—
Певај
,
лудо
,
кад
ти
стари
сват
заповеда
!
...
Еј
,
пусто
,
што
нисам
ја
на
твоме
месту
,
та
певала
би
’
и
да
пустосват
жели
,
—
а
камо
л
’
кад
стари
сват
тражи
!
—
вели
јој
једна
.
—
Та
знаш
да
си
млада
,
—
шану
јој
друга
,
—
а
млада
мора
да
пева
,
па
и
да
нема
гласа
а
камо
л
’
када
га
има
к’о
ти
!
Та
која
никад
у
веку
није
запевала
,
на
данашњи
дан
мора
.
—
Та
имаћеш
кад
и
плакати
,
—
шали
се
стари
сват
,
—
а
сад
певај
!
—
Ех
,
зар
ми
опет
не
знамо
какво
је
младино
певање
!
—
храбри
је
отац
.
—
Ајд
певај
,
певај
,
Јуло
.
А
Јула
се
још
једнако
устеже
,
али
кад
навалише
на
њу
још
јаче
другарице
и
рекоше
:
„
Мораш
,
мораш
,
Јуло
!
Да
ви’ш
да
смо
ми
младе
,
како
се
не
би
дале
молити
“
,
—
отпоче
и
она
својим
лепим
,
јасним
као
сребро
,
девојачким
гласом
.
Запева
ону
стару
нежну
песму
:
Радуј
се
,
млада
нево
!
Већ
чарне
твоје
власи
Од
мирте
венац
краси
,
Зелене
мирте
сплет
.
Кићени
свати
вичу
:
„
Одби
се
вита
грана
Од
плавог
јоргована
,
Одби
се
с
граном
цвет
.
И
ту
хтеде
да
заврши
Јула
,
јер
док
је
певала
сва
је
чисто
горела
од
стида
а
око
носића
и
испод
очију
сва
се
ознојила
.
Али
сватови
навалише
и
она
мораде
да
продужи
:
„
О
врат
’
се
,
нево
,
врат
’
се
—
Зар
нису
сеје
миле
Доста
ти
нежне
биле
?
Куда
ћеш
!
Врат
’
се
ој
!
„
Из
света
зар
је
момче
Од
мајке
слађе
старе
,
Што
сузе
вриском
таре
И
живот
куне
свој
?
“
Ту
прекиде
Јула
опет
,
јер
кад
је
певајући
ову
строфу
погледала
на
своју
маму
,
видела
је
како
се
гђа
Сида
заплакала
.
Заплака
се
и
Јула
и
глас
је
издаде
.
Свати
је
разрешавају
од
даљег
певања
јер
је
и
њих
све
растужила
.
И
не
би
краја
хвалама
са
свију
страна
;
хвалише
и
песму
и
песника
и
певачицу
.
Стари
сват
је
сада
приповедао
куму
најпре
о
песнику
те
песме
,
Васи
Живковићу
свом
коншколару
,
а
после
о
песми
,
за
што
,
то
јест
,
воле
он
ту
песму
више
свију
песама
,
и
даље
,
како
само
,
ето
,
тој
песми
има
да
благодари
,
што
се
оженио
својом
садашњом
супругом
.
Приповедање
старога
свата
било
је
опширно
,
и
свеће
су
се
запалиле
и
вечера
постављена
а
он
још
није
довршио
.
Његова
садашња
жена
је
ту
песму
певала
к’о
девојка
у
једном
друштву
;
она
је
имала
диван
глас
а
песма
била
нова
,
дотле
не
певана
и
не
чувена
у
друштву
,
па
је
све
очарала
песма
а
њега
и
песма
и
певачица
.
Сви
гости
сад
навалише
да
она
продужи
и
заврши
ту
песму
коју
је
Јула
отпочела
,
и
она
после
неког
опирања
и
извињавања
запева
старосватица
пету
строфу
:
„
Зар
тамо
куд
си
пошла
,
Зар
сунце
лепше
сија
,
Ил
’
цвеће
лепше
клија
?
О
врат
’
се
снаице
!
Гле
!
друге
дар
ти
носе
;
Од
ружа
гњездо
красно
,
У
гњезду
гучу
јасно
,
Две
сиве
грлице
!
Не
слуша
лепа
Јула
,
Већ
белом
руком
маше
,
За
њоме
вес’о
јаше
Тај
женик
невера
.
О
,
иди
,
дивна
нево
,
Где
срећа
за
те
цвати
,
И
песма
нек
те
прати
,
Твог
ручног
девера
.
У
нове
идеш
дворе
,
Где
заова
цвеће
бере
,
И
нова
мајка
стере
,
Од
садиплатна
пут
.
Ој
,
с
Богом
,
красна
душо
,
Па
срећна
довек
буди
,
И
одјек
сродни
груди
Још
прими
:
Срећан
пут
!
“
Глас
јој
је
мало
дрхтао
,
али
је
доиста
лепо
певала
.
Док
је
певала
гледала
је
једнако
преда
се
,
између
строфа
се
тихо
извињавала
и
тужила
за
оним
гласом
у
млађим
годинама
и
купила
са
чаршафа
мрвице
од
пите
с
орасима
и
метала
их
на
једну
гомилу
.
И
њу
похвалише
и
заблагодарише
јој
кад
је
завршила
последњу
строфу
.
Тек
после
свега
овога
донета
је
вечера
на
коју
су
били
задржани
многи
гости
а
још
толико
их
је
и
само
остало
на
вечери
.
Вечерало
се
у
собама
и
у
кујни
.
Тамо
ноблес
а
овде
плепс
у
који
овога
вечера
рачунамо
и
Нићу
боктера
који
се
иначе
радо
за
беамтера
издаје
.
Њега
је
,
до
душе
,
нудио
Глиша
Сермијаш
да
иде
у
собе
где
су
господа
и
беамтери
,
али
се
Нића
извињавао
тиме
,
што
тамо
не
би
био
комотан
,
а
вели
он
,
он
и
не
рачуна
да
једе
,
ако
не
сме
да
се
наслони
на
један
или
други
лакат
кад
једе
,
а
тога
тамо
у
собама
не
може
да
буде
.
За
то
је
остао
дубоко
у
ноћ
и
јео
и
пио
у
кујни
.
Кад
су
га
опомињали
да
иде
на
дужност
,
он
није
хтео
,
него
је
слао
сваког
сата
по
неког
млађег
да
духне
у
рог
на
сваком
рогљу
а
он
је
остао
па
и
даље
јео
и
пио
и
страшно
лармао
у
кујни
,
кад
је
хтео
са
пуном
чашом
да
иде
у
собе
да
наздрави
домаћину
и
младенцима
,
па
му
нису
дали
,
него
га
слали
да
иде
на
дужност
.
—
А
за
што
да
идем
,
и
через
кога
да
идем
!
?
...
Није
ме
,
до
душе
,
нико
звао
у
сватове
,
ал
’
нико
ме
,
фала
Богу
,
ни
не
тера
!
Па
зашт
’
да
идем
?
Је
л
’
,
зашт
’
!
Ко
је
од
добра
још
бегао
?
—
Да
чуваш
село
,
—
гракнуше
они
у
кујни
на
њ
.
—
Та
откако
је
избушен
први
бунар
у
овом
селу
,
та
није
било
бољег
боктера
нег
’
што
ће
га
ноћас
бити
!
Та
чува
ноћас
село
сам
светац
свети
Ђурађ
!
Та
јес
’
вид’о
колики
миждрак
има
к’о
уланер
какав
!
Лопова
нема
,
јербо
све
је
то
данас
пијано
отишло
одавде
из
авлије
,
к’о
да
је
било
у
сватови
кад
се
женио
силни
цар
Стеван
!
...
К’о
ће
данас
на
светац
да
краде
!
...
А
и
да
има
,
велим
,
лопова
—
нит
’
он
може
бежати
,
нит
’
га
ја
могу
овакав
какав
сам
вијати
и
стићи
,
кад
смо
обадвоје
што
рекли
:
два
дедака
обадва
једнака
!
Хахахаха
!
Ај
,
је
л
’
добро
диваним
?
Него
дај-дер
ту
чутуру
овамо
.
Ако
сам
беамтер
,
баш
сам
беамтер
;
и
ако
сам
се
најмио
,
нисам
се
,
што
кажу
,
помамио
.
И
право
је
рекао
Нића
боктер
.
Све
је
то
било
пијано
,
и
тамо
по
собама
и
у
кујни
и
у
авлији
и
у
селу
.
Тек
пред
зору
умуче
песма
и
свирка
и
престаде
жагор
и
сватови
се
разиђоше
из
призрења
према
уморним
младенцима
и
сутрашњој
киселој
чорби
.
Отпратише
кума
и
старог
свата
и
девера
с
гајдашем
,
с
којим
је
после
Нића
боктер
продужио
кроз
сокаке
вршећи
у
исто
време
и
своју
дужност
.
Те
ноћи
,
тако
УЗ
гајдаша
,
издувао
је
весели
Нића
боктер
хиљаду
и
неколико
стотина
сати
.
Срећа
,
те
је
све
по
селу
спавало
као
поклано
,
па
га
нико
није
могао
контролисати
у
раду
и
сутрадан
тужити
за
тако
несавесно
руковање
и
вршење
његове
дужности
.
Остави
га
на
послетку
и
гајдаш
и
сави
у
други
сокак
,
оде
и
он
да
спава
и
да
се
поткрепи
,
јер
ће
му
требати
нове
снаге
сутра
,
кад
оде
на
медљану
ракију
и
на
киселу
чорбу
,
којом
ће
,
заједно
с
осталим
гостима
,
да
тера
сутрашњи
мамурлук
.
Можда
се
и
Нића
за
то
спремао
,
за
то
се
и
он
извали
на
прву
клупу
,
покри
се
кабаницом
,
и
поче
по
свом
обичају
да
броји
звезде
на
небу
(
да
би
пре
заспао
)
,
изброја
седам
осам
звезда
па
захрка
јуначки
и
тај
„
последњи
Мохиканер
“
из
данашњих
сватова
.
Тако
се
свршила
и
ова
свадба
,
али
су
још
недељу
дана
брујале
гајде
у
ушима
мамурних
сељана
а
годинама
се
спомињала
Јулина
свадба
.
Шаца
је
седео
на
изменце
у
обе
куће
(
између
којих
је
обаљена
тараба
одмах
на
дан
свадбе
)
;
једнога
дана
је
седео
код
тетка-Макре
а
другог
код
поп-Спириних
.
Ту
му
гову
.
Увек
га
ујутру
питају
,
шта
он
најрадије
једе
па
му
кувају
.
Шаца
и
Јула
иду
по
ваздан
једно
за
другим
ко
мачићи
.
Најрадије
се
бавили
у
башти
под
зовом
—
и
ако
то
није
баш
ни
најмање
поетско
дрво
и
место
—
за
оне
који
нису
заљубљени
.
„
А
ви
сте
ту
!
рекне
им
тек
г-ђа
Сида
кад
их
гдегод
нађе
.
А
кад
вас
човек
тражи
,
не
може
нигде
да
вас
нађе
к’о
да
сте
у
земљу
пропали
!
“
вели
задовољна
мама
.
А
задовољни
су
и
они
,
воле
се
све
више
и
више
,
и
још
чисто
не
могу
да
верују
да
су
се
узели
и
да
ће
увек
заједно
бити
.
После
два
месеца
отишао
је
Шаца
заједно
с
Јулом
у
Беч
,
да
тамо
доврши
хирургију
и
зубну
лекарију
,
пошто
је
покојној
стрини
дао
парастос
а
тетка-Макру
преселио
код
таста
.
Негована
и
искрено
поштована
у
старим
данима
својим
,
ту
је
баба
Макра
спокојно
очекивала
смрт
цуњајући
једнако
по
орману
,
ветрећи
своје
рубље
и
наређујући
често
у
чему
ће
је
сахранити
и
шта
ће
све
купити
за
покој
душе
њезине
.
Пера
с
Меланијом
већ
давно
није
био
у
том
месту
.
Отишао
је
за
ђакона
у
Б
*
,
а
у
селу
остали
попови
с
попадијама
;
попови
и
којекако
а
попадије
никако
међу
собом
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ШЕСТА
И
ПОСЛЕДЊА
Која
ће
садржајем
својим
за
чудо
много
бити
налик
на
оне
„
Штампарске
погрешке
“
,
које
се
обично
у
свакој
па
и
у
најбољој
књизи
спомињу
на
крају
(
где
,
то
јест
,
пише
:
како
је
и
како
би
требало
да
је
у
књизи
)
Прошло
је
од
онога
испричаног
у
прошлој
Глави
повише
година
,
а
за
то
се
време
доста
што-шта
изменило
,
и
село
и
парохијани
,
и
попови
и
попадије
,
и
зетови
и
ћери
им
.
Поповима
помажу
капелани
а
попадијама
слушкиње
удевају
у
иглу
.
Попадије
су
—
хтеле
ил
’
не
хтеле
то
признати
—
много
старије
,
сад
већ
и
лети
,
чим
захладни
,
носе
ботуше
.
Једна
по
једна
способност
их
издаје
.
Обе
носе
наочари
.
Остављају
раније
штрикераје
и
признају
и
саме
да
није
к’о
некад
.
„
Хе
,
остарило
се
то
бо’ме
!
Пролазе
године
!
“
тек
рекне
једна
или
друга
савијајући
штрикерај
и
забадајући
штрикнодлу
кроз
клупче
и
чарапу
.
А
то
још
јасније
признају
кад
хоће
да
удену
иглу
.
Тада
обично
и
једна
и
друга
зову
слушкиње
које
имају
много
здравије
очи
,
па
могу
да
виде
и
много
ситније
ствари
него
што
,
је
на
прилику
,
какав
апотекарски
помоћник
кишбиров
или
хуланерски
каплар
.
Постале
су
и
заборавне
,
туже
се
на
памћење
.
Забораве
где
шта
оставе
,
па
често
пола
сахата
и
више
,
траже
на
прилику
напрстак
.
„
Та
ди
се
само
део
тај
проклети
напрстак
?
Сад
је
отоич
ту
био
,
гром
га
спалио
.
Још
се
сећам
да
сам
га
на
нарочито
место
метла
,
да
га
само
не
заборавим
!
Морам
зашити
ове
проклете
џепове
,
сто
џепова
а
ни
у
једном
ништа
!
“
па
се
лупају
једнако
рукама
као
петао
кад
хоће
да
кукурикне
;
псују
,
праскају
и
беде
ма
кога
по
кући
,
док
им
напрстак
не
спадне
с
прста
.
„
О
,
убио
те
Бог
,
Персида
(
или
Сида
)
!
Све
код
тебе
мора
бити
неки
ђаво
;
к’о
да
ти
је
сад
осамнајст
година
!
“
Али
ипак
ниједну
ни
другу
није
издао
ни
вид
ни
памћење
онда
кад
треба
видети
своју
противницу
и
кад
се
треба
сетити
свију
оних
непријатних
ситница
из
ранијег
непријатељства
.
Памти
све
и
једна
и
друга
,
и
ма
да
се
тужи
на
слаб
вид
,
ипак
за
то
једна
другу
још
из
далека
опази
,
па
се
једна
другој
уклања
с
пута
.
Избегавају
се
да
се
сретну
,
јер
се
још
једнако
смртно
мрзе
.
Али
се
мора
признати
,
да
су
ипак
нешто
мање
офанзивне
и
ратоборне
него
некад
;
јер
сад
радије
избегава
једна
другу
,
а
некад
је
волела
него
Бог
зна
шта
да
једна
крај
друге
прође
,
па
да
нешто
непријатно
рекне
и
добаци
једна
за
другом
,
да
је
насекира
и
отрује
бар
за
онај
дан
.
Али
је
мржња
још
ту
једнако
;
она
тиха
али
стална
,
вечна
мржња
.
Она
их
крепи
,
даје
им
снаге
и
мили
им
живот
.
Као
оно
по
некој
паорској
баби
што
треба
сваког
дана
извесна
мера
ракије
,
па
да
се
може
кретати
—
тако
је
и
њима
потребна
та
мржња
,
да
их
држи
у
животу
.
То
им
је
мотор
у
животу
,
и
оне
бар
знају
за
што
живе
или
боље
рећи
животаре
,
јер
и
какав
им
је
то
живот
кад
их
и
зуби
један
по
један
издају
и
дају
им
лицу
све
више
прави
бабији
изглед
.
Једна
једе
само
на
леву
а
друга
само
на
десну
страну
(
И
у
томе
се
не
слажу
!
)
—
Све
,
све
се
,
кажем
,
изменило
,
—
чак
и
онај
стари
сат
поп-Спирин
је
доспео
у
чељадску
собу
,
јер
је
,
како
је
пакосно
говорила
гђа
Перса
,
тако
оматорио
,
да
је
поред
кијања
и
кашљања
почео
већ
да
баца
и
„
шлајм
“
—
само
она
стара
гуја
,
она
стара
мржња
,
остаде
још
да
их
и
даље
трује
и
троши
,
или
држи
у
животу
,
како
се
оне
теше
.
И
попови
нису
као
некад
.
Говоре
,
до
душе
,
међу
собом
ради
Г
.
Епископа
и
ради
своје
пастве
,
али
и
то
не
иде
онако
срдачно
као
некад
,
него
онако
званично
,
хладно
;
никад
више
да
се
врати
оно
старо
!
Па
и
зетови
су
им
се
изменили
.
Пера
је
постао
од
учитеља
ђакон
а
од
ђакона
поп
;
а
Шаца
од
берберина
хирург
и
дентист
.
И
славна
вармеђа
и
сви
га
титулирају
:
господин
доктор
Шандор
,
само
му
гђа
Перса
још
никако
не
признаје
бечке
дипломе
његове
;
јер
кад
је
реч
о
њему
,
никад
не
каже
друкчије
,
него
:
онај
брица
!
„
Та
ни
му
је
ни
дека
био
доктор
!
“
додаје
пакосно
.
Обојица
живе
сад
у
варошима
.
Шаца
у
Б
*
*
у
Бачкој
а
Пера
у
В
*
*
у
Банату
.
Пери
је
то
већ
друга
варош
за
ових
шест
година
од
како
је
обукао
мантију
.
И
у
оној
првој
вароши
било
му
је
добро
.
Била
је
добра
парохија
за
попа
,
али
се
није
допадало
попадији
.
Меланија
се
осећала
ту
—
како
се
сама
изразила
у
писму
—
као
закопана
,
и
он
је
морао
тражити
нову
парохију
и
добио
ју
је
у
В
*
*
.
Сад
је
,
хвала
Богу
,
и
попадија
задовољна
више
него
и
сам
поп
.
Меланији
се
ту
допало
.
Велика
варош
,
има
фина
варошкога
света
;
свега
и
свачега
што
се
само
пожелети
може
,
„
а
моја
је
Меланија
за
варош
и
створена
,
“
говорила
је
одавно
гђа
Перса
.
Ту
Меланија
има
забаве
и
провађања
.
Колосално
је
напредовала
у
клавиру
;
сад
свира
и
теже
пијесе
које
се
простацима
и
не
могу
допасти
,
а
поучава
је
један
Пемак
(
кинстлер
у
тим
пословима
)
,
један
млад
,
блед
плавушан
са
малом
ретком
брадицом
и
устима
од
увета
до
увета
.
Није
баш
тако
леп
;
али
је
као
вештак
пријатан
.
Већ
је
дваред
суделовала
у
два
концерта
,
која
су
давана
ради
подупирања
варошког
шпитаља
и
у
корист
још
неких
других
хуманитарних
цељи
.
А
сем
тога
,
сад
се
још
одала
и
на
учење
језика
.
Учи
француски
,
јер
је
здраво
заволела
тај
језик
изображена
света
.
Прилично
је
изгустирала
немачки
језик
који
гђа
Перса
још
једнако
брани
,
па
се
ради
тога
често
препиру
мати
и
кћи
.
Гђа
Перса
нема
ништа
против
француског
језика
шта
више
,
мило
јој
је
,
али
ипак
каже
,
да
не
треба
багателисати
ни
немачки
језик
како
то
почиње
Меланија
,
па
каже
:
да
је
француски
језик
баш
тако
нобл-језик
,
зар
га
не
би
говорила
и
гђа
биргермајстерка
Еулалија
као
једна
велика
госпођа
у
чијој
се
кући
по
три
четири
пута
дневно
пије
чоколада
а
купује
хлеб
с
кимом
умешен
.
Али
Меланија
остаје
при
своме
и
вели
:
да
ни
мами
не
би
шкодило
,
да
мало
више
зна
француски
.
До
душе
,
још
га
ни
она
(
Меланија
)
не
говори
,
али
се
бар
меша
с
онима
који
га
знају
,
а
сад
је
учи
један
региментс-аудитор
.
А
њен
Пера
је
и
почасни
члан
неке
тамошње
официрске
касине
.
То
му
је
Меланија
олакшала
приступ
у
те
кругове
.
Гђи
Перси
је
особито
мило
било
кад
је
чула
за
то
,
па
је
усхићена
говорила
:
„
О
,
Пера
је
направио
терно
,
хауптрефер
је
направио
сас
нашом
Меланијом
!
...
Кад
би
он
досп’о
у
тај
свет
?
!
Никад
!
Него
њено
изображење
и
моје
воспитање
!
“
Сви
га
уважавају
и
позивају
на
официрске
балове
,
који
су
,
као
што
је
већ
свакоме
познато
,
свуд
у
свету
најсјајнији
балови
,
па
тако
и
ту
.
Често
одлазе
у
тазбину
и
Пера
и
Шаца
,
а
и
тазбина
иде
њима
у
походе
,
али
се
Шацини
и
Перини
не
састају
,
не
виђају
као
ни
пунице
им
.
Не
мрзе
се
ови
млађи
,
али
се
баш
и
не
траже
.
И
једног
летњег
дана
—
осам
година
после
испричаних
догађаја
у
претпоследњој
Глави
—
путовао
је
на
коли
један
млад
поп
кроз
Бачку
враћајући
се
с
омладинског
скупа
.
Био
је
леп
летњи
дан
.
Кола
су
пролазила
Великим
Сокаком
кроз
Б
*
*
а
баш
је
било
после
подне
.
Врућина
беше
мало
попустила
,
ветар
ћарлијао
и
повијао
благо
гране
дрвета
испред
кућа
које
пружаху
сенке
своје
до
пола
пута
,
и
разносио
мирис
од
багрема
,
орахова
лишћа
и
мирођије
из
башта
.
Пред
једном
лепом
кућом
,
још
новом
шиндром
покривеном
,
са
зеленим
шалукатрама
и
прозорима
пуним
дивна
цвећа
,
сеђаше
на
клупи
у
хладу
испод
сенастих
багремових
дрвета
пред
кућом
једна
млада
жена
а
око
ње
дечица
.
Једно
држаше
на
крилу
,
друго
и
треће
седеше
крај
ње
и
занимаху
се
јелом
,
а
четврто
,
најстарије
,
беше
изашло
до
пола
пута
и
бацаше
се
прашином
на
кола
која
полако
пролазише
сокаком
и
у
којима
сеђаше
путник
.
Млада
жена
,
у
чистој
цицаној
хаљини
отворено
плаве
боје
са
белим
бобицама
,
устаде
брзо
и
припрети
несташном
малишану
који
држаше
обе
шаке
пуне
прашине
.
Путник
је
погледа
.
Погледи
им
се
сусретоше
,
и
путнику
се
учини
јако
познато
то
лепо
и
ведро
лице
.
Погледа
на
кућу
,
и
на
таблу
на
којој
су
блештала
позлаћена
писмена
и
прочита
:
„
Александер
Н
*
Бечлија
,
хирург
и
дентист
т
.
ј
.
зубних
болести
лечник
“
.
—
Дакле
,
то
је
она
!
Јула
!
Како
је
лепа
!
—
прошапта
путник
у
себи
,
па
скиде
шешир
,
махну
њиме
младој
жени
и
поздрави
је
.
А
она
се
осмехну
и
отпоздрави
га
пријатељски
.
Познала
га
је
.
—
А
откуд
ви
,
господин-Перо
,
овамо
у
наш
крај
?
—
рече
радосно
изненађена
,
па
притрча
колима
која
стадоше
,
и
рукова
се
с
путником
.
—
Ето
,
откуд
ми
се
и
не
надате
...
Ја
са
скупа
...
оног
нашег
,
па
сад
се
враћам
кући
.
—
А
,
знам
,
и
мој
Шандор
је
посл’о
Омладинцима
поздрав
с
још
некима
!
...
Откад
вас
нисам
видела
!
А
шта
ради
Меланија
...
је
л
’
здрава
...
.
како
изгледа
?
—
Фала
Богу
!
А
како
ви
?
Како
господин
супруг
,
је
л
’
код
куће
?
...
А
ви
,
к’о
што
видим
,
баш
добро
изгледате
.
Је
л
’
код
куће
господин
Шандор
?
—
Није
!
Одазвали
га
,
па
мор’а
фришко
да
оде
на
вашар
.
Ту
сат
и
по
одавде
у
П
.
Тамо
се
неки
под
шатром
потукли
...
к’о
на
вашару
!
—
рече
Јула
смејући
се
.
—
Па
,
како
живите
?
—
Фала
Богу
,
добро
.
Шандор
је
по
ваздан
у
послу
...
Здраво
нам
добро
иде
...
—
Па
ви
сте
сад
,
није
тамо
овамо
,
већ
нека
Бечлијка
!
...
.
И
не
фалите
се
,
како
сте
живили
тамо
.
—
Е
,
како
!
...
.
Ко
у
туђем
свету
!
Није
к’о
међ
својима
!
Ал
’
,
знате
како
је
:
ди
муж
,
ту
и
жена
;
па
ди
је
њему
добро
,
мора
и
жени
бити
.
Па
издржи
крштена
душа
и
то
.
Ал
’
ја
сам
једва
чекала
да
се
сврше
те
дерне
штудије
његове
!
...
Та
нема
наше
Бачке
нигди
!
—
вели
усхићено
Јула
.
—
К’о
гођ
да
сам
у
Банату
,
тако
је
добро
!
Само
кад
смо
ту
!
—
Па
,
Бога
ми
,
госпоја-Јуло
,
—
смеје
се
путник
,
—
не
замер’те
ми
,
ал
’
ви
лепо
говорите
српски
;
а
ја
сам
већ
сасвим
мислио
:
научила
,
боме
,
наша
госпоја
Јуда
тамо
немачки
,
па
се
одродила
,
па
српски
ни
бекнути
.
—
Јест
,
научила
,
—
смеје
се
она
,
—
научила
што
је
Шваба
заборавио
—
—
А
а
а
,
а
ти
ту
...
то
су
,
извесно
,
све
ваши
...
је
л
’
те
?
—
Јесте
,
—
рече
Јула
милокрвно
,
па
их
погледа
меко
матерински
.
—
Па
јесу
л
’
добри
,
слушају
л
’
своју
маму
и
тату
који
се
о
њима
брину
и
дан
и
ноћ
?
—
пита
путник
и
гледа
мило
децу
.
—
Та
а
а
,
добри
су
...
само
онај
навећи
...
—
рече
и
пружи
му
на
захтев
оно
најмање
.
Путник
га
узе
у
кола
и
пољуби
и
метну
га
на
колено
.
Кад
видеше
оно
троје
ово
у
колима
,
изјавише
и
они
сложно
и
једногласно
жељу
да
и
њих
метну
у
кола
.
Насмејаше
се
и
путник
и
женица
.
И
ова
узе
једно
по
једно
и
потрпа
их
у
кола
,
која
сад
изгледаху
од
силних
детињих
главица
као
да
се
из
бостана
враћају
.
—
Па
,
ви
се
то
—
смеје
се
и
вели
им
путник
—
онако
и
неауфировани
потрпали
у
кола
,
а
,
ситна
господо
?
—
рече
па
их
стаде
миловати
.
А
деца
све
грцају
од
смеха
и
не
веле
му
ништа
.
—
Е
,
па
извин’те
их
за
сад
,
—
брани
их
Јула
;
—
то
је
њихова
мама
крива
...
Ето
,
ви’те
,
остала
сам
исто
онако
„
гемајн
“
,
баш
к’о
да
и
нисам
у
Бечу
живила
!
—
Но
,
но
,
—
смеје
се
путник
,
—
може
се
то
још
и
поправити
!
Дакле
,
молим
...
—
Дакле
...
дакле
...
—
поче
женица
,
а
не
може
никако
даље
,
јер
се
све
клања
од
смеха
гледајући
на
децу
која
се
потрпала
задовољно
у
кола
па
се
смеју
од
великог
задовољства
и
радости
што
се
„
возе
“
...
—
Дакле
:
ово
најмање
је
Сида
,
оно
веће
Макра
,
оно
још
веће
је
Ива
а
ово
највеће
је
Рада
...
Рада
и
Ива
су
,
бо’ме
,
Бечлије
;
а
Макра
и
Сида
су
Бачванке
,
онако
клот
Бачванке
.
—
Па
јесу
л
’
послушни
бар
,
слушају
л
’
?
—
запита
путник
и
стаде
љубити
децу
.
—
Та
добри
су
;
—
вели
Јула
,
—
само
Рада
,
он
мало
...
А
јес
’
пољубио
господин-попу
у
руку
,
и
замолио
га
,
да
ти
опрости
,
што
си
се
бац’о
прашином
на
кола
?
А
?
Ајд
’
одма
’
да
с
’
га
пољубио
у
руку
!
—
рече
и
намршти
се
да
би
га
заплашила
.
—
Нећу
,
—
смеје
се
Рада
који
се
,
сем
оџачара
,
никог
на
свету
није
бојао
.
—
Шта
кажеш
?
—
вели
Јула
а
дигла
обрве
и
направила
се
озбиљна
и
строга
.
—
Не—ћу
!
—
Но
,
леп
си
ми
и
ти
Бечлија
!
...
Ти
си
салашар
!
Одма
’
да
си
пољубио
господин-попу
.
—
Нећу
,
—
вели
Рада
;
—
пољуби
га
ти
!
—
Таки
господин-попу
у
руку
!
...
Сад
ћеш
с
кола
!
—
рече
па
га
ухвати
испод
пазува
.
Рада
попусти
и
пољуби
господин-попу
у
руку
.
—
Нека
,
нека
!
—
извињава
га
путник
.
—
Док
нарасте
биће
он
већ
послушнији
!
...
Сирома
’
Бечлија
,
зажелио
се
прашине
!
Бадава
,
види
се
одмах
што
ти
је
Бачка
крв
!
Воле
прашину
!
—
рече
смешећи
се
и
пољуби
Раду
.
—
И
мама
сме
у
кола
,
је
л
’
те
?
...
Јел
’
те
,
попо
?
...
Ајде
,
мама
и
ти
у
кола
!
—
зове
је
Рада
.
—
Е
,
не
сме
мама
,
рано
;
мама
мора
да
чека
бабу
!
—
рече
женица
смешећи
се
.
—
Па
нека
и
попа
чека
бабу
!
—
одговори
Рада
.
—
Па
кад
неће
господин-попа
ни
да
сврати
,
—
рече
женица
.
—
А
што
се
не
би
баш
и
скинули
мало
с
кола
...
бар
док
се
коњи
одморе
и
наране
?
...
Да
отворим
капију
,
’
оћете
л
’
?
—
рече
и
учини
весело
покрет
капији
.
—
Та
ај’те
бар
на
часак
.
—
Не
,
не
...
не
могу
!
—
рече
путник
отимајући
се
више
од
себе
.
—
Ал
’
кад
вас
молим
—
—
А
,
хвала
,
хвала
,
госпоја-Јуло
;
морам
да
се
журим
!
Продангубићу
,
а
морам
зором
да
сам
код
куће
.
—
Ал
’
ај’те
...
Ал
’
кад
вас
лепо
молим
!
...
—
Не
!
—
рече
одлучно
путник
и
превуче
шаком
уморно
преко
чела
.
—
О
,
баш
ми
је
жао
што
нећете
!
Па
,
поздрав’те
Меланију
!
...
О
,
а
тако
ми
жао
,
што
нећете
бар
мало
да
свратите
!
...
Па
шта
ради
Меланија
,
—
рече
наслонивши
се
на
кола
,
као
да
хтеде
да
их
бар
на
тај
начин
задржи
.
—
Од
кад
се
нисмо
видили
!
Чини
ми
се
читав
век
!
А
тако
би
’
је
волела
видити
!
Та
биле
смо
другарице
од
детинства
...
та
и
не
знам
ни
кад
смо
се
познали
!
Из
једног
сокака
...
—
рече
и
засја
јој
суза
у
оку
.
—
Па
за
што
да
се
срдимо
...
—
И
она
...
јест
’
...
доћи
ћемо
чим
узмогнемо
—
—
Па
гледајте
,
дођ’те
нам
!
Ми
тако
волемо
кад
нам
ко
дође
у
госте
!
...
Ја
не
могу
од
деце
,
а
њој
је
бар
лако
!
—
Оћемо
,
’
оћемо
,
госпоја-Јуло
...
Па
,
Радо
,
—
рече
окренув
се
кочијашу
,
—
можемо
л
већ
?
—
рече
и
ижљуби
децу
;
Раду
и
Сиду
и
Макру
у
образ
,
а
Иву
,
који
је
јаузновао
хлеба
с
пекмезом
,
пољуби
у
потиљак
.
—
Ај’те
,
децо
,
с
кола
,
’
оће
господин-попа
да
иде
,
—
вели
женица
деци
,
и
хтеде
да
их
скине
с
кола
.
Али
деца
неће
с
кола
.
Ударило
све
четворо
у
плач
и
дреку
,
па
неће
доле
,
него
зову
маму
да
и
она
седне
у
кола
.
—
Доћи
ће
попа
;
сад
ће
се
он
вратити
!
—
умирује
их
путник
.
—
Ајде
,
рано
!
Чујеш
,
шта
каже
господин-попа
;
да
ће
се
вратити
,
—
рече
женица
скинувши
већ
оно
троје
мањих
.
—
Ајде
,
Радо
,
снаго
моја
,
сад
ће
доћи
баба
!
(
А
Рада
легао
у
кола
па
се
дере
и
брани
ногама
)
...
Па
зар
кад
баба
дође
с
вашара
с
медљаним
колачима
па
запита
:
„
Ди
је
мој
Рада
?
“
а
ја
да
кажем
:
„
Рада
побе’го
од
бабе
!
“
Зар
ће
то
лепо
да
будне
?
Ајде
,
лане
моје
,
ајд
’
с
кола
!
...
А
и
господин-попа
ће
се
вратити
.
Одма
’
ће
и
он
доћи
;
само
иде
да
доведе
његову
госпоју
попадију
,
а
она
здраво
воле
добру
децу
!
—
рече
и
скиде
једва
Раду
с
кола
.
—
Благо
њему
!
—
рече
у
себи
путник
гледајући
лепу
расплакану
дечицу
,
која
су
се
поређала
крај
кола
и
стајала
у
реду
као
какви
мали
кривци
,
и
крупне
им
сузе
капале
по
оделу
и
по
рукама
и
доле
по
прашини
.
—
Је
л
’
те
да
ћете
доћи
?
—
Доћи
ћемо
,
—
уверава
путник
расплакану
децу
.
—
Да
боме
да
ћемо
доћи
.
—
Ето
видите
,
луде
једне
,
а
ви
плачете
.
Да
бо’ме
да
ће
доћи
.
То
су
наши
добри
пријатељи
,
је
л
’
те
,
господин-попо
...
бабини
пријатељи
,
је
л
’
те
и
мамини
.
Господин-попа
воле
твога
бабу
,
па
ће
он
доћи
опет
...
Он
воле
бабу
—
—
И
маму
воле
?
!
—
рече
јецајући
мали
Ива
кога
држаше
Јула
на
руци
.
—
Је
л
’
,
мама
,
и
маму
воле
?
—
рече
дете
као
мало
утешено
али
још
једнако
уплашено
и
уплакано
,
па
турило
прст
у
уста
и
гледа
матер
уплашеним
и
питајућим
погледом
.
—
И
маму
воле
?
—
Јесте
,
лане
,
и
маму
он
воле
...
и
маму
!
И
Сиду
,
и
Макру
,
и
Иву
(
и
пољуби
га
)
и
Раду
,
и
бабу
,
—
све
воле
господин
попа
,
све
;
и
твоју
маму
воле
!
—
рече
Јула
умирујући
га
и
бришући
сузе
и
детету
и
себи
кришом
...
—
Доћи
ће
он
опет
—
—
Ваше
црте
...
ваше
лице
!
—
рече
путник
сав
потресен
,
гледајући
мало
утешеног
Иву
...
—
Сушта
мати
!
—
додаде
нежно
.
—
А
,
није
...
него
баш
његове
;
баш
исти
он
,
исти
отац
!
—
вели
Јула
и
стаде
љубити
те
црте
очеве
...
—
Доћи
ће
,
Иво
,
господин
попа
опет
.
Је
л
’
те
,
да
ћете
доћи
?
—
Јест
,
доћи
ћемо
!
—
прошапта
путник
.
—
А
сад
збогом
!
—
рече
потресеним
гласом
и
пружи
јој
руку
и
рукова
се
с
њом
и
гледаше
је
.
Беше
лепша
него
икада
!
Онако
свежа
како
се
наднела
над
кола
,
изгледаше
му
као
бујно
расцветана
румена
ружа
међу
пупољцима
после
мајске
кише
кад
се
пружи
струком
својим
преко
стазе
баштенске
.
И
путник
је
гледаше
милујући
дете
,
и
мишљаше
и
чуђаше
се
самом
себи
,
где
су
му
пре
осам
година
биле
очи
?
!
А
она
га
гледаше
својим
благим
плавим
очима
,
својим
искреним
,
вазда
пријатељским
погледом
.
И
поглед
тај
не
могаше
више
да
издржи
сетом
обузети
путник
,
него
се
рукова
,
скиде
шешир
и
рече
:
Збогом
!
и
кочијаш
потера
коње
.
Одоше
кола
с
путником
,
а
деца
осташе
дерући
се
из
свег
грла
и
бацакајући
се
у
срдитој
немоћи
својој
.
А
Јула
још
неко
време
гледаше
за
колима
која
иђаху
Великим
Сокаком
и
пратијаше
их
својим
питомим
очима
,
па
рече
у
себи
:
—
Баш
би
’
волела
да
се
видим
са
Меланијом
;
да
видим
је
л
’
се
што
променила
!
А
за
тим
викну
најстаријега
да
се
врати
.
Јер
овај
је
трчао
за
колима
и
дерао
се
и
плакао
:
хоће
код
попе
у
кола
да
се
вози
.
Кола
су
све
више
јурила
и
измицала
а
дете
све
више
изостајало
и
све
се
више
дерало
.
Путник
се
још
једном
окрете
.
Био
је
већ
далеко
,
али
још
могаше
чути
и
видети
,
како
се
онај
старији
„
Бечлија
“
ваља
по
прашини
и
дере
:
„
’
оћу
код
попе
!
“
и
видети
лепо
милу
своју
познаницу
.
Стигла
беше
малога
бегунца
који
се
дераше
и
ваљаше
по
прашини
и
бацакаше
ногама
,
па
се
не
да
матери
да
га
дигне
,
а
она
се
савила
од
силна
смеха
над
дететом
,
па
му
се
смеје
,
а
после
га
диже
силом
и
вуче
преко
сокака
.
—
Да
им
дођемо
у
гости
!
...
„
Ми
тако
волемо
кад
нам
ко
дође
у
гости
,
“
—
понавља
у
себи
путник
речи
Јулине
,
па
се
даде
у
мисли
.
—
Она
је
срећна
,
а
тек
он
,
како
је
он
срећан
!
Како
је
срећан
!
—
рече
путник
па
се
опет
даде
у
мисли
.
Дуго
је
ћутао
и
мислио
тако
,
а
кад
већ
беху
далеко
иза
вароши
,
у
пољу
,
одмахну
путник
руком
и
рече
једно
„
Ех
!
“
(
као
кад
се
човек
савлада
,
па
прегори
нешто
најмилије
,
)
па
ослови
кочијаша
,
једно
лепо
смеђе
ирошки
обучено
момче
.
—
О
,
Радо
!
—
Извол’те
,
господин-попо
!
—
А
зашто
си
се
ућут’о
?
—
А
шта
могу
и
смем
да
диваним
,
кад
ме
господин-попа
не
питаду
!
—
Па
...
онако
...
к’о
мислим
,
зар
ти
се
не
досади
све
тако
да
целим
путем
ћутиш
?
...
Ја
знам
да
кочијаши
хоће
покаткад
и
да
запевају
—
—
Та
...
знате
...
како
кад
—
—
Како
:
„
Како-кад
“
?
—
Па
ето
тако
!
То
је
,
знате
,
како
спрам
кога
...
Има
то
да
кочијаши
,
на
прилику
,
и
певаду
;
ал
’
то
је
и
спрам
путника
.
Јербо
ви
сте
,
што
кажу
,
једно
свештено
лице
,
па
не
знам
,
знате
,
је
л
’
ће
вам
то
бити
по
вољи
,
е
,
па
ди
би
онда
ја
—
—
А
како
ми
опет
не
би
било
по
вољи
?
!
А
зар
попови
не
певају
к’о
и
други
људи
?
А
зар
ја
не
певам
у
цркви
?
...
Ми
,
ви’ш
,
певамо
,
или
управо
појимо
Недељом
вама
,
а
ви
онда
ваљ’да
треба
радњим
даном
нама
да
певате
!
А
,
је
л’тако
?
—
пита
путник
смешећи
се
.
—
Та
,
знате
...
оно
јест
’
све
тако
к’о
што
ви
сад
велите
.
Ви
појите
у
цркви
,
е
,
ал
’
оно
је
штогођ
обашка
;
оно
је
појање
и
пјеније
,
а
ово
наше
паорско
је
певање
!
...
А
...
је
л
’
те
,
дуго
вам
време
кад
ћутимо
?
—
А
да
бо’ме
.
За
то
ајд
’
певај
...
разгали
ме
;
нешто
сам
ти
суморан
и
деран
!
А
ја
те
нисам
ни
запит’о
:
певаш
ли
ти
?
—
Ко
?
Је
л
’
ја
?
А
како
не
би
’
пев’о
,
кад
гођ
ми
је
срце
весело
!
И
певам
и
појим
,
господин-попо
.
Та
пој’о
сам
ја
и
Керувику
у
нашем
селу
...
па
још
пред
господин-протом
...
оним
нашим
Старо-Бечејским
.
—
Е
,
да
?
—
чуди
се
путник
.
—
Та
није
да
сам
је
мало
високо
поч’о
,
него
тако
,
да
сам
је
после
мор’о
читаво
пола
сата
терати
на
сваку
форму
,
док
сам
је
једва
у
зло
доба
истер’о
да
буде
к’о
што
треба
по
типару
!
...
.
Кол’ко
је
цела
служба
била
дугачка
,
та
толико
је
још
једаред
ваљ’да
била
моја
Керувика
!
...
Ал
су
бар
господин
Прота
и
распитивали
за
мене
!
—
заврши
Рада
поносито
.
—
Е
,
да
?
!
—
А
моја
фамилија
а
и
сви
паори
,
уживају
већ
Боже
,
па
им
већ
,
већ
све
расте
перје
,
па
ме
фале
и
веле
:
„
Ал
’
умеш
да
цифраш
!
...
“
Питајте
само
господин
проту
;
како
му
се
допала
Молчанска
Керувика
?
—
Е
,
то
је
видиш
,
лепо
од
тебе
!
Па
певај
онда
...
—
А
,
’
оћете
л
’
неку
од
они
’
иза
певнице
,
ил
’
ћете
неку
,
онако
,
с
рогља
...
онако
,
што
ми
кажемо
,
ројтанску
?
—
Па
...
овај
...
ајд
’
баш
онако
штогођ
што
ви
певате
...
Ил
’
ајд
’
баш
ону
што
ти
волеш
и
највише
певаш
...
Ајд
’
баш
ту
!
—
А
кад
баш
зактевате
,
ја
баш
могу
!
—
рече
па
наби
на
очи
свој
свилен
бачки
шеширић
па
запева
јасним
гласом
:
„
Јуло
рано
,
та
ми
смо
род
одавно
.
“
—
А
откуд
ти
,
—
прекиде
га
путник
,
—
баш
та
песма
паде
на
памет
.
Зар
не
знаш
коју
другу
?
—
Па
...
овај
...
господин-попо
,
а
како
не
би
’
знао
;
знам
и
’
тушта
...
него
,
ви
кажете
:
„
ајд
баш
ону
што
ти
волеш
“
,
а
ја
онда
ову
,
к’о
велим
,
да
отпевам
,
јер
,
ја
...
знате
,
па
и
мојој
се
жени
имело
Јула
—
—
А
зар
си
ожењен
већ
?
—
Та
,
знате
,
код
нас
паора
како
је
...
ми
не
мудрујемо
много
к’о
капуташи
!
...
А
да
шта
ви
мислите
!
?
—
рече
Рада
поносито
па
се
узврпољио
на
седишту
.
Постаде
интимнији
и
пребаци
десну
ногу
у
кола
преко
седишта
.
—
А
откад
?
—
Па
имаће
му
већ
фртаљ
године
...
ал
’
к’о
да
је
тек
јуче
било
,
тако
ми
лепо
прошло
—
—
Па
како
,
како
...
јеси
л
’
задовољан
,
срећан
?
А
како
да
не
будем
срећан
,
кад
смо
се
баш
волели
,
да
простите
.
—
А
,
волели
сте
се
.
—
Јесте
,
две
године
и
четир
месеца
.
—
Е
,
то
је
,
бо’ме
,
дуго
.
—
Та
и
није
,
господине
...
и
не
знам
кад
брж
’
су
прошле
!
—
Па
баш
сте
се
,
кажеш
,
волели
!
?
—
Та
кол’ко
сам
се
само
пути
тук’о
у
колу
,
а
све
через
ње
!
...
Све
је
до
мене
морала
да
се
’
вата
у
коло
,
па
да
игра
нуз
мене
!
—
Па
зашто
је
онда
ниси
одма
’
уз’о
?
—
Хе
,
та
уз’о
би
’
је
ја
одма
’
,
чим
смо
се
први
пут
погледали
у
колу
,
ал
’
ми
она
моја
дерна
фамилија
није
дуго
времена
давала
.
—
Е
,
да
,
а
за
што
ти
није
давала
?
—
Та
...
к’о
бајаги
,
ми
газдачка
кућа
,
а
ја
млезимац
,
а
она
сиромашка
девојка
!
...
Па
ми
моји
говорили
:
није
,
кажу
,
спрама
нас
!
—
П’онда
?
—
П’онда
ја
им
кажем
:
Кад
моја
Јула
није
спрама
нас
,
нисам
ни
ја
спрама
друге
!
Нег
’
ил
’
њу
,
ил
’
никоју
!
И
кажем
им
:
ако
ми
Јулу
не
дате
,
ја
одо
’
у
солдате
од
своје
воље
...
а
и
оч’о
би
’
,
сунца
ми
!
—
А
шта
они
онда
?
—
Е
,
п’онда
су
морали
да
малко
попусте
.
А
баба
ми
каже
:
„
Кад
волеш
њу
већма
нег
нас
,
па
нек
ти
је
,
каже
,
на
част
!
Ал
’
ја
,
каже
он
,
нећу
више
да
те
признам
за
сина
.
Нећеш
,
каже
добити
ништа
;
не
надај
се
талу
,
каже
!
Све
ћу
приписати
,
вели
,
на
варошки
шпитаљ
.
“
А
ја
кажем
:
„
Фала
вам
к’о
оцу
и
за
ово
до
сад
што
сте
ме
,
то
јест
,
родили
и
одранили
к’о
сина
!
Имам
ја
,
фала
Богу
,
две
здраве
руке
,
нисам
неки
богаљ
,
и
моја
Јула
две
,
па
ћемо
се
’
ранити
и
таворити
већ
и
брез
тога
вашега
тала
!
...
.
А
ви
,
реко
’
му
ја
,
подајте
на
шпитаљ
,
па
нек
се
помогну
и
башкаре
и
трезне
по
њему
пијани
вандровкаши
Швабе
,
па
нек
моле
Бога
за
рацки
спокој-душе
!
“
...
Ал
’
није
дао
,
к’о
што
је
срдит
рек’о
и
обрек’о
!
Кад
је
била
„
јабука
“
,
па
га
моја
Јула
пољубила
у
руку
,
а
баби
удариле
сузе
,
па
ти
он
њој
девет
дуката
и
један
солферин
на
дар
!
А
кад
смо
изашли
и
пошли
кући
,
а
он
највеселији
од
свију
нас
,
па
мене
шаком
по
шеширу
,
па
ми
каже
:
„
Ао
,
кандило
ти
туњаво
,
унцуте
један
!
Ала
имаш
здраве
и
добре
очи
,
деране
!
Ала
и
не
знаш
шта
ваља
!
“
каже
ми
баба
...
„
Е
,
сад
баш
видим
лепо
и
признајем
те
,
каже
,
да
си
мој
син
и
моја
крв
,
што
кажу
.
Та
Бирцлијин
си
ти
,
па
није
ни
чудо
!
А
Бирцлијини
нису
никад
,
каже
он
,
којекога
у
кућу
доводили
нити
ма
куд
удавали
,
него
све
оно
што
је
најлепше
!
“
И
тако
баба
омекш’о
па
сад
он
највише
ужива
у
мојој
Јули
,
и
већ
,
Бог
зна
како
!
Одаје
јој
чест
;
све
му
она
свлачи
чизме
,
не
да
ником
другом
нит
’
сме
ко
.
Па
му
дика
,
што
му
је
сна
лепа
.
„
Лепе
коње
и
лепе
жене
,
каже
он
;
е
,
ако
ни
по
чем
,
по
том
ћеш
о’ма
’
познати
Бирцлијине
!
“
—
Знам
Бирцлијине
!
—
И
сад
смо
код
њега
...
Тако
по
каткад
кочијашим
мало
...
За
ово
што
од
вас
зарадим
,
купићу
,
мојој
Јули
фину
мараму
фердинку
...
Баба
каже
да
кочијашим
:
„
да
се
из
рана
научиш
,
каже
ми
он
,
како
је
од
своји
’
руку
и
о
свом
комаду
живити
!
“
А
нисам
јој
ни
каз’о
да
ћу
јој
купити
мараму
;
па
да
ви’ш
њене
радости
,
кад
прексутра
у
вече
нађе
нову
мараму
под
јорганом
!
...
Е
,
та
само
то
ће
ми
вредити
сто
форинти
!
—
Па
сад
се
волете
и
слажете
,
је
л
?
—
Та
к’о
со
и
’
леб
,
што
кажу
.
—
А
је
л
’
добра
,
је
л
’
лепа
?
—
Па
свака
је
Јула
,
господине
,
и
лепа
и
добра
.
Јел
’
њој
само
име
„
Јула
“
,
—
не
питај
нег
одма
’
узимај
,
док
није
други
дочеп’о
!
—
рече
Рада
блажено
баш
онако
са
срца
па
завали
шеширић
и
запева
.
Оде
глас
високо
до
неба
и
далеко
се
разли
,
мислиш
преко
целе
равне
Бачке
!
Као
она
свила
по
пољу
што
се
извија
у
јесен
тако
се
изви
и
отеже
са
весела
срца
Радина
сетна
песма
:
„
Душо
Јуло
,
срце
увенуло
!
“
—
Шибај
,
Радо
!
—
викну
путник
и
брзо
притисну
,
као
да
хтеде
натраг
у
око
повратити
,
ону
сузу
,
што
му
заблиста
у
оку
.
—
Терај
боље
!
—
Хааа
!
—
викну
Рада
на
коње
и
пуче
ирошки
бичем
преко
њих
,
и
коњи
полетеше
као
бесни
равним
бачким
путем
,
а
он
запева
онако
за
себе
,
ради
свога
задовољства
:
„
Ти
ћеш
стати
,
па
ћеш
уздисати
,
Па
ћеш
рећи
:
то
је
моје
било
,
Моје
било
за
мном
уздисало
,
Уздисало
и
мене
љубило
;
А
сада
га
друге
грле
руке
,
Друге
руке
,
друга
уста
љубе
!
“
Сунце
се
већ
спустило
,
заклонио
га
већ
бескрајни
рит
с
високом
трском
,
још
мало
па
ће
и
заћи
,
а
Рада
тера
једнако
своје
бесне
коње
.
Превезли
их
и
на
скели
на
Банатску
страну
.
Већ
се
и
ноћ
спустила
и
обавила
све
унаоколо
,
све
па
и
бескрајан
рит
који
се
пружаше
далеко
на
лево
од
долме
.
Подухнули
већ
и
ноћни
ветрови
,
заталасало
се
оно
бескрајно
тршчано
море
у
риту
и
тајанствен
елегичан
шумор
и
песма
узлелујане
трске
заноси
сањаријама
занетог
путника
,
и
он
будан
сања
о
изгубљеној
срећи
!
...
Лете
коњи
к’о
бесни
широком
и
високом
долмом
поред
рита
,
пуца
Рада
бичем
онако
из
свога
расположења
и
пева
мислећи
на
своју
Јулу
неку
песму
коју
заглушује
топот
коња
или
је
од
времена
на
време
односи
ветар
и
меша
је
са
шумом
узлелујане
ритске
трске
и
псовком
чобана
који
псују
ритске
комарце
што
се
ни
запаљене
ватре
не
боје
него
насрћу
.
А
путнику
дође
мало
лакше
.
Дође
му
воља
и
зажели
да
упрегне
шест
таких
хала
,
па
да
пуца
бич
а
да
потерају
још
брже
,
да
још
брже
полете
!
Да
прелети
тако
сву
Бачку
и
Банат
и
цео
свет
;
да
оде
и
остави
за
собом
све
,
и
срећу
и
несрећу
своју
,
па
да
лете
коњи
тако
и
да
га
носе
тако
све
до
на
крај
света
,
у
мрак
,
у
пустолину
...
.
.
...
...
...
...
...
.
.
—
Е
,
фала
Богу
,
кад
смо
ту
!
Ево
нас
!
Још
мало
!
—-
рече
Рада
већ
у
зору
и
показа
бичаљем
на
црквени
тороњ
,
на
читаву
шуму
од
ђермова
и
на
крајње
куће
које
се
онако
пепељасте
разазнавале
из
лаке
летње
јутарње
магле
и
јутарњег
сутона
.
—
Зар
већ
!
—
уздахну
путник
пренувши
из
својих
мисли
.
Београд
,
1894
.
Тиса-парт
т
.
ј
.
обала
Тисе
,
управо
онај
крај
вароши
што
је
покрај
Тисе
;
крај
обично
Мађарима
насељен
,
у
коме
је
,
према
томе
,
следователно
,
ноћу
много
живље
него
дању
.
