ГОРСКИ
ЦАР
И
Први
пут
је
сврнуо
на
себе
пажњу
целога
села
о
крстоношама
.
Тада
се
управо
и
замомчио
.
Мајка
му
срезала
дуге
кошуље
од
убељена
конопљана
платна
,
сестра
му
их
извезла
црвеним
и
црним
памуком
,
и
уз
њих
му
спремила
широке
тканице
са
девет
разнобојних
пруга
и
памучне
подвезе
за
дизлуке
са
кићанкама
од
вунице
.
А
сам
Ђурица
,
терајући
дрва
у
град
,
зарадио
је
чохани
јелек
и
дизлуке
,
опшивене
црним
гајтаном
,
и
велики
тунос
са
кићанком
.
Тако
одевен
дође
на
крстоноше
.
Беше
се
искупило
доста
народа
.
Попа
већ
позвао
одборнике
у
заседање
,
па
одлучује
са
њима
ко
ће
шта
носити
.
Крст
дадоше
од
прве
кметову
синчићу
,
ма
око
барјака
се
никако
не
могоше
погодити
.
Извириваше
сви
редом
на
прозор
да
разгледају
кандидате
,
који
су
се
ту
поређали
,
па
напослетку
изиђоше
напоље
.
Момчадија
пребледела
,
па
нико
не
дише
;
све
упрло
очи
у
попу
,
који
разгледа
једнога
по
једнога
,
па
,
види
се
,
ни
сам
не
може
да
се
одлучи
куда
ће
.
Ђурица
беше
,
и
стасом
и
лепотом
,
надвисио
сву
момчадију
.
Беше
их
и
старијих
и
одевенијих
,
али
гледајући
одједном
у
све
њих
,
он
први
падаше
у
очи
.
Беше
као
бор
,
који
је
израстао
у
честару
,
међу
правим
и
једрим
церићима
.
Зато
се
и
попов
поглед
заустави
на
њему
.
—
А
гле
Ђурице
!
Болан
,
како
си
порастô
—
рече
попа
благо
,
па
се
обрте
кнезу
:
—
Шта
велиш
?
Одборници
погледаше
зачуђено
,
кнез
се
намршти
,
па
приђе
попу
и
шану
му
:
—
Зар
из
’
наке
куће
?
!
...
—
Знам
—
одговори
му
попа
.
—
И
баш
ради
тога
и
велим
...
нека
се
дете
поправи
...
—
Јок
,
не
може
!
—
одсече
кнез
.
Међу
момцима
наста
гуркање
и
шаптање
.
До
Ђуричина
уха
долете
само
једна
реч
:
»
јаловица
«
,
али
он
одмах
разумеде
њено
значење
и
позна
глас
онога
,
који
је
рече
.
У
другој
прилици
он
би
знао
шта
би
радио
,
али
сад
се
уздржа
.
Видео
је
да
се
попа
још
решава
,
па
стаде
да
чека
.
У
том
кнез
проговори
:
—
Ево
Милошева
Срете
.
Шта
велите
људи
?
—
Нек
му
је
срећно
!
—
повикаше
одборници
,
и
Сретен
,
весео
и
задовољан
,
приђе
руци
поповој
.
—
Срећно
да
Бог
да
!
—
рече
поп
,
па
га
затим
упути
да
узме
црквени
барјак
.
Ђурица
иђаше
очима
за
Сретеном
,
док
овај
не
приђе
барјаку
,
па
онда
обори
главу
и
полугласно
,
као
за
себе
,
рече
:
—
Хе
,
да
је
мој
тата
одборник
,
било
би
друго
...
—
Оно
знаш
,
Ђурица
—
одговори
му
сусед
,
младић
као
и
он
—
ми
те
сви
стимавамо
,
и
богзна
како
;
али
знаш
,
брате
,
отац
ти
је
био
,
Бог
да
га
прости
,
некако
’
нако
...
И
таман
Ђурица
плану
и
хтеде
нешто
крупно
да
каже
,
а
попа
проговори
:
—
Е
сад
ја
хоћу
да
Ђурица
носи
црквену
меденицу
.
Ђурица
истрча
напред
,
приђе
руци
поповој
,
па
оде
Обраду
клисару
,
те
узе
од
нега
велику
меденицу
,
која
је
,
док
није
црква
набавила
звоно
,
сазивала
побожне
хришћане
на
молитву
,
а
сад
се
употребљује
само
на
литијама
.
Момчадија
се
,
после
барјака
,
највише
граби
за
меденицу
и
кадионицу
,
а
иконама
,
и
ако
су
пружале
извесну
почаст
—
нарочито
општинска
—
није
се
тако
радовала
.
После
већ
попа
даде
једноме
кадионицу
,
једноме
црквену
икону
,
а
кмет
и
одборници
изабраше
једнога
да
носи
општинску
икону
Спасово
Вазнесење
.
Раздадоше
и
друге
,
за
литију
потребне
ствари
;
сврши
се
спомен
под
општинским
записом
,
па
се
кретоше
крстоноше
.
Кад
попа
очита
последњу
јектенију
и
Обрад
му
танко
гласовито
одговори
:
амин
,
кмет
повика
:
—
Господајте
,
људи
!
А
крстоноше
сви
,
сваки
друкчијим
гласом
и
тоном
,
узвикнуше
сложно
:
—
Господи
,
Господи
,
помилуј
нас
!
Напред
иђаше
крст
и
са
њим
упоредо
барјак
,
за
њима
меденица
,
па
онда
црквена
и
општинска
икона
упоредо
,
а
после
тога
све
по
двојица
у
реду
.
Остале
крстоноше
понеше
шта
је
ко
имао
:
неко
икону
,
неко
свећицу
,
неко
класје
жита
или
струкове
бела
лука
...
Поред
крстоноша
јаше
на
коњу
попа
,
а
уз
њега
корачају
с
једне
стране
Обрад
,
с
друге
онај
што
носи
кадионицу
.
За
поповим
коњем
,
важно
и
достојанствено
,
ступа
кмет
,
који
пази
на
поредак
,
а
нарочито
на
то
,
да
се
непрекидно
господа
.
За
њим
,
као
што
је
ред
,
гегуца
општински
биров
...
Весеље
и
право
душевно
задовољство
,
помешано
са
побожном
збиљом
,
сија
на
сваком
лицу
...
Само
Ђурица
необично
изгледа
.
Нека
суморна
сета
и
замишљено
расположење
овлада
њиме
од
онога
тренутка
,
кад
му
до
ушију
допре
она
пакосна
увреда
од
Сретена
.
Он
се
,
истина
,
обрадова
меденици
и
дочепа
је
са
великом
журбом
,
бојећи
се
да
кмет
опет
не
изјави
протест
;
али
оно
унутрашње
мучење
остаде
на
души
му
и
даље
,
кад
се
крстоноше
кретоше
и
кад
се
јасни
звук
његове
меденице
стаде
разлегати
по
питомим
лукама
и
дивљим
голетима
.
Руке
му
снажно
али
механично
замајиваху
звоно
,
усађено
у
дрвену
ручицу
,
али
мисли
му
беху
далеко
од
ове
побожне
свечаности
.
Народ
господа
,
корача
,
прескаче
преко
поточића
,
јендека
и
врзина
...
Ђурица
то
исто
чини
,
не
престајући
звонити
једначито
и
снажно
,
али
га
тај
једначити
звон
сугестује
,
одваја
га
од
свега
што
се
види
и
чује
и
преноси
га
у
бес
крајне
сањарије
...
Крстоноше
застају
код
записа
,
попа
и
Обрад
отпевају
што
следује
,
урежу
запис
и
крећу
се
сви
даље
.
Ђурица
опет
почиње
махати
звоном
и
—
мислити
...
Мислио
је
о
оној
увреди
.
Знао
је
он
кога
се
тиче
она
напомена
о
јаловици
.
Његов
отац
,
који
умре
пре
десет
месеца
,
често
је
лежао
»
надзор
«
и
био
вођен
среској
кући
,
све
због
неких
кожа
,
које
су
на
њихову
тавану
налажене
.
Ђурица
је
не
само
добро
знао
откуда
су
те
коже
,
ну
је
,
заједно
са
целом
кућом
,
пробао
печења
и
јаније
,
зготовљене
од
добрих
јаловица
.
Али
зар
је
он
крив
за
то
,
и
зар
је
то
каква
кривица
?
Та
они
не
имађаху
ништа
ни
у
тору
ни
обору
,
а
отац
га
је
често
поучавао
:
да
се
треба
користити
свачим
»
што
ти
до
руке
дође
«
.
Само
се
,
напоменуо
би
му
отац
,
треба
добро
чувати
туђих
очију
.
—
»
На
невидишу
нема
кривице
!
«
То
значи
:
ма
шта
урадио
,
нећеш
бити
крив
,
ако
те
не
ухвате
.
Све
су
се
врлине
састојале
у
»
невидишу
«
,
у
томе
,
дакле
,
да
се
крађе
и
друге
сличне
»
операције
«
врше
што
пажљивије
...
Са
таквим
појмовима
о
моралу
Ђурица
је
ступио
у
свет
.
Он
је
држао
,
да
је
то
правило
,
по
коме
се
сви
управљају
.
Па
зато
га
је
и
изненадила
она
напомена
о
јаловицама
.
И
да
не
би
ове
меденице
,
како
се
родио
плах
и
прек
,
било
би
свачега
.
Али
попа
му
разгали
срце
...
И
чудно
је
то
срде
,
које
се
радује
меденици
на
црквеној
литији
,
и
у
исто
време
мисли
о
јаловицама
!
.
.
И
Ђурица
је
много
мислио
,
тако
много
,
да
није
ни
опажао
куд
је
пролазио
,
ни
шта
се
око
њега
збивало
.
Само
кад
би
крстоноше
минуле
поред
каква
богата
дома
,
где
су
домаћице
изнеле
неколико
карлица
млека
,
заборавио
би
све
мисли
,
дочепао
би
једну
кутлачу
и
сркао
докле
год
траје
...
После
је
опет
мислио
и
мислио
,
и
најзад
дође
до
закључка
,
да
је
сва
ова
момчадија
гора
од
њега
,
и
да
га
сви
они
мрзе
само
с
тога
,
што
је
сиромах
.
У
таквим
мислима
обиђе
део
атар
сеоски
и
врати
се
,
са
крстоношама
,
к
судници
.
Кад
се
изређа
под
записом
сва
читанија
,
народ
заседе
у
совре
,
које
су
подигнуте
око
записа
.
Свако
племе
имало
је
своју
совру
—
четири
дирека
,
по
бодена
у
земљу
и
спојена
пречагама
,
преко
којих
су
намештене
уздуж
две
широке
тренице
;
на
њих
се
ставља
јело
;
около
ових
треница
поређане
су
друге
за
седење
.
Имућнија
племена
дизала
су
над
совром
кров
,
а
около
седишта
ужљебљивани
су
шашовци
,
те
је
цела
совра
изгледала
као
нека
стаја
.
Лепо
је
видети
око
цркве
или
,
кад
је
црква
далеко
,
око
суднице
гомилицу
оваквих
стајица
испуњених
веселим
народом
,
који
се
сабрао
да
,
овако
у
скупу
,
проведе
благ
дан
...
Ђурица
не
имађаше
ни
совре
ни
племена
.
Он
,
са
неколико
вршњака
,
који
не
беху
гладни
те
не
седоше
за
совру
,
стаде
да
чека
док
попа
напије
у
славу
,
па
да
почну
играти
.
Чим
народ
заседе
,
поп
се
диже
,
а
Обрад
зазвони
меденицом
.
Народ
се
диже
,
као
на
команду
.
Људи
поскидаше
капе
и
сваки
у
својој
соври
стаде
се
молити
Богу
.
Утом
попа
отпева
тропар
,
испи
чашу
вина
и
седе
.
Поче
ручак
.
Свирала
одјекну
...
Момчадија
потрча
у
коло
,
а
за
њима
и
девојке
,
које
имађаху
снахâ
да
дворе
и
послужују
у
соври
.
Заљуља
се
прво
коло
,
за
њим
друго
и
треће
...
Кад
би
при
крају
ручка
,
Сретен
поведе
Мачванку
уз
свиралу
,
а
Ђурица
узе
цигане
да
му
свирају
Ситниш
,
и
поведе
коло
.
Младеж
,
чувши
ћемане
,
потрча
у
Ђуричино
коло
.
Љуља
се
леса
млађаних
и
веселих
играча
;
диже
се
прах
под
лаким
ногама
,
које
у
такту
трупкају
;
звецкају
огрлице
и
ђердани
;
а
ћемане
једначито
и
весело
цилика
...
Само
ти
срце
игра
,
а
у
грудима
осећаш
неописану
топлину
и
задовољство
;
готов
си
да
одједном
загрлиш
сав
тај
лепи
и
весели
свет
,
који
је
исто
тако
раздраган
и
расположен
...
А
ко
се
у
такву
весељу
нађе
увређен
,
није
му
лако
.
У
Сретенову
колу
остаде
само
десетина
момака
,
а
то
је
за
коловођу
грдна
срамота
.
Ту
још
може
помоћи
само
»
политика
«
,
али
јој
Сретен
не
бејаше
вичан
,
те
мораде
пустити
срцу
на
вољу
.
Водећи
коло
,
он
се
приближи
Ђурици
и
некако
с
леђа
подметну
му
ногу
,
те
се
овај
саплете
и
падне
.
За
тренут
ока
умукоше
и
цигани
и
свирала
,
а
у
Ђуричиној
руци
севну
нож
.
—
Ха
,
ђидо
,
зар
с
леђа
!
—
подвикну
младић
исколачених
очију
и
бледа
лица
,
па
јурну
на
Сретена
,
који
стајаше
блед
и
непомичан
као
кип
.
Али
се
хитро
пружише
многе
руке
и
дочепаше
Ђурицу
.
—
Натраг
,
коме
је
живот
мио
!
—
узвикну
Ђурица
и
махну
ножем
око
себе
,
па
,
видећи
се
слободан
,
потрча
опет
к
Сретену
,
али
овога
загради
трострука
леса
момака
,
а
на
Ђуричино
раме
,
као
из
неба
,
паде
рука
кметова
.
—
Стан
’
дер
ти
,
момче
,
да
се
разговоримо
.
Ђурица
зину
од
чуда
и
стаде
на
месту
као
укопан
.
—
Зар
ти
први
—
продужи
кмет
—
откако
је
наше
село
закопано
,
да
окрвавиш
и
окаљаш
нашу
свету
славу
!
Ђурица
поче
долазити
к
себи
.
—
Јок
ја
,
оногај
...
видео
је
сав
народ
...
пао
сам
кâ
проштац
...
Зар
он
мени
да
подмеће
ногу
!
—
узвикну
он
и
подиже
руку
с
ножем
.
—
Доле
ту
кустуру
!
—
цикну
кмет
.
Ђурица
се
само
одмаче
неколико
корака
.
—
Доле
нож
,
кад
ти
кажем
!
—
понови
кмет
и
погледа
Обрада
значајно
.
—
Ножа
не
дам
,
а
ти
гледај
своја
посла
...
—
промуца
Ђурица
јетко
и
пође
још
корак
натраг
,
али
га
одједном
дочепаше
многе
руке
,
одвукоше
у
брвнарицу
испод
суднице
и
закључаше
...
Тада
га
познаде
цело
село
,
те
се
о
њему
још
дуго
говорило
...
ИИ
Прођоше
две
године
после
ових
крстоноша
.
Ђурица
постаде
најкршнији
момак
,
али
му
спољашњи
изглед
не
донесе
уважења
и
угледа
међу
момцима
,
као
што
би
то
био
ред
у
обичним
приликама
.
Беше
то
стасита
и
ретка
појава
.
Висок
,
снажан
младић
,
широка
чела
,
густих
повијених
обрва
,
испод
којих
севају
два
зеленкаста
ока
,
за
која
народ
вели
да
играју
као
на
зејтину
.
Очи
му
,
на
први
поглед
,
исказиваху
неизмерну
питомост
и
благост
,
неку
болећиву
доброћудност
,
која
се
често
може
опазити
код
људи
зеленкастоплаветних
очију
.
Али
кад
се
мало
пажљивије
разгледају
оне
једва
приметне
боре
око
крајева
очију
,
које
издају
лукаво
и
подмукло
срце
,
и
кад
се
човек
мало
боље
загледа
у
оно
необично
севање
очију
му
,
моћи
ће
без
двоумице
погодити
,
да
Ђурица
неће
ићи
обичним
трагом
свих
сеоских
момака
,
већ
је
његов
пут
одвојио
од
осталих
.
Ну
имађаше
он
још
других
карактерних
особина
.
Доњи
му
део
лица
са
вилицом
беше
знатно
истурен
напред
,
те
испољаваше
преку
и
страсну
природу
,
али
је
он
,
једним
благим
погледом
својих
великих
очију
,
умео
да
прикрије
ту
особину
.
Само
га
често
издаваше
нервозно
трзање
виличних
мишића
,
које
је
откривало
усиљену
и
немирну
унутрашњу
борбу
.
Таква
глава
беше
усађена
међу
широким
и
снажним
раменима
,
а
цело
му
тело
држаху
необично
развијене
и
еластичне
ноге
.
Ђурица
је
веома
ценио
своје
телесне
особине
и
своју
ретку
снагу
,
па
је
према
томе
подешавао
и
своје
држање
и
одело
.
Као
сиромах
није
се
могао
истицати
богатством
одела
,
али
је
и
ону
сиротињску
одећу
умео
тако
вешто
наместити
на
себи
,
да
је
свакоме
,
и
по
њој
,
падао
у
очи
.
На
глави
је
носио
дубок
вес
,
немарно
затурен
к
потиљку
,
те
га
је
црна
дуга
кићанка
била
по
плећима
.
Бела
конопљана
кошуља
,
извезена
по
недрима
и
огрлици
,
вазда
му
је
била
за
шаку
две
више
колена
,
због
чега
су
га
старији
људи
звали
»
онај
куси
«
,
а
момци
би
се
радо
угледали
на
њега
,
јер
држаху
да
му
онакав
кицошки
изглед
највише
зависи
од
кратке
кошуље
,
ма
нико
се
не
усуди
кршити
адета
,
који
влада
у
целом
округу
.
Носио
је
вазда
доколенице
,
повезане
шареним
подвезама
,
о
којима
су
висиле
по
три
кићанке
,
а
преко
дизлука
—
чарапе
за
шаку
дуже
од
обичне
мере
;
због
тога
је
и
кајишâ
имао
пет
шест
увојака
више
но
обично
.
Опасивао
је
око
себе
два
широка
појаса
,
па
широк
кајиш
са
два
убода
,
о
коме
је
висио
,
низ
бедра
,
леп
белокорац
у
паквонским
канијама
.
Јелек
му
беше
лепо
срезан
,
приљубљен
уз
тело
,
ишаран
црним
гајтаном
;
из
његова
џепа
је
спреда
висио
бео
рубац
.
Према
такву
стасу
Ђурица
је
подешавао
и
своје
покрете
.
Корачао
је
брзо
и
лако
,
али
је
при
том
некако
одсечно
избацивао
ноге
унапред
,
те
му
се
цело
тело
тресло
у
ходу
,
и
тиме
још
јаче
истицало
његову
необичну
снагу
и
једрину
.
У
коло
је
ступао
гордо
и
дрско
,
и
кад
год
се
хватао
до
момака
,
видео
му
се
око
усана
подругљив
осмех
.
Али
чим
би
се
која
виђенија
девојка
до
њега
ухватила
,
а
то
је
врло
,
врло
ретко
бивало
,
он
се
одједном
сав
мењао
.
Разлило
би
му
се
тада
по
лицу
тако
велико
задовољство
,
да
изгледаше
други
човек
.
Ну
девојке
су
га
избегавале
,
као
и
момци
.
Плашио
их
је
највише
његов
рђав
глас
у
народу
,
али
је
и
у
његову
држању
и
понашању
било
нечега
,
што
их
одбијаше
од
њега
.
Ђурица
је
опажао
ово
опште
нерасположење
према
себи
,
па
се
постепено
и
навикао
сносити
оне
значајне
и
подругљиве
погледе
сеоске
младежи
,
који
се
њега
тицаху
.
Он
се
стараше
само
да
не
покаже
како
му
то
тешко
пада
,
а
већ
са
своје
стране
давно
је
реситио
рачуне
са
друштвом
.
Угушио
је
у
себи
и
најтајнију
жудњу
за
друштвом
и
његовим
животом
.
Само
једно
није
могао
угушити
.
Али
ту
би
се
већ
морао
борити
против
природе
и
против
себе
сама
.
Жудио
је
за
лепим
женским
светом
.
Још
за
ово
време
,
под
утицајем
каквих
лепих
очију
,
он
се
могао
изменити
,
могао
је
постати
други
човек
.
Али
такве
га
очи
не
погледаше
.
А
беху
два
ока
,
две
љуте
гује
,
под
чијим
се
севањем
овај
груби
јуначина
топио
и
постајао
мекши
и
питомији
од
сваке
девојке
.
Чудна
беху
та
два
ока
.
Из
њих
је
севао
такав
понос
и
тако
јасно
сазнање
своје
надмоћности
,
да
не
беше
момка
,
који
би
осећао
снаге
и
одважности
да
их
слободно
и
отворено
погледа
.
Још
ниједан
момак
не
могаше
поуздано
казати
какве
су
очи
у
Станке
Радоњића
:
црне
или
граорасте
или
,
можда
,
зеленкасте
?
...
Ђурица
их
је
само
једном
сагледао
,
кад
оне
не
беху
управљене
на
њега
,
и
више
их
никад
није
смео
погледати
.
Кад
је
Станка
у
колу
,
Ђурица
се
ретко
хватао
.
Волео
је
да
је
посматра
са
стране
,
да
уочи
сваки
њен
покрет
,
сваку
особину
чуднога
јој
стаса
.
Кад
би
је
опазио
где
у
пољу
или
у
селу
да
му
иде
на
сусрет
,
сврнуо
би
ма
где
,
само
да
избегне
онај
поносити
поглед
,
који
уништава
човека
.
Ђурица
је
имао
нарочити
разлог
,
са
кога
је
избегавао
поглед
Станкин
.
Свачије
друго
туђење
он
је
враћао
одсудним
презирањем
и
неком
,
необичном
за
сељака
,
поносном
охолошћу
;
али
један
такав
Станкин
поглед
,
у
коме
би
он
могао
прочитати
оне
исте
изразе
,
које
чита
у
погледима
већине
девојака
и
момака
,
такав
поглед
не
би
поднео
,
он
би
га
уништио
или
довео
до
лудила
.
Ђурица
не
осећаше
у
себи
снаге
да
поднесе
толико
нечувено
унижење
,
које
би
стајало
у
суштој
противности
са
целим
његовим
осећањем
,
са
свима
његовим
лепим
сновима
,
са
једином
светлом
и
слатком
страном
живота
његова
.
Зато
је
избегаваше
свуда
,
а
она
,
с
тога
,
и
не
сањаше
шта
се
збива
у
души
његовој
.
Станка
га
је
знала
по
разговорима
других
девојака
и
гледала
је
на
њега
као
на
Ђурицу
Дражовића
,
чији
је
отац
умро
под
надзором
,
а
никад
јој
и
не
паде
на
памет
да
погледа
на
њега
као
на
момка
.
Станка
није
била
толико
необична
по
лепоти
,
колико
по
нарави
својој
.
Беше
то
тако
самовољна
и
ћудљива
нарав
,
каква
се
и
међу
људима
ретко
налази
.
Још
из
детињства
она
беше
чудновата
и
особита
и
не
наликоваше
на
другу
децу
Марка
Радоњића
,
нити
на
друге
сеоске
девојке
:
беше
у
њој
много
неке
необичне
охолости
и
самосталности
,
неке
ћудљиве
тврдоглавости
.
Па
да
је
бар
из
какве
богате
куће
,
могла
би
се
још
и
разумети
њена
охолост
,
али
Марко
беше
веома
танка
стања
,
тек
побегао
од
сиротиње
,
а
не
стигао
у
богаташе
.
И
он
се
сам
чудио
нарави
своје
кћери
.
Једаред
наиђоше
на
село
курјаци
.
Сваки
,
ко
имађаше
стоке
,
мораде
ноћивати
у
обору
и
тору
,
да
би
сачувао
свој
мал
од
незваних
крвожедних
гостију
.
Маркова
кућа
беше
близу
једне
јаруге
обрасле
шумом
,
која
представљаше
живу
згоду
за
курјачке
ноћне
нападе
.
Чим
се
чуло
за
курјаке
,
одмах
исто
вече
Станка
затвори
овце
у
обор
са
воловима
и
кравом
,
узе
шареницу
,
губер
и
секиру
,
па
оде
и
леже
међу
овце
.
Чекала
је
три
вечера
узалуд
.
Четвртог
вечера
,
око
поноћи
,
узнемири
се
стока
.
Овце
пођоше
и
окретоше
главе
низа
страну
.
Станка
се
полако
придиже
испод
губера
и
,
после
кратког
чекања
,
угледа
два
велика
курјака
где
се
привлаче
обору
.
Овце
покушаше
да
искачу
,
али
врљике
беху
високе
;
говеда
се
устумараше
по
обору
.
Станка
дохвати
секиру
,
навуче
на
себе
губер
и
саже
се
уз
врљике
,
од
куда
курјаци
долазе
.
Већ
су
се
јасно
видела
четири
светла
ока
као
жеравице
.
Курјаци
се
приближише
обору
,
па
стадоше
да
разгледају
стоку
,
јер
и
они
не
ускачу
у
обор
где
има
волова
,
нарочито
бикова
.
Овце
,
од
страха
,
јурнуше
на
ограду
и
тиме
надражише
курјаке
,
те
се
један
од
њих
залети
први
и
скочи
на
чатал
.
У
исти
мах
севну
секира
према
месечини
и
лупи
у
курјачку
главу
,
која
беше
наслоњена
на
врљику
.
Курјак
се
мртав
сроза
низ
врљике
,
а
онај
други
клисну
и
нестаде
га
у
шуми
.
—
О
тајо
!
—
викну
Станка
неколико
пута
из
обора
,
док
јој
се
отац
не
одазва
.
—
Оди
,
дери
курјака
док
је
врућ
;
бојим
се
нећеш
моћи
сутра
,
кад
се
охлади
.
—
Каквог
курјака
,
’
натема
те
не
убила
!
—
одговори
бунован
и
зачуђен
Марко
.
—
Ја
,
вала
,
једног
уцољах
,
па
ако
ти
треба
кожа
,
оди
одери
га
...
Другом
приликом
разговараху
се
девојке
о
дрекавцу
.
Беху
изишле
да
беру
лешњике
,
па
их
при
повратку
застаде
први
сутон
.
Са
њима
беше
и
Станка
.
Чим
поче
да
се
спушта
она
нема
тама
на
шуму
и
ливаде
,
девојке
се
пригрчише
једна
уз
другу
,
па
почеше
оне
обичне
приче
о
вампирима
и
вештицама
,
које
се
у
то
време
најрадије
причају
.
Кад
дођоше
до
једне
крушке
под
осојем
,
ту
их
заустави
Јелица
Плескоњића
,
која
им
причаше
о
дрекавцу
.
—
Ето
,
баш
на
овом
месту
га
је
видео
мој
чиле
;
то
ми
је
сам
причао
толико
пута
,
кад
се
враћамо
с
копања
.
—
Славе
ти
,
шта
каже
,
какав
изгледа
?
—
упаде
јој
Станка
у
реч
.
—
Бог
с
тобом
,
зар
не
чу
да
мора
умрети
онај
који
га
погледа
.
Чиле
је
зажмурио
и
чекао
да
онај
дрекне
...
—
Па
,
шта
је
било
?
—
Ништа
.
Стојим
ја
,
вели
чиле
,
тако
и
чекам
,
док
тек
оно
врекну
,
а
осоје
се
проломи
кâ
да
си
топ
избацио
.
Ја
онда
,
вели
,
’
нако
жмурећки
,
бежи
што
боље
могу
,
те
једва
жив
дођох
кући
.
После
је
одлежао
трлему
,
и
мал
’
није
умро
.
—
Па
зар
баш
нико
не
зна
како
изгледа
то
чудо
?
—
Покојни
Вуксан
га
је
видео
па
умро
.
Он
је
казивао
чилу
да
личи
на
лисицу
.
Дугачко
,
жуто
,
али
кад
врекне
,
Боже
сачувај
,
не
да
се
испричати
!
...
Станка
ућута
и
више
ни
с
ким
не
прозбори
ни
речи
.
После
неколико
дана
она
је
две
ноћи
сачекала
поноћне
петлове
под
осојем
,
па
не
видећи
ништа
,
врати
се
кући
зловољна
.
Мало
затим
прође
кроз
село
глас
:
да
се
покојни
Јовица
повампирио
,
па
сваку
ноћ
долази
на
кметова
врата
и
лупа
.
Станка
је
и
Јовицу
чекала
две
ноћи
,
па
,
не
видевши
ништа
,
остаде
разочарана
и
још
зловољнија
.
Непрестано
је
потом
мислила
и
питала
се
:
зашто
она
не
може
да
види
ни
вампира
ни
дрекавца
,
кад
,
ето
,
други
људи
могу
...
Једном
речју
,
ваљало
је
проћи
доста
света
,
па
да
се
нађе
девојка
Станкине
нарави
.
Родитељи
су
већ
давно
дигли
руке
од
свих
покушаја
да
савладају
Станкину
самовољу
.
Видели
су
да
је
то
необуздана
,
срчана
природа
,
која
не
зна
ни
за
какве
препреке
.
Марко
се
само
чудио
и
вртео
главом
.
—
Да
ми
је
само
знати
на
кога
се
уметну
—
рекао
би
жени
,
па
би
и
даље
остао
нем
пред
овом
загонетком
.
Ето
,
у
такву
се
девојку
загледао
Ђурица
Дражовић
;
али
то
беше
велика
тајна
,
коју
он
скриваше
и
од
себе
сама
.
Станка
не
знађаше
ништа
о
томе
,
а
он
јој
не
даде
ни
једне
прилике
да
се
сама
досети
шта
се
у
њему
збива
.
Тако
пролажаху
дани
...
Међутим
Ђурица
је
и
даље
живео
онако
,
како
је
од
оца
навикао
.
Имања
,
може
се
рећи
,
и
не
имађаше
.
Једна
кућица
са
даном
орања
око
ње
и
једна
њива
у
планини
—
беше
му
све
наслеђе
од
оца
.
Сестру
је
удао
у
друго
село
,
а
мајка
Му
се
довијаше
од
сваке
руке
,
да
не
буде
сину
на
терету
.
Лети
се
наимала
под
надницу
на
лакше
радове
,
зими
гребенала
,
прела
,
ткала
по
имућнијим
кућама
,
а
и
лети
и
зими
помало
врачала
и
бајала
.
Тако
се
отимала
од
немаштине
и
глади
,
а
дао
Бог
—
сеоској
души
не
треба
много
:
комад
проје
и
главица
лука
задовољава
потпуно
њене
потребе
и
навике
.
Ђурица
је
лети
,
кад
је
хтео
радити
,
добро
зарађивао
.
Радио
је
све
сеоске
радове
по
скупој
надници
,
а
кад
настане
ново
жито
,
куповао
га
је
и
снабдевао
се
на
целу
зиму
.
А
чим
настане
јесен
,
почео
би
терати
дрва
у
варош
на
туђим
колима
,
од
чега
му
је
такође
остајала
по
нека
пара
.
Али
,
при
свем
том
,
није
било
дана
,
кад
се
он
није
осећао
као
пуки
сиромах
.
Ово
вечно
безизлазно
стање
принуђавало
га
је
да
се
лати
и
таквих
средстава
,
која
су
законом
забрањена
.
За
ово
му
није
требала
постепена
навика
:
у
томе
је
одрастао
...
Другова
не
имађаше
.
Једини
човек
,
пред
којим
је
слободно
смео
отворити
душу
,
који
га
је
заносио
причама
о
хајдуковању
,
био
је
ча-Вујо
из
Брезовца
.
Он
је
водио
велико
пријатељство
и
са
Ђуричиним
оцем
,
па
је
то
наставио
и
са
сином
.
Сваке
недеље
Ђурица
би
се
лепо
обукао
,
па
отишао
у
госте
ча-Вују
,
који
га
је
вазда
радосно
дочекивао
.
Чим
се
сретну
,
Вујо
би
га
узео
за
руку
,
па
би
се
онда
малко
поизмакао
и
тако
би
га
гледао
дуго
и
значајно
,
мерио
би
му
оком
стас
и
сваки
покрет
,
па
,
кад
би
му
најзад
добро
сагледао
оне
двосмислене
очи
,
узвикнуо
би
:
—
Хеј
,
мајковићу
,
зар
је
ова
рука
рођена
да
другоме
аргатује
?
...
Их
,
душу
ли
му
,
што
плаче
гора
за
’
ваким
јунаком
!
А
Ђурица
би
севнуо
оком
и
задовољно
развукао
своје
танке
плаве
брчиће
у
некакав
полуосмејак
,
па
би
онда
,
као
одбацујући
од
себе
такву
похвалу
,
додао
:
—
Прођи
се
,
чича
,
здравља
ти
!
...
Јадне
су
нам
данас
и
горе
и
горски
цареви
...
Нема
више
ни
’
наке
горе
ни
’
накога
Јевђовића
,
кâ
што
ти
причаш
...
—
Ко
,
зар
Јевђовић
?
...
Хеј
,
мој
соколе
;
да
ли
му
је
само
да
те
сагледа
данаске
—
ево
моје
главе
,
ако
не
би
рекао
:
»
Хајде
да
ми
будеш
харамбаша
и
побратим
!
«
...
Не
знаш
ти
,
мој
Ђуро
,
ни
сам
колико
вредиш
.
Чичу
питај
...
После
таква
дочека
Вујо
би
увео
свога
пријатеља
у
собу
,
где
их
је
чекала
спремљена
чутура
вина
,
печена
јагњетина
и
добра
кајгана
на
кајмаку
.
Ту
би
се
,
у
затвореној
соби
,
провело
по
читав
дан
у
поверљиву
разговору
и
пијанци
...
У
тој
истој
соби
спремани
су
и
васпитани
за
потоњи
рад
сви
највећи
зликовци
,
од
којих
је
,
за
последњих
тридесетак
година
,
дрхтала
цела
Шумадија
.
Али
,
треба
да
се
упознамо
с
овим
ча-Вујом
.
По
спољашњости
својој
Вујо
представљаше
неку
необичну
силу
,
која
не
зна
ни
за
какве
препреке
.
Да
је
школован
,
он
би
,
без
сваке
сумње
,
постао
велики
војсковођа
или
велики
чиновник
,
једном
речју
—
човек
,
који
влада
масом
и
коме
се
сви
потчињавају
.
Он
није
био
крупна
и
развијена
стаса
;
напротив
:
његова
коштуњава
сувоњавост
падала
је
одмах
у
очи
свакоме
.
Раста
је
био
повисока
,
а
иђаше
увек
право
,
затурене
главе
,
посматрајући
све
пред
собом
као
са
неке
орловске
висине
.
Очи
му
беху
црне
као
угаљ
,
сјајне
као
жеравица
.
Њихов
поглед
продираше
оштро
у
саму
душу
човекову
,
и
нема
тога
,
који
би
пред
тим
погледом
могао
слагати
,
а
не
поцрвенети
.
И
ако
се
вазда
носио
сељачки
,
ипак
и
у
његову
оделу
и
држању
беше
нечега
,
што
вас
принуђава
да
не
гледате
у
њему
обична
сељака
:
он
није
ни
у
чему
наликовао
ни
сељаку
ни
грађанину
,
он
беше
сам
за
себе
.
Још
су
га
веома
одликовали
негда
црни
,
а
сад
прогрушали
брци
,
дуги
као
повесмо
,
и
густа
округла
брада
,
која
му
је
покривала
скоро
све
лице
испод
очију
на
ниже
.
Нико
од
сељака
није
упамтио
да
је
видео
Вуја
ма
за
каквим
послом
,
нити
му
је
ко
знао
одредити
право
занимање
.
Сваки
дан
је
проводио
у
граду
;
ту
је
седео
и
са
сељацима
и
са
господом
и
са
грађанима
:
слушао
разне
разговоре
,
картао
се
,
пио
и
пред
вече
се
свакад
враћао
кући
.
У
разговору
је
био
врло
опрезан
и
лукав
као
лисица
:
могао
је
,
кад
је
налазио
за
потребно
,
говорити
цео
дан
,
па
ипак
,
на
крају
крајева
,
не
знаш
о
чему
је
говорио
,
а
видиш
да
је
разговор
паметан
.
Он
се
неће
ни
једним
гласом
изрећи
,
а
слушаоца
ће
принудити
да
му
отвори
сву
своју
душу
.
С
тога
је
и
имао
огроман
утицај
на
сву
околину
:
сви
су
му
се
потчињавали
и
—
бојали
га
се
.
Уосталом
,
ова
општа
бојазан
од
Вуја
зависила
је
и
од
неких
других
узрока
.
Рекосмо
да
му
нико
не
би
умео
одредити
право
занимање
,
кад
би
то
било
потребно
ради
статистичких
података
,
али
иначе
знала
су
и
деца
од
чега
Вујо
живи
.
Он
је
,
као
што
поменусмо
,
био
главни
организатор
и
управник
свих
хајдучких
дружина
,
које
се
,
у
дугом
низу
година
,
смењиваху
по
Шумадији
.
Изнајпре
му
је
то
био
посао
од
невоље
,
јер
немађаше
воље
за
рад
,
а
не
беше
друга
начина
да
се
искобеља
из
сиротиње
.
После
,
кад
својим
оштрим
и
проницљивим
умом
оцени
свет
и
околности
око
себе
;
кад
проучи
сва
лица
,
која
рукују
судбином
народа
;
кад
оцени
праву
разлику
између
строгих
и
сувих
законских
одредаба
и
живе
душе
човекове
,
која
управља
тим
одредбама
по
својој
ништавној
вољи
;
кад
виде
како
један
бистар
од
природе
ум
може
да
влада
ученима
и
неукима
—
Вујо
поче
стално
да
се
занима
реченим
послом
.
Кад
му
се
растури
прва
дружина
,
он
стаде
да
врбује
другу
.
Њоме
је
управљао
и
командовао
неограничено
,
самовласно
,
као
прави
деспот
.
Они
,
који
су
с
голим
јатаганима
јуришали
на
имућне
становнике
и
,
као
крвожедни
вуци
,
клали
нејач
и
пекли
људе
,
враћали
су
се
са
својих
пустоловина
право
к
њему
и
изручивали
му
у
крило
све
до
последње
паре
,
што
су
по
скупе
жртве
награбили
.
Он
им
је
од
тога
одвајао
,
као
милостињу
,
по
неку
ситницу
,
да
им
се
нађе
за
дуван
и
друге
случајне
потребе
.
Тако
је
цедио
и
становнике
и
своју
дружину
,
док
год
не
стану
да
се
оплећу
густе
мреже
око
њихових
недела
.
Кад
осети
да
је
близу
крај
,
он
убије
вођа
дружине
,
узме
од
државе
уцену
и
са
тим
живи
,
док
не
пронађе
друго
згодно
лице
за
харамбашу
.
Читаве
десетине
година
прођоше
му
у
такву
животу
,
а
њега
још
ни
глава
не
заболе
због
тога
.
Никад
Вујо
не
одлежа
ни
дан
апса
...
Такав
беше
једини
пријатељ
и
саветник
Ђуричин
.
Једне
недеље
дође
му
Ђурица
рано
у
походе
.
Вујо
беше
спреман
да
пође
у
град
,
па
,
кад
виде
госта
,
застаде
.
—
Куд
си
тако
поранио
,
соколе
?
—
ослови
га
Вујо
пре
него
што
му
се
Ђурица
приближи
.
—
Добро
јутро
,
чича
!
—
поздрави
га
Ђурица
и
пружи
руку
.
—
Добра
ти
срећа
!
Откуд
тако
рано
?
—
Хоћу
у
чаршију
.
Обосих
,
а
и
соли
ми
нестаде
,
па
да
потражим
од
Маринка
на
вересију
.
Вују
севнуше
очи
необично
,
али
он
брзо
и
вешто
сакри
своје
узбуђење
,
па
дохвати
момка
за
руку
и
уведе
га
у
кућу
.
Одатле
Ђурица
изиђе
тек
увече
и
оде
кући
.
На
ногама
му
беху
нови
црвени
опанци
,
а
у
торби
,
која
је
јутрос
висила
празна
,
сад
беше
добар
грумен
соли
и
бут
непечене
свињетине
.
Идући
путом
,
беше
погнуо
главу
и
тако
замишљено
гледаше
преда
се
,
као
и
да
не
опажаше
куд
пролази
.
Понеки
пут
се
укажу
две
праве
,
оштре
боре
између
обрва
му
,
очи
му
засветле
необично
и
одлучно
,
и
цело
лице
му
исказиваше
неку
нему
и
мучну
унутрашњу
борбу
,
која
се
у
њему
збива
,
а
он
се
стара
да
је
савлада
,
да
победи
и
угуши
неко
јако
унутрашње
осећање
.
Једаред
застаде
,
погледа
око
себе
,
па
уздахну
,
као
човек
који
не
може
да
нађе
излаза
из
неке
невоље
.
У
том
му
паде
поглед
на
онај
дуги
планински
венац
,
из
кога
се
величанствено
уздижу
поносна
Букуља
,
Венчац
,
Орловица
,
Ваган
,
и
оде
оком
по
томе
венцу
до
саме
питоме
Колубаре
.
Отуд
му
се
врати
поглед
на
руднички
венац
,
на
Козељ
,
Острвицу
,
два
Штурца
.
И
тај
поглед
као
да
му
даде
неку
нову
снагу
,
јер
у
оку
му
засја
одлучност
,
а
по
лицу
се
разли
грозничаво
бледило
...
ИИИ
Четвртога
дана
после
овога
Ђуричина
пута
,
рано
у
зору
,
дојаха
пред
Ђуричину
кућицу
срески
писар
са
пандурима
,
кметом
,
бировом
и
два
одборника
.
Ђурица
се
тек
обуо
и
умио
,
па
почео
да
облачи
јелек
.
Коњи
фркнуше
пред
кућом
,
а
Ђурица
,
како
беше
почео
да
навлачи
одећу
,
тако
и
остаде
са
подигнутом
руком
,
укочен
,
блед
,
нем
...
Писар
скочи
с
коња
и
приђе
к
отвореним
вратима
,
на
којима
стајаше
пренеражен
Ђурица
.
—
Добро
јутро
,
момче
!
—
поздрави
га
писар
.
Ђурица
прекорачи
праг
,
па
стаде
журно
да
намешта
јелек
,
али
за
нешто
му
беше
рука
запела
,
или
се
тако
њему
чинило
,
тек
он
једнако
савијаше
руку
,
машући
њоме
десно
и
лево
.
Кмет
га
ослови
без
поздрава
:
—
Где
ти
је
мајка
?
Ђурицу
дарну
ова
кметова
осорљивост
.
Пође
му
срџба
уз
груди
,
али
се
он
уздржа
.
У
том
се
зачу
из
куће
слабачак
и
промукао
глас
:
—
Ево
ме
,
Перо
,
сад
ћу
.
Одмах
затим
појави
се
на
вратима
баба
Мара
,
Ђуричина
мајка
.
То
беше
мало
погурена
старица
,
збрчкана
лица
,
зелених
лукавих
очију
.
Падаше
у
очи
њен
кукаст
нос
и
танка
,
шиљаста
,
напред
истурена
брадица
,
која
је
,
док
је
Мара
девовала
,
без
сумње
,
улевала
необична
и
страсна
осећања
сеоској
момчадији
.
Кад
пређе
праг
,
баба
стаде
да
се
здрави
са
необичним
и
немилим
јој
гостима
,
али
је
кмет
прекиде
:
—
Слушај
сад
,
Ђурица
,
и
ти
,
Марија
,
шта
ће
вам
господин
казати
.
Ваљад
’
познајете
господина
Миту
?
Ђурица
подиже
главу
и
јетко
се
насмеши
.
—
Тсс
...
познајемо
—
проговори
махнувши
главом
у
лево
,
хотећи
тим
начином
да
искаже
и
неко
чуђење
ради
ове
необичне
посете
.
—
Ђурђе
—
поче
писар
,
гледајући
га
оштро
и
право
у
очи
—
у
Трбушници
је
ономад
извршена
опасна
крађа
Јовану
Чупићу
:
разбијен
му
је
вајат
и
однесене
су
неке
ствари
.
Власти
је
дошло
до
знања
да
су
код
тебе
,
од
тих
ствари
,
две
огрлице
од
талира
и
цванцика
и
неки
пешкири
.
Хоћеш
ли
сам
да
нам
предаш
те
ствари
,
да
ти
не
претурамо
целу
кућу
?
Ђурица
најпре
беше
оборио
главу
и
гледаше
некуд
у
страну
,
али
кад
писар
помену
опасну
крађу
,
њему
задрхташе
уснице
,
а
преко
лица
му
пређе
,
као
сенка
од
облака
,
нека
лака
,
неосетна
дрхтавица
,
неки
нарочити
израз
великога
душевнога
немира
.
»
Ухватише
...
то
је
оно
;
сад
се
почиње
...
робија
или
гора
...
шта
ће
рећи
ча-Вујо
?
.
.
да
ми
је
само
да
прекољем
овог
кмета
зубима
...
«
као
муње
ређаху
му
се
мисли
у
глави
,
а
десна
му
рука
,
она
што
још
не
беше
јелек
на
њој
намештен
,
сама
се
повијаше
из
рамена
,
и
Ђурици
би
веома
по
вољи
што
никако
не
може
одећу
да
намести
,
те
му
се
десно
раме
и
рука
једнако
налазила
у
послу
.
Сва
ова
забуна
потраја
само
један
тренутак
,
један
миг
.
Ђурица
напреже
вољу
и
,
старајући
се
да
изгледа
што
мирнији
,
проговори
неодлучно
:
—
Можете
сад
говорити
што
ви
је
драго
...
Знам
ја
чије
је
то
масло
...
А
за
то
што
велите
,
за
те
ствари
,
ја
ништа
не
знам
.
—
Е
онда
ћемо
да
тражимо
—
рече
писар
и
махну
главом
кмету
,
који
с
одборницима
,
пандурима
и
бировом
уђе
у
кућу
.
Писар
седе
на
клупицу
пред
кућом
,
један
пандур
остаде
код
Ђурице
и
Марије
,
који
стајаху
пред
вратима
.
Кмет
уђе
с
двојицом
пандура
у
собу
да
прегледа
хаљине
и
скриње
,
а
одборници
са
бировом
тражаху
по
кући
.
После
краткога
тражења
кмет
изиђе
напоље
носећи
гомилу
разних
пешкира
,
међу
којима
не
беху
ни
два
налик
један
другому
.
Писар
извади
из
свога
капута
један
нов
пешкир
и
упореди
га
с
онима
што
кмет
донесе
.
—
Није
то
—
рече
писар
.
—
Ама
видим
и
ја
да
су
сви
различни
.
То
су
жене
доносиле
баби
за
врачање
...
Ене
де
!
...
—
узвикну
кмет
одједном
,
издвојивши
из
оне
гомиле
један
велики
фитиљаш
,
који
беше
истоветан
оному
,
којим
се
беше
опасао
преко
паса
.
—
Откуда
овај
пешкир
код
тебе
?
—
запита
он
бабу
.
—
Знаш
,
ваљад
’
,
кад
ти
је
Мићо
лежао
красте
ко
га
је
извидао
.
Онда
ми
је
то
Стојка
донела
.
Писар
се
громко
и
слатко
насмеја
,
а
кмет
поцрвене
.
—
Ух
,
пос
’
јој
женски
,
ђе
ме
орезили
!
Њему
сад
беше
тешко
да
вређа
ову
бабу
,
која
му
је
,
како
је
он
тврдо
веровао
,
дете
излечила
враџбином
,
али
га
још
више
обузе
срамота
од
писара
.
—
Шта
ћеш
,
господин-Мито
,
простота
!
...
—
Гледај
,
море
,
да
не
наиђеш
још
на
какве
своје
чакшире
...
да
није
и
њих
твоја
домаћица
донела
на
дар
—
одговори
му
писар
и
зацену
се
од
смеја
.
—
Е
тога
нема
...
њено
се
зна
:
пешкир
или
чарапе
и
који
грош
,
то
јој
је
све
.
Нису
наши
доктори
скупи
као
ваши
.
Писар
га
прекиде
:
—
Хајде
,
продужи
посао
.
—
Славе
ти
,
Ђурица
,
немој
да
нас
мучиш
.
Претурићемо
ти
сву
кућу
,
док
не
нађемо
...
Кажи
,
брате
,
где
је
,
па
да
идемо
—
рече
кмет
,
пробајући
да
омекша
и
одобровољи
Ђурицу
.
—
Ја
ти
каза
’
да
не
знам
,
а
ти
сад
чини
што
год
хоћеш
—
одговара
Ђурица
одсечно
,
гледајући
писарева
коња
како
чеше
главу
О
врљике
,
за
које
беше
привезан
.
Кмет
опет
уђе
у
кућу
.
Прође
пола
часа
.
Писар
попуши
неколико
цигара
,
па
устаде
и
обиђе
сву
кућу
унаоколо
.
Иза
куће
стајаше
нека
стара
вајатина
.
Он
завири
у
њу
,
па
,
видећи
да
је
празна
,
врати
се
натраг
.
Кад
хтеде
да
се
појави
иза
ћошка
,
он
претходно
направи
значајан
израз
лица
,
као
кад
човек
нађе
нешто
,
што
је
дуго
тражио
.
С
таквим
изразом
појави
се
пред
кућом
и
погледа
Ђурицу
,
који
не
беше
вичан
таквој
препредености
,
па
се
издаде
.
На
лицу
му
се
јасно
могла
читати
мисао
:
»
Пропао
сам
,
нашао
је
!
...
«
—
Хеј
,
кмете
,
овамо
сви
!
—
викну
писар
.
Изиђоше
сви
из
куће
.
—
Нема
тамо
ништа
.
На
другом
је
то
месту
;
сад
ће
нам
сам
Ђурица
дохватити
—
рече
он
смешећи
се
.
Ђурица
оборио
главу
,
па
,
чини
се
,
и
не
дише
.
Спопала
га
нека
дрхтавица
,
па
се
само
мења
у
лицу
и
ћути
као
заливен
.
Мајка
му
,
напротив
,
стреља
очима
и
по
десети
пут
погледа
писара
,
као
да
би
хтела
загледати
му
у
душу
и
видети
шта
мисли
овога
тренутка
.
—
Хајде
,
Ђурица
,
у
вајат
—
викну
писар
и
махну
главом
на
остале
.
Писар
уђе
први
унутра
,
па
се
одмах
обрте
и
узе
да
посматра
где
ће
пасти
први
поглед
Ђуричин
;
али
овај
уђе
погнуте
главе
и
гледаше
непрестано
у
врх
својих
опанака
.
Полицајац
,
онако
од
прилике
,
погледа
у
једну
страну
крова
и
рече
:
—
Дед
’
,
Ђурице
,
дохвати
нам
!
Да
је
он
био
добар
посматрач
,
могао
би
опазити
како
на
Ђуричину
лицу
сину
радостан
израз
,
који
је
могао
значити
:
»
О
,
па
он
није
нашао
:
могу
се
још
спасти
.
«
Али
он
слушаше
Ђуричин
гласан
одговор
:
—
Ја
не
знам
,
господине
,
шта
хоћеш
од
мене
.
Казао
сам
ти
једном
да
ништа
не
знам
за
те
ствари
,
па
сад
шта
хоћеш
још
?
Чиновник
плану
.
Изненади
га
толика
дрскост
.
Био
је
уверен
у
несумњиви
успех
,
јер
је
први
пут
добро
опазио
ону
значајну
промену
на
Ђуричину
лицу
,
кад
се
он
појавио
отуд
из
вајата
.
Размисли
се
мало
,
па
се
сети
да
је
учинио
погрешку
што
је
погледао
у
кров
,
кад
се
обратио
Ђурици
.
Нареди
те
изиђоше
сви
из
вајата
,
па
разгледа
цео
под
,
по
коме
беше
растурено
ђубре
од
живине
и
стоке
.
Наједаред
узвикну
весело
:
—
Дајте
мотику
!
—
Марија
,
где
је
мотика
?
—
запита
кмет
.
—
Не
знам
,
богме
,
да
ли
је
и
донета
из
луке
.
Ономад
је
дете
тамо
копало
—
одговори
баба
гле
дајући
у
страну
.
Писар
од
тог
одговора
поста
још
веселији
.
—
Ено
мотике
—
викну
пандур
,
угледавши
држалицу
где
вири
из
корова
.
—
Копај
овде
—
рече
писар
одлучно
и
погледа
Ђурицу
.
Разведри
му
се
лице
,
кад
виде
Ђуричин
изглед
.
Пандур
стаде
копати
и
после
неколико
удараца
узвикну
весело
:
—
Даска
!
—
Лакше
сад
—
рече
му
писар
—
пази
да
опкопаш
полако
.
Кад
дигоше
малу
дашчицу
,
видеше
да
она
поклапа
неку
велику
мазушку
,
која
беше
пуна
чарапа
и
пешкира
,
а
на
врху
стајаху
талири
и
полутаци
.
—
Ене
де
!
—
узвикну
кмет
,
погледав
новце
.
»
Пропао
!
...
пропао
!
...
робија
...
окови
...
Сад
одмах
окови
...
јер
он
рече
»
опасна
крађа
«
,
а
Вујо
каже
да
за
то
окивају
пре
суда
...
.
Гвожђе
на
ногама
!
...
«
—
помисли
Ђурица
,
и
само
му
срце
задрхта
од
те
помисли
.
—
Откуд
теби
,
момче
,
ове
ствари
?
—
запита
полицајац
,
дигнувши
на
једном
прсту
дуге
ниске
старинских
новаца
.
—
Не
знам
ја
.
То
су
ми
зацело
,
подметнули
они
што
ме
мрзе
кâ
крвника
—
одговори
Ђурица
,
а
очи
му
некако
чудновато
севнуше
.
—
Бог
с
тобом
,
господине
,
зар
моје
дете
!
...
—
поче
да
нариче
баба
.
—
Немој
душе
грешити
,
ваљ’да
знаш
шта
је
дете
...
Перо
,
по
Богу
си
брате
,
ти
знаш
...
—
Мак
’
се
отале
,
бабо
,
док
ниси
зло
прошла
!
—
викну
кмет
и
изгура
је
из
вајата
,
али
она
продужи
и
даље
нарицати
и
призивати
за
сведоке
цело
село
и
све
светитеље
.
За
један
миг
Ђурицу
везаше
пандури
конопцем
,
повадише
све
ствари
из
лончине
,
повезаше
их
добро
па
обесише
о
Ђуричина
леђа
,
а
огрлице
узе
писар
,
сави
их
у
мараму
и
метну
у
џеп
.
Одмах
затим
пођоше
сви
к
општинској
судници
.
Баба
Мара
затвори
се
у
кућу
и
стаде
кукати
из
свега
гласа
,
а
Ђурица
,
погнуте
главе
,
модра
,
скоро
поцрнела
лица
,
иђаше
пред
пандурима
везан
,
носећи
на
леђима
своје
бешчашће
.
Беше
толико
претоварен
овим
неочекиваним
и
тешким
ударцима
,
да
је
већ
занемео
сав
,
и
душом
и
телом
.
Само
му
беше
једна
мисао
у
глави
:
»
Да
је
само
да
ме
нико
не
види
!
...
«
И
разумевајући
под
тим
»
нико
«
своје
сељане
,
нарочито
му
се
издвајаше
у
памети
једно
лице
,
чије
је
мишљење
за
њега
било
претежније
од
мишљења
цела
света
.
»
Шта
ли
ће
она
рећи
кад
чује
?
...
Презреће
ме
,
грдиће
као
и
сви
други
.
Рећи
ће
:
тако
му
и
треба
!
...
Назваће
ме
лопужом
и
свакојаким
именима
...
Ех
,
луд
ли
сам
што
се
ја
о
моме
сад
бринем
?
Зар
није
све
једно
:
зар
ме
није
и
досад
презирала
!
Све
је
пропало
,
и
младост
,
и
они
лепи
снови
о
будућности
,
све
,
све
!
...
Шта
да
се
ради
?
...
Да
ли
да
чекам
суђење
,
па
да
се
дотле
спреме
сведоци
—
Вујо
би
све
то
лепо
удесио
—
али
шта
би
помогло
,
кад
су
ствари
код
мене
нађене
!
...
Робија
!
окови
!
...
Или
...
или
шта
?
оно
што
Вујо
хоће
,
онај
,
страшни
корак
:
пушку
преко
средине
,
па
у
гору
!
...
Само
да
ме
нико
не
види
.
Али
ако
сврате
у
судницу
?
...
«
И
баш
тога
тренутка
опази
да
су
ударили
оним
путем
који
води
право
к
судници
.
Пред
општинском
кућом
не
беше
никога
.
Уђоше
сви
у
заседање
,
где
писар
састави
протокол
о
свршеном
претресу
,
који
потписаше
кмет
и
одборници
.
Писар
и
кмет
остадоше
у
заседању
да
се
,
поверљиво
,
разговоре
о
другим
општинским
пословима
,
а
остали
,
заједно
са
Ђурицом
,
изиђоше
пред
судницу
и
полегаше
на
меку
зелену
траву
.
—
’
Натема
вас
било
,
како
дознасте
за
ово
тако
брзо
?
—
запита
кмет
љубопитно
,
чим
остадоше
њих
двојица
сами
.
—
Ни
ја
не
знам
све
,
само
то
:
да
је
капетан
добио
писмо
,
у
коме
му
је
достављено
за
Ђурицу
;
а
за
друге
учеснике
не
знамо
још
ништа
.
Но
сад
је
лако
.
Овај
ће
проказати
остале
.
—
Хм
,
богме
ћете
имати
муку
са
њим
.
Не
знаш
га
какав
је
паксијан
...
Мучно
да
ће
он
што
одати
.
—
Хе
—
одговори
писар
—
имамо
ми
поуздан
лек
за
то
—
и
насмеши
се
значајно
.
Кмет
развуче
вилице
у
широк
глуп
осмех
и
,
као
да
је
за
тај
случај
потребно
и
његово
мњење
,
одговори
:
—
Ако
ће
,
ако
ће
;
то
баш
и
ја
велим
.
Шта
ту
нега
,
»
шуле-миле
«
,
но
притегни
пса
,
па
нек
пуцају
кости
...
Е
ја
...
Писар
окрете
разговор
на
друге
ствари
и
,
свршивши
што
је
имао
,
изиђе
пред
судницу
.
Он
и
пандури
за
часак
појахаше
коње
,
узеше
Ђурицу
преда
се
и
одоше
к
среском
месту
.
ИВ
Први
пут
у
животу
Ђурица
се
нађе
у
затвору
,
»
лишен
слободе
«
како
веле
правници
.
Кад
шкрипну
за
њим
брава
,
он
у
оној
полутами
нађе
сламу
,
на
којој
му
је
ваљало
боравити
и
проводити
дуге
дане
и
ноћи
,
па
се
онако
уморан
,
намучен
,
разбијен
душевно
спусти
на
њу
и
дубоко
хукну
.
Овога
тренутка
само
једно
једино
осећање
беше
му
пријатно
:
што
су
му
сад
руке
слободне
.
Уводећи
га
у
затвор
,
одрешише
му
руке
,
којима
у
први
мах
не
могаше
ни
макнути
—
осећаше
јаке
болове
више
лаката
.
Али
ипак
то
није
ништа
према
ономе
како
се
осећао
,
док
му
руке
беху
везане
.
О
,
сад
тек
разуме
шта
значе
руке
за
човека
,
сад
тек
поима
њихову
праву
драгоцену
вредност
.
Одмарајући
се
на
слами
,
стаде
да
разгледа
своју
»
кућу
необичну
«
,
али
у
мраку
,
који
владаше
око
њега
—
и
ако
је
било
тек
подне
—
не
могаше
скоро
ништа
распознати
.
Капци
,
на
једином
прозорчићу
,
беху
заклопљени
,
и
само
неколико
сјајних
зракова
продираху
кроз
пукотине
стара
дрвета
.
То
му
беху
једини
гласници
дана
,
који
владаше
на
пољу
срећноме
свету
.
Како
су
мили
и
драги
сужњу
ови
ретки
и
необични
за
тамницу
дарови
сјајна
сунца
!
...
Ови
зраци
подсетише
га
да
размисли
о
положају
своје
апсане
.
Устаде
са
сламе
,
пође
к
прозору
,
који
беше
виши
од
његове
главе
и
—
о
среће
!
—
до
ушију
му
допре
зврјање
кочија
од
оне
стране
,
на
којој
беше
прозор
.
—
»
Дакле
то
су
оне
апсане
са
улице
,
а
ова
моја
,
то
је
она
на
углу
,
јер
само
је
тај
један
прозор
зазидан
више
од
половине
.
То
знам
добро
,
запазио
сам
толико
пута
...
«
Читав
свет
наде
јурну
му
у
душу
и
паде
на
срце
као
мелем
на
љуту
рану
,
а
отуд
му
се
разли
нека
слатка
,
ваздушаста
топлина
по
целоме
телу
.
Очи
му
у
оној
помрчини
засјаше
необичним
сјајем
и
он
,
готово
несвесно
,
под
утицајем
овога
лепог
осећања
,
пође
ближе
к
прозору
и
стаде
да
разгледа
не
би
ли
се
могао
попети
горе
.
Одмах
наиђе
на
неки
подметач
,
који
су
сигурно
његови
претходници
,
ради
истога
циља
,
ту
наместили
.
Попе
се
на
њега
и
осети
се
као
да
је
на
пољу
.
Поред
куће
не
пролажаше
нико
,
али
се
лепо
чуо
разговор
с
леве
стране
,
од
Јанкове
каване
,
која
је
одмах
до
среске
куће
.
—
Ваљда
нећете
бити
тако
бездушни
,
господин
Перо
,
и
одрећи
нам
ту
велику
част
,
да
прогутате
у
поштеној
компанији
једно
пиштољче
—
чуо
се
глас
од
каване
,
у
коме
Ђурица
одмах
познаде
говорљивог
и
беспосленог
апотекара
.
—
Батали
,
човече
,
сав
сам
гола
вода
.
Идем
да
видим
је
ли
жена
што
спремила
за
ручак
—
одговори
други
,
за
кога
није
било
сумње
да
је
Пера
писар
.
—
Зар
су
те
тако
почастили
Маскарци
,
болан
?
—
рече
неки
непознати
.
—
У
стању
смо
умирити
вашу
велику
бригу
о
ручку
,
јер
смо
били
очевици
,
кад
је
госпођица
куварица
вашега
дома
носила
овоме
Мити
Стрижибрку
два
гушчета
на
заклање
,
а
миледи
Соја
баш
сад
посла
пандура
у
Танасијеву
башчу
за
салату
.
Дакле
,
пријатељу
,
куцнимо
се
!
—
ишчита
апотекар
читаву
декламацију
.
—
Еј
,
Танасијо
,
пошљи
ми
дваесет
пара
јалову
паприку
—
викну
Митко
ашчија
,
преко
од
канцеларије
.
»
Ала
живе
ова
господа
!
—
помисли
Ђурица
у
себи
—
само
једу
и
пију
,
а
ништа
не
раде
«
,
и
ту
се
сети
да
од
јуче
није
ништа
окусио
.
»
Да
ли
ће
ми
донети
хлеба
и
воде
?
«
—
запита
се
,
рачунајући
да
му
данас
неће
ништа
дати
.
»
Да
сам
се
бар
сетио
да
понесем
што
од
куће
;
но
све
једно
,
данас
могу
и
гладовати
.
«
И
ту
се
тек
,
кад
помену
то
»
данас
«
,
опомену
свих
невоља
што
га
снађоше
,
и
би
Му
чудно
што
се
,
поред
свега
тога
,
сећа
јела
.
»
Што
ти
је
човек
—
продужи
мислити
—
све
...
све
,
али
без
хлеба
никуд
!
...
«
—
Хајдес
...
паде
риба
скочи
месо
;
потрчите
муштерије
,
разграбише
људи
!
Ох
,
што
је
Масно--о-о
!
—
повика
Митко
,
лупајући
ножем
о
пањ
.
—
Дај
пречњаке
овамо
!
—
викну
неко
испред
каване
.
—
Молим
,
ја
сам
се
пре
абоновао
—
одговори
апотекар
.
—
Дајте
пандуре
,
поклаше
се
неки
око
јагњећих
ногу
—
опет
се
чу
глас
онога
непознатога
.
—
Молићемо
,
ово
су
пречњаци
,
а
ноге
се
бацају
таквима
—
одговори
му
апотекар
.
«
То
ћу
ја
од
истине
да
гладујем
данас
...
О
,
брате
,
да
ми
је
само
комад
хлеба
...
—
помисли
Ђурица
опет
.
—
Вала
нећу
сад
лупати
,
па
макар
цркô
...
Мрзи
ме
да
гледам
очима
пандуре
...
Како
би
било
да
спавам
?
...
Јес
’
,
ко
ће
ти
сад
заспати
!
«
Постоја
још
мало
на
своме
прозорчићу
,
па
,
кад
виде
да
нико
не
пролази
,
а
и
ноге
га
заболеше
,
сиђе
и
оде
опет
на
сламу
.
Седнувши
на
месту
,
стаде
претурати
сламу
и
ослушкивати
неће
ли
се
опет
што
чути
споља
.
Уосталом
он
се
и
не
надаше
да
што
чује
,
али
му
је
било
веома
потребно
да
се
ма
чим
забави
,
да
нађе
ма
каква
посла
уму
,
само
да
не
мисли
о
ономе
што
је
од
јутрос
преко
главе
претурио
.
Све
,
што
се
тицало
тога
,
стајаше
иза
њега
као
какво
црно
страшило
,
које
је
готово
да
га
свакога
тренутка
у
своје
канџе
дочепа
.
А
он
избегаваше
сваку
помисао
,
која
би
га
на
то
подсетила
,
и
ако
осећаше
последице
тога
непрестано
и
око
себе
и
на
себи
самом
.
Тек
беше
му
стало
до
тога
,
да
ово
садашње
расположење
,
ово
»
нетицање
ничега
«
продужи
што
више
може
.
У
таквој
тишини
,
у
тој
затупљеној
укоченој
самоћи
,
не
мислећи
и
не
осећајући
ништа
,
проведе
неколико
дугих
часова
.
Сунце
удараше
готово
хоризонтално
у
капке
на
прозору
,
на
улици
се
народ
живо
креташе
,
зврјање
кола
и
топот
коњских
ногу
чуо
се
свакога
тренутка
,
а
он
непрестано
сеђаше
у
свом
куту
непомичан
,
укочен
,
сав
удубљен
у
своје
немо
,
дуго
ћутање
.
Ни
једне
мисли
,
ни
једнога
покрета
!
...
Наједаред
,
усред
тога
гробнога
ћутања
,
нешто
око
браве
на
вратима
заклопара
и
врата
се
отворише
нагло
.
Да
је
гром
ударио
усред
апсане
,
чини
му
се
не
би
се
тако
изненадио
ни
тако
детињски
уплашио
,
као
што
се
уплаши
од
овог
обичног
отварања
врата
;
усред
неме
и
дуготрајне
тишине
,
којој
се
беше
сав
предао
.
Истога
тренутка
,
кад
се
врата
почеше
отварати
,
он
скочи
као
електрисан
и
стаде
насред
апсане
,
бленући
узверено
и
плашљиво
у
лице
апсанџино
,
који
га
,
вичним
оком
,
љубопитно
посматраше
.
Познаде
главног
апсанџију
Радисава
,
с
којим
је
неколико
пута
пио
по
каванама
,
али
му
се
сад
он
учини
страшнији
од
самога
ђавола
.
Нарочито
му
паде
у
очи
оно
лукаво
жмиркање
малих
и
сјајних
Радисављевих
очију
,
које
ћутећи
,
али
веома
речито
говораху
:
»
А
,
лијо
,
ту
ли
смо
!
...
«
Радисав
га
погледа
онако
узверена
и
,
ваљда
ради
већег
ефекта
,
звецну
кључевима
;
затим
му
се
одједном
набраше
обрве
,
па
викну
заповеднички
и
грубо
—
Излази
!
»
Боље
што
се
чини
невешт
старом
познанству
,
сад
ми
је
то
лакше
и
згодније
...
баш
га
не
бих
могао
погледати
,
а
већ
после
...
лако
ћемо
...
«
—
помисли
Ђурица
и
послушно
,
погнуте
главе
,
изиђе
у
ходник
,
где
га
дочека
други
пандур
и
одведе
право
у
канцеларију
.
За
зеленим
столом
сеђаше
сам
капетан
,
а
уз
једну
полицу
,
претрпану
свежњевима
хартија
,
стајаше
писар
Мита
и
разгледаше
нека
акта
.
Чим
капетан
проговори
,
он
се
осврте
и
приђе
к
столу
.
Кад
уђе
Ђурица
,
капетан
га
погледа
оштро
,
али
се
иза
те
оштрине
не
могаше
сакрити
и
она
обична
радозналост
,
са
којом
први
пут
посматрамо
свакога
човека
,
за
кога
нам
се
каже
да
је
зликовац
.
—
Шта
си
ти
,
море
,
починио
тамо
у
Трбушници
?
—
проговори
капетан
,
чим
Ђурица
стаде
.
»
Хвала
Богу
!
«
—
помисли
Ђурица
.
Он
се
плашио
само
тога
првога
питања
,
страховао
је
само
од
почетка
;
а
кад
виде
да
му
само
питање
ставља
на
расположење
повољан
одговор
,
он
дође
к
себи
и
,
погледавши
капетана
право
у
очи
,
одговори
одлучно
:
—
Не
знам
,
господине
!
...
Шта
су
они
намислили
са
мном
—
Бог
зна
,
а
гре’ота
је
сирома’у
човеку
’
вако
подметати
—
и
овај
му
се
одговор
тако
допаде
,
да
већ
поче
и
сам
веровати
у
истинитост
његову
.
Капетан
се
јетко
насмеши
,
као
човек
који
непрестано
слуша
овакве
одговоре
од
свих
правих
криваца
,
те
увиђа
,
да
за
овај
мах
не
може
што
друго
ни
очекивати
.
—
А
шта
ћеш
рећи
на
испиту
за
ствари
,
које
су
код
тебе
нађене
?
И
то
су
ти
,
ваљада
,
подметнули
?
—
Не
знам
,
господине
...
—
Добро
,
добро
...
—
прекиде
га
капетан
—
сад
ти
то
и
не
тражим
.
Звао
сам
те
само
да
ти
кажем
:
сутра
ће
доћи
Трбушничани
да
познаду
своје
ствари
,
и
ти
ћеш
одмах
у
окове
.
Твоје
ми
признање
не
треба
ништа
,
али
ми
мораш
казати
,
с
ким
си
извршио
похару
.
Ноћас
се
добро
промисли
...
Али
не
заборави
да
ми
овде
имамо
такве
мајсторије
,
од
којих
и
мутави
проговоре
...
—
заврши
капетан
,
и
тако
се
значајно
осмехну
,
да
Ђурица
осети
како
му
се
кожа
под
кошуљом
набира
.
—
Води
га
!
—
викну
капетан
пандуру
и
диже
се
од
стола
.
Као
у
неком
бунилу
и
заносу
Ђурица
прође
кроз
врата
,
кроз
дуге
ходнике
на
горњем
,
па
затим
на
доњем
спрату
и
,
не
проговоривши
ни
речи
,
уђе
у
апсану
и
паде
на
сламу
.
—
Овде
је
крчаг
с
водом
и
хлеб
,
а
онде
у
ћошку
лончина
—
објасни
му
пандур
,
па
изиђе
и
забрави
врата
.
Ово
последње
објашњење
као
да
није
ни
било
потребно
,
јер
чим
уђе
у
апсу
,
Ђурица
осети
страшан
смрад
,
од
кога
му
пођоше
сузе
из
очију
.
Збуњен
,
уплашен
,
изненађен
свим
овим
што
се
са
њим
догодило
,
Ђурица
ни
у
прво
време
па
ни
доцније
не
знађаше
шта
да
мисли
,
нити
беше
у
могућности
да
ма
какав
правац
да
својим
мислима
.
Час
се
сећао
села
,
своје
куће
и
свега
онога
што
му
беше
тамо
најмилије
;
час
стане
да
мисли
о
оним
страшним
мајсторијама
,
које
му
капетан
напомену
и
о
којима
му
је
Вујо
тако
много
,
баш
као
нарочито
,
причао
,
али
на
тој
се
мисли
не
зауставља
дуго
,
она
му
је
тешка
убија
му
свако
друго
осећање
,
изазивајући
ужасан
страх
.
И
усред
тих
мисли
он
се
сети
хлеба
,
зграби
га
и
поче
жудно
јести
,
не
толико
због
глади
,
колико
ради
жеље
да
отера
од
себе
мисли
,
да
се
забави
јелом
,
док
му
не
падне
каква
друга
мисао
на
ум
.
Али
и
сам
је
добро
знао
да
у
овакву
стању
и
за
овакве
ствари
он
не
може
никад
ништа
смислити
.
И
досада
је
други
за
њега
мислио
,
најпре
отац
му
,
па
после
Вујо
,
а
он
је
умео
само
извршити
оно
што
му
се
каже
.
И
ову
похару
извршио
је
по
плану
и
наговору
Вујову
,
али
није
ни
сањао
да
ће
овакве
последице
наступити
.
Истина
,
док
се
одлучивао
,
он
је
помишљао
на
све
,
па
и
на
горе
,
али
је
све
то
друкчије
изгледало
онда
,
док
се
помишљало
.
Сад
,
кад
се
нашао
пред
стварношћу
,
изгубио
се
сав
.
Само
зна
једно
:
да
је
могао
унапред
осетити
све
ово
што
је
данас
преживео
и
што
сад
осећа
—
не
би
се
никад
одлучио
на
такав
корак
.
Али
,
несрећом
својом
,
Ђурица
још
многе
ствари
није
знао
.
Он
није
знао
да
је
Вујо
,
одмах
после
извршене
похаре
,
неким
нарочитим
,
само
њему
познатим
начином
,
ставио
до
знања
капетану
,
да
су
похаране
ствари
код
Ђурице
.
Није
знао
да
је
то
Вујо
учинио
из
рачуна
:
да
навуче
младића
на
велику
кривицу
,
па
онда
да
га
страхом
принуди
,
да
се
одметне
у
гору
.
А
после
већ
—
Вујо
зна
како
се
командује
туђом
главом
...
Ђурица
је
сад
знао
само
једно
:
да
му
се
Вујо
мора
,
каквим
било
начином
,
јавити
и
дати
му
савета
,
шта
да
чини
даље
.
Вујо
ће
за
њега
смислити
ма
какав
излаз
,
он
је
у
то
уверен
,
као
у
себе
самога
.
А
зна
добро
да
ће
то
бити
једини
излаз
,
да
га
мора
примити
без
размишљања
,
без
поговора
;
јер
он
сам
не
може
ништа
смислити
,
а
добро
увиђа
да
је
без
помоћи
Вујове
пропао
.
Остаје
му
,
дакле
,
само
да
чека
.
Због
тога
је
и
избегавао
мисли
о
своме
положају
,
оне
су
му
и
иначе
биле
тешке
,
а
у
овој
неизвесности
још
теже
.
—
О
,
ала
ово
смрди
ужасно
!
—
рече
полугласно
,
пошто
се
напи
воде
из
крчага
.
Погледавши
на
ону
страну
,
где
је
био
прозор
,
Ђурица
опази
да
нема
више
оних
зракова
од
сунца
.
Да
би
бар
колико
избегао
овај
несносни
задах
и
да
би
дознао
шта
се
ради
на
улици
,
попе
се
опет
на
прозор
.
У
оним
пукотинама
,
кроз
које
му
данас
допираху
зраци
,
беше
тамно
као
и
у
његовој
апсани
.
»
Смркло
се
,
мора
бити
«
—
рече
у
себи
и
стаде
да
слуша
пролази
ли
народ
улицом
.
Не
прође
нико
,
само
се
отуд
од
кафане
чујаше
разговор
,
али
се
могло
одмах
опазити
да
је
мало
света
пред
кафаном
.
»
Па
то
је
већ
права
ноћ
«
—
помисли
он
,
и
неко
чудно
,
загонетно
надање
испуни
му
душу
.
Стаде
да
чека
још
,
али
пролазници
беху
врло
ретки
,
а
разговора
пред
кафаном
сасвим
нестаде
.
Сиђе
опет
на
своју
сламу
и
сав
се
предаде
дугом
,
упорном
ћутању
,
без
једне
мисли
...
Тако
му
пролажаху
дуги
,
бескрајни
часови
у
ћутању
,
те
је
већ
изгубио
сваки
приближан
рачун
о
времену
...
Наједаред
зачу
се
тихо
,
као
сан
,
као
са
другога
света
,
куцање
о
капак
на
прозору
.
Ђурица
се
прену
.
Читава
бура
осећања
пробуди
се
у
њему
,
и
за
један
миг
беше
на
прозору
.
Стаде
да
слуша
,
угушујући
своје
рођено
дисање
,
али
му
у
ушима
наступи
читава
свирка
од
зујања
,
све
по
такту
,
на
прекиде
,
те
стаде
очајавати
да
не
заглухне
.
Беше
зинуо
и
сав
се
претворио
у
слух
,
кад
се
куцање
опет
понови
.
Сад
је
,
чини
му
се
,
осећао
присуство
човечје
с
оне
стране
капка
.
Полако
,
тресући
руком
,
одговори
на
куцање
.
Капак
лагано
шкрипну
,
и
Ђурица
осети
да
је
отворен
.
Затим
стаде
нека
рука
да
шушка
око
прозора
,
који
је
намештен
с
поља
,
иза
гвоздене
решетке
.
Прозор
се
лагано
и
опрезно
отвори
.
Струја
свежега
,
хладнога
ноћнога
ваздуха
појури
кроз
отвор
,
право
на
њега
,
и
он
удахну
свом
снагом
пуне
груди
овога
дивнога
ваздуха
.
—
Ђурица
!
—
зачу
се
отуд
глас
,
који
га
потресе
свега
,
јер
познаде
чији
је
.
—
Ча-Вујо
,
ја
сам
...
—
прошапта
он
,
дршћући
као
у
грозници
,
и
наслони
лице
на
решетку
.
Беху
се
обојица
тако
примакли
,
да
су
могли
чути
један
другом
дисање
.
—
Камо
се
,
по
Богу
си
?
...
полудех
од
муке
—
рече
он
.
—
Е
,
синовче
,
на
муци
се
познају
јунаци
...
Није
то
шала
...
Шта
је
било
,
јесу
ли
те
позивали
горе
?
—
Ја
,
па
ми
рече
да
сутра
морам
све
казати
.
Иначе
,
вели
,
има
неке
мајсторије
.
—
Хоће
,
хоће
поганац
,
знам
ја
њега
...
Сваку
ће
жилу
да
истегне
,
свако
парче
меса
да
пребије
,
па
после
не
ваљаш
ни
Богу
ни
ђаволу
...
Душу
ће
да
извади
,
а
живот
да
остави
,
ја
како
...
—
Не
говори
тако
,
ако
знаш
за
невољу
,
јер
полудех
од
муке
;
но
реци
ми
шта
би
ово
од
мене
,
ко
то
проказа
?
И
шта
да
радим
сад
?
—
Још
нисам
то
дознао
,
али
сам
наместио
моје
замке
,
и
за
два-три
дана
дознаћу
ко
нас
потказа
.
Ако
буде
неко
од
оних
,
неће
му
се
,
бели
,
више
оџак
пушити
.
—
Зар
од
оних
што
су
са
мном
...
.
—
Не
знам
,
али
ко
може
други
?
...
Но
већ
то
је
било
и
прошло
,
али
шта
ћемо
сад
?
—
Па
ја
погибох
,
брате
,
мислећи
,
али
знаш
да
без
тебе
не
могу
ништа
.
Чекô
сам
те
кô
озебô
сунце
,
па
сад
што
ми
ти
кажеш
,
тако
ће
и
бити
.
—
Оно
знаш
...
мука
је
то
.
Ствари
су
код
тебе
нађене
,
ту
ти
не
поможе
нико
.
Али
те
они
неће
оставити
,
док
не
издаш
остале
,
а
То
не
смеш
учинити
—
одговори
Вујо
таквим
гласом
,
од
кога
Ђурица
задрхта
.
—
Море
,
то
се
зна
...
какво
издавање
!
Али
ко
ће
’
наке
муке
поднети
?
—
Ти
их
немој
подносити
,
ко
те
гони
да
их
трпиш
...
—
Како
...
ја
шта
ћу
?
—
Хајде
у
гору
.
Ђурицу
удари
као
муња
по
срцу
.
Све
досад
сматрао
је
ту
мисао
некако
онако
,
као
и
сваку
мисао
која
је
далеко
од
дела
.
Она
му
је
непрестано
стајала
пред
очима
као
нека
црна
тачкица
у
даљини
,
којом
се
он
само
забављао
,
али
ето
,
сад
му
се
»
тачкица
«
приближи
муњевитом
брзином
и
,
као
неко
чудовиште
,
обухвати
га
свега
,
стеже
га
грозно
,
не
остављајући
му
времена
за
размишљање
.
—
Да
се
одметнем
?
—
прошапта
он
као
за
себе
.
—
Али
и
тамо
ме
чека
куршум
.
—
А
ти
чекај
ту
,
па
трпи
.
Ако
издаш
,
чека
те
конопац
или
отров
;
ако
не
издаш
,
чека
те
дуга
робија
у
тешком
окову
и
сва
она
чуда
и
муке
,
о
којима
сам
ти
причао
.
А
ја
мислим
,
боља
ти
је
слобода
овамо
,
па
бар
док
живиш
,
да
живиш
царски
.
—
Знам
,
али
ће
и
тамо
да
убију
.
—
Тхе
...
ја
мислим
једном
се
мре
.
А
ја
ти
главу
дајем
,
као
што
сам
ти
и
пре
говорио
,
да
ћу
те
чувати
,
док
год
сам
жив
.
После
већ
,
кад
накупиш
пара
,
можеш
куд
хоћеш
.
—
А
како
да
изиђем
одавде
?
—
То
је
моја
брига
,
само
ти
кажи
.
Ђурица
наслони
главу
на
хладно
гвожђе
и
уздахну
очајно
.
»
Дакле
баш
да
се
хајдукује
?
«
—
поче
да
мисли
.
»
А
младост
?
...
а
будућност
?
...
Све
се
руши
,
свега
нестаде
;
одоше
,
кâ
прах
и
пепео
,
они
лепи
снови
младости
.
«
Како
је
он
лепо
замишљао
своју
будућност
!
...
Али
на
што
се
сад
сећати
свега
тога
,
кад
је
све
прошло
...
И
зар
се
могао
чему
бољем
надати
,
зар
је
могао
у
оној
сиротињи
очекивати
какву
сјајну
срећу
?
Јад
и
немаштина
били
би
му
вечити
другови
...
А
овако
,
зар
је
боље
?
...
О
,
тешко
ли
је
то
!
...
И
баш
се
мора
,
баш
нема
другог
излаза
,
до
у
гору
?
Нема
,
јамачно
нема
.
—
Кад
то
каже
ча-Вујо
,
онда
мора
бити
тако
;
он
је
,
јамачно
,
добро
промислио
.
Али
зашто
тако
одмах
,
зашто
нема
могућности
да
се
спреми
за
то
,
да
размишља
дуго
,
да
учини
бар
какву
већу
кривицу
,
па
да
зна
зашто
се
одмеће
.
А
овако
ни
због
чега
!
...
Јест
,
али
сутра
почиње
испит
,
а
на
ноћ
—
оно
...
—
Синовче
,
говори
!
—
поче
Вујо
,
пошто
га
је
нарочито
пустио
да
мало
промисли
под
утисцима
оне
плашње
.
—
Ја
морам
сад
знати
на
чему
смо
,
треба
до
зоре
да
посвршавам
са
људима
.
—
Па
...
кад
није
друкче
,
оно
...
нека
буде
тако
!
—
прошапта
Ђурица
збуњено
.
—
Нећу
тако
,
но
кажи
одсечно
,
да
знам
!
—
Па
видиш
,
ваљад
’
,
да
пристајем
...
морам
!
—
Дакле
,
сигурно
?
—
Сигурно
!
—
Е
,
дај
руку
!
Ђурица
пружи
своју
хладну
као
лед
руку
,
коју
Вујо
дохвати
и
стеже
својим
коштуњавим
прстима
.
—
Нека
ти
је
срећна
друга
мајка
,
гора
зелена
!
А
сад
одмах
лези
па
спавај
,
не
мисли
ни
о
чему
.
Ако
удесим
да
ноћас
вршимо
посао
,
пробудићемо
те
лако
.
Гледаћу
,
ако
пристане
Радисав
,
да
не
проваљујемо
зид
...
—
Који
Радисав
?
—
прекиде
га
Ђурица
.
—
Твој
апсанџија
,
знаш
га
ваљад
’
?
—
Како
,
зар
је
он
...
—
Хе
,
мој
синовче
,
зар
би
ти
сад
био
у
тој
апсани
са
сокака
,
да
ми
није
њега
.
Ти
мислиш
ја
се
шалим
,
кад
што
радим
.
Хајде
ти
спавај
,
а
ја
одох
да
вршим
посао
.
В
Свиће
зора
.
По
целој
варошици
,
кроз
коју
кривуда
,
тихо
жуборећи
,
малена
речица
,
надвила
се
бела
влажна
магла
,
те
заогрнула
својим
лаким
покривалом
целу
ону
долину
,
којом
се
,
у
дужину
,
пружила
главна
и
једина
варошка
улица
.
Петлови
ућуташе
,
после
дуге
јутарње
дерњаве
,
и
још
се
задржаваху
на
гранама
,
протежући
устојане
ноге
и
крила
,
или
опружајући
шију
к
земљи
,
као
да
се
жељаху
уверити
:
није
ли
се
ноћас
што
год
на
земљи
променило
.
Понека
врата
зашкрипе
,
понеки
точак
на
бунару
заклопара
:
то
буновни
и
сањиви
шегрти
спремају
воду
за
љуте
газдарице
,
које
се
још
по
мало
протезаху
по
душеку
поред
гојазна
и
флегматична
господара
.
Фењери
пред
каванама
суморно
шкиље
,
као
душа
у
јектичава
старца
.
Отвори
се
понеки
прозор
,
на
коме
се
појави
трома
и
сањива
глава
,
са
необично
дебелом
руком
иза
потиљка
.
Са
планине
пирка
студен
,
оштар
поветарац
.
Варош
се
буди
...
Отворише
се
врата
на
среској
кући
и
на
њима
се
појави
Радисав
.
Стаде
лено
пред
вратима
,
завуче
руку
у
недра
и
почеша
се
,
као
човек
,
који
је
сву
ноћ
провео
у
дубоку
сну
.
Отвори
се
и
један
прозор
на
горњем
спрату
,
из
пандурске
собе
,
и
на
њему
се
појави
други
,
бунован
пандур
.
Погледавши
на
улицу
он
се
почеша
по
глави
,
зевну
добро
и
обрте
се
Радисаву
,
који
још
стајаше
пред
вратима
са
улице
.
—
Ма
виђидер
,
Раде
,
’
вамо
под
прозорима
.
Нешто
ми
се
ноћас
једнако
причињаваше
нека
лупњава
.
—
А-а-а-а
...
—
зевну
Радисав
и
погледа
га
сањиво
.
—
Ђе
велиш
?
—
Па
виђи
’
вамо
,
болан
.
Знам
ти
ја
сад
ђе
је
!
Радисав
пође
тромо
и
,
бацивши
поглед
дужином
зида
,
одједаред
застаде
и
узвикну
:
—
Ене
де
,
проваљен
зид
!
...
—
Шта
велиш
,
море
?
—
викну
онај
с
прозора
.
—
Зови
људе
,
буди
капетана
!
—
викну
Радисав
и
стаде
да
трчи
тамо
и
амо
поред
зида
,
не
знајући
да
ли
да
уђе
унутра
или
да
стоји
напољу
.
За
један
тренутак
узбуни
се
цела
среска
кућа
.
Пандури
поизлеташе
,
како
се
који
нашао
у
то
време
:
неко
босоног
,
неко
са
једном
обувеном
а
једном
босом
ногом
,
неко
ђипио
право
с
кревета
,
па
онако
необучен
умешао
се
у
гомилу
.
Истрча
и
капетан
сањив
,
с
огрнутим
капутом
преко
леђа
и
папучама
на
босим
ногама
.
Стадоше
да
се
купе
,
најпре
један
по
један
,
а
после
гомилама
,
радознали
и
буновни
грађани
.
Сакупи
се
велики
збор
пред
канцеларијом
.
Капетан
разгледа
проваљено
место
;
рупа
беше
мала
:
изгледаше
да
се
не
може
кроз
њу
ни
глава
провући
.
Људи
се
чуде
,
зевајући
и
протежући
се
.
—
За
то
мени
синоћ
пева
лево
уво
—
вели
Мирко
дућанџија
—
окупило
једнако
:
цију
...
цију
...
цини
...
Видим
ја
да
ће
бити
нешто
,
па
велим
мојој
Круни
:
»
Море
чућемо
неки
глас
«
.
—
»
Јок
,
вели
она
,
кад
пред
вече
пева
,
не
рачуна
се
«
.
Аја
,
што
ја
знам
,
то
мора
бити
.
—
Вала
и
мени
се
нешто
предсказивала
нека
граја
,
—
наставља
Мирков
сусед
,
Цветко
опанчар
—
једнако
ми
сепија
пуцка
:
окрени
овако
,
она
—
цак
!
окрени
с
друге
стране
,
опет
—
цак
!
О
,
веру
му
,
мислим
се
ја
...
—
А
ја
сам
по
псима
познао
да
нечега
има
—
додаје
Коста
абаџија
.
—
Сву
ноћ
прелајаше
,
земљу
гризу
.
Видим
ја
да
то
није
тек
’
нако
...
—
Како
се
провуче
,
слава
га
убила
,
’
наки
човек
кâ
тресак
!
Рекô
бих
ни
песница
му
не
би
могла
овуд
’
проћи
.
—
Ја
,
море
.
Да
нису
ови
људи
прегледали
апсу
,
чисто
не
бих
веровао
да
је
изишао
.
—
Шта
ћеш
је
прегледати
сад
—
одговори
Радисав
.
Он
је
већ
у
другом
округу
.
—
Зар
ви
нисте
загледали
у
апсу
?
—
Викну
капетан
.
—
Шта
је
вајде
...
—
поче
Радисав
да
се
правда
,
али
га
прекиде
стотина
гласова
:
—
Нису
још
гледали
апсу
!
Нису
отварали
!
Па
он
је
,
болан
,
још
у
апсу
...
—
Дете
се
не
би
могло
овуда
провући
!
—
Отварај
!
—
викну
капетан
,
и
сва
се
она
гомила
крете
за
њим
к
вратима
апсанским
.
Радисав
откључа
браву
и
отвори
врата
широм
.
Кроз
ону
рупу
продираше
светлост
унутра
,
те
се
одмах
,
на
први
поглед
,
могло
видети
да
је
апсана
празна
.
Пред
рупом
изнутра
не
беше
ни
једне
цигље
,
ни
једнога
већега
парчета
од
зида
.
Било
је
јасно
свакоме
,
да
су
други
,
с
поља
,
зид
провалили
,
да
их
је
морало
бити
више
и
да
је
то
веома
озбиљна
ствар
.
Капетан
одмах
појми
,
да
се
,
овим
кораком
,
Ђурица
одметнуо
,
али
му
беше
веома
загонетно
,
зашто
се
морао
проваљивати
зид
,
кад
Ђурица
није
још
био
окован
и
имао
је
довољно
могућности
да
побегне
кад
се
већ
одлучио
да
бега
.
Из
тога
што
су
други
провалили
зид
,
те
извели
Ђурицу
,
он
одмах
закључи
да
ће
имати
посла
са
великом
,
организованом
дружином
,
којој
је
досад
био
потребан
јаван
одметник
од
закона
,
и
она
га
је
нашла
у
Ђурици
.
Али
опет
,
зашто
да
проваљују
зид
?
То
беше
велика
загонетка
,
коју
кад
би
одгоненуо
,
похватао
би
све
конце
у
своје
руке
.
Али
онај
што
је
загоненуо
,
није
пружио
довољно
материјала
за
одгонетање
.
Капетан
оде
са
писарима
у
канцеларију
,
па
узе
одмах
да
саставља
извешће
начелнику
,
а
писари
стадоше
журно
писати
наредбе
кленовичкој
општини
,
из
које
је
Ђурица
,
и
свима
околним
општинама
:
»
да
Ђурицу
Дражовића
у
своме
домашају
потраже
,
ухвате
,
и
под
јаком
стражом
,
добро
везана
,
амо
спроведу
«
.
Пандури
већ
беху
усели
на
коње
,
и
,
како
им
се
предадоше
наредбе
,
одјурише
трком
.
Пред
оном
рупом
окупила
се
дела
варош
,
па
се
домишља
како
се
то
све
могло
десити
,
и
ако
је
скоро
сваки
од
њих
добро
знао
човека
,
који
је
то
извршио
.
Том
приликом
заподену
се
занимљив
спор
између
Марка
ковача
и
једнога
дебелога
терзије
.
—
Море
каква
песница
,
шта
ти
говориш
!
Ја
ћу
сад
да
се
провучем
овуда
—
викну
Марко
.
—
Ни
глава
ти
,
брајко
,
не
може
проћи
—
одговара
терзија
.
—
Колико
даш
,
де
?
—
Шта
да
дам
?
...
Знам
да
не
можеш
.
—
Хоће
да
се
кладе
!
Бравос
,
Марко
!
—
повикаше
радознали
гледаоци
.
—
Ја
хоћу
,
ето
,
ал
’
он
неће
за
опкладу
.
—
Што
да
нећу
,
ко
то
каже
?
—
одушеви
се
терзија
.
—
Ето
,
де
за
каву
!
—
Чувајте
се
,
господар-Мито
,
да
на
тако
огромној
берзанској
шпекулацији
не
страдате
.
Може
вам
се
отворити
стециште
због
те
кафе
—
узвикну
апотекар
,
а
његови
слушаоци
да
попуцају
од
смеха
таквој
досетци
.
—
Па
добро
,
де
клади
се
ти
—
одговори
му
газда
Мита
.
—
А
ја
,
напослетку
,
пристајем
за
оку
вина
.
—
Пристајем
!
—
викну
Марко
и
пружи
руку
.
Пошто
се
руковаше
,
Марко
леже
пред
рупу
,
пружи
једну
руку
право
напред
и
на
њу
метну
главу
,
а
другу
руку
пружи
низа
се
.
Макну
ногама
једаред
,
дваред
...
И
док
си
тренуо
,
нестаде
га
,
провуче
се
кроз
рупу
.
Настаде
необична
граја
.
Изиђе
капетан
,
па
кад
му
казаше
шта
учини
Марко
,
и
он
се
заинтересова
,
па
позва
ковача
да
опет
,
истим
начином
,
изиђе
из
апса
.
Марко
се
провуче
опет
.
Зборисање
се
продужи
,
док
сунце
добро
не
угреја
,
те
опомену
дућанџије
да
радње
још
нису
отворене
.
Овај
велики
скуп
разби
се
у
ситне
гомилице
,
које
продужише
и
даље
да
већају
о
јутрошњем
догађају
,
али
сад
већ
много
слободније
и
отвореније
,
но
на
скупу
...
А
Ђурица
,
претрчавши
с
Вујом
(
остали
помагачи
разиђоше
се
на
разне
стране
)
преко
улице
и
потока
,
дохвати
се
шуме
,
па
се
у
њој
осети
онако
исто
,
као
риба
кад
се
са
врела
песка
врати
у
воду
...
Кад
се
одмакоше
подоста
,
Вујо
га
заустави
.
—
Е
,
сад
морамо
да
се
подвојимо
:
ја
ћу
сад
лево
,
долином
и
потесом
,
а
ти
хајде
тако
право
,
док
не
изиђеш
на
саму
косу
;
онда
окрени
све
косом
право
мојој
кући
,
али
жури
што
више
можеш
,
и
гледај
да
те
ни
птице
не
опазе
.
—
Зар
није
сигурније
да
останем
у
шуми
.
Могао
бих
за
два
три
часа
отићи
до
Рудника
?
...
—
Тако
и
зечеви
раде
кô
ти
,
а
лисица
паметнија
,
па
се
завлачи
у
јазбину
,
чим
осети
опасност
...
Кућа
ти
је
сад
најсигурнија
,
а
после
,
ја
ти
нисам
ни
казô
...
имам
ја
у
мојој
кући
добре
згоде
...
Хајд
’
сад
,
па
жури
.
Ђурица
окрете
у
шуму
,
али
чим
се
толико
одмаче
од
Вуја
,
да
га
није
могао
чути
ни
видети
,
одједном
уђе
у
њега
неописани
страх
:
стаде
да
преза
од
свакога
суварка
и
пања
,
стаде
да
дршће
од
шуштања
суха
лишћа
,
које
постаје
од
његова
трчања
,
постаде
као
права
зверка
која
се
спасава
од
велике
хајке
.
Вараше
га
куцање
рођенога
срца
или
пиштање
уха
.
Одједаред
застане
блед
као
смрт
,
стане
да
слуша
с
напрегнутом
пажњом
:
учини
му
се
да
ту
негде
у
близини
засвира
труба
,
али
баш
права
војничка
труба
,
само
мало
тањега
гласа
.
Послуша
тренутак
други
и
најзад
опази
да
му
ухо
пишти
.
Стане
да
се
љути
на
себе
сама
,
али
нема
кад
—
прече
га
мисли
сад
занимају
.
Све
му
се
чини
да
ће
сад
,
ама
баш
овога
тренутка
,
да
плане
пушка
иза
кога
жбуна
,
и
он
већ
почиње
унапред
осећати
како
куршум
звижди
и
улеће
у
њега
.
После
му
се
чини
да
лепо
види
жандарме
и
пандуре
на
коњима
како
веругају
кроз
густо
жбуње
,
па
застане
преплашен
;
погледа
свуд
око
себе
,
па
,
видевши
да
га
обмањује
рођени
страх
,
потрчи
напред
што
више
може
.
»
Ја
црна
живота
,
мајко
моја
!
«
—
помисли
у
себи
и
одмах
се
постара
да
угуши
такву
мисао
,
која
му
одузима
и
последњу
кап
присуства
духа
.
»
Знам
ја
што
је
то
«
—
продужи
да
мисли
даље
,
трчећи
и
журећи
се
—
»
јер
сам
голих
руку
,
па
још
’
нако
намучен
и
уморен
.
Али
само
док
се
докопам
пушке
и
добра
оружја
...
Овако
,
брате
,
шта
ћеш
с
голом
душом
...
кâ
и
сваки
зец
!
...
«
У
такву
стању
,
после
непрекиднога
јурења
целога
часа
,
стиже
Вујовој
кући
,
једва
жив
.
Као
ван
себе
паде
у
један
угао
и
стаде
да
дише
јако
и
убрзано
,
као
да
ће
сад
издахнути
.
Домаћица
Вујова
,
видевши
га
овакова
,
не
изненади
се
,
јер
је
,
за
дуга
века
,
доста
оваквих
призора
гледала
.
Она
само
махну
главом
у
страну
и
још
више
набра
своје
збрчкане
крајеве
око
уста
,
а
ситне
јој
зеленкасте
очи
плануше
за
часак
,
исказујући
неку
лукаву
препреденост
.
Погледавши
младића
,
баба
се
наже
над
ведрицу
,
захвати
воде
у
врг
и
понуди
га
:
—
На
,
сркни
мало
да
дођеш
себи
;
биће
ти
лакше
одма
’
...
Еј
,
јадниче
,
како
си
се
намучио
!
Ђурица
се
жудно
дохвати
врга
,
и
да
му
баба
на
половини
не
одујми
,
искапио
би
све
.
Вода
га
доиста
опорави
,
те
одмах
диже
главу
и
плашљиво
запита
:
—
Камо
Вуја
?
—
Сад
ће
он
доћи
,
не
брини
ти
.
Склони
се
у
собу
,
док
он
не
дође
.
Ђурица
се
диже
,
али
се
једва
одржа
на
ногама
,
које
клецаху
и
повијаху
се
од
умора
и
слабости
.
Ушавши
у
собу
,
леже
на
дрвену
постељу
и
зажмури
.
Да
се
сад
окрену
сто
пушака
на
њега
,
чини
му
се
не
би
се
дигао
са
меке
сламе
,
која
пријатно
шушкаше
и
угибаше
се
под
теретом
његова
тела
.
Тако
пролежа
без
једне
мисли
и
без
покрета
,
док
не
дође
Вујо
.
—
Ха
,
синовче
,
добро
си
се
пожурио
!
Тако
,
брате
,
тако
треба
—
рече
му
Вујо
,
кад
уђе
у
собу
.
—
Једва
жив
дођох
—
одговори
Ђурица
слабим
гласом
—
но
склањај
ме
сад
,
ако
имаш
где
.
На
северној
страни
собе
,
у
којој
лежаше
Ђурица
,
беше
помањи
прозор
,
олепљен
,
уместо
стаклета
,
дебелом
хартијом
,
пенџерлијом
.
Вуја
приђе
к
прозору
,
одмаче
дугачку
клупу
са
наслоном
,
која
заклањаше
половину
прозора
,
па
извади
цео
рам
са
хартијом
.
Али
уместо
поља
и
шуме
,
што
би
сваки
очекивао
да
види
иза
овога
прозорчета
,
указа
се
неко
мало
,
уско
,
а
дугачко
одељење
,
на
коме
беше
само
један
,
овакав
исти
прозор
,
као
и
овај
изнутра
.
Ко
није
посвећен
у
тајну
,
никад
не
би
могао
ни
помислити
,
да
иза
овога
дувара
има
још
какво
одељење
.
—
Гледајући
с
поља
,
види
се
насред
дувара
прозорче
олепљено
хартијом
;
кад
се
уђе
у
собу
,
види
се
на
истом
месту
то
исто
прозорче
,
а
ником
не
може
пасти
на
ум
,
да
су
то
два
прозорчића
,
између
којих
има
добре
згоде
за
прикривање
свакојаких
људи
и
ствари
.
—
Овамо
,
синовче
,
па
се
одмарај
колико
ти
душа
хоће
—
рече
Вујо
,
дижући
рам
са
хартијом
.
Ђурица
га
погледа
зачуђено
.
»
Шта
ће
то
сад
—
помисли
у
себи
—
да
скачем
кроз
прозор
напоље
?
«
Али
кад
устаде
с
постеље
и
угледа
кроз
ону
рупу
друго
прозорче
,
зачуди
се
веома
.
—
Ене
де
,
одкуд
ти
то
?
.
.
Е
јеси
мајстор
!
...
Ко
би
се
тога
сетио
...
—
Кажем
ја
теби
да
код
чиче
има
сваке
згоде
.
Истина
,
ово
је
мање
од
оне
твоје
апсане
,
али
ће
се
ту
наћи
лепших
ствари
но
у
апсани
.
Хајде
,
провлачи
се
.
Ђурица
се
провуче
и
стаде
на
готову
меку
постељу
,
па
узе
да
разгледа
око
себе
.
Одмах
му
паде
у
очи
лепа
двоцевка
острагуша
и
до
ње
друга
некаква
једноцевка
,
коју
одмах
познаде
да
је
острагуша
.
Обе
стајаху
наслоњене
уз
дувар
,
а
по
зиду
беху
извешани
револвери
,
фишеклије
за
појас
и
за
ношење
преко
рамена
,
ножеви
,
пиштољи
и
још
многе
ствари
,
којима
Ђурица
не
знађаше
намене
.
—
Ето
ти
оружја
;
све
је
пуно
и
сигурно
,
као
душа
хајдучка
.
Лези
сад
,
те
се
добро
одмори
,
па
ћемо
се
после
заложити
и
разговарати
.
ВИ
После
неколико
дана
освануше
на
општинској
судници
и
на
вратима
Ђуричине
куће
прилепљене
наредбе
државне
власти
,
у
којима
се
Ђурица
позива
,
да
се
у
року
од
три
дана
преда
власти
,
иначе
ће
се
огласити
за
хајдука
.
Сељане
обузе
велика
радозналост
.
Скупљаху
се
у
гомилице
,
те
претресаху
овај
догађај
и
домишљаху
се
где
може
сад
бити
Ђурица
.
—
Сад
је
он
,
мој
брате
,
чак
у
десетом
округу
.
Склонили
су
њега
добро
...
—
вели
један
Ђуричин
сусед
.
—
Море
,
шта
ти
говориш
?
—
Деца
ми
синоћ
кажу
,
кад
догнаше
стоку
,
да
су
га
видела
у
Пашиним
ливадама
.
Беле
се
,
веле
,
на
њему
кошуље
кâ
снег
,
а
пушку
носи
’
вако
преко
руке
и
обрће
се
на
све
стране
.
—
Биће
то
који
други
,
а
он
сад
не
сме
носа
помолити
,
док
не
састави
друштво
.
—
Јок
,
море
,
деца
га
познају
...
познају
га
деца
,
кад
ти
кажем
.
—
Сад
ће
уцена
,
сто
дуката
!
—
вели
један
кадровац
.
—
Да
ли
ће
баш
стотина
?
—
Спреми
се
да
их
добијеш
.
Баш
те
тражи
Вујо
из
Брезовца
!
—
прекиде
га
опоро
онај
Ђуричин
сусед
.
Сви
ућуташе
,
осећајући
незгоду
,
у
коју
их
доведе
,
својим
несмишљеним
говором
о
уцени
,
онај
доскорашњи
војник
.
—
Ми
морамо
леђа
уз
дувар
—
поче
један
чича
.
—
Он
неће
досађивати
нашем
селу
,
а
ми
му
морамо
бити
на
руци
.
Није
то
шала
болан
:
метнуо
човек
главу
у
торбу
!
Не
смеш
га
дарнути
,
кâ
у
око
.
—
Вала
и
јесте
јунак
,
јади
га
убили
,
да
му
равна
нема
.
—
Море
чуће
за
њега
сва
Србија
,
ја
ти
кажем
.
...
А
на
великом
студенцу
сабрале
се
девојке
,
па
ћеретају
и
причају
једна
другој
новости
,
за
које
се
знало
.
Међу
њима
беше
и
Станка
.
Она
се
наместила
на
дрвено
корито
за
појење
стоке
,
подметула
руку
под
точак
,
па
гледа
како
се
разбија
водени
млаз
у
ситне
капљице
,
које
прштећи
падаху
унаоколо
.
—
Чусте
ли
за
Ђурицу
?
—
рече
једна
.
—
Ја
,
болан
;
он
баш
оде
у
хајдуке
.
—
Шта
кажеш
?
—
викну
Станка
,
тргнувши
руку
испод
млаза
.
—
Зар
ниси
чула
?
Ђурица
побегô
у
гору
,
па
га
сад
јавио
капетан
општини
да
је
хајдук
.
Станку
веома
изненади
овај
глас
.
»
Ђурица
—
хајдук
!
Како
то
може
бити
?
«
—
помисли
она
.
Пре
две
недеље
су
заједно
на
моби
копали
,
и
ништа
;
он
—
кâ
и
сваки
сељак
—
копа
добро
,
игра
у
колу
...
само
се
,
истина
,
мање
шали
од
осталих
.
Али
опет
...
.
—
Како
то
хајдук
?
...
Зашто
су
га
тако
начинили
,
кад
није
још
никога
убио
?
—
запита
она
радознало
.
—
Па
...
побегô
од
власти
,
отишô
у
гору
,
па
тамо
,
кажу
,
не
верма
ни
законе
ни
власт
;
он
ти
је
и
власт
и
закон
,
па
то
ти
је
—
објасни
јој
кћи
једног
одборника
.
Хм
,
опет
то
није
...
Нека
га
,
нек
иде
у
гору
,
што
се
то
кога
тиче
?
Нек
живи
тамо
,
ако
има
шта
јести
,
само
нека
никога
не
дира
.
А
док
он
кога
не
дирне
,
не
сме
ни
њега
нико
дирати
.
—
Богме
,
тамо
му
у
оној
хартији
стоји
написано
,
да
ће
га
после
три
дана
,
ако
се
не
преда
,
смети
убити
сваки
,
ко
год
хоће
.
—
Јест
,
кад
би
се
он
дао
.
Тако
могу
написати
и
за
мене
,
али
нека
дође
ко
да
ме
убије
.
Чик
му
га
!
...
—
Право
кажеш
:
мари
ти
он
за
њине
претње
.
Не
убија
се
лако
’
наки
човек
—
прихвати
друга
.
.
—
Вала
и
јесте
одвојио
од
других
.
Само
да
није
онаки
...
да
кажем
...
тхе
,
па
шта
ћеш
боље
?
—
одговори
трећа
.
—
А
шта
му
манишеш
?
—
поче
опет
Станка
.
—
Ваљад
’
ти
није
право
што
је
хајдук
?
А
мени
је
баш
то
по
вољи
.
Пре
га
никад
нисам
погледала
добро
,
а
сад
,
Бога
ми
,
волела
бих
да
га
видим
.
—
Бог
с
тобом
,
Станка
,
зар
би
му
смела
на
очи
изићи
?
—
Изишла
бих
,
вала
,
и
пред
бесна
курјака
,
а
што
да
нећу
пред
обична
човека
.
—
Далеко
му
лепа
кућа
!
—
повикаше
девојке
и
стадоше
да
се
разлазе
са
студенца
.
Станка
нарочито
заостаде
од
њих
,
док
не
измакоше
подоста
.
Напунивши
ведрице
,
она
их
,
као
какву
играчку
,
пребаци
обрамицом
на
раме
и
,
мислећи
о
свему
што
је
чула
,
пође
кући
.
»
То
је
човек
—
размишљаше
она
уз
пут
—
што
се
не
боји
ни
пушке
ни
власти
,
никога
до
Бога
.
Иде
са
својом
пушком
по
зеленој
гори
,
а
све
живо
бежи
од
њега
...
Прави
горски
цар
!
...
Он
се
не
боји
звера
ни
вампира
,
а
ови
наши
овуда
гори
су
од
жена
...
Једна
брука
,
па
то
ти
је
!
...
Што
не
знадох
,
барем
,
док
беше
овде
,
да
га
разгледам
боље
...
Али
не
мари
:
видећу
га
ма
где
...
«
—
Помоз
’
Бог
,
Станка
!
—
Викну
неко
испред
врљика
,
за
које
се
дотле
беше
заклонио
.
Она
подиже
главу
и
оштро
погледа
Сретена
,
који
јој
беше
пошао
у
сусрет
,
али
видевши
овакав
поглед
,
застаде
на
месту
и
обори
главу
.
—
Шта
си
стао
ту
за
врљике
,
кâ
да
ћеш
ждребад
да
плашиш
!
—
викну
она
љутито
и
пође
даље
.
И
ако
вешто
прикри
забуну
,
беше
се
веома
изненадила
од
овога
неочекиванога
поздрава
.
Сретен
пође
уз
њу
.
—
Ја
,
знаш
,
обилазио
пшеницу
,
па
видим
тебе
да
идеш
оздо
са
судовима
...
па
вељу
,
дај
да
причекам
...
Знаш
,
онога
...
пшеница
ми
много
добра
:
биће
сто
крстина
.
А
већ
шљиве
су
понеле
кâ
чичак
:
ако
им
буде
цене
,
донеће
и
оне
бар
осамдесет
дуката
...
’
Вала
је
Богу
!
...
—
Море
,
ти
не
тражи
наводаџију
за
женидбу
:
видиш
како
умеш
лепо
да
се
хвалиш
.
Ни
баба
Ружа
не
би
умела
боле
намештати
.
—
Ја
,
вала
,
јок
...
што
?
—
нађе
се
Сретен
увређен
—
ја
тек
’
нако
:
само
да
ти
причам
,
а
ти
баш
’
нако
...
Немој
,
болан
!
...
Мој
тата
вели
...
—
Иди
ти
то
причај
Милеви
—
прекиде
га
Станка
—
она
се
нешто
чешће
погледа
с
тобом
.
—
То
,
вала
,
није
...
а
баш
ако
хоћеш
да
ти
кажем
...
—
Немој
,
немој
,
знам
шта
ћеш
.
Кажи
то
Милеви
—
прекиде
га
она
и
обрте
десно
,
к
својој
кући
.
...
Међутим
,
Вујо
,
дознавши
за
те
објаве
,
даде
се
у
бригу
.
Ђурица
би
се
још
могао
покајати
,
могао
би
се
вратити
,
јер
му
ни
кривица
још
није
тако
огромна
,
и
у
том
случају
пропао
би
сав
Вујов
труд
и
сви
планови
.
Требало
је
одмах
пресећи
ове
путеве
за
предају
,
и
Вујо
се
даде
на
посао
.
Пре
свега
нареди
Ђурици
да
се
никуд
не
миче
из
онога
ћилерчета
,
јер
га
,
вели
,
сад
журно
траже
.
Тиме
му
одузе
могућност
да
се
ма
с
ким
састане
и
дозна
што
о
свом
положају
.
Одмах
затим
беше
му
прва
брига
да
Ђурица
постане
јаван
разбојник
и
да
,
услед
тога
,
изгуби
сваку
могућност
за
предају
.
Истога
дана
Вујо
дозва
једнога
свога
повереника
,
даде
му
некакав
налог
,
па
се
упути
у
варош
.
На
варошком
тргу
нађе
Симу
ковача
,
свога
главног
агента
из
вароши
,
проговори
са
њим
две
речи
,
па
оде
у
пивницу
код
»
Европе
«
.
—
А
,
ево
нам
трећега
!
—
викну
апотекар
,
који
сеђаше
са
Живком
Чапљом
,
пенсионованим
писарем
.
Видећи
да
је
Вујо
расположен
,
он
лупну
о
сто
.
Прљаво
слушче
са
масном
запрегачом
појави
се
на
вратима
.
—
Дај
нам
Дарвина
!
—
Хо-хо-хо-хо
—
насмеја
се
писар
,
као
да
сад
први
пут
чује
тај
виц
,
и
ако
га
слуша
,
у
разним
варијацијама
,
већ
неколико
година
.
Први
пут
је
апотекар
дао
назив
картама
—
јеванђеље
,
али
видећи
да
се
понеко
из
публике
мршти
,
назва
их
философијом
.
Кад
је
утврдио
тај
генерални
појам
,
он
стаде
после
да
га
цепа
на
делове
по
његовим
представницима
.
Најпре
—
Бакон
(
тај
се
назив
држао
најдуже
,
јер
је
,
својом
звучношћу
,
веома
импоновао
паланци
)
,
па
Кант
,
па
Хус
(
не
зна
се
сигурно
шта
је
руководило
апотекара
,
да
избере
име
овога
реформатора
)
,
па
најзад
Дарвин
.
Разуме
се
,
да
је
он
морао
објашњавати
публици
значај
свакога
имена
,
те
је
тиме
како
он
говораше
,
»
распростирао
научне
философске
идеје
у
питомој
Шумадији
«
.
—
Је
ли
то
онај
,
што
вели
да
човек
има
реп
?
Хо-хо-хо
...
—
продужи
писар
.
—
Чича
,
ти
делиш
—
обрте
се
апотекар
Вују
,
кад
донеше
карте
.
—
Дижи
,
синовче
,
па
да
видимо
како
књига
вели
.
Апотекар
нађе
осмицу
пик
и
подели
...
После
једнога
часа
прође
улицом
Симо
ковач
и
,
дошавши
спрам
играча
,
некако
се
необично
накашља
—
полако
,
тихо
,
да
никоме
не
обрати
пажњу
,
па
онда
оде
даље
улицом
.
Вујо
неприметно
мрдну
десним
раменом
,
јер
беше
окренуо
леђа
улици
,
и
продужи
играње
карата
.
Кад
сврши
игру
,
он
се
диже
полако
,
као
човек
који
не
зна
куд
ће
,
па
се
упути
улицом
.
Пред
једном
каваном
нађе
самога
Сима
.
—
Има
ли
?
—
запита
га
лагано
.
—
Милутин
иде
сутра
у
Жабаре
да
капарише
ракију
—
одговори
Симо
.
—
Кад
?
—
Зором
.
—
Је
ли
сигурно
?
—
Тако
вели
.
—
Добро
је
—
одговори
Вујо
,
па
се
диже
и
оде
право
у
село
.
На
путу
,
из
једне
јаружице
,
изиђе
пред
њега
онај
повереник
.
—
Нађе
ли
га
?
—
запита
Вујо
.
—
Нађох
;
вели
да
може
.
—
Добро
.
Иди
му
сад
кажи
нек
дође
мојој
кући
чим
се
смркне
,
а
и
ти
дођи
са
њим
.
—
Зар
ћу
и
ја
...
на
посао
?
—
Мораћеш
;
нема
ко
други
.
За
овај
посао
требају
ми
поуздани
људи
—
одговори
Вујо
одсечно
,
не
остављајући
ни
мало
места
за
двоумицу
.
—
Баш
бих
те
молио
...
знаш
...
скоро
су
ме
петљали
...
—
Знам
ја
да
сви
измичете
леђа
,
кад
нема
никаква
ћара
.
Човек
треба
само
да
почне
,
а
ја
га
не
могу
шиљати
с
ким
било
.
Ти
мораш
ићи
—
одговори
Вујо
и
продужи
пут
.
Кад
стиже
кући
,
Вујо
оде
право
у
собу
и
стаде
на
оно
прозорче
од
ћилера
.
Ђурица
већ
беше
побелео
од
нестрпљења
.
Провлачио
се
двадесет
пута
кроз
оно
прозорче
,
те
ходао
по
соби
,
разгледао
и
очистио
све
пушке
и
ножеве
,
и
опет
му
дошло
време
,
кад
већ
није
имао
шта
да
ради
.
Свану
му
кад
дође
Вујо
.
—
Камо
се
,
за
невољу
?
...
Хоћу
полудети
’
вако
сам
.
—
Нећеш
дуго
,
не
бој
се
.
Сутра
,
зором
,
на
посао
!
Ђурицу
нешто
ледну
,
али
он
отера
од
себе
то
непријатно
осећање
другим
,
повољнијим
:
»
Сутра
ћу
,
дакле
,
на
слободу
!
...
Моћи
ћу
дакле
да
идем
гором
и
ливадама
,
дуго
,
дуго
...
да
се
сит
надишем
онога
планинскога
мириса
...
«
—
Вала
,
право
ми
је
,
куд
год
хоћеш
,
само
да
не
седим
више
у
овом
ћумезу
.
Шта
раде
тамо
,
траже
ли
ме
?
—
Не
брини
за
то
,
него
дај
да
спремамо
то
оружје
.
—
Све
сам
прегледао
,
почистио
,
наредио
сваку
као
сат
.
—
Дај
—
дер
овамо
—
рече
Вујо
,
и
узе
једну
по
једну
пушку
,
те
их
прегледа
и
,
нашавши
све
у
реду
остави
их
.
—
Тако
,
соколе
!
Оружје
ти
је
сад
и
отац
и
мајка
,
па
треба
да
га
гледаш
као
око
у
глави
.
—
Куд
ћемо
сутра
?
—
Чекај
,
док
дођу
и
они
други
,
па
ћу
вам
онда
казати
.
Ја
одох
да
посвршавам
још
неке
послове
,
а
ти
седи
ту
.
—
Зар
опет
сам
?
Вујо
му
не
одговори
ништа
,
но
изиђе
одмах
из
собе
.
Ђурица
стаде
да
премишља
.
»
Дакле
да
се
почне
!
—
оно
...
«
а
то
оно
не
смеде
још
да
разгледа
из
ближе
,
бар
у
памети
.
Осећао
га
је
непрестано
да
лебди
над
њим
,
и
знао
је
да
се
једном
мора
кидати
,
да
мора
погледати
томе
питању
у
очи
,
али
се
старао
да
не
мисли
о
њему
све
до
последњега
тренутка
.
У
себи
је
желео
да
се
оно
никако
и
не
појави
,
да
се
одложи
,
ако
је
могуће
,
сасвим
;
а
дотле
,
док
не
куцне
час
,
најбоље
је
да
се
не
мисли
о
томе
.
Њега
су
страшиле
саме
мисли
,
тиштала
га
је
нека
унутарња
грижа
,
и
он
је
најволео
,
кад
би
се
некако
могло
десити
,
да
изненада
упадне
у
какву
гомилу
и
да
се
ту
све
реши
.
У
таквој
неизвесности
прође
му
дуго
време
.
У
неко
доба
ноћи
дође
Вујо
са
два
човека
.
Један
од
њих
нарочито
падаше
у
очи
целом
својом
спољашношћу
и
нарочитим
држањем
.
Беше
то
зрео
човек
,
око
својих
четрдесет
година
.
На
црном
циганском
лицу
беше
усађен
орловски
повијен
,
на
крају
раширен
нос
,
који
издаваше
велику
срчаност
и
одважност
.
Под
ниским
,
испупченим
челом
,
сијаху
два
црна
ватрена
ока
,
која
и
онда
,
кад
се
усне
растезаху
у
осмејак
,
гледаху
крвнички
.
Раста
беше
малена
,
али
снаге
необичне
.
Његовим
широким
плећима
и
снажним
мишицама
позавидели
би
многи
атлети
од
заната
.
Ушавши
у
собу
,
не
стаде
на
једном
месту
,
већ
прегледавши
оком
сваки
кутић
,
стаде
да
чини
неке
необичне
покрете
:
час
мрдне
једним
раменом
или
пружи
руку
у
напред
и
тргне
је
истога
тренутка
,
као
да
се
ожегао
;
час
тргне
главом
унатраг
,
забаци
је
и
истога
тренутка
заигра
ногама
—
изгледаше
као
да
у
њему
ври
читава
бура
,
па
не
може
себи
одушке
да
нађе
.
То
беше
чувени
,
у
оном
крају
,
Пантовац
.
У
свакој
лоповској
дружини
или
разбојничким
и
другим
предузећима
,
он
беше
или
вођ
или
један
од
главних
сарадника
.
Вујо
без
њега
није
ништа
предузимао
,
а
он
је
,
од
свих
људи
,
највише
имао
респекта
према
Вују
.
Двапут
је
осуђиван
на
робију
за
опасне
крађе
и
,
после
брзога
помиловања
,
које
су
му
»
пријатељи
«
умели
испословати
,
продужавао
је
стари
занат
.
У
крађи
и
нападима
био
је
плаховит
као
олуја
.
Јуришао
је
без
размишљања
,
као
бесан
курјак
у
стадо
,
на
мирне
домове
;
и
поклао
би
све
,
да
,
се
Вујо
није
старао
да
уз
њега
шаље
човека
,
који
ће
га
стишавати
и
хладније
вршити
посао
.
Због
те
његове
плаховите
одважности
,
Вујо
га
је
ценио
и
чувао
више
од
свих
хајдука
,
који
су
»
кроз
његове
руке
«
прошли
.
—
Ево
ти
дружине
,
харамбашо
!
—
рече
Вујо
,
кад
уђоше
у
собу
код
Ђурице
.
—
Овај
ће
ти
бити
побратим
и
друг
на
сваком
кораку
,
а
добро
се
знате
обојица
.
Ђурица
приђе
Пантовцу
и
рукова
се
са
њим
.
—
Је
ли
ти
се
досадило
,
побро
,
чекајући
?
—
запита
га
овај
.
—
Богме
јесте
;
излудих
од
муке
—
одговори
Ђурица
.
—
Ха
,
сињу
ли
му
душу
...
чекни
само
до
сутра
,
па
да
видиш
окршаја
!
...
И
ја
ти
се
,
вала
,
побољех
,
не
радећи
ништа
.
Ђурица
приђе
ономе
другоме
,
те
се
рукова
и
са
њим
.
—
Хоћеш
и
ти
,
Којо
,
са
нама
?
—
Па
...
морам
...
Вујо
тако
рече
,
а
баш
сам
имао
нека
посла
—
поче
овај
отезати
.
Пантовац
га
пресече
очима
,
те
он
ућута
.
Кад
сви
поседаше
,
Вујо
поче
говорити
.
—
Доста
је
било
чекања
,
треба
да
се
ради
.
Једнако
једемо
,
а
ништа
не
зарађујемо
...
Сутра
иде
Милутин
механџија
у
Жабаре
да
исплати
и
дотера
ракију
;
—
биће
триестак
дуката
.
Ти
ћеш
га
,
Ђурица
,
зауставити
и
узети
паре
,
а
ова
двојица
ће
бити
с
тобом
.
Радован
ће
ти
све
казати
шта
имаш
да
чиниш
;
он
је
најбољи
мајстор
за
те
ствари
.
Гледај
да
свикнеш
тај
посао
што
пре
,
па
после
да
ти
умеш
другима
заповедати
.
Само
треба
срце
да
ти
је
одважно
,
па
не
бери
бриге
.
Радован
и
Коста
ће
се
нагаравити
и
прерушити
,
да
их
нико
не
позна
,
а
за
тебе
већ
не
мари
...
Затим
узе
оружје
,
те
раздели
свој
тројици
.
Ђурици
даде
острагушу
,
револвер
и
нож
,
а
преко
рамена
пребаци
му
широк
кајас
са
наређаним
мецима
.
Пантовац
узе
само
пушку
и
нож
,
а
Кости
,
поред
пушке
,
обеси
чутурицу
с
ракијом
и
торбу
са
јелом
.
—
У
торби
су
вам
нагарављени
пешкири
и
једна
крпа
с
истуцаним
угљеном
—
рече
Вујо
.
—
А
сад
полазите
,
и
нек
вам
је
добра
срећа
!
Ђурица
се
трже
,
као
из
дуга
сна
.
—
Шта
,
зар
нећемо
сутра
?
—
запита
чудећи
се
.
—
Сутра
,
ја
како
.
Али
нећеш
,
ваљад
’
,
полазити
из
моје
куће
,
да
те
сви
виде
.
Сад
треба
стићи
на
место
,
па
чекати
.
Ђурица
изиђе
из
куће
махинално
,
као
у
неком
бунилу
,
праћен
двојицом
зликоваца
.
»
Ко
зна
—
помисли
он
—
можда
то
неће
ни
бити
;
дуго
је
до
зоре
«
.
И
тако
полуумирен
уђе
у
гору
.
ВИИ
Давно
је
свануло
.
Звезде
се
угасиле
,
и
предмети
се
сасвим
јасно
распознају
.
По
ваздуху
још
трепери
она
беличаста
измаглица
,
али
се
на
истоку
указује
по
мало
руменила
.
Још
неколико
тренутака
,
па
ће
небесним
плаветнилом
прснути
огњени
зраци
,
од
којих
ће
затреперити
и
засјати
цела
околина
.
На
путу
што
води
к
срцу
Шумадије
,
тамо
где
се
многим
увојцима
слази
у
Б
.
Поток
,
стоје
густи
купињаци
и
павитине
,
у
које
би
се
могли
заклонити
читави
батаљони
.
Ту
,
на
једној
већој
завојици
,
леже
у
павитини
С
једне
стране
Радован
и
Коста
,
а
с
друге
сам
Ђурица
.
Прва
су
двојица
по
целом
лицу
нагарављена
и
увезана
широким
,
гаравим
пешкирима
,
те
им
се
види
само
горњи
део
лица
.
Они
леже
мирно
,
погледајући
само
навише
уз
пут
,
од
куда
је
имао
доћи
осуђени
путник
.
Радован
је
,
још
док
су
били
на
ноћишту
у
шуми
,
дао
Ђурици
сва
потребна
упуства
у
којима
су
предвиђени
разни
случајеви
,
па
сад
безбрижно
седи
и
чека
.
А
Ђурица
још
не
беше
начисто
ни
са
самим
собом
,
ни
са
својим
мислима
.
Од
мисли
је
он
и
сада
бежао
,
као
и
јуче
,
очекујући
у
себи
да
ће
се
све
то
некако
мимоићи
.
У
крајњем
случају
веровао
је
,
да
се
механџија
неће
ни
кренути
на
пут
,
или
ће
бар
окренути
преким
путом
,
преко
села
.
Стога
му
ни
ово
чекање
не
беше
тако
мучно
ни
грозничаво
,
како
је
он
сам
очекивао
.
Али
време
протицаше
брзо
...
Одједном
,
кад
сунце
изгреја
,
иза
Ђуричиних
леђа
зачу
се
неко
тапкање
по
прашини
.
Он
се
трже
,
и
умало
не
скочи
од
страха
,
кад
виде
човека
насред
пута
.
Ни
сам
не
зна
како
се
уздржа
од
покрета
,
који
би
га
издао
.
Неки
сељак
,
кога
он
познаваше
по
изгледу
,
са
заметнутом
косом
на
рамену
,
иђаше
средином
пута
,
гледајући
неодређено
пред
собом
.
Коса
махаше
за
његовим
леђима
,
а
он
одмицаше
све
више
и
више
,
док
се
,
на
последњој
завојици
,
не
изгуби
.
Ђурица
беше
веома
узбуђен
,
срце
му
лупаше
јако
,
и
он
се
више
не
могаше
умирити
.
Стаде
да
помаља
главу
из
врзине
и
грозничаво
да
звера
по
путу
,
и
усред
те
узбуђености
,
кад
не
могаше
ништа
распознати
,
зачу
се
условљени
знак
:
—
Пст
!
Ђурица
скочи
и
помоли
се
из
заклона
до
половине
.
Обрнувши
главу
уз
пут
угледа
на
другој
завојици
црно
кљусе
и
на
њему
онај
сигави
,
добро
познати
му
капут
Милутина
механџије
,
који
се
повио
на
кљусету
,
па
труцка
и
одскаче
од
седла
,
по
такту
вранчева
касања
...
Некаква
суморна
тежина
,
некакав
изненадни
бол
наиђе
му
на
срце
,
од
кога
му
задрхта
цело
тело
,
а
пред
очима
се
ухвати
,
наиђе
нека
магла
,
од
које
се
ништа
не
види
око
себе
...
У
глави
му
наступи
неко
болно
бунило
,
занос
...
не
види
ништа
и
не
мисли
...
Руке
су
му
се
грозничаво
тресле
,
и
он
се
бојао
само
да
не
испусти
пушку
.
Чуо
је
,
али
није
видео
,
да
је
онај
близу
,
да
га
растављају
само
дваестак
корака
од
њега
.
Најзад
се
иза
врзине
помоли
прво
глава
вранчева
,
па
одмах
затим
и
цео
коњаник
.
Наступио
је
последњи
тренутак
.
Ђурица
случајно
погледа
на
врзину
,
где
му
беху
сакривени
другови
,
и
тамо
спази
два
сјајна
ока
,
која
га
сагореваху
гневом
и
срџбом
...
Као
на
дроту
искочи
из
врзине
,
и
стаде
насред
пута
са
пруженом
пушком
...
Механџија
се
беше
нешто
веома
замислио
и
оборио
главу
,
те
се
трже
тек
онда
,
кад
вранац
устукну
испред
изненадне
појаве
Ђуричине
.
—
Доле
с
коња
!
—
викну
Ђурица
промуклим
,
узбуђеним
гласом
,
који
се
и
самом
њему
учини
непознат
.
Механџија
рашири
очи
,
и
као
да
сад
тек
поче
да
се
буди
,
погледа
Ђурицу
исто
онако
,
као
што
га
гледа
у
својој
механи
,
доносећи
му
сатљик
ракије
.
Тако
му
и
проговори
,
оним
обичним
гласом
:
—
А
гле
!
...
Ђурица
!
...
Шта
ћеш
ту
,
бре
?
Овај
познати
му
поглед
и
глас
одузе
Ђурици
последњу
мрву
присебности
и
одважности
.
Он
,
за
тренутак
,
заборави
где
је
,
заборави
своју
задаћу
и
све
,
па
стаде
да
саставља
у
памети
одговор
,
како
да
објасни
човеку
своје
присуство
на
овом
месту
.
А
механџија
већ
поче
да
прикупља
дизгине
и
да
мува
вранца
коленима
,
кад
иза
Ђуричиних
леђа
загрме
страховити
глас
:
—
Пуцај
,
небеса
му
његова
,
шта
га
чекаш
!
Истога
тренутка
искочи
,
као
звер
разјарени
,
Пантовац
у
свом
страшном
наличју
и
,
пруживши
пушку
право
у
груди
механџине
,
дрекну
:
—
Доле
!
Милутин
слете
с
коња
,
стаде
да
звера
уплашено
,
док
се
не
присети
,
те
завуче
руку
у
џеп
,
у
коме
му
беше
новчаник
,
али
је
опет
извуче
празну
и
истога
тренутка
је
опет
завуче
...
И
ко
зна
докле
би
тако
радио
,
да
Пантовац
не
повика
:
—
Паре
!
...
Бацај
паре
!
Механџија
извуче
новчаник
,
метну
га
на
длан
и
пружи
преда
се
,
али
му
рука
толико
дрхташе
,
да
новчаник
паде
у
прашину
,
а
он
замуца
:
—
Тако
ми
деце
!
...
Жива
ми
деца
!
...
Браћо
моја
!
...
—
Дижи
то
!
—
викну
Пантовац
.
Он
подиже
новчаник
и
опет
га
пружи
унапред
.
Ђурица
за
све
то
време
гледаше
,
у
чуду
и
страху
,
шта
се
збива
,
док
га
Пантовац
не
гурну
снажно
напред
,
те
се
нађе
уз
самога
Милутина
.
Не
знајући
шта
би
Друго
,
узе
новчаник
са
пружене
руке
и
обрте
се
к
Радовану
.
Пантовац
узе
новчаник
,
отвори
га
и
стаде
да
гледа
шта
има
у
њему
,
а
механџија
,
видевши
да
му
обојица
окретоше
леђа
,
зађе
иза
вранца
,
па
се
окрете
и
стругну
уз
брдо
,
колико
га
ноге
понеше
.
Вранац
осећајући
ваљда
невољу
свога
газде
,
обрте
се
,
па
и
он
зажди
за
њим
,
и
једва
га
стиже
на
трећој
завојици
.
—
Стој
!
...
Пуцај
!
...
—
повикаше
они
за
Милутином
,
и
Коста
,
искочивши
из
заседе
,
већ
пружи
пушку
,
али
вранац
,
трчећи
за
газдом
,
заклони
га
собом
,
а
Пантовац
,
видевши
пружену
пушку
,
повика
:
—
Остав
’
!
...
Ко
ти
то
рече
?
—
Па
...
ја
чух
да
велиш
:
»
пуцај
«
...
па
ко
велим
...
—
стаде
Коста
да
отеже
.
—
Хајде
живо
,
да
се
разлазимо
—
рече
Пантовац
.
—
Ти
сад
гледај
да
се
што
пре
дохватиш
Венчаца
,
као
шта
сам
ти
казао
;
а
ово
нај
,
понеси
са
собом
—
рече
Ђурици
,
дајући
му
новчаник
.
—
Ама
шта
ово
би
?
—
поче
Ђурица
.
—
Би
оно
што
не
ваља
.
Ако
си
ти
свакад
тако
јуначан
,
онда
је
боље
да
се
вратиш
кући
,
па
да
гледаш
своја
посла
—
одговори
му
Радован
љутито
,
па
се
окрете
и
оде
уз
поток
.
Коста
већ
беше
измакао
путом
,
па
ће
,
кад
пређе
поток
,
да
удари
потесом
,
а
Ђурица
прескочи
врзину
и
брзим
кораком
оде
низ
поток
...
Протрчавши
потоком
,
кроз
шибље
и
трњак
,
за
један
пушкомет
,
Ђурица
наједаред
стаде
као
укопан
.
На
два
три
корака
пред
њим
зачу
се
глас
:
—
О-о-о
,
бато
,
о
!
Загледавши
се
кроз
трњак
,
он
угледа
пред
собом
,
у
потоку
,
сељака
који
држи
два
вола
у
порожју
и
поји
их
на
једном
виру
.
Један
се
во
узнемирио
од
обада
,
а
сељак
га
умирује
благим
гласом
,
тапкајући
га
руком
по
врату
.
Ђурица
тек
сад
опази
,
да
туда
воли
сеоска
путања
,
која
прелази
преко
потока
,
и
спаја
село
са
потесом
.
Саже
се
под
један
трн
и
стаде
да
чека
.
Сељак
напоји
волове
,
саже
се
к
виру
,
те
их
попрска
неколико
пута
хладном
водом
,
па
онда
полако
пређе
поток
и
ступи
у
поље
.
Ђурица
скочи
из
заседе
и
,
зверајући
десно
и
лево
,
јурну
напред
што
брже
могаше
.
Тек
кад
се
дохвати
Венчаца
,
умери
корак
и
,
чим
зађе
у
шуму
,
паде
под
једну
лиснату
букву
.
Трчао
је
више
од
часа
,
па
му
је
сад
требало
доста
времена
да
се
поврати
од
умора
и
да
хладније
размисли
о
даљим
својим
корацима
...
А
Вујо
сачека
Пантовца
на
уреченом
месту
,
па
с
нестрпљењем
запита
:
—
Шта
би
?
—
Ништа
.
Оно
ти
је
нека
бабетина
.
Да
га
нисам
очима
изјурио
из
заседе
,
не
би
смео
ни
изићи
на
пут
.
—
И
ту
му
потанко
исприча
цео
догађај
,
тврдећи
да
од
Ђурице
не
може
ништа
бити
.
—
Није
то
тако
—
одговори
му
Вујо
.
—
Ти
си
и
заборавио
како
ти
је
било
,
кад
си
први
пут
нападао
човека
,
очи
у
очи
,
усред
бела
дана
.
Не
знаш
ти
њега
:
кад
се
мало
љутне
,
гори
је
од
курјака
.
—
Па
добро
,
кад
ти
велиш
тако
—
одговори
Пантовац
,
јер
је
научио
да
слуша
сваку
Вујову
реч
.
—
Ја
сам
ти
извршио
што
си
хтео
:
он
ти
се
више
не
сме
суду
враћати
,
јер
је
овим
зарадио
куршум
.
Сад
ти
знаш
како
ћеш
...
—
Не
бригај
.
Играће
ми
без
свирале
.
Но
не
рече
ми
шта
нађосте
у
кеси
?
—
Он
однесе
три
банке
са
нешто
ситнине
,
а
ја
узех
једну
...
баш
сам
остао
без
марјаша
.
—
Па
...
добро
—
развуче
Вујо
,
али
се
видело
да
му
није
право
.
—
А
њему
си
казао
све
,
куда
ће
!
—
Све
,
како
си
ми
ти
рекô
.
Сад
оде
на
Венчац
,
па
ће
после
,
преко
Јеловичких
планина
и
Качера
,
у
Војковце
.
Тамо
већ
зна
све
;
кућу
ће
наћи
сам
.
—
Добро
је
.
Ови
ће
сад
,
знам
,
одмах
у
потеру
,
а
њему
је
боље
да
буде
у
другом
округу
.
—
Хоћемо
ли
имати
скоро
посла
?
—
Мораћемо
,
ја
како
.
Сви
смо
се
добро
истањили
.
Ја
сам
већ
промерио
и
нашô
сам
прилику
,
само
чекам
згодно
време
.
—
Кад
буде
време
само
ми
јави
.
Пријатељи
се
руковаше
и
растадоше
.
ВИИИ
»
Шта
ово
би
са
мном
?
«
—
питаше
се
Ђурица
двадесети
пут
,
лежећи
на
мекој
росној
трави
,
под
зеленим
и
густим
наткриљем
букова
лисја
.
Груди
му
се
још
силно
надимаху
,
и
сваки
му
мишић
играше
и
дрхташе
од
умора
и
узбуђења
.
У
глави
му
беше
таква
збрка
,
да
се
у
њој
ниједна
мисао
не
могаше
јавити
,
осим
овог
општега
питања
,
које
сам
себи
непрестано
задаваше
.
Онај
огромни
терет
,
који
већ
неколико
дана
осећаше
у
својој
близини
и
само
очекиваше
час
,
кад
ће
пасти
на
њега
,
сад
га
је
одједном
притиснуо
целом
својом
страховитом
тежином
и
—
како
му
сад
изгледаше
—
смлавио
га
,
уништио
...
Није
могао
да
се
прибере
задуго
...
Али
,
пролежавши
подуже
време
,
поче
се
опорављати
.
Сети
се
воде
,
јер
осећаше
страшну
жеђ
.
Да
му
је
само
неколико
капи
хладне
бистре
воде
!
...
Наједаред
,
севну
му
као
муња
,
једна
мисао
кроз
главу
,
која
беше
гора
од
отрова
.
Сети
се
онога
тренутка
,
кад
је
онако
блесаво
стајао
пред
механџијом
,
сети
се
погледа
Пантовчева
и
речи
његових
,
сети
се
свега
...
и
истога
тренутка
скочи
.
»
Ух
,
бруке
!
...
«
узвикну
и
,
под
утиском
разноврсна
осећања
:
стида
,
срџбе
,
бола
—
не
знађаше
шта
да
чини
.
Дође
му
да
удари
себе
у
главу
,
па
би
хтео
и
у
груди
,
а
хтео
би
и
да
откине
парче
свога
тела
,
да
би
таквим
болом
угушио
онај
стид
од
себе
сама
...
И
сад
му
се
ређаху
и
понављаху
у
памети
сви
јутрошњи
тренуци
,
и
сваки
га
шибаше
све
љуће
и
јаче
,
јер
му
сваки
тек
сад
откриваше
стид
и
срамоту
његову
...
»
Шта
ми
оно
рече
?
...
Боље
да
се
вратим
кући
!
Их
,
срамоте
!
...
А
још
харамбаша
,
хајдук
!
...
Е
,
нећемо
више
тако
.
Мора
се
радити
како
ваља
,
или
никако
...
А
шта
ли
ће
рећи
Вујо
?
...
Ко
му
сме
на
очи
изићи
!
...
«
Неколико
пута
је
седао
и
одмах
скакао
,
не
могући
умирити
своја
узбуђена
осећања
.
Али
се
опет
сети
воде
,
и
та
га
мисао
покрете
напред
...
Ишао
је
брзо
,
грозничаво
,
док
не
дође
до
позната
му
изворца
,
из
кога
се
слеваше
хладна
планинска
вода
преко
липова
луба
.
Напи
се
бистре
воде
,
уми
се
,
и
то
га
поврати
.
Стаде
да
мисли
хладније
и
одмереније
.
Куд
ће
сад
?
—
Рекли
су
му
да
удари
на
Јеловичке
планине
,
а
то
је
баш
поред
његова
села
.
Тамо
га
вуче
неки
снажан
магнет
,
коме
он
не
може
да
нађе
отпора
.
Маме
га
к
себи
оне
гомилице
белих
,
ћерамидом
покривених
,
кућица
,
што
тону
у
зелену
мору
од
воћњака
,
винограда
и
пшенице
;
привлаче
га
она
китњаста
,
обрасла
воћем
и
житом
,
брдашца
,
што
су
му
поглед
миловала
још
од
детињства
му
;
маме
га
оне
равне
и
непрегледне
,
покошене
зелене
ливаде
,
по
којима
се
белуцају
чопори
стоке
и
разлеже
онај
једначити
,
познати
му
звон
меденица
,
који
му
душу
разгаљује
...
Гле
,
и
сад
му
допире
до
ушију
тај
чаробни
звук
:
цин
...
цан
...
цин
...
цан
...
И
он
,
харамбаша
хајдучки
,
сав
блажен
,
као
невино
дете
,
слуша
тај
звук
И
осећа
како
му
се
растапа
лед
с
окорела
злобом
срца
...
Врхови
бучја
шуште
и
брује
,
певајући
неку
отегнуту
и
једначиту
песму
,
а
под
њима
журно
корача
усамљени
бегунац
,
зверајући
око
себе
на
све
стране
.
Још
корак
два
,
и
ево
га
на
чистој
коси
,
са
које
му
се
отвара
поглед
на
село
и
на
све
,
што
му
је
сад
тако
драго
и
тако
познато
.
Не
може
сит
да
се
нагледа
познатих
му
места
,
као
да
је
годинама
од
њих
био
одвојен
...
За
један
часак
Ђурица
се
спусти
са
високе
планине
и
удари
реком
,
која
тече
кроз
потес
кленовички
.
Потесом
се
растурили
његови
сељани
,
па
раде
журно
као
мрави
,
а
он
застане
,
те
разгледа
једну
гомилицу
,
позна
свако
лице
у
њој
,
и
опет
иде
даље
.
Кад
дође
према
судници
,
угледа
неколико
људи
пред
њом
.
Нека
беспредметна
радозналост
повуче
га
тамо
,
и
он
,
не
размишљајући
,
пође
кроз
висок
густ
кукуруз
,
претрча
сеоски
пут
и
завуче
се
у
шибљак
,
који
је
израстао
пред
судницом
.
Под
записом
,
великим
брестом
што
се
разгранао
пред
судницом
,
стајаху
неколико
луди
,
па
с
чуђењем
посматраху
драму
,
која
се
одиграва
пред
њима
.
Милош
одборник
ухватио
у
свом
кукурузу
крмачу
једнога
сиромашка
,
извео
кмета
,
те
оценио
потру
,
па
сад
продаје
крмачу
.
Људи
,
позвани
позивом
,
дошли
да
присуствују
продаји
,
коју
врши
кмет
.
Онај
сиромашак
сео
под
запис
,
оборио
главу
и
гледа
шта
се
чини
.
—
Шест
динара
и
десет
пара
...
први
и
други
пут
!
—
виче
општински
биров
.
—
Немој
,
Милоше
,
да
грешиш
душе
,
тако
ти
славе
и
деце
!
—
моли
онај
сиромашак
.
—
Вратићу
ти
,
чим
стигне
кукуруз
.
—
Сад
паре
или
кукуруз
,
то
ти
је
.
Не
дам
ја
мој
мал
да
га
сваки
упропашћује
.
—
Па
није
ти
,
болан
,
још
ни
стигô
овај
кукуруз
.
Још
се
није
ни
запурењачио
...
Кад
стигне
твоја
њива
,
стићи
ће
и
моја
,
па
ћу
ти
дати
.
Ђурица
разумеде
шта
се
ради
.
Пође
му
нека
љутина
уз
груди
,
а
пред
очима
му
опет
заигра
она
злокобна
измаглица
.
Докопа
пушку
и
,
као
холуј
,
испаде
пред
запис
.
—
Шта
то
радите
!
—
викну
он
,
узевши
пушку
на
руку
.
Сељани
занемеше
,
кмет
најпре
скочи
љутито
,
али
се
одмах
трже
,
сети
се
ко
је
пред
њим
и
обузе
га
смртно
бледило
.
Милош
стаде
да
се
осврће
око
себе
,
а
биров
се
сакри
иза
кметових
леђа
.
—
Ништа
,
Ђуро
...
ето
малко
...
вршимо
посла
—
промуца
кмет
,
пошто
се
прибра
од
првог
утиска
.
—
Јоване
—
обрте
се
Ђурица
оном
сиромашку
—
колико
сте
струка
нашли
?
—
Педесет
и
три
,
брате
,
само
педесет
и
три
,
а
они
то
цене
на
товар
жита
—
одговори
Јован
—
па
ето
,
сад
хоће
да
ми
узму
брава
од
два
дуката
.
—
Није
,
Ђуро
—
упаде
му
кмет
у
реч
—
ово
смо
ми
тек
’
нако
...
само
да
га
заплашимо
,
да
боље
чува
стоку
...
Не
бих
ја
то
дао
,
Бог
с
тобом
.
—
Како
ти
је
осекô
кукуруз
?
—
обрте
се
Ђурица
Милошу
.
—
Па
...
кô
свуд
:
по
два
на
струк
—
одговори
овај
.
—
Па
зар
у
сто
клипова
товар
жита
!
...
—
викну
Ђурица
.
—
Море
није
,
ви’ш
,
Перо
ти
каже
:
само
да
га
заплашимо
...
Знаш
,
брате
,
није
ни
мени
лако
гледати
,
да
ми
пропада
толики
мал
.
—
Дед
’
кмете
,
осеци
потру
,
али
без
шале
—
рече
Ђурица
и
усправи
пушку
.
—
Шта
ћемо
мерити
,
кад
се
то
зна
:
нек
’
му
врати
стотину
клипова
,
кад
убере
њиву
,
па
квит
посла
—
рече
кмет
.
—
Је
л
’
тако
,
Јоване
?
—
запита
Ђурица
.
—
Тако
је
,
брате
;
то
је
људски
,
а
оно
’
нако
...
буди
Бог
с
нама
.
—
Је
ли
тако
,
Милоше
?
—
обрте
се
Ђурица
и
погледа
га
у
очи
.
—
Море
,
много
је
то
:
неће
сваки
струк
осећи
по
два
.
Нек
ми
да
осамдесет
клипова
,
па
доста
.
Јован
скочи
весео
.
—
Е
,
’
вала
ти
,
Милоше
,
кâ
брату
.
То
је
поштено
и
право
.
—
Кмет
Перо
—
рече
Ђурица
—
ако
још
једном
чујем
да
се
овако
шалиш
са
нашим
лудима
,
ја
ћу
ти
судити
.
А
сад
седите
сви
.
Поседаше
сви
,
као
по
команди
,
а
кмет
још
подви
ноге
пода
се
.
Ђурица
,
стојећи
,
извади
дувањару
и
стаде
да
савија
цигару
.
Његовом
почетничком
самољубљу
веома
је
годила
ова
безусловна
,
ропска
послушност
луди
,
који
га
до
јуче
нису
честито
ни
погледали
.
Он
није
заборављао
ни
то
,
да
је
ова
послушност
из
чистога
страха
,
али
тек
њему
мило
беше
видети
да
му
се
овако
безусловно
људи
потчињавају
.
Услед
тога
,
а
и
због
оне
неодољиве
жудње
да
проведе
мало
обична
разговора
са
својим
познаницима
,
он
омекша
.
Кад
је
,
мало
пре
,
излетео
из
шибљака
,
држао
је
насигурно
да
ће
извршити
бар
једно
убиство
;
али
га
изненади
и
ублажи
ова
попустљивост
и
покорност
његовој
вољи
.
То
беше
за
њега
новина
,
нешто
неочекивано
,
те
одједном
умекша
своју
љутњу
,
заборави
стару
срџбу
на
кмета
,
и
осети
неодољиву
жељу
да
разговара
с
овим
лудима
.
—
Правите
ко
пуши
—
рече
он
,
пруживши
дувањару
.
Биров
му
приђе
бојажљиво
,
узе
дувањару
и
предаде
је
кмету
.
Кмет
сави
дебелу
цигару
,
а
за
њим
се
обредише
и
други
.
Биров
,
гледајући
на
Ђурицу
са
неким
бојажљивим
питањем
,
сави
још
дебљу
од
кметове
и
врати
дувањару
.
—
Има
ли
што
за
мене
отуд
?
—
запита
Ђурица
кмета
.
—
Из
среза
,
велиш
?
Тсс
...
петљају
нешто
...
ено
тамо
на
дувару
приковано
—
одговори
кмет
,
показујући
очима
на
ону
објаву
среске
власти
,
која
је
прикована
на
судници
.
—
Шта
зар
има
?
—
рече
Ђурица
и
пође
нагло
,
али
се
одмах
трже
и
стаде
.
Сети
се
да
не
сме
пуштати
из
очију
ниједног
од
ових
,
што
сад
овако
мирно
и
послушно
седе
.
Само
би
један
миг
био
довољан
,
па
да
се
одмах
промене
улоге
...
—
Како
ћемо
сад
,
кад
ниједан
не
знамо
читати
?
Где
вам
је
ћато
?
—
Ено
га
у
трави
,
спава
—
одговори
биров
,
па
отрча
,
те
пробуди
ћата
.
То
беше
сељак
,
као
и
други
,
само
нешто
мало
писмен
.
Угледавши
Ђурицу
,
он
зину
од
чуда
,
па
стаде
,
онако
сањив
,
да
блене
час
у
њега
час
у
људе
,
који
су
поседали
пред
њим
.
Најзад
се
прибра
,
па
приђе
Ђурици
и
пружи
му
руку
.
—
Ене
де
,
откуд
ти
,
бре
?
...
Здраво
мирно
!
—
Даље
,
даље
—
одговори
Ђурица
махнувши
пушком
,
не
дајући
му
руке
.
—
Иди
,
прочитај
ми
ону
хартију
за
мене
.
Ћато
оде
пред
врата
,
почеша
се
по
глави
и
прочита
гласно
целу
хартију
,
па
се
опет
врати
натраг
.
—
Па
кад
му
то
истиче
рок
?
—
запита
Ђурица
.
—
Јуче
ти
је
био
последњи
дан
.
—
Е
,
па
то
ме
ви
сад
можете
убити
?
—
Јок
,
не
море
још
—
одговори
ћато
—
док
не
дође
друга
наредба
,
у
којој
ће
те
прогласити
за
хајдука
.
Али
то
неће
још
,
можеш
се
ти
слободно
предати
...
—
Доћи
ће
и
та
наредба
,
не
бој
се
.
Пожурио
сам
се
и
ја
,
да
она
што
пре
дође
.
—
Шта
,
зар
си
почео
?
—
викну
ћато
.
—
Велиш
то
истину
?
—
запита
и
кмет
.
—
Тхе
,
помало
...
Јутрос
малко
почесмо
.
Него
,
хоћете
ли
ви
мене
чувати
,
то
ми
кажите
?
Сви
луди
оборише
главе
,
а
кмет
га
значајно
погледа
и
,
дигнувши
се
,
рече
му
:
—
Хајдемо—дер
малко
доле
,
на
пут
.
—
Ви
сви
седите
ту
.
Да
се
нисте
макли
с
места
!
—
рече
Ђурица
осталима
,
па
сиђе
на
пут
с
кметом
.
—
Знаш
...
не
могу
пред
онима
да
ти
кажем
,
а
моја
ти
је
кућа
отворена
,
кад
год
хоћеш
,
и
ништа
ти
за
то
не
тражим
.
Само
и
ти
мене
причувај
—
рече
кмет
.
—
’
Вала
ти
за
то
—
одговори
Ђурица
.
—
Ако
ми
затреба
што
за
јело
и
тако
,
то
могу
...
Него
,
ти
мени
свакад
да
јавиш
за
потеру
,
чим
сазнаш
.
Све
да
ми
јавиш
,
што
год
сазнаш
,
а
од
мене
ти
неће
бити
џабе
.
Знаш
,
ваљад
’
,
преко
кога
ћеш
јавити
?
—
Не
бери
бриге
—
одговори
кмет
,
правећи
тајанствени
израз
на
лицу
.
—
Све
ћу
ја
њему
јавити
за
један
сат
,
пошто
дознам
.
—
Е
,
сад
у
здрављу
!
—
рече
Ђурица
,
—
морам
да
се
журим
.
Кажи
онима
тамо
нек
иду
куд
ко
хоће
.
—
И
нестаде
га
у
кукурузу
.
—
Шта
си
му
то
говорио
?
—
запиташе
сељани
кмета
,
кад
се
врати
међу
њих
.
—
Па
знаш
...
саветовао
сам
човеку
да
не
пропада
тако
млад
узалуд
,
нека
се
преда
власти
.
.
—
Па
шта
вели
он
?
—
Ништа
.
Кажи
—
вели
—
онима
тамо
нек
иду
куд
хоће
,
па
га
нестаде
,
као
да
оде
у
земљу
.
Сељани
се
разиђоше
брзо
,
да
јаве
новост
другима
што
раде
ту
у
потесу
.
А
Ђурица
весео
,
радоснији
но
икад
,
пође
даље
реком
,
застајући
понегде
да
разгледа
шта
се
ради
по
њивама
.
Спаде
му
велики
терет
са
срца
,
нестаде
онога
вечнога
страшила
,
што
му
над
главом
стајаше
,
и
он
се
лако
помири
са
својим
стањем
.
Овај
састанак
пред
судницом
био
је
од
велика
утицаја
на
њега
.
Он
опази
да
му
је
ауторитет
међу
сељанима
веома
уздигнут
,
па
стаде
да
гледа
на
свој
положај
као
на
обичан
занат
,
који
је
,
истина
опасан
,
али
носи
собом
неку
врсту
поштовања
,
респекта
и
у
опште
нечега
,
што
се
Ђурици
веома
допадало
.
Он
постаде
опет
онај
стари
,
одважни
младић
,
који
срља
у
опасност
без
размишљања
...
»
Хе
,
одсад
нећемо
као
јутрос
,
зацело
нећемо
«
—
помисли
он
и
задовољно
се
осмехну
...
.
Тако
дође
до
изворца
,
који
је
ископан
у
самом
кориту
речном
,
те
са
њега
сви
радници
из
потеса
носе
воду
.
Одатле
му
падоше
у
очи
неколико
раденика
у
једној
страни
,
и
он
познаде
да
је
то
њива
Марка
Радоњића
,
а
једна
од
оних
женских
морала
је
бити
Станка
.
»
Ево
згоде
—
помисли
ОН
—
до
мрака
ће
морати
макар
једном
доћи
на
извор
,
па
...
само
да
је
видим
,
макар
из
какве
заседе
,
прикривен
...
«
И
он
седе
ту
у
један
шибљак
,
према
самом
извору
,
извади
из
торбе
што
имаде
за
јело
,
па
стаде
да
руча
.
На
извор
долажаху
почешће
дечаци
и
девојчице
,
те
напуне
судове
,
умију
се
,
баце
који
камичак
у
вир
,
те
поплаше
ситне
рибице
,
па
оду
.
Ђурица
,
пошто
руча
и
напи
се
воде
са
извора
,
леже
у
оно
шибље
и
коров
и
задрема
...
Наједаред
трже
се
из
сна
;
разбуди
га
пљускање
воде
.
Подиже
се
мало
и
,
кроз
густо
лишће
,
угледа
њу
,
Станку
.
И
ако
му
је
била
окренута
леђима
,
он
је
познаде
и
осети
да
му
нека
пријатна
топлина
леже
на
груди
.
Очи
му
се
засветлеше
неком
необичном
радошћу
,
и
он
гледаше
,
не
дишући
,
како
се
Станка
сагнула
,
па
кваси
хладном
водом
своје
вреле
,
једре
образе
.
Тако
се
полако
издиже
,
изиђе
из
корова
и
стаде
према
девојци
,
која
се
трже
и
погледа
га
зачуђено
.
—
Зар
си
још
овде
?
—
запита
она
,
погледавши
га
право
у
очи
.
—
Откуд
ти
знаш
да
сам
дошао
?
—
одговори
он
и
погледа
је
право
,
први
пут
у
животу
у
оне
чудне
,
заносне
очи
,
што
опијају
и
сажижу
као
ватра
...
—
Казаше
људи
што
дођоше
из
општине
.
Веле
да
си
везао
кмета
,
па
га
после
пустио
;
је
л
’
истина
?
—
Ко
то
каже
?
—
Грујица
...
мало
пре
дође
озго
.
—
Море
лаже
.
А
јесам
га
’
нако
резилио
и
друго
којешта
...
—
Кажу
да
си
јутрос
везао
пет
џандара
на
путу
?
Ђурицу
још
више
зачуди
ово
надлагивање
сеоско
,
и
таман
да
заусти
одговор
,
а
Станка
упита
:
—
Је
л
’
ти
тешко
тако
,
болан
?
—
Тхе
...
шта
ми
вали
?
Само
ми
је
једно
тешко
—
што
не
могу
често
да
се
виђам
са
вама
.
—
С
киме
то
,
са
нама
?
—
Са
свима
,
брате
,
па
...
и
с
тобом
највише
.
—
Ене
сад
.
А
што
ћу
ти
ја
?
—
упита
она
и
поглед
а
га
право
и
као
зачуђено
у
очи
.
Он
обори
главу
,
осети
да
му
се
лице
мења
,
и
,
као
са
неким
тешким
болом
,
одговори
:
—
Истину
си
рекла
.
Шта
ти
имаш
с
једним
хајдуком
и
,
тако
рећи
,
зликовцем
,
кога
може
убити
последње
циганче
,
па
нико
да
му
не
суди
.
Станка
се
наљути
,
али
се
опазило
да
јој
се
ове
речи
коснуше
самога
срца
.
—
Оно
јест
,
кад
би
се
ти
дао
да
те
убију
.
—
Па
...
како
коме
.
Некоме
бих
се
,
може
бити
,
и
дао
.
—
Гле
јако
!
А
коме
ли
то
?
—
Ево
ти
пушке
,
ако
хоћеш
,
па
да
видиш
коме
.
Не
говорећи
ни
речи
,
не
размишљајући
ни
тренутка
,
Станка
прескакута
с
камена
на
камен
преко
воде
,
приђе
му
и
узе
пушку
,
коју
он
држаше
уза
се
,
па
са
неким
злурадим
осмехом
проговори
:
—
Измакни
се
малко
натраг
.
Он
коракну
двапут
у
назад
,
стаде
и
с
неком
зачуђеном
зебњом
очекиваше
шта
ће
да
буде
.
Девојка
запе
ороз
,
пружи
пушку
право
у
груди
му
и
,
као
предомишљајући
се
,
проговори
:
—
Ја
се
не
шалим
;
ти
знаш
мене
.
Говори
,
хоћу
ли
да
цуцам
?
—
Пуцај
!
...
Казао
сам
једном
.
Станка
поче
да
нишани
...
Истога
тренутка
зачу
се
иза
њених
леђа
неко
звиждукање
.
Она
баци
пушку
пред
Ђурицу
,
обрте
се
хитро
и
једним
мушким
скоком
прескочи
речицу
;
узе
судове
с
водом
и
журно
изиђе
на
пољану
,
где
се
сукоби
с
једним
дечком
,
који
иђаше
на
воду
.
—
Стако
,
чекај
,
болан
,
да
напуним
,
па
ћемо
заједно
.
Јеси
чула
за
Ђурицу
?
—
Шта
?
—
одговори
она
и
застаде
.
—
Хтео
да
убије
кмета
,
а
ћато
пришô
да
се
рукује
са
њим
,
а
он
ћата
пљус
по
образу
:
»
Не
прилази
,
вели
,
хајдуку
«
.
А
јутрос
,
кажу
,
повезô
све
џандаре
у
срезу
и
отео
им
пушке
и
барут
.
—
Хајде
,
не
дроби
ту
—
одговори
Станка
и
оде
пољем
,
ступајући
замишљено
и
узбуђено
...
...
Најпре
они
необични
гласови
о
Ђуричиној
храбрости
,
па
сад
ове
чудне
и
слободне
његове
речи
о
себи
и
о
њој
самој
,
и
најзад
ово
последње
,
где
он
стоји
пред
пушком
не
тренувши
—
све
то
беше
тако
необично
за
њу
,
да
је
придоби
и
заинтересова
у
највећем
степену
.
Кад
није
могла
видети
вампира
и
дрекавца
,
бар
се
може
похвалити
(
себи
самој
)
,
да
је
узела
хајдучку
пушку
и
нишанила
га
њоме
у
груди
.
»
Еј
,
што
ме
смете
оно
дериште
—
помисли
она
—
а
баш
бих
опалила
,
па
нек
прозуји
куршум
поред
њега
,
само
да
видим
шта
би
радио
...
Проклето
дериште
!
...
«
И
она
већ
не
могаше
ни
о
чему
другом
мислити
;
све
јој
мисли
беху
заузете
овом
чудном
појавом
,
која
јој
се
тако
дубоко
уреза
у
душу
.
Нарочито
јој
,
и
више
од
свега
,
обраћаше
пажњу
она
одлучна
и
необична
изјава
његова
...
Толико
је
пута
она
слушала
од
момака
разне
изјаве
—
разуме
се
љубавне
—
али
све
то
не
беше
овако
речено
.
—
»
Ево
ти
пушке
,
па
се
увери
.
«
И
кад
му
се
упре
пушка
у
груди
,
он
стоји
непомичан
.
То
није
обичан
човек
...
А
Ђурица
,
дохвативши
бачену
пушку
,
окрете
низ
реку
што
је
брже
могао
.
На
лицу
му
се
виђаше
сладак
и
блажен
осмејак
,
а
очи
му
непрестано
звераху
око
себе
.
Оваква
задовољства
није
он
у
свом
веку
доживео
.
Она
,
која
га
није
хтела
досад
погледати
,
сад
се
разговара
са
њим
и
још
како
:
шали
се
.
»
Нишани
ме
пушком
,
као
да
сам
ја
мало
дете
,
да
се
плашим
.
Али
јој
секу
оне
пусте
очи
,
као
ножеви
!
...
«
О
,
он
лепо
опажа
,
како
му
се
увлачи
у
душу
неко
ново
,
сасвим
непознато
му
до
сад
осећање
,
које
му
отвара
нов
поглед
на
свет
...
Срећом
,
сад
је
заборавио
на
своје
околности
,
иначе
би
му
ово
ново
осећање
само
позледило
ране
и
муке
му
увећало
...
ИX
Државна
власт
,
после
неколико
дана
,
прогласи
Ђурицу
за
хајдука
;
растури
наредбе
по
свима
општинама
да
се
строго
мотри
на
његова
кретања
,
да
се
он
ухвати
или
убије
.
Даље
се
није
ништа
предузимало
.
Изгледа
,
као
да
је
и
сама
власт
чекала
да
он
што
важније
изврши
,
па
тек
онда
да
се
озбиљно
крене
за
њим
у
хајку
.
Међутим
,
Вујо
није
оклевао
.
Истога
дана
,
кад
изиђе
наредба
за
Ђурицу
,
код
Вуја
се
,
у
вече
,
беху
скупили
шест
људи
.
Мало
доцније
стиже
и
Ђурица
,
који
је
све
досад
био
прикривен
у
Војковцима
.
Вујо
их
све
почасти
добром
вечером
,
па
онда
стаде
да
их
опрема
на
посао
.
Осим
познатих
нам
Пантовца
и
Косте
,
ту
беху
два
човека
у
годинама
;
једнога
је
знао
цео
срез
под
именом
Мите
Сремца
.
Он
се
наимао
у
сваком
селу
на
радове
,
али
се
мало
где
дуго
задржавао
.
Сваки
га
је
знао
као
нерадина
и
пијаницу
,
али
нико
није
ни
помишљао
да
гледа
у
њему
зла
човека
.
Други
је
такође
досељеник
,
звао
се
Новица
,
а
тврдио
је
да
је
Црногорац
.
Он
је
живео
понајвише
у
вароши
,
где
је
сензалио
код
житарских
и
шљиварских
трговаца
.
Друга
двојица
беху
младићи
из
Вујова
села
,
тек
ако
су
навршили
двадесету
.
Кад
вечераше
и
запалише
дуван
,
Вујо
стаде
да
им
излаже
свој
»
ратни
план
«
.
—
Децо
—
поче
он
—
сад
имамо
један
тежак
,
али
важан
посао
.
Ако
га
извршите
добро
,
биће
вајде
свима
.
Треба
да
ударите
на
газда
Ђорђа
из
Крушевице
.
Дознао
сам
поуздано
да
је
ономад
наплатио
једну
облигацију
од
шест
стотина
дуката
;
продао
је
ту
скоро
стоке
за
сто
педесет
дуката
,
а
биће
код
њега
,
јамачно
,
и
старога
новца
.
То
треба
да
се
узме
паметно
:
ако
може
лепим
—
добро
,
ако
ли
не
може
—
Радован
ће
знати
шта
треба
да
се
ради
.
Сутра
ће
он
бити
код
куће
,
то
сам
дознао
,
и
ви
га
морате
напасти
дању
,
јер
му
се
ноћу
не
може
прићи
:
утврдио
се
као
у
граду
.
Ђурица
ви
је
харамбаша
,
али
док
се
он
мало
не
извешти
—
слушаћете
Радована
.
Ко
на
то
не
пристаје
,
нек
ми
каже
сад
;
јер
кад
изиђете
одавде
,
не
може
се
више
врдати
.
Сви
ћутаху
,
очекујући
даље
заповести
.
Вујо
изиђе
у
другу
собу
и
одведе
са
собом
Ђурицу
.
Одмах
се
могло
опазити
,
да
је
сад
Вујо
окренуо
према
хајдуку
други
,
много
строжији
тон
.
Сад
му
је
Ђурица
био
у
рукама
сав
,
па
се
могао
титрати
са
њим
по
вољи
.
—
Ти
се
,
море
,
ономад
грдно
обрука
!
—
рече
му
Вујо
,
кад
затвори
врата
за
њим
и
погледа
га
љутито
.
—
Не
помињи
ми
то
,
молим
те
.
Хтео
сам
се
после
изести
од
муке
.
Сад
је
све
друкчије
,
не
брини
.
—
Друкчије
је
,
док
си
овде
са
нама
;
То
знам
и
ја
.
Али
хоће
ли
бити
друкчије
тамо
,
кад
погледаш
смрти
у
очи
?
—
Ја
ти
рекох
једном
,
па
сад
то
остави
—
одговори
Ђурица
,
а
очи
му
плануше
нервозном
љутином
.
—
Но
ако
си
ме
зовнуо
због
чега
другога
,
то
ми
кажи
.
Вујо
нађе
за
добро
да
спусти
тон
.
—
Тако
,
соколе
,
аверим
!
А
јест
,
имам
још
нешто
.
Кад
већ
ударите
тамо
,
не
одвајај
се
од
Радована
ни
за
корак
.
Он
је
луд
у
том
послу
,
па
хоће
одмах
да
убије
,
хоће
да
пече
и
да
мучи
.
Ти
га
мораш
задржавати
од
тога
.
Ја
сам
му
већ
казао
на
само
да
он
мора
тебе
слушати
као
харамбашу
,
и
чему
се
год
ти
успротивиш
,
да
он
не
сме
радити
против
твоје
воље
.
Па
сад
отвори
очи
.
Учи
се
од
њега
,
јер
је
вешт
,
пусник
;
али
му
не
дај
да
коље
и
сече
.
Што
год
нађете
новца
,
да
узмеш
све
ти
,
па
да
донесеш
право
мени
.
Ја
ћу
се
после
са
њима
накусурати
по
нашој
погодби
,
али
им
ти
не
дај
ни
паре
.
—
Јеси
ли
и
Радовану
казао
то
за
новце
?
—
Јесам
.
А
на
овога
Миту
пазићеш
добро
да
се
где
не
опије
,
јер
онда
може
да
вам
начини
сто
чуда
.
Ја
,
чуо
сам
да
си
ономад
свраћао
на
твоју
општину
?
—
Јесам
...
онако
узгред
.
Кмет
ми
рече
да
ће
теби
јављати
све
,
што
год
буде
дознао
,
а
мени
рече
да
могу
ићи
к
нему
.
—
Код
њега
не
иди
;
а
ако
ми
што
јави
,
видећемо
.
То
је
стари
лисац
,
знам
ја
њега
добро
.
После
овога
изиђоше
обојица
к
друштву
.
Вујо
им
раздаде
свима
потребно
оружје
,
муницију
и
храну
,
па
их
,
тако
опремљене
,
испрати
до
оближње
шуме
,
дајући
још
нека
обавештења
Радовану
и
Ђурици
о
газда
Ђорђу
и
његовој
кући
.
Сутрадан
кад
изгреја
сунце
,
друштво
се
већ
одмарало
у
потоку
,
испод
Ђорђеве
куће
.
Ту
их
сачека
њихов
ухода
из
истога
села
,
који
им
даде
сва
потребна
обавештења
.
Према
његову
саопштењу
,
Радован
одлучи
да
се
напад
изврши
око
подне
,
чим
се
укаже
згодно
време
;
али
ако
би
се
указао
згодан
тренутак
,
одлучише
да
приступе
послу
и
раније
.
Уходу
послаше
да
се
прикрије
негде
око
куће
,
да
би
могао
пазити
шта
се
тамо
ради
,
а
за
њим
послаше
једнога
од
оних
младића
,
да
се
прикрије
у
кукурузу
,
који
је
одмах
испод
куће
,
да
прима
извешћа
од
уходе
и
да
их
доноси
друштву
.
Унапред
је
већ
одређен
свакоме
посао
.
Стражарима
су
одређена
места
на
вратницама
дворишта
,
која
ће
посести
споља
и
чувати
да
кроз
њих
нико
не
уђе
и
не
изиђе
.
Пошто
је
двориште
Ђорђево
,
ограђено
високом
тарабом
,
имало
само
двоје
вратнице
,
то
су
одређени
за
стражаре
само
она
два
младића
,
а
сви
други
требало
је
да
уђу
заједно
у
двориште
.
Њихове
су
улоге
одређене
условно
,
а
главна
им
је
брига
била
,
да
се
при
нападу
не
нађе
и
Ђорђев
син
,
који
је
тек
пре
неколико
месеца
дошао
из
војске
.
Газда
Ђорђе
је
одавно
изишао
на
глас
због
своје
велике
радње
са
шљивама
и
свињама
,
али
се
он
много
више
бавио
давањем
новца
под
интерес
.
То
је
од
вајкада
најпоузданији
начин
богаћења
по
нашим
селима
.
Кад
му
порасте
Милета
,
најстарији
син
,
поче
да
пати
многу
стоку
,
која
такође
велики
приход
доноси
.
Тако
је
,
постепено
,
дошао
до
велике
тековине
,
каква
се
ретко
виђа
по
селима
.
У
неколико
округа
било
је
познато
име
Ђорђа
Перуничића
.
У
задрузи
је
Ђорђе
имао
два
сина
,
старијега
Милету
,
који
се
оженио
пре
војачине
,
и
млађега
Милоша
,
коме
је
већ
осамнаест
година
.
Ђорђе
и
Милета
беху
веома
крупни
и
снажни
,
а
Милош
,
још
од
детињства
,
остаде
слабуњав
и
неразвијен
.
Било
је
у
кући
још
доста
ситне
деце
,
Ђорђеве
и
Милетине
,
па
њихове
жене
и
двојица
слугу
.
Овога
дана
Ђорђе
посла
Милету
у
друго
село
,
да
обиђе
неке
шљиваре
,
које
је
закупио
за
зелено
,
и
да
посвршава
неке
друге
послове
,
а
Милош
је
,
као
обично
,
имао
да
обиђе
стоку
и
раднике
на
ливади
.
Ђорђе
обиђе
врт
,
разгледа
поврће
,
па
оде
на
свињац
.
Слуге
зором
одоше
на
посао
,
а
у
кући
остадоше
жене
да
редују
.
Кад
би
око
малога
ручка
,
вратише
се
Ђорђе
и
Милош
заједно
,
па
одмах
потражише
да
ручају
.
—
Миљо
,
—
зовну
Ђорђе
снаху
—
спреми
нам
часком
што
да
једемо
,
па
да
идемо
на
посао
.
—
Зар
нећеш
чекати
,
тајо
,
да
се
испече
погача
?
—
Море
,
дај
што
било
.
Имамо
посла
.
Жене
се
пожурише
,
а
Милош
оде
у
подрум
,
те
донесе
оцу
пљоску
с
ракијом
.
—
О
,
брате
,
—
рече
Ђорђе
—
шта
ми
је
ово
јутрос
:
све
бих
спавао
,
као
да
нисам
целе
недеље
тренуо
?
—
Биће
од
ове
оморине
—
одговори
Милош
,
и
ако
је
знао
да
питање
није
управљено
њему
.
Ђорђе
је
имао
обичај
да
мисли
гласно
.
—
Баш
ти
је
човек
неки
пут
ка
и
свако
живинче
:
само
би
да
једе
и
да
спава
—
продужи
Ђорђе
као
за
себе
и
стаде
да
разгледа
крушку
,
под
којом
је
седео
.
—
Мора
да
су
црвљиве
ове
караманке
;
ви’ш
како
рано
опадају
.
—
Бато
вели
да
их
је
пламењача
опекла
,
па
се
суше
.
—
Хм
...
неће
бити
—
одговори
Ђорђе
,
па
оде
те
уми
руке
.
Кад
се
врати
на
своје
место
,
беше
већ
донесена
трпеза
.
Њих
двојица
стадоше
да
ручају
.
При
крају
ручка
им
залајаше
пси
,
који
беху
везани
испод
куће
под
амбаром
.
—
Опет
је
јунад
у
кукурузу
—
рече
Ђорђе
и
таман
заусти
да
викне
дете
,
а
у
двориште
упадоше
наоружани
људи
.
Једни
држаху
запете
пружене
пушке
,
а
Други
ножеве
.
—
Ћут
!
Да
се
нисте
макли
!
—
викну
Радован
,
трчећи
са
Ђурицом
и
Митом
к
њима
.
Новица
и
Коста
утрчаше
у
кућу
,
и
одмах
се
тамо
зачу
врисак
и
кукњава
.
Ђорђе
,
видећи
зликовце
,
трже
се
и
пребледе
,
али
му
се
по
погледу
видело
да
је
присебан
.
Истога
тренутка
дохвати
нож
,
којим
је
секао
хлеб
,
и
диже
се
од
трпезе
.
А
Милош
угледа
пред
собом
само
неку
тамну
,
нејасну
гомилу
са
ножевима
,
који
севаху
према
сунцу
,
па
скочи
,
врисну
што
игда
могаше
,
и
са
два
три
скока
претрча
двориште
;
дохвати
се
рукама
за
тарабу
,
и
,
са
неком
неприродном
силом
,
коју
он
никад
у
себи
не
претпостављаше
,
пребаци
се
преко
ограде
и
паде
у
кукуруз
.
Одатле
јурну
напред
,
док
измаче
далеко
на
чистину
,
па
онда
,
обрнувши
се
свуда
око
себе
,
стаде
да
виче
за
помоћ
.
—
Шта
хоћете
ви
од
мене
?
—
викну
Ђорђе
строгим
,
а
одмереним
гласом
.
—
Зар
не
знаш
шта
хоће
оваки
гости
!
—
одговори
му
Пантовац
,
па
затим
викну
:
—
Седи
!
Седи
доле
!
—
и
замахну
ножем
.
У
кући
се
разлеже
страховито
врискање
.
Ђорђе
сав
претрну
,
па
одлучно
проговори
:
—
Ако
сте
дошли
код
мене
оним
вашим
обичним
послом
,
онда
ми
оставите
чељад
на
миру
.
Кажите
сад
одмах
онима
у
кући
да
ми
децу
не
дирају
.
Ђурица
погледа
Сремца
,
а
овај
одмах
отрча
у
кућу
,
и
наскоро
затим
деца
се
умирише
.
—
Брже
паре
дај
,
немамо
кад
да
разговарамо
с
тобом
!
—
викну
Радован
и
опет
подиже
нож
.
—
Ви
знате
да
је
сав
мој
новац
по
народу
;
код
себе
не
држим
ништа
.
Данас
немам
више
од
сто
гроша
код
себе
.
—
А
где
су
оних
шест
стотина
дуката
,
што
си
ономад
примио
од
Никетића
?
Паре
овамо
,
или
сад
гинеш
!
—
викну
Ђурица
.
—
Можете
ме
убити
,
али
сад
немам
.
—
Хоћеш
да
те
молим
—
викну
Пантовац
и
опсова
светињу
,
па
завитла
ножем
и
удари
га
по
глави
.
Пљусну
крв
низ
лице
Ђорђево
,
а
он
истога
тренутка
,
као
звер
,
јурну
на
зликовца
и
удари
га
ножем
у
раме
.
Радован
плану
,
севнуше
му
очи
као
у
тигра
,
па
одскочи
у
страну
од
разјаренога
Ђорђа
.
Подиже
пушку
и
таман
да
је
пружи
,
а
у
кући
се
опет
зачу
врисак
.
Из
куће
истрча
Ђорђев
најмлађи
синчић
,
сав
крвав
,
а
за
њим
трчи
Сремац
са
голим
ножем
.
Дете
трчи
право
оцу
,
вриштећи
из
свега
гласа
.
Ђорђе
,
угледавши
свога
љубимца
у
крви
и
за
њим
замахнут
нож
,
јурну
као
рис
на
Сремца
и
сјури
му
нож
у
груди
.
Зликовац
паде
,
али
истога
тренутка
Радован
окиде
пушку
и
Ђорђе
се
зањиха
,
поведе
се
у
страну
и
претури
се
...
—
Тајо
!
.
.
куку
,
тајо
!
...
—
врисну
дете
и
потрча
к
оцу
.
Пантовац
,
који
готово
ништа
не
знађаше
за
себе
,
извади
револвер
и
пружи
га
на
дете
.
Ђурица
прискочи
и
повуче
му
руку
у
страну
.
—
Јеси
ли
луд
?
...
Остави
то
!
—
викну
Ђурица
гневно
.
У
том
истрчаше
обе
жене
из
куће
и
,
кукајући
из
гласа
,
падоше
крај
Ђорђа
.
—
Дижи
се
ти
,
или
ћемо
сад
дете
да
кољемо
—
викну
Ђурица
,
дрмнувши
за
рамена
Ђорђеву
жену
.
Она
скочи
,
па
закука
:
—
Не
,
не
ако
Бога
знаш
,
само
ми
њега
не
дирај
;
ишти
шта
хоћеш
!
—
Брже
говори
где
су
паре
,
или
ћемо
сад
да
кољемо
!
—
Не
,
душе
ти
;
само
њега
немој
.
Ево
пара
,
ено
их
у
вајату
.
Зликовци
је
потераше
пред
собом
у
вајат
.
Она
уђе
,
подиже
неке
губере
и
шаренице
,
истресе
једну
трубу
платна
и
из
ње
испаде
један
велики
завезак
.
—
То
ви
је
свега
,
тако
ми
деце
!
Не
знам
више
ни
за
једну
пару
...
Само
ми
њега
не
дирајте
...
Ђурица
разви
завезак
и
,
видевши
да
је
пун
банкнота
и
дуката
,
завуче
га
у
недра
,
па
искочи
са
Пантовцем
на
поље
.
Истога
тренутка
грмну
пушка
код
великих
вратница
,
и
хајдуци
угледаше
свога
стражара
како
прескочи
врљике
и
побеже
кроз
кукуруз
.
Дадоше
знак
онима
у
кући
,
па
јурнуше
на
друге
вратнице
да
бегају
,
а
велике
вратнице
отворише
се
нагло
и
на
њима
се
показа
Милета
са
револвером
.
Видевши
зликовце
у
гомили
пред
вратницама
,
Милета
испали
два
метка
.
Коста
,
који
беше
последњи
,
повика
:
—
Погибох
,
браћо
,
не
дајте
!
Хајдуци
га
прихватише
и
за
неколико
секунада
сјурише
се
у
поток
.
Тамо
му
прегледаше
рану
,
и
,
видевши
да
је
лако
рањен
у
раме
,
Пантовац
опсова
страшно
,
па
подвикну
:
—
Бабетино
једна
!
Надао
дреку
као
да
му
црева
испадају
!
...
—
Сваки
на
своју
страну
!
—
викну
Ђурица
.
—
Само
брзо
!
За
један
миг
разиђоше
се
сви
на
разне
стране
.
Ђурица
удари
најгушћом
шумом
и
,
дохвативши
се
планинскога
венца
,
одјури
за
три
часа
у
Брезовац
.
Вујо
га
дочека
у
соби
.
—
Свршисте
ли
?
—
запита
он
бојажљиво
,
а
из
погледа
му
се
видело
да
очекује
неповољан
одговор
.
—
Свршисмо
,
али
Мита
плати
главом
.
—
Их
,
болан
брате
!
—
одговори
Вујо
,
али
му
нестрпељива
радозналост
не
силажаше
с
лица
.
—
А
други
?
—
Радован
и
Коста
добише
по
једну
рану
,
а
Ђорђе
остаде
мртав
поред
Мите
.
—
Наопако
,
шта
учинисте
!
...
А
новаца
?
Ђурица
извади
из
недара
смотуљак
и
баци
му
у
крила
.
—
Број
!
—
рече
му
Ђурица
.
—
Лако
ћемо
пребројати
,
но
деде
причај
.
—
Море
број
то
,
да
видимо
колико
има
.
Вујо
устаде
и
,
не
проговоривши
ни
речи
и
не
погледавши
га
,
оде
у
другу
собу
,
остави
тамо
завезак
и
врати
се
у
собу
.
—
Лези
овде
на
постељу
да
се
одмориш
,
па
ми
казуј
све
по
реду
шта
сте
радили
.
Ђурици
се
стеже
срце
од
љутине
,
али
он
виде
да
нема
куд
,
па
обори
главу
и
наслони
се
на
постељу
.
Вујо
му
пружи
воде
у
вргу
,
те
се
напи
,
па
онда
седе
да
слуша
дугу
и
страшну
причу
...
После
пола
ноћи
,
неко
лупну
на
прозор
,
под
којим
Вујо
спаваше
.
Он
се
брзо
диже
,
извади
рам
из
окна
и
промоли
главу
на
поље
.
—
Ко
је
то
?
—
запита
лагано
,
видевши
кроз
мрак
човека
,
који
стајаше
под
прозором
.
—
Ја
сам
...
Симо
.
—
Шта
је
,
Симо
?
—
Пантовац
једва
жив
побеже
...
Јуче
,
чим
се
сазнало
да
је
Мита
погинуо
,
они
се
из
среза
устумараше
.
Неко
им
потказао
да
је
Пантовац
отишао
са
Митом
.
Пред
вече
одјурише
жандарми
са
писаром
право
у
Трешњевицу
,
а
Радован
таман
превио
рану
и
вечерао
,
па
се
спрема
да
легне
...
Срећом
,
угледа
жандарме
како
се
привлаче
кроз
воћњак
,
па
искочи
кроз
прозор
и
побегне
.
—
Добро
те
се
није
дао
да
га
ухвате
;
издала
га
рана
.
—
Море
,
неки
веле
да
га
је
Ђорђе
познао
и
казао
одмах
,
чим
се
освестио
.
—
Зар
није
Ђорђе
погинуо
?
—
Није
,
али
је
опасно
рањен
...
Пандур
,
што
се
вратио
отуд
с
извешћем
,
вели
да
ће
остати
жив
.
Куршум
је
прошао
кроз
ребра
,
али
с
краја
.
—
Е
,
па
онда
га
је
Ђорђе
казао
,
сигурно
.
Шта
Има
још
?
—
Сутра
ће
да
дижу
потеру
.
Синоћ
одјурише
сви
пандури
са
наредбама
у
села
.
—
Зна
ли
Радисав
на
који
ће
крај
?
—
Не
зна
за
цело
,
али
мисли
да
ће
на
Букуљу
и
Кленовик
.
—
Добро
.
Чим
сване
,
нађи
се
са
Радисавом
;
а
ја
ћу
зором
доћи
у
варош
.
Ковач
застаде
;
види
се
да
би
још
нешто
хтео
да
каже
,
али
му
незгодно
да
почне
.
—
Хајде
сад
,
пожури
!
—
рече
му
Вујо
и
пође
да
затвори
прозор
.
—
А
има
ли
што
пара
?
—
запита
Симо
.
—
Има
нешто
...
биће
,
биће
!
—
одговори
Вујо
,
па
,
затварајући
прозор
,
додаде
:
—
Пожури
,
да
стигнеш
пре
сванућа
.
Легнувши
у
постељу
,
он
се
опет
даде
у
мисли
:
.
како
да
распореди
оних
четири
стотине
и
двадесет
дуката
,
што
их
сам
изброја
синоћ
у
завежљају
,
»
Видиш
—
помисли
он
,
—
и
овом
Сими
морам
дати
бар
петнаест
.
Радисаву
сад
не
смем
изићи
на
очи
без
педесет
«
...
У
таквим
мислима
дочека
свануће
.
Х
Потера
се
сврши
без
успеха
,
а
после
ње
настаде
обично
затишје
,
у
коме
и
власт
и
хајдуци
мироваху
.
.
Власт
је
сматрала
да
је
,
последњом
потером
,
извршила
своју
дужност
:
»
Видите
шта
ми
можемо
,
само
кад
бисмо
хтели
!
«
...
—
као
да
говораше
она
хајдуцима
немо
,
а
ови
ћутаху
и
згледаху
се
:
»
Знамо
;
зато
се
и
зовете
власт
«
...
па
погледаху
где
би
се
могао
још
који
напад
извршити
.
Радован
се
више
и
не
врати
у
село
,
ну
продужи
с
Ђурицом
прави
хајдучки
живот
.
Његово
учешће
у
оном
нападу
било
је
тако
јасно
,
да
му
није
остало
више
никаква
друга
излаза
.
Ђурица
је
све
погледе
обрнуо
своме
селу
.
Тамо
се
бавио
по
цео
дан
,
проводио
време
у
пољу
око
њива
,
у
којима
су
радили
сељани
му
,
а
увече
је
одлазио
на
ноћиште
код
Вуја
,
јер
то
му
беше
најпоузданије
склониште
.
У
своје
сељане
није
сумњао
,
али
се
ипак
држао
на
опрезу
.
Сељани
су
га
сретали
свакога
часа
,
или
око
њива
,
или
око
студенаца
,
а
понајчешће
у
оном
крају
,
где
беше
кућа
Марка
Радоњића
.
Чим
се
ко
макне
у
какав
шибљак
,
рачунао
је
поуздано
да
ће
видети
Ђурицу
.
А
Станка
,
после
онога
необичнога
састанка
на
реци
,
стаде
са
чуђењем
да
опажа
,
да
се
свагда
мења
у
лицу
,
то
поцрвени
или
побледи
,
чим
ко
спомене
име
Ђуричино
.
У
први
мах
је
ова
загонетна
појава
наљути
,
али
пошто
се
неколико
пута
понови
,
стаде
да
размишља
о
њој
.
Досада
је
важила
међу
девојкама
као
стари
ратник
,
о
коме
се
прича
да
га
куршум
не
бије
.
Али
,
што
се
може
догодити
сваком
ратнику
,
догоди
се
и
њој
:
од
толиких
стрела
,
које
досад
срећно
пролетаху
поред
ње
,
једна
се
закачи
и
убоде
је
.
Она
сама
опажаше
да
није
са
њом
све
у
реду
,
или
бар
да
није
онако
како
је
досад
текло
,
али
се
још
не
могаше
домислити
својој
незгоди
.
Опазила
је
само
једно
:
све
што
је
слушала
о
Ђурици
,
сви
његови
поступци
,
који
стајаху
у
битној
противности
са
животом
њене
околине
,
који
наилажаху
на
општу
(
ма
и
прикривену
)
осуду
,
сви
они
—
поступци
—
изгледаху
јој
необично
велики
,
примамљиви
и
налажаху
,
у
души
јој
,
оправдања
за
себе
.
Све
што
је
чула
да
је
Ђурица
урадио
,
њој
изгледаше
и
необично
и
умесно
,
све
јој
то
беше
и
чудно
и
примамљиво
.
И
што
се
више
она
старала
да
ову
необичну
појаву
себи
објасни
,
у
толико
је
више
мислила
о
томе
и
све
више
је
обузимала
нека
слатка
зебња
при
тим
мислима
.
Све
чешће
овлада
њоме
неки
душевни
немир
,
и
она
све
чешће
стане
да
погледа
откуд
ће
се
појавити
Ђурица
.
А
он
,
као
да
погађа
њене
мисли
,
баш
у
таквим
тренуцима
искрсне
пред
њу
;
поздрави
је
нежним
осмехом
,
затури
главу
весело
и
прође
...
Једнога
дана
сиђе
Станка
на
перило
са
рубинама
.
На
перилу
—
повећем
виру
на
реци
—
скупљаху
се
,
четвртком
или
суботом
,
девојке
и
жене
сеоске
,
те
испираху
лужено
рубље
,
па
се
ту
обично
заметне
шала
и
прича
,
која
се
продужи
до
позна
доба
.
Станка
,
у
шали
и
смеју
,
испра
рубине
,
па
их
повеша
по
грању
или
разастре
по
врелу
камењу
да
се
суше
.
Девојке
,
које
беху
готове
,
одвојише
се
са
њом
подаље
од
перила
,
у
једну
густу
хладовину
у
шибљу
,
па
се
дадоше
на
разговор
и
причу
.
—
Море
,
девојке
,
ако
сад
бане
пред
нас
Ђурица
!
—
рећи
ће
једна
после
дужега
разговора
.
Станку
подиђе
нека
топла
језа
,
и
осети
како
јој
се
мења
лице
,
али
се
брзо
прибра
,
па
одговори
мирним
гласом
:
—
Нека
дође
,
па
шта
би
?
—
Ћути
,
црна
;
мене
је
страх
,
кад
год
га
видим
.
—
А
зар
га
виђаш
често
?
—
запита
Станка
радознало
.
—
Па
ко
га
не
виђа
?
Сваки
дан
искрсне
откуд
било
,
а
ја
ти
се
,
јадна
,
сва
скаменим
.
Ономад
сиђем
на
реку
за
воду
,
а
он
преда
ме
.
»
Шта
радите
данас
,
Цако
«
—
вели
,
а
ја
занемела
,
па
га
само
гледам
.
»
Ти
се
кâ
да
бојиш
мене
?
«
—
вели
,
па
ми
приђе
ближе
и
смеје
се
.
Једва
ти
се
онда
раскравих
;
те
не
знам
како
напуних
судове
и
побегох
.
—
А
мене
срео
у
Беглуцима
,
па
пита
за
бата
—
поче
друга
.
—
Ја
му
,
вала
,
казах
све
лепо
,
а
он
извади
једну
хартију
,
пуну
дувана
,
па
каже
:
»
На
,
понеси
Јову
«
.
—
Па
,
узе
ли
?
—
Узех
,
ја
што
ћу
!
—
А
ти
,
ђаволе
,
не
причаш
како
је
ономад
с
тобом
ашиковао
?
—
обрте
се
једна
Јелици
Плескоњићевој
.
Станка
пребледе
,
осети
како
јој
се
срце
стеже
,
па
се
с
неким
радозналим
подсмехом
обрати
Јелици
:
—
А
,
белају
,
па
што
кријеш
?
—
Море
,
оканите
се
...
шала
,
кажем
ви
!
—
Причај
,
причај
!
—
повикаше
девојке
.
—
Море
ништа
...
здравља
ми
!
...
Срели
се
на
путу
,
па
ме
пратио
до
Главице
...
Пита
за
све
.
.
После
узе
да
комендија
:
»
Доћи
ћу
,
каже
,
на
јесен
да
те
просим
или
да
те
отмем
«
.
А
ја
њему
кажем
:
»
Причекај
да
видимо
шта
ће
бити
с
твојом
главом
до
јесени
«
.
—
Их
,
болан
,
што
си
баш
тако
!
—
Ја
што
ћу
?
—
Он
мени
краставце
,
ја
њему
грош
.
На
Станку
опет
наиђе
неко
ново
осећање
:
стаде
да
се
љути
на
Јелицу
,
а
да
је
запиташ
зашто
—
ни
сама
не
би
умела
казати
.
Беше
јој
неправо
све
,
а
највише
оне
Ђуричине
речи
,
што
их
Јелица
сад
каза
.
Девојке
се
разговараху
и
даље
,
а
она
не
може
да
се
одвоји
од
ових
мисли
.
У
том
једна
од
девојака
викну
:
—
Ко
ће
да
се
купамо
?
Дигоше
се
неколико
њих
и
одоше
да
нађу
згодан
вир
,
а
друге
се
растурише
по
шибљу
да
беру
лешњике
.
Станка
не
пође
на
њихов
позив
,
већ
леже
и
рече
да
ће
да
спава
.
Стадоше
да
јој
се
роје
мисли
у
глави
...
Тако
мислећи
загледа
се
у
плаво
небо
,
по
коме
се
ношаху
неколико
сивих
облака
.
Плаветнило
небесно
трепери
и
блиста
се
у
зрацима
сунчаним
,
који
су
разасути
по
бескрајном
простору
,
а
они
облачци
тихо
и
нечујно
пливају
по
високу
недогледу
и
ублажују
ватру
сунчаних
зрака
...
Тако
се
носи
и
мисао
младости
по
пучини
недогледа
,
лутајући
под
притиском
бурних
ветровитих
осећања
...
Да
ли
у
тим
мислима
Станка
задрема
или
паде
у
оно
несвесно
стање
пред
сном
,
тек
њој
се
одједаред
засија
део
видокруг
,
заблиста
се
шумна
речица
,
затрепери
отворенозеленкастим
сјајем
шибље
и
лишће
око
ње
,
и
она
се
нађе
у
неком
слатком
младачком
заносу
.
Наједаред
,
жбун
се
пред
њом
заниха
,
гране
му
се
размакоше
,
и
у
оном
осенченом
и
урешеном
отвору
указа
се
он
—
предмет
њених
заносних
мисли
...
Сунце
падаше
косо
на
лишће
пред
њим
,
а
он
,
у
оном
хладовитом
оквиру
,
изгледаше
јој
као
ванземаљска
појава
,
као
она
светла
јуначка
лица
из
наших
песама
,
која
нам
буде
топла
осећања
за
себе
.
Он
је
гледаше
ћутећи
,
гледаше
је
дуго
и
немо
,
а
из
погледа
му
сијаше
такво
блаженство
и
таква
страст
,
да
она
одједном
појми
све
.
Весео
и
срећан
осмех
заигра
јој
на
лицу
,
као
одговор
на
оне
жудне
погледе
;
а
гране
,
као
да
само
то
чекаху
,
склопише
се
и
заклонише
собом
све
,
што
беше
тако
лепо
и
тако
пријатно
...
Она
се
прену
.
Погледа
око
себе
зачуђено
,
и
не
видевши
никаквих
остатака
од
ове
појаве
,
даде
се
опет
у
мисли
.
»
Шта
ли
је
то
,
Боже
,
било
?
...
Је
ли
то
сан
или
јава
?
...
Чини
јој
се
да
није
спавала
...
Та
она
је
тако
лепо
видела
оне
чудне
погледе
,
који
се
не
могу
ни
снити
ни
замислити
.
—
Бар
она
досад
није
никад
тако
што
сањала
!
...
«
И
опет
се
даде
у
мисли
,
док
је
девојке
,
које
беху
отишле
да
се
купају
,
не
прекидоше
гласним
и
веселим
смехом
.
—
Ја
бруке
наше
,
болан
!
—
рече
јој
Јелица
,
навлачећи
јелече
од
сукна
.
—
Боље
што
не
пође
са
нама
!
Девојке
се
све
дале
у
кикот
,
па
,
како
се
погледају
,
зацену
се
од
смеха
.
—
Шта
ви
је
,
ђаволи
,
да
вас
није
ко
увребао
?
—
запита
Станка
,
смејући
се
и
сама
.
—
Ђурица
,
слава
га
убила
!
Станки
застаде
осмех
у
половини
,
као
да
је
ко
укочи
усред
смеха
,
па
нити
се
може
дале
смејати
ни
повратити
.
Заиграше
јој
усне
грчевито
,
осети
бол
у
њима
,
али
их
не
могаше
за
дуго
повратити
из
онога
насмејанога
положаја
.
»
То
,
дакле
,
није
био
сан
?
«
...
помисли
она
,
и
очи
јој
ватрено
засјаше
.
Видећи
је
онако
зачуђену
,
девојке
то
протумачише
радозналошћу
,
па
јој
испричаше
своју
коб
са
Ђурицом
.
—
Окупила
ме
Живана
пљускати
—
поче
Јелица
—
те
искочих
из
вира
...
Кад
ђернух
оком
кроз
шибље
,
а
он
иде
,
па
све
гледа
у
нас
и
смеје
се
.
Онда
га
угледаше
и
ове
,
па
вриснусмо
и
загњурисмо
се
у
воду
,
а
он
стаде
.
»
Не
бојте
се
,
нећу
ја
тамо
—
вели
нам
—
купајте
се
слободно
«
—
па
оде
журно
низ
реку
.
Али
ти
ја
,
црна
,
умрех
од
стида
.
—
Што
болан
,
биле
смо
све
у
кошуљама
.
—
Јест
,
али
опет
...
И
продужи
се
шала
и
задиркиване
,
нарочито
на
Јеличин
рачун
.
Кад
се
наже
сунце
ниско
над
заходом
,
девојке
покупише
рубине
и
разиђоше
се
у
село
разним
путовима
.
Станка
иђаше
донекле
са
Јелицом
,
па
се
од
потока
,
што
протиче
испод
Радоњића
кућа
,
одвоји
и
пође
сама
.
Путом
само
Јелица
весело
причаше
,
а
Станка
се
тек
понекипут
осмехне
,
не
знајући
ни
има
ли
места
томе
смеху
.
Кад
зађе
у
поток
,
обузе
је
нека
језа
,
и
она
се
,
ваљада
први
пут
у
животу
,
бојажљиво
осврташе
око
себе
.
Кад
пређе
поток
и
наиђе
у
густ
забран
,
стеже
јој
се
срце
од
некога
необичнога
предосећања
и
зебње
...
Погледа
преда
се
и
,
под
једним
густим
гложјем
,
угледа
њега
где
седи
,
са
пребаченом
пушком
преко
крила
...
Она
се
не
зачуди
,
не
изненади
се
,
само
јој
срце
живље
закуца
,
а
поглед
јој
беше
слободан
и
присебан
.
Кад
му
се
приближи
,
он
се
диже
и
осмехну
се
,
а
оне
плаве
очи
гледаху
је
топлим
,
нежним
погледом
.
—
Зар
ти
остави
хајдуковање
,
па
сад
вребаш
девојке
?
—
рече
му
она
слободно
,
смејући
се
као
за
себе
.
—
Што
ћу
,
кад
немам
друга
посла
?
—
Него
да
вребаш
девојке
по
вировима
!
—
Е
,
ђаволи
!
Ја
оно
оданде
ударих
низ
реку
,
не
знајући
да
ћу
на
њих
наићи
—
одговори
он
,
ударивши
гласом
на
оно
оданде
,
услед
чега
Станка
намах
поцрвене
.
—
Чујеш
,
болан
...
хајдемо
те
малко
овамо
,
имам
нешто
да
ти
кажем
—
и
он
показа
главом
на
густо
гложје
,
које
се
раширило
подаље
од
стазе
,
на
којој
они
стајаху
.
—
Што
ћу
ти
?
—
рече
она
,
а
глас
јој
веома
задрхта
.
—
Само
да
ти
кажем
,
здравља
ми
!
...
—
Па
кажи
ми
овде
.
—
Ама
знаш
...
проћи
ће
ко
...
Баш
те
молим
:
сврати
мало
—
рече
он
,
а
глас
му
изгледаше
тако
непоуздан
,
тако
непознат
...
—
Не
знам
,
како
ћу
...
—
Хајде
,
молим
те
.
Ваљада
ме
се
не
бојиш
?
—
Кад
бих
те
се
бојала
,
не
бих
ни
стајала
с
тобом
—
одговори
она
одлучно
.
Он
јој
приђе
ближе
,
узе
је
за
руку
и
поведе
са
стазе
.
Ћутаху
обоје
,
а
она
се
само
чуђаше
,
како
не
могаше
да
му
откаже
,
чуђаше
се
овој
својој
необичној
послушности
.
Идући
са
њим
,
само
извуче
своју
руку
из
његове
,
јер
јој
то
веома
сметаше
,
забуњиваше
је
;
а
она
је
хтела
да
нарочито
сада
буде
присебна
.
Знала
је
ради
чега
је
он
води
,
али
не
хтеде
да
мисли
унапред
о
томе
.
Само
не
могаше
да
савлада
ону
велику
узбуђеност
,
не
могаше
да
стиша
узнемирено
срце
,
које
куцаше
јако
и
брзо
.
Склонише
се
у
гложјак
и
седоше
.
Он
је
погледа
право
у
очи
,
а
она
не
издржа
тај
поглед
,
већ
обори
очи
и
стаде
да
чупка
траву
око
себе
.
Беше
веома
узбуђена
,
али
јој
то
стање
беше
тако
ново
и
тако
необично
,
да
му
се
она
и
не
брањаше
.
—
Стако
,
шта
велиш
ти
за
мене
?
—
поче
Ђурица
,
за
кога
све
ово
,
сва
ова
неочекивана
срећа
,
беше
као
у
сну
.
—
Па
...
видиш
сам
...
Зло
је
,
не
може
бити
горе
.
—
То
знам
,
ал
’
опет
...
ваљада
нећу
ни
ја
до
века
овако
.
—
Ја
шта
ћеш
,
после
оних
мртвих
и
рањених
глава
?
—
Ни
једнога
нисам
мојом
руком
дирнуо
.
—
То
знам
ја
,
али
не
зна
закон
.
—
Па
шта
ћу
сад
?
...
Да
живим
овако
докле
се
може
,
а
кад
дође
суђени
дан
...
умрећу
кô
и
сваки
.
—
Оно
,
јест
...
Али
тај
живот
?
...
—
Па
то
те
баш
и
питам
.
Можеш
ли
ме
гледати
овакога
?
—
Видиш
да
те
гледам
—
одговори
она
осмехнувши
се
.
Он
јој
пребаци
руку
преко
рамена
,
а
она
се
не
брањаше
;
само
још
више
обори
главу
,
а
у
образе
јој
удари
врела
ватра
.
—
Знаш
шта
,
болан
:
ја
без
тебе
не
могу
живети
.
Ова
је
реч
ошину
преко
срца
као
муња
;
задрхта
сва
,
па
,
не
знајући
шта
би
му
рекла
,
скочи
с
траве
,
дохвати
обрамицу
с
рубинама
и
затури
је
на
раме
.
Ђурица
се
зачуди
:
—
Шта
је
?
Куд
ћеш
сад
?
...
—
Морам
ићи
.
Остави
ме
сад
,
молим
те
!
—
Немој
,
болан
.
Што
?
Седи
само
да
ти
кажем
.
—
Не
могу
,
не
могу
!
Сад
ме
остави
,
а
после
...
—
Па
добро
,
брате
;
али
хоћеш
да
се
нађемо
други
пут
?
—
Добро
...
како
хоћеш
.
Само
сад
не
могу
...
—
О
,
брате
—
стаде
Ђурица
да
се
вајка
,
обрћући
главу
око
себе
,
као
да
је
што
изгубио
,
па
не
може
да
нађе
,
а
она
се
окрете
и
пође
.
—
Па
чекај
,
болан
;
не
рече
ми
кад
да
се
нађемо
.
—
Видећемо
.
Чекај
,
молим
те
...
остави
ме
мало
!
—
одговори
она
збуњено
и
,
не
погледавши
га
више
,
одјури
и
нестаде
је
иза
шумарака
.
А
Ђурица
остаде
са
некаквим
помешаним
осећањем
:
беше
ту
чуђења
и
страха
,
али
беше
и
блаженства
и
среће
.
Па
ипак
,
кад
се
мало
прибра
,
увиде
сам
да
је
та
срећа
непотпуна
,
да
је
тај
срећни
занос
помућен
страшном
јавом
,
у
којој
се
он
налазио
.
»
Шта
сам
ја
?
...
Зликовац
!
крвник
!
...
а
чекам
да
ме
она
заволи
...
о
коју
се
отимају
толики
момци
...
да
упропастим
’
наку
девојку
!
«
...
То
беху
тешке
муке
,
али
,
срећом
,
оне
зависе
од
мисли
човечје
,
а
мисао
се
човекова
мења
свакога
часа
,
као
што
се
мења
плаво
небо
над
његовом
главом
:
навуче
се
густ
,
непробојан
покров
преко
бескрајна
плаветнила
,
па
ти
се
чини
да
никаква
сила
не
може
разбити
и
разнети
оно
густо
прамење
.
Али
само
неколико
часака
,
и
озго
засија
радосно
и
светло
небо
...
XИ
Станка
не
могаше
више
да
мисли
.
Сав
јој
се
живот
стопи
у
једно
једино
,
бурно
и
заносно
осећање
,
коме
се
она
предаде
сва
,
без
протеста
,
без
покушаја
да
размисли
о
свом
стању
.
После
онаква
живота
у
родитељском
Дому
,
после
необуздане
самовоље
,
којом
је
обележавала
сваки
свој
корак
,
наједаред
настаде
прелом
:
она
се
потчини
утицају
другога
,
али
и
у
том
потчињавању
она
се
руководила
својим
начелом
—
самовољом
.
А
она
се
,
доиста
,
дубоко
и
страсно
предала
своме
осећању
,
предала
му
се
свом
силом
заносне
младости
,
разумевајући
при
том
добро
шта
чини
и
куда
иде
.
Она
није
губила
из
вида
ниједнога
тренутка
,
да
је
онај
,
коме
се
она
предаје
и
душом
и
телом
—
оглашени
зликовац
,
кога
зацело
чека
,
раније
или
доцније
—
куршум
.
Знала
је
,
да
ће
и
она
сама
,
чим
пође
за
њим
,
постати
отпадница
од
куће
од
родитеља
,
од
села
и
целога
света
;
знала
је
да
тога
часа
укопава
своју
младост
и
будућност
,
да
је
њен
живот
био
,
па
прошао
.
И
опет
је
нека
снажна
и
моћна
сила
примамљиваше
тамо
,
опет
јој
се
чињаше
да
нигде
лепше
није
;
и
саме
ове
прилике
,
које
је
очекиваху
,
изгледаху
јој
заносне
,
пуне
интереса
...
Лакомислена
и
бурна
младост
не
може
да
загледа
дубље
у
живот
,
ни
да
предвиди
све
оно
,
што
је
може
снаћи
у
животу
...
А
Ђурица
се
сав
предао
неочекиваној
срећи
,
па
и
не
мишљаше
више
о
послу
.
Вујо
га
испочетка
и
сам
шиљаше
да
проводи
дане
у
његову
селу
,
јер
је
опазио
да
то
бављење
утиче
на
Ђурицу
повољно
,
таман
онако
како
је
он
желео
.
Али
његово
проницљиво
око
опази
промену
на
Ђурици
,
и
он
се
стаде
домишљати
шта
то
може
бити
.
Једнога
јутра
,
кад
Ђурица
и
Радован
излажаху
из
свога
ноћишта
,
Вујо
их
задржа
.
—
Што
ви
,
море
,
не
идете
дању
заједно
,
као
прави
хајдуци
,
него
се
завлачите
сваки
у
своје
село
?
—
Па
...
сигурнији
смо
овако
.
Мене
чувају
моји
сељани
,
њега
његови
—
одговори
Ђурица
.
—
Вала
,
мени
је
право
,
како
хоће
побратим
.
С
мојом
пушком
сигуран
сам
на
сваком
месту
—
рече
Радован
.
—
Не
ваља
тако
.
Боље
идите
заједно
.
—
На
посао
ћемо
свакад
заједно
,
а
овако
ћемо
где
ко
хоће
.
Док
нам
је
поуздано
сваком
своје
село
,
дотле
ћемо
овако
,
а
после
већ
...
.
видећемо
—
одговори
Ђурица
и
оде
журно
из
куће
.
Вујо
задржа
Радована
.
—
Чујеш
,
мени
се
ово
не
свиди
.
Он
ми
се
нешто
много
променио
.
Требало
би
видети
шта
он
ради
тамо
.
—
Како
ћемо
да
видимо
?
—
Иди
ти
неколико
дана
за
њим
,
па
гледај
шта
ради
и
куд
иде
.
Само
онако
твојски
,
знаш
?
—
Могу
,
вала
,
залудан
сам
—
одговори
Радован
и
оде
за
Ђурицом
.
Прођоше
неколико
дана
,
а
Радован
не
опази
ништа
сумњиво
,
те
већ
одлучи
да
не
иде
више
за
Ђурицом
.
Вујо
га
нагна
да
оде
још
једаред
.
Беше
прошло
доба
малога
ручка
.
Станка
се
враћа
из
њиве
с
празним
судовима
,
па
удари
опет
преко
забрана
.
На
истом
,
пређашњем
месту
,
сачека
је
Ђурица
.
По
лицу
јој
се
могло
видети
да
се
надала
овом
састанку
.
Ђурица
је
одведе
дубоко
у
забран
,
те
у
једном
склонитом
месту
,
поседаше
.
—
Где
си
,
болан
;
полудех
од
муке
—
рече
јој
Ђурица
,
погледавши
је
страсно
.
—
Видео
си
да
смо
радили
сами
ових
дана
;
па
смо
на
њиви
и
ручак
готовили
.
А
данас
нам
враћају
позајмице
.
—
Па
...
шта
велиш
?
...
Она
обори
очи
,
поцрвене
и
стаде
да
дреши
упрту
од
торбе
,
која
лежаше
уз
њу
.
А
он
је
гледаше
пуним
жудње
погледом
,
и
очекиваше
одговор
не
дишући
.
—
Како
ти
кажеш
...
—
прошапта
она
и
погледа
га
мило
,
својим
великим
и
сјајним
очима
.
Неко
неодољиво
,
страсно
и
грозничаво
осећање
обузе
их
обоје
,
заиграше
им
млада
срца
,
испуњена
неизмерном
слашћу
и
блаженством
,
задрхта
им
цело
тело
,
и
они
сами
не
опазише
како
се
нађоше
једно
уз
друго
приљубљени
,
загрљени
,
занесени
...
Младост
ступа
у
своја
права
,
не
разбирајући
ни
за
прилике
,
ни
за
последице
,
ни
за
шта
на
свету
...
У
вече
Радован
стиже
први
на
ноћиште
.
Вујо
се
тек
беше
вратио
из
вароши
,
па
сео
у
соби
те
се
одмара
и
очекује
госте
на
вечеру
.
—
Једва
га
укебах
!
—
викну
Радован
,
улазећи
у
собу
и
смејући
се
гласно
.
—
Где
га
нађе
?
—
Онде
,
где
и
нама
не
би
било
лоше
,
само
да
смо
малко
млађи
.
Ха-ха-ха
...
—
насмеја
се
хајдук
,
сукајући
густе
,
прогрушале
брке
.
—
Под
кецељом
,
је
ли
?
—
А
да
ђе
ће
бити
,
мој
старче
,
кад
је
тек
претурио
двадесету
!
Неће
грлити
пљоску
,
кâ
ово
ја
и
ти
,
но
ђевојку
зрелу
кâ
пуце
.
—
Ти
си
се
,
море
,
негде
наквасио
!
—
рече
Вујо
,
погледавши
га
мало
боље
.
—
Од
муке
,
мој
старче
,
није
од
залуднице
.
А
,
вала
,
да
си
видео
,
што
сам
ја
данас
гледао
,
не
би
те
могла
ни
кола
довући
.
—
Хајде
не
дроби
ту
,
но
причај
шта
је
било
.
—
Кажем
ти
,
море
,
шта
је
било
.
Нашло
дете
цуру
према
себи
,
пригрлило
је
кô
снаша
кудељу
,
па
преде
ли
преде
...
А
ја
старац
,
кукавац
,
загребох
низ
поток
да
се
не
мучим
даље
,
па
кад
ми
прва
пљоска
паде
руку
,
не
оставих
је
,
док
беше
капи
у
њој
.
Тако
сам
ти
једва
муку
истерао
.
—
Виде
ли
је
чија
је
?
Где
се
нађоше
?
—
Ништа
ти
,
брате
,
друго
не
видех
,
до
ли
оних
лепих
очију
.
И
јесте
позадружна
,
јади
је
убили
,
таман
да
загреје
’
ваке
старце
,
кâ
што
смо
нас
двојица
.
Вујо
беше
задовољан
.
Надао
се
каквој
неприлици
,
а
ово
му
је
већ
обична
,
добро
позната
појава
.
Неки
пут
је
и
сам
бивао
принуђен
да
примамљује
жене
својим
работницима
,
а
овим
му
је
бар
заштеђен
труд
,
па
и
расходи
који
су
спојени
са
тим
послом
.
Развесели
се
и
он
,
па
стаде
да
дира
Пантовца
.
У
неко
доба
стиже
Ђурица
.
Беше
весео
,
као
ретко
кад
.
—
Ха
,
здраво
да
си
,
мио
обратиме
!
Јеси
ли
се
уморио
,
бане
?
—
узвикну
Пантовац
при
уласку
му
.
Ђурица
,
видећи
га
онако
весела
,
прихвати
шалу
.
—
Вала
,
побро
,
па
и
нисам
.
А
ти
си
ми
се
грдно
намрчио
!
—
Како
нећу
,
јади
га
убили
!
Гледô
сам
ти
да
нас
двоје
младих
,
ђе
се
љубе
ка
’
но
голубови
—
осмехну
се
Пантовац
и
погледа
га
лукаво
.
Ђурица
застаде
и
погледа
га
право
у
очи
.
—
Где
си
био
данас
?
—
Ја
,
вала
,
у
једном
забрану
,
више
потока
.
Сретох
једну
ручконошу
с
празним
судовима
.
Ђурица
плану
и
погледа
Вуја
.
—
Шта
је
то
?
Јеси
га
ти
послао
да
се
прикрада
за
мном
?
—
Послао
сам
га
да
те
нађе
,
па
да
идете
на
посао
.
Прође
нам
вечерас
добра
стотина
дуката
,
која
је
могла
бити
наша
.
Сад
Ђурица
,
као
кривац
,
обори
очи
,
а
Радован
се
осмехну
вештој
лажи
Вујовој
.
—
Ко
је
то
прошао
?
—
запита
Ђурица
благо
,
желећи
да
заглади
малопрешњу
срџбу
.
—
Калауз
из
Паланке
—
одговори
Вујо
љутито
.
—
Оде
низ
Јасеницу
да
лучи
свиње
.
—
Све
једно
.
Прошао
један
,
наићи
ће
други
—
рече
Ђурица
,
па
наслони
пушку
и
седе
за
трпезу
.
После
вечере
,
Радован
,
још
пијанији
,
оде
те
леже
,
а
Вујо
и
Ђурица
осташе
сами
у
соби
.
Бабу
послаше
да
прогледа
око
куће
,
па
јој
рекоше
да
и
она
после
тога
легне
.
—
Шта
то
дроби
овај
?
Ја
га
и
не
слушах
онако
пијана
—
поче
Вујо
,
смешећи
се
.
Ђурица
се
збуни
,
не
знаде
шта
да
каже
.
Једва
,
после
дужега
ћутања
,
промуца
:
—
Море
ништа
...
.
његова
посла
!
—
Како
ништа
;
то
мора
да
се
зна
.
Ја
сам
те
узео
на
свој
ризик
,
па
морам
да
водим
рачуна
с
ким
се
састајеш
.
Ти
си
још
невешт
,
а
власт
је
ђаво
.
Они
знају
да
лисице
воле
кокоши
,
па
им
то
мећу
у
замке
...
—
А
,
за
то
не
брини
.
То
је
Маркова
девојка
,
из
поштене
куће
—
одговори
Ђурица
,
мењајући
се
у
лицу
.
А
Вујо
зину
од
чуда
.
—
Хајдуци
немају
никаква
посла
с
поштеним
кућама
.
Откуд
се
ти
нађе
с
оном
девојком
?
—
запита
он
оштро
.
Ђурица
устаде
нагло
.
—
О
томе
немој
никад
више
да
ме
питаш
.
Казô
сам
ти
ко
је
,
па
сад
доста
ти
је
...
Нисам
ни
ја
од
гвожђа
!
—
обрте
се
он
љутито
,
провуче
се
кроз
прозорче
и
оде
на
ноћиште
.
Вујо
се
још
више
зачуди
,
али
не
као
мало
пре
.
.
Сад
му
беше
загонетка
решена
.
Видео
је
да
ово
нису
оне
обичне
појаве
,
које
је
и
сам
одобравао
и
ишао
им
на
руку
,
но
је
то
много
дубље
и
необичније
за
њега
осећање
,
коме
се
само
могао
досећати
,
али
га
није
могао
појмити
.
»
Зар
и
то
може
да
буде
?
—
помисли
он
.
—
Пфуј
,
буранија
!
...
Разбојник
,
а
осећа
.
Чудновато
!
...
Баш
је
поган
овај
човек
:
овамо
је
разбојник
,
а
младост
хоће
своје
!
...
«
па
љутито
угаси
свећу
,
леже
и
стаде
да
размишља
о
овој
чудној
појави
.
»
Па
каква
је
то
девојка
?
...
Зацопала
се
у
разбојника
!
...
Ђаво
нека
ме
зна
,
али
ја
то
не
разумем
.
Маркова
је
кућа
заиста
поштена
—
како
он
рече
—
а
и
девојка
је
поштена
;
па
сад
како
то
?
...
Ха
,
да
се
нису
раније
знали
?
—
Богме
ће
то
бити
...
па
сад
продужују
старо
познанство
.
Јест
,
то
је
.
Али
опет
:
који
ђаво
њу
сад
вуче
к
њему
?
Она
зна
да
је
разбојник
,
и
све
...
па
опет
...
Хм
...
женска
посла
—
ђавоља
посла
!
Мораћу
ја
отворити
очи
,
јер
ми
може
начинити
сто
чуда
...
«
Сан
га
превари
,
и
он
заспа
.
Изјутра
,
кад
пођоше
,
Ђурица
заостаде
код
Вуја
.
—
Да
ми
одвојиш
мало
од
оних
пара
;
треба
да
носим
мајци
—
рече
Ђурица
.
Вују
не
би
право
,
али
одговори
обичним
гласом
:
—
Је
ли
доста
два
дуката
?
Баби
не
треба
више
.
—
Дај
ми
,
засад
,
десет
.
—
Хм
...
да
ли
ће
бити
...
Ја
ти
нисам
ни
казао
куд
сам
шта
раздавао
.
Мало
је
што
и
остало
од
оних
двеста
...
—
Каких
двеста
,
кад
је
Ђорђе
казао
власти
четири
стотине
и
двадесет
!
—
Тако
они
увек
раде
.
Кад
би
се
нашло
од
чега
да
се
наплати
,
они
кажу
дупло
и
више
.
Ђурица
хтеде
да
плане
,
али
се
сети
да
ће
се
и
сам
моћи
доцније
послужити
овим
одговором
,
па
се
уздржа
и
запита
:
—
Баш
увек
тако
раде
?
—
Па
...
готово
увек
—
одговори
Вујо
,
вадећи
новце
и
дајући
их
Ђурици
.
—
Ево
ти
десет
дуката
.
Морамо
ускоро
опет
на
посао
,
јер
нисам
још
свима
нашим
људима
дао
,
а
људи
траже
.
Само
из
твога
села
траже
пет
кућа
:
Стојићи
,
Илија
,
Никола
,
Јово
...
—
Подај
им
свима
,
колико
год
сад
можеш
,
јер
ће
ми
ти
људи
требати
.
И
онима
у
Војковцима
треба
послати
.
А
чим
нађеш
прилику
,
кажи
,
па
да
идемо
.
И
ја
нешто
сад
разбирам
.
Требаће
ми
сад
повише
новаца
,
па
ако
испадне
како
ваља
,
биће
добро
.
—
Шта
,
да
не
мислиш
на
Ставру
?
—
Јок
.
Довече
ћемо
се
разговарати
—
рече
Ђурица
,
па
оде
.
»
Погреших
што
слагах
—
стаде
Вујо
мислити
,
—
Сад
ће
он
сваки
плен
да
ми
преполови
,
а
ја
му
не
могу
ништа
.
Сам
га
научих
шта
треба
да
ради
.
Морам
се
томе
домислити
.
«
XИИ
Ђурица
и
Станка
се
састајаху
свакога
дана
.
Крили
су
се
веома
опрезно
,
али
шта
може
међу
људима
остати
тајно
!
И
његове
везе
почеше
да
избијају
на
видик
.
После
три
недеље
опази
их
прво
Станкина
мати
.
Кад
виде
жена
своју
несрећу
,
не
огласи
то
,
по
обичају
,
кукњавом
,
но
стеже
срце
и
ућута
.
Увече
исприча
Марку
све
што
је
видела
,
пратећи
их
два
дана
узастопце
.
—
Знао
сам
ја
да
ће
ми
она
кућу
затрпати
и
огњиште
угасити
—
јекну
Марко
очајнички
.
—
Оно
је
неко
проклетство
од
Бога
,
само
не
знам
да
ли
згреших
ја
или
моји
стари
.
—
Дете
је
,
брате
,
па
не
зна
;
треба
је
научити
—
рече
му
жена
.
—
Ћути
,
жено
,
да
од
Бога
нађеш
;
какво
дете
!
Оно
је
Бог
створио
да
буде
мушко
,
па
га
анатеме
претвориле
у
девојку
.
—
Не
помињи
зло
,
молим
те
,
—
рече
она
крстећи
се
.
—
Добро
те
њој
ниси
ништа
говорила
.
Сад
ти
ћути
,
па
се
чини
невешта
свему
,
а
сутра
ја
то
морам
преломити
,
па
куд
пукло
!
На
томе
се
сврши
разговор
.
Жена
не
хтеде
да
га
распитује
шта
мисли
чинити
,
јер
држаше
да
ни
сам
још
није
добро
промислио
о
свему
.
Али
се
Марко
већ
беше
одлучио
.
Изјутра
зором
отиде
Марко
до
свога
суседа
Петра
.
—
Да
ми
даш
,
Перо
,
онај
твој
гарабиљ
,
ако
је
оправан
.
—
Што
ће
ти
,
море
;
да
нећеш
и
ти
у
хајдуке
?
—
Хоћу
ја
,
али
на
лисице
.
Сатре
ми
,
проклетиња
,
кокоши
,
па
хоћу
данас
да
је
чекам
.
—
Ево
ти
,
брате
—
рече
му
комшија
,
изневши
поцрнелу
од
чађи
пушку
—
пун
је
још
од
лањскога
Божића
,
само
наспи
новога
барута
у
ваљу
,
а
ево
ти
и
нове
каписле
,
па
кад
продаш
кожу
,
купи
ми
дувана
за
тај
метак
.
—
Хоћу
,
Бога
ми
!
—
одговори
Марко
и
оде
кући
замишљен
и
озбиљан
,
мислећи
о
истој
ствари
десети
пут
...
»
Смем
га
убити
,
по
закону
;
па
још
могу
узети
уцену
,
ако
су
га
већ
уценили
...
Његови
људи
неће
ми
ништа
,
јер
је
,
брате
,
’
ваки
случај
.
Бранио
сам
своје
дете
,
па
то
му
је
!
...
«
Пред
подне
Станка
замаче
за
шљивар
испод
куће
па
отуд
оде
право
у
забран
.
Сад
иђаше
тамо
без
икакве
бојазни
и
без
онога
пређашњег
узбуђења
:
само
се
потчињаваше
оној
неодољивој
тежњи
,
која
је
тамо
снажно
привлачи
.
Предала
се
сва
оној
заносној
жудњи
младости
,
па
заборави
на
све
друге
обзире
.
Седе
уз
Ђурицу
,
па
стаде
,
пуна
љубавне
чежње
да
му
шапуће
речи
милости
,
да
га
гледа
и
да
се
диви
његовим
особинама
,
које
јој
све
више
излажаху
пред
очи
и
биваху
све
примамљивије
и
интересније
.
—
Докле
ћемо
ми
овако
,
шта
велиш
?
—
рече
она
,
пошто
се
стиша
од
прве
љубавне
буре
.
—
Ништа
ти
ја
не
знам
,
нити
умем
да
мислим
.
Најбоље
нам
је
овако
,
па
шта
ћемо
више
!
—
Јок
,
ја
нећу
тако
.
Ово
ће
се
напослетку
дознати
,
па
онда
ја
немам
куд
.
Треба
из
раније
да
знамо
шта
ћемо
.
У
тај
мах
груну
пушка
иза
њихових
леђа
.
Ђурица
скочи
,
дохвати
пушку
и
пружи
је
на
ону
страну
одакле
се
чуо
пуцањ
.
Иза
једнога
жбуна
издиже
се
Марко
и
погледа
на
њих
у
чуду
и
страху
,
као
’
но
ловац
,
који
је
гађао
љута
звера
,
па
види
да
је
промашио
.
Станка
врисну
и
дохвати
Ђурицу
за
руку
.
—
Не
,
ако
Бога
знаш
!
—
викну
она
.
Ђурица
је
оштро
погледа
,
али
,
прочитавши
у
њену
лицу
оно
,
што
је
,
без
сумње
,
желео
да
види
,
спусти
пушку
.
—
Моли
се
данашњем
дану
и
овој
девојци
,
а
ти
би
сад
видео
пошто
је
Ђуричина
глава
—
рече
Ђурица
тихо
,
стишавајући
се
.
Марко
окрете
гарабиљ
кундачки
и
потрча
на
њега
.
—
Стани
дер
,
зликовче
,
да
ти
покажем
како
се
заводе
поштене
девојке
!
Станка
претрча
пред
Ђурицу
,
окрете
се
оцу
и
диже
руке
у
вис
,
желећи
да
га
рукама
заклони
.
А
Марко
,
обневидевши
од
љутине
и
узбуђења
,
како
дотрча
до
њих
са
замахнутом
пушком
,
фијукну
њоме
и
лупи
по
тврдим
костима
.
Станка
врисну
и
посрну
,
али
је
Ђурица
прихвати
једном
руком
,
а
из
друге
баци
пушку
,
истрже
револвер
иза
појаса
и
пружи
на
Марка
.
Станка
леже
сва
на
ту
пружену
руку
,
дохвати
револвер
и
обрну
га
у
страну
.
Марко
,
видевши
да
удари
кћер
уместо
зликовца
,
паде
у
још
већу
јарост
,
па
истрже
нож
иза
појаса
и
јурну
на
њих
.
Ђурица
се
ослободи
од
Станке
,
прискочи
старцу
и
стеже
га
својим
снажним
рукама
,
као
утегом
.
Станка
им
приђе
и
хтеде
да
ослободи
оца
,
али
се
старац
љутито
ритну
и
обрецну
:
—
Даље
од
мене
,
кучко
,
не
погани
ме
!
Ја
виђу
да
сам
те
изгубио
у
неврат
,
кâ
да
те
никад
имао
нисам
.
Ђурица
,
опазивши
да
се
старац
стишава
,
пусти
га
,
па
приђе
Станци
и
узе
је
за
руку
.
—
Ова
девојка
сад
нема
куд
,
кад
си
је
ти
отерао
.
И
онда
нека
ти
не
буде
криво
што
је
ја
водим
са
собом
.
—
И
није
за
бољега
,
проклетница
једна
—
од
говори
Марко
срдито
,
узимајући
гарабиљ
са
земље
.
—
Познао
сам
ја
шта
ће
бити
са
њом
,
још
кад
је
стала
на
ноге
...
Станци
прекипе
.
Врати
јој
се
она
стара
јогунаста
самовоља
,
коју
је
вазда
показивала
према
оцу
,
па
,
нашавши
се
увређена
у
дубини
душе
,
обрте
се
Ђурици
:
—
Води
ме
куд
знаш
—
рече
му
одлучно
—
јер
видиш
да
немам
више
своје
куће
.
Марко
се
у
оном
узбуђењу
,
не
знајући
шта
да
ради
,
окрете
да
пође
кући
,
загледајући
кундак
од
гарабиља
.
А
Ђурица
,
дохвативши
пушку
,
узе
Станку
за
руку
и
одведе
је
право
својој
кући
.
Мајка
га
дочека
у
дворишту
и
погледа
зачуђено
у
госта
,
кога
јој
син
вођаше
.
—
Мајко
,
ево
ти
кћери
уместо
мене
...
да
ниси
сама
.
Гледај
је
као
очи
у
глави
,
а
ја
ћу
се
старати
за
све
што
вам
устреба
.
Старица
се
одистине
обрадова
.
Одједном
јој
нестаде
онога
обичног
,
подмуклолукавога
погледа
,
и
на
лицу
јој
,
први
пут
после
дугих
година
засија
израз
невине
среће
и
радости
.
—
Ама
је
л
’
то
одистине
?
Је
ли
ти
то
мени
доводиш
снаху
,
Ђуро
?
—
Јесте
,
мајко
:
снаху
и
ћерку
.
—
Добро
ми
дошла
,
дете
моје
!
—
рече
старица
и
стаде
је
искрено
грлити
и
љубити
.
—
Благо
мени
,
кад
је
’
вака
девојка
изабрала
мога
Ђуру
.
—
Ако
данас
или
сутра
,
почем
,
дође
Перо
—
прекиде
је
Ђурица
—
казаћеш
му
да
ми
чува
девојку
,
да
се
главом
не
шали
...
од
власти
нек
је
крије
,
док
се
год
може
...
А
ја
ћу
већ
гледати
да
се
јо
данас
нађем
са
њим
.
—
Чуваће
је
он
,
синко
,
не
брини
се
ти
.
Казао
је
он
мени
да
се
слободно
смеш
поуздати
на
њега
.
Само
бих
ти
рекла
:
кад
раздајеш
што
другима
,
да
и
њему
даш
...
и
ако
он
вели
да
не
тражи
ништа
.
—
Знам
ја
,
даћу
и
њему
.
У
кући
имаш
што
ти
треба
?
—
Имам
свега
.
Само
,
ви’ш
,
ово
је
дете
дошло
овако
...
треба
јој
купити
одела
и
преобуке
.
—
Све
ћу
ти
сутра
послати
,
а
сад
морам
ићи
.
За
неколико
дана
нећу
долазити
,
док
не
посвршавам
неке
послове
и
док
не
видим
шта
ћемо
чинити
после
.
Сад
,
у
здрављу
!
—
рече
им
и
оде
.
»
А
шта
ћу
ја
сад
?
«
—
помисли
Станка
и
нека
мучна
зебња
обузе
јој
душу
.
—
»
Он
ме
доведе
па
оде
,
а
сад
може
наићи
власт
,
па
учинити
сто
чуда
од
мене
.
Истина
,
он
рече
да
ме
кмет
мора
чувати
,
али
ако
дочује
власт
па
груне
право
овде
,
и
не
јављајући
кмету
!
...
«
Откако
је
учинила
први
корак
за
ближе
познанство
са
Ђурицом
,
од
тада
јој
вазда
стајаше
на
догледу
нека
зла
слутња
.
Али
она
је
вазда
избегавала
да
мисли
о
томе
и
да
тумачи
ово
непријатно
осећање
;
она
га
је
вазда
заглушивала
страсним
и
светлим
мислима
о
својој
љубави
.
А
сад
,
одједном
јој
се
приближи
та
злокобна
слутња
,
а
она
не
беше
у
стању
да
јој
истакне
на
супрот
какву
другу
светлију
мисао
.
Све
око
ње
беше
суморно
и
дивљачно
,
све
јој
улеваше
неки
празноверни
страх
,
коме
се
она
не
могаше
противити
.
И
у
тој
злослутној
суморности
,
она
се
предаде
црним
мислима
о
себи
и
својој
будућности
,
која
,
истина
,
беше
сакривена
од
очију
јој
,
али
први
знаци
беху
тако
неповољни
,
да
јој
се
само
срце
стеже
од
те
слутње
.
На
првом
кораку
у
нови
живот
,
она
задрхта
...
XИИИ
Ђурица
се
пожури
,
те
нађе
Вуја
и
даде
му
извешће
о
последњем
догађају
.
Старац
се
намршти
и
плану
гневом
,
али
се
у
речима
уздржа
да
не
изазове
младића
,
јер
је
појмио
његово
душевно
стање
.
Он
му
само
рече
озбиљно
:
—
Кажи
ти
мени
,
како
ће
то
да
изгледа
:
хајдук
под
кецељом
!
—
Шта
ти
говориш
!
...
—
плану
Ђурица
.
—
Немој
да
се
љутиш
,
него
добро
размисли
,
па
ми
одговори
.
Прва
је
мука
:
где
ћеш
је
?
...
Тамо
не
може
пробавити
ни
недељу
дана
,
власт
ће
је
ухватити
и
затворити
,
чим
дозна
...
—
Каква
власт
!
Перо
ће
је
чувати
,
а
после
тога
и
ја
ћу
отворити
очи
—
прекиде
га
Ђурица
.
—
Слушај
што
ти
говорим
!
Власт
ће
дознати
брзо
;
у
то
не
сумњај
!
И
ситније
ствари
по
селу
се
рашчују
одмах
,
а
ова
је
досад
облетела
унакрст
по
селу
;
а
што
зна
цело
село
,
то
се
не
сакри
од
власти
.
Ти
мислиш
они
у
срезу
не
знају
где
ти
дањујеш
?
—
Знају
,
бане
,
сваки
твој
корак
по
селу
,
али
им
то
засад
не
помаже
,
јер
знају
да
те
село
чува
.
А
хоће
ли
село
чувати
девојку
,
која
је
одбегла
за
хајдука
?
Ђурица
се
намршти
,
јер
не
нађе
одговора
на
то
питање
.
Или
,
управо
,
нађе
га
,
али
он
беше
неповољан
.
А
Вујо
настави
:
—
Код
мене
,
видиш
,
да
не
може
;
и
онда
где
ћеш
је
?
—
Где
год
ја
дањујем
,
и
она
ће
са
мном
.
Наћи
ћу
у
неколико
села
по
две
три
поуздане
куће
,
платићу
људима
добро
,
па
ће
нас
чувати
.
—
Е
,
мој
соколе
,
није
женско
срце
као
твоје
.
Ти
мораш
свакога
часа
бити
готов
да
прегруваш
по
два
округа
до
каквога
поузданога
заклона
,
а
она
не
може
свуда
с
тобом
.
И
после
тога
,
за
тебе
ће
се
одређивати
све
већа
и
већа
уцена
,
што
више
будеш
радио
,
а
сељак
ће
те
убити
за
стотину
две
дуката
,
па
да
си
му
из
ока
испао
.
Паре
су
то
,
хеј
!
Ђурица
се
злоћудо
намршти
и
увуче
пуне
груди
ваздуха
.
—
Ја
ти
кажем
само
то
,
да
без
ње
не
могу
живети
,
па
сад
...
једном
се
мре
.
Ако
хоћеш
да
нас
чуваш
,
саветуј
нас
како
год
знаш
најбоље
.
Ја
само
знам
да
морам
сад
имати
новаца
што
више
,
и
наћи
ћу
их
,
па
макар
сву
земљу
преврнуо
.
Вују
севнуше
очи
задовољно
.
—
Што
ће
ти
сад
паре
?
—
Без
њих
се
ништа
не
може
,
то
знам
.
А
ја
их
морам
сад
бацати
на
све
стране
.
—
Па
добро
,
дај
да
гледамо
коју
прилику
још
ове
недеље
.
—
Ти
разбирај
и
спремај
,
а
и
ја
одох
да
што
разберем
—
одговори
Ђурица
и
,
знајући
да
ће
га
Вујо
сад
распитивати
за
његове
планове
,
обрте
се
одмах
и
оде
.
И
ако
је
био
дан
,
није
се
много
крио
.
Ишао
је
преко
села
,
држећи
се
шљивара
и
забрана
,
а
где
наиђе
на
чисто
поље
,
ту
се
више
пожури
и
обрће
опрезније
.
Тако
стиже
у
Врбљане
,
пред
кућу
чувенога
газде
Јанка
Пајића
.
Разгледавши
кроз
плот
,
виде
у
дворишту
неколико
деце
у
игри
и
једну
жену
где
мота
цеви
.
Не
размишљајући
много
,
отвори
вратнице
и
уђе
у
двориште
.
Да
не
би
својом
појавом
уплашио
жену
и
децу
,
накашља
се
и
викну
обичним
гласом
:
—
Помози
Бог
,
снахо
!
Жена
,
окрећући
се
к
нему
,
прими
му
Бога
,
али
видевши
га
онако
наоружана
,
трже
се
и
пребледе
.
Деца
престадоше
играти
и
занемеше
,
не
знајући
да
ли
да
бегају
и
вриште
,
или
само
да
ћуте
и
посматрају
необична
човека
.
—
Не
бој
се
,
снахо
;
ти
се
кâ
да
нешто
плашиш
—
рече
он
благо
,
и
да
би
је
бар
колико
умирио
,
седе
на
клупу
под
шљивом
,
па
настави
:
—
Имам
много
хитна
посла
до
газда
Јанка
,
па
те
молим
,
ако
је
ту
,
кажи
му
да
га
чекам
.
Жена
га
гледаше
с
великим
неповерењем
,
али
се
одмах
диже
и
,
пошавши
к
вратима
кућним
,
рече
му
:
—
Ништа
ти
не
знам
где
је
.
Да
питам
нану
.
После
неколико
минута
промоли
се
једна
проседа
мушка
глава
на
вратима
и
,
разгледавши
хајдука
,
зовну
га
:
—
Ходи
дер
ближе
,
момче
!
Ђурица
устаде
,
узе
пушку
и
дође
пред
врата
.
Јанко
га
пажљиво
разгледа
,
држећи
једну
руку
сакривену
за
леђима
.
—
Чији
си
ти
,
море
?
—
запита
га
старац
.
—
Зар
ме
не
познајеш
,
газда
Јанко
?
Догонио
сам
ти
ономлане
мертеке
из
наше
шуме
-—
одговори
Ђурица
и
насмеја
се
пријатељски
,
као
стари
познаник
.
—
А
,
ти
ли
си
то
!
Ја
бих
рекао
,
па
опет
кô
велим
...
неће
зар
то
бити
.
А
којим
добром
?
—
Имам
хитна
посла
с
тобом
на
само
.
Па
,
ако
што
сумњаш
,
затвори
врата
па
стани
с
оне
стране
куће
на
прозор
,
а
ја
ћу
ти
испред
прозора
казати
што
имам
—
одговори
Ђурица
веома
благим
гласом
.
—
Бог
с
тобом
,
дијете
,
што
да
говоримо
кроз
прозор
,
кад
је
дао
Бог
те
имамо
где
сести
и
разговарати
се
.
Ходи
овамо
—
рече
старац
и
пропусти
га
на
врата
.
Ђурица
се
збуни
,
дошавши
у
неприлику
:
научио
је
из
детињства
кад
уђе
у
кућу
да
назове
Бога
и
да
се
здрави
са
домаћином
,
а
сад
некако
сам
осети
да
је
то
у
овој
прилици
неумесно
;
осети
да
он
није
сад
онакав
,
какви
су
остали
људи
.
Јанко
га
ћутећи
уведе
у
собу
,
затвори
врата
за
собом
и
понуди
га
да
седне
.
—
Па
тако
:
ти
сад
по
мало
хајдукујеш
?
—
рече
старац
,
посматрајући
га
озбиљно
и
радознало
.
—
Тсс
...
шта
ћу
—
промуца
Ђурица
,
и
још
више
се
збуни
од
овог
отвореног
и
неочекиванога
питања
.
—
Само
ти
не
ваља
што
си
се
здружио
с
оним
зликовцем
...
с
Радованом
.
Са
њега
ћеш
брзо
главу
изгубити
.
—
Ја
га
,
вала
,
нисам
тражио
,
али
шта
ћеш
.
—
Знам
,
знам
.
Све
је
то
удесио
онај
матори
угурсуз
.
Знао
сам
ја
још
пре
годину
дана
да
ћеш
бити
ово
,
што
си
сад
,
чим
сам
чуо
да
не
избијаш
из
његове
куће
.
Гледао
сам
доста
таквих
глава
...
али
,
шта
ја
ту
бунцам
!
Деде
да
видимо
којим
си
добром
дошао
?
Ђурици
беше
пријатно
слушати
ове
паметне
речи
;
мило
му
беше
седети
овако
и
разговарати
се
лепо
са
најугледнијим
човеком
...
Та
он
је
,
у
последње
време
,
могао
разговарати
само
с
онима
,
који
га
чувају
...
—
Немој
да
се
наљутиш
,
газда
Јанко
,
али
мене
је
велика
невоља
нагнала
да
ти
дођем
.
Мени
треба
ових
дана
новаца
,
и
то
врло
много
,
па
дођох
да
те
молим
,
да
ми
узајмиш
.
Причали
су
ми
о
теби
све
,
да
си
и
другима
тако
чинио
,
па
зато
ти
и
дођох
овако
сам
.
Чим
дођем
до
новаца
,
све
ћу
ти
вратити
,
а
док
сам
год
жив
,
неће
те
заболети
ни
длака
на
глави
...
—
Колико
ти
треба
?
—
прекиде
га
Јанко
одсечно
.
—
Пет
стотина
дуката
.
—
Ништа
не
можемо
учинити
...
Ја
јесам
позаимао
готово
свима
Вујовим
људима
,
и
они
су
ми
поштено
враћали
,
али
толике
паре
нити
сам
имао
одједном
,
нити
сам
их
давао
.
А
право
да
ти
речем
,
и
кад
бих
имао
,
не
бих
ти
толико
дао
.
—
Зашто
,
газда
Јанко
?
—
Ја
ти
то
не
могу
рећи
,
а
питај
Вуја
,
па
ће
ти
он
,
може
бити
,
казати
.
Даћу
ти
сто
дуката
,
више
ни
паре
.
Ђурица
се
и
снужди
и
намршти
се
,
не
знајући
да
ли
да
пређе
на
претњу
,
или
да
још
покуша
лепим
.
Јанко
познаде
шта
он
мисли
,
па
га
запита
:
—
Што
ће
ти
толике
паре
?
—
Требају
ми
,
много
су
ми
потребне
,
а
после
ћеш
,
може
бити
,
чути
зашто
су
ми
требале
.
—
Ако
ћу
после
чути
од
другога
,
боље
је
да
сад
чујем
од
тебе
.
Може
бити
да
ти
могу
помоћи
саветом
,
и
ако
знам
да
имаш
мудрога
саветника
...
Истина
,
ја
и
заборавих
да
те
питам
:
зна
ли
Вујо
да
си
овамо
отишао
?
—
Не
зна
.
То
ћу
му
после
казати
.
Хтео
сам
...
—
Е
,
па
онда
се
ми
не
можемо
више
о
томе
разговарати
:
ја
такве
ствари
не
вршим
без
њега
.
—
Зашто
?
—
Зато
,
што
ми
је
он
поузданији
.
Ако
тебе
,
рецимо
,
данас
убију
,
остаје
ми
он
за
дужника
,
па
ће
ми
то
после
платити
други
,
који
дође
на
твоје
место
.
Ђурица
се
сасвим
збуни
,
јер
виде
да
овоме
старцу
не
може
и
не
сме
ништа
.
Најгоре
му
беше
што
се
увери
,
да
и
овде
не
може
без
Вуја
ништа
учинити
.
Али
он
се
одлучи
да
огледа
последње
средство
да
буде
потпуно
поверљив
са
газда
Јанком
.
Исприча
му
искрено
,
готово
наивно
,
цео
данашњи
догађај
,
не
сакри
му
ни
Вујово
мишљење
,
па
кад
ућута
,
стаде
бојажљиво
да
чека
одговор
.
—
Хе
,
момче
,
—
одговори
Јанко
после
краткога
ћутања
—
траљава
посла
!
Најбоље
је
,
да
ти
то
све
оставиш
,
а
ако
не
можеш
,
онда
ради
онако
како
ти
Вујо
каже
.
Дакле
,
и
овде
неуспех
!
Ђурица
изиђе
невесео
,
збуњен
,
уплашен
,
не
знајући
шта
да
чини
и
куд
да
окрене
главу
.
И
одавде
га
упућују
к
Вују
;
и
јатаци
,
кад
им
се
за
штогод
обрати
,
прво
се
извештавају
о
Вујову
мишљењу
и
вољи
;
а
он
—
његово
мишљење
нико
не
тражи
,
његову
жељу
нико
не
чује
,
на
њега
нико
,
без
Вујове
речи
,
не
обрће
ни
главе
.
—
Као
да
он
и
не
постоји
,
као
да
је
он
нека
ствар
,
којом
се
сви
могу
по
вољи
служити
...
Обузе
га
велики
бол
;
осети
се
тако
јадан
и
тако
усамљен
,
да
већ
не
виђаше
никаква
циља
своме
опстанку
.
Неко
љуто
,
горко
осећање
усамљености
заседе
му
у
души
,
и
он
иђаше
по
њивама
и
шљиварима
,
корачајући
несвесно
,
заборављајући
и
на
свој
положај
и
на
сваку
опрезност
...
Наједаред
случајно
погледа
низ
равно
поље
,
и
крв
му
се
следи
од
страха
,
што
му
изазва
ова
изненадна
коб
.
Далеко
пред
њим
касаху
на
коњима
три
жандарма
.
Они
су
га
опазили
раније
,
то
је
јасно
,
јер
се
један
одвојио
и
у
највећем
трку
јури
десно
,
да
му
спречи
пут
к
шумовиту
потоку
,
коме
се
он
упутио
.
Остала
двојица
иђаху
право
на
њега
,
држећи
пушке
на
руци
,
које
одсјаиваху
према
заходу
сунчеву
.
Ђурица
застаде
;
једним
брзим
погледом
разгледа
положај
и
,
не
мислећи
више
ни
о
чему
,
потрча
из
све
снаге
к
потоку
.
Већ
види
како
му
се
онај
поред
потока
нагло
приближује
,
чини
му
се
да
чује
коњски
топот
иза
себе
и
он
напреже
сву
своју
снагу
и
полети
низ
поље
,
као
на
крилима
.
Већ
се
приближио
првим
шумарцима
над
потоком
,
али
је
и
онај
близу
,
само
сад
не
иде
преда
њ
,
већ
му
се
приближује
са
стране
.
Сад
добро
чује
тутњаву
од
коњских
копита
и
осећа
да
га
снага
помало
издаје
...
»
Та
неће
ме
,
ваљад
’
,
стићи
...
нећу
погинути
?
«
—
мисли
он
,
и
ова
страшна
мисао
даје
му
нову
снагу
,
и
он
трчи
,
само
трчи
,
не
знајући
више
ништа
за
себе
.
—
Стој
!
—
викну
онај
са
стране
,
и
Ђурица
не
погледа
,
али
осети
да
га
онај
циља
пушком
и
потрча
још
брже
.
»
На
коњу
је
,
не
може
ме
нанишанити
...
«
—
помисли
они
по
гледа
онамо
у
страну
.
—
Предај
се
!
Не
гини
!
—
викну
жандарм
с
коња
.
Ђурица
потрча
још
брже
.
У
тај
мах
груну
пуцањ
,
куршум
фијукну
поред
њега
и
одлете
у
шеварице
,
са
којих
опадоше
неколико
гранчица
.
Истога
часа
загрмеше
пушке
иза
леђа
му
,
али
он
утрча
у
шуму
,
сјури
се
низ
дубоку
стрмен
,
и
,
кад
потрча
другом
страном
потока
,
виде
да
је
спасен
.
За
њим
се
није
могло
на
коњима
,
и
он
окрете
низ
поток
обичним
кораком
.
Више
није
ни
могао
трчати
.
XИВ
Ђурица
нађе
доста
новаца
,
али
му
тај
новац
не
однесе
бриге
и
незгоде
,
које
га
не
остављаху
ни
једнога
часа
.
Вујо
му
донесе
двеста
дуката
од
Јанка
,
а
одмах
затим
изврши
смео
напад
у
пожаревачком
округу
,
где
му
допадоше
још
триста
дуката
.
Али
пошто
му
Вујо
преполови
добит
,
опет
му
остаде
мало
,
те
сад
изгледаше
где
би
још
ударио
.
Јатак
му
показа
трговачкога
вересијаша
из
Београда
,
који
се
враћаше
с
пута
по
југозападним
окрузима
.
Ђурица
га
пресрете
и
нађе
код
њега
само
дваестину
динара
.
—
Е
,
мој
пријатељу
—
рече
му
присебан
,
неки
весељак
,
вересијаш
—
зар
ти
не
знаш
,
да
су
се
наше
газде
одавно
досетиле
,
да
се
сачувају
од
ортачине
са
вама
!
Што
год
наплатимо
у
једној
вароши
,
то
одмах
шаљемо
поштом
у
Београд
,
а
ми
ти
после
путујемо
као
птица
кроз
гору
.
Ђурица
му
одузеде
часовник
и
дувански
прибор
па
га
пусти
,
оставши
љут
на
неуспех
и
на
стид
,
који
му
причини
весели
путник
.
Међутим
власт
,
видевши
да
Ђуричини
напади
постају
све
опаснији
и
смелији
,
стаде
да
га
гони
живље
.
По
свима
селима
одредише
се
чувари
,
који
су
стражарили
и
дању
и
ноћу
,
а
по
Ђуричину
и
Радованову
селу
стадоше
да
крстаре
жандарми
свакога
дана
.
Сеоских
стражара
Ђурица
се
није
бојао
.
К
њима
је
свраћао
свагда
,
кад
му
је
требало
да
се
извести
ко
је
прошао
путом
,
има
ли
какве
нове
наредбе
,
где
се
налази
кмет
...
Али
је
морао
бити
много
опрезнији
од
жандарма
.
Ономадашњи
догађај
показао
му
је
,
да
се
ови
људи
не
шале
,
и
тада
је
први
пут
,
на
делу
,
осетио
да
му
глава
свакога
часа
виси
о
концу
.
Тада
је
потпуно
схватио
свој
положај
,
јер
дотле
му
је
све
још
изгледало
обично
:
виђа
се
и
разговара
слободно
са
својим
сељанима
,
виђају
га
и
по
другим
местима
,
и
сви
га
гледају
обично
,
као
да
и
нема
ничега
необичног
у
његовој
појави
.
А
Станка
му
задаваше
највећу
бригу
.
Док
је
била
слободна
,
код
оца
,
дотле
му
И
састанци
са
њом
изгледаху
као
најсрећнији
тренуци
у
животу
.
Он
дође
на
обично
место
,
ту
се
нађу
обоје
и
проведу
час
два
у
заносном
љубавном
прижељкивању
,
па
се
растану
;
и
он
се
враћа
срећан
,
задовољан
,
опијен
слашћу
љубави
,
не
бринући
се
ни
за
њу
ни
за
себе
,
знајући
да
ће
се
то
поновити
и
сутра
и
прекосутра
и
тако
редом
...
А
сад
га
обузме
хладна
језа
кад
помисли
,
да
му
свакога
часа
могу
одузети
и
одвести
то
једино
његово
благо
,
да
је
могу
затворити
,
мучити
и
шта
је
још
не
може
снаћи
у
пандурским
рукама
...
Тада
се
прене
и
,
не
гледећи
ни
на
какве
опасности
,
иде
право
к
њој
.
Али
на
њиховим
састанцима
сад
нема
оне
веселе
,
непомућене
и
безбрижне
среће
,
којој
се
одаваху
,
док
она
беше
код
родитеља
.
Сад
се
још
више
прибијаху
једно
уз
друго
,
али
им
са
лица
не
силажаше
она
суморна
брига
,
онај
опрезни
,
нервозни
страх
од
изненадна
напада
,
коме
се
,
и
ако
вероваху
у
околину
,
свакога
часа
надаху
.
—
Ко
се
скрива
и
бега
,
њему
се
непрестано
чини
да
му
је
непријатељ
за
вратом
.
Напослетку
власт
дознаде
за
цео
догађај
са
Станком
,
па
,
не
узимајући
још
ствар
озбиљно
,
посла
кмету
наредбу
,
да
девојку
»
одмах
стражарно
спроведе
«
срескоме
месту
.
Кмет
нарочито
сачека
време
,
кад
је
и
Ђурица
код
куће
,
па
оде
к
нему
сам
.
—
Није
вајде
,
Ђуро
,
нема
се
куд
.
Мораш
је
водити
на
друго
место
—
рече
му
он
,
кад
му
саопшти
новост
о
наредби
.
—
Видим
и
сам
,
али
треба
још
да
промислим
и
да
се
договорим
с
људима
...
—
Баш
ти
гледај
како
било
,
те
је
још
данас
прекри
код
кога
у
селу
.
Ја
морам
сад
одмах
ићи
за
одборнике
,
па
да
са
њима
дођем
овде
и
да
саслушам
твоју
мајку
.
—
Па
добро
,
кад
није
друкчије
—
одговори
Ђурица
забринуто
.
—
Ја
ћу
је
за
ноћас
сакрити
гдегод
,
а
сутра
ћу
је
морати
водити
у
друго
село
.
Кмет
оде
задовољан
,
а
Ђурица
снуждено
погледа
Станку
.
—
Да
идеш
,
за
ноћас
,
код
Јова
—
рече
јој
.
—
Нећу
више
тако
да
се
потуцам
—
одговори
она
одлучно
.
—
Хоћу
да
идем
свуда
с
тобом
.
Али
...
овако
не
можемо
више
да
живимо
,
него
да
се
венчамо
.
—
Шта
?
Како
?
—
запита
зачуђен
Ђурица
.
—
Хоћу
,
велим
,
да
могу
слободно
погледати
сваком
у
очи
.
Што
да
ме
називају
свакојаком
?
А
кад
ти
будем
венчана
жена
,
нека
говори
ко
шта
хоће
.
И
Ђурици
се
допаде
ова
мисао
,
али
све
то
за
њега
беше
тако
ново
и
необично
,
да
не
знађаше
још
ни
шта
да
мисли
о
свему
.
У
првом
тренутку
дође
му
на
мисао
само
то
,
да
за
такав
чин
треба
много
претходних
послова
,
па
онда
се
сети
да
треба
и
свештеник
,
који
ће
то
извршити
,
па
му
дођоше
на
ум
кумови
,
девери
и
сва
неизбежна
поворка
људи
,
који
су
потребни
у
такву
послу
.
Ове
мисли
он
саопшти
Станци
.
—
Јок
,
брате
,
ништа
нам
то
не
треба
.
Слушала
сам
ја
да
су
за
време
Турака
венчавали
ноћу
,
око
бурета
.
Иди
ти
нашем
попу
,
па
се
разговори
са
њим
.
Видећеш
,
он
ће
пристати
.
А
ја
одох
да
те
чекам
у
Беглуцима
,
тамо
под
нашом
њивом
,
док
то
не
свршиш
.
Ђурици
беше
по
вољи
и
ова
мисао
,
само
му
је
тешко
,
много
тешко
било
да
изиђе
пред
попу
,
кога
је
,
још
из
детињства
,
веома
волео
и
поштовао
.
Али
невоља
гони
напред
,
и
Ђурица
са
зебњом
оде
к
поповој
кући
.
Попа
га
,
кад
га
угледа
у
дворишту
,
погледа
зачуђено
,
али
га
ослови
оним
истим
гласом
,
којим
га
је
увек
сретао
:
—
А
гле
,
Ђура
!
Од
куд
ти
сад
?
Ђурица
обори
очи
,
обли
га
црвенило
,
али
ипак
скиде
капу
и
смерно
приђе
свештенику
.
—
Не
смем
ти
тражити
благослова
,
јер
знам
да
га
немаш
за
мене
,
али
те
молим
:
дај
ми
руку
да
је
пољубим
—
одговори
он
потресеним
гласом
.
Свештеник
се
изненади
;
засја
му
у
оку
необична
родитељска
радост
,
али
он
,
не
изменивши
гласа
ни
држања
,
само
му
пружи
руку
,
коју
Ђурица
смерно
целива
.
—
Ако
ми
долазиш
,
као
онај
блудни
син
,
на
покајање
,
могу
ти
и
благослов
дати
—
рече
му
свештеник
,
очекујући
жудно
његов
одговор
.
—
Е
,
мој
попо
!
...
Камо
среће
да
имам
начина
да
ти
дођем
на
кајање
,
али
ја
сам
већ
одвојен
од
људи
,
а
то
је
кâ
да
сам
и
мртав
.
Него
ме
друга
незгода
доведе
до
тебе
.
Свештениково
се
лице
замрачи
.
—
Ако
си
одвојен
,
сам
си
се
одвојио
;
али
ти
нико
не
брани
да
се
вратиш
међу
људе
.
—
Знам
,
али
ме
тамо
чека
куршум
.
—
Тхе
...
куршум
или
робија
...
не
знам
,
али
је
то
за
тебе
све
једно
,
ако
ти
је
тешко
у
самоћи
,
ако
ти
је
души
тешко
...
—
Мили
ми
се
још
живети
,
попо
!
—
Јадан
ти
је
такав
живот
,
синко
!
—
Шта
ћу
!
...
Али
сад
дођох
да
ме
научиш
и
да
ми
помогнеш
—
рече
Ђурица
и
исприча
своју
намеру
са
Станком
.
Свештеник
се
и
уплаши
и
наљути
,
кад
га
саслуша
.
—
Зар
ти
хоћеш
,
синко
,
да
ме
отераш
на
робију
,
да
ми
упропастиш
децу
и
да
ми
кућу
закопаш
!
Зар
ти
не
знаш
да
се
ни
обични
људи
лако
не
венчају
,
а
с
тобом
већ
...
буди
Бог
с
нама
!
—
Није
то
,
попо
;
него
ако
може
онако
,
знаш
,
да
нико
не
зна
...
Па
ако
се
дочује
,
ти
кажи
да
сам
те
наморао
.
—
Сад
да
ме
убијеш
,
синко
,
па
ти
то
не
смем
учинити
ни
ја
,
ни
ма
који
други
свештеник
.
А
после
,
и
то
вам
ни
пред
Богом
ни
пред
законом
не
би
вредело
.
Ђурица
појми
,
да
од
његове
намере
не
може
ништа
бити
,
па
,
да
би
се
што
пре
уклонио
од
свештеникових
савета
,
који
му
веома
тешко
падаху
,
пренесе
разговор
на
неке
обичне
ствари
,
па
се
одмах
и
удаљи
.
Нашавши
Станку
на
одређеноме
месту
,
поведе
је
к
селу
,
али
она
,
чувши
за
неуспех
код
попа
,
не
хтеде
да
се
одваја
од
нега
,
а
не
беше
вољна
ни
да
одустане
од
своје
необичне
намере
.
—
Хајде
да
се
нађемо
с
твојим
људима
,
па
да
гледамо
некако
са
њима
,
нећемо
ли
се
договорити
—
рече
му
она
.
—
Ама
кажем
ти
,
вели
ми
поп
да
нико
то
не
сме
учинити
.
—
Знам
,
али
ако
намораш
кога
?
Ђурица
не
хтеде
да
јој
каже
да
такво
венчање
не
би
ништа
вредело
,
но
размисливши
увиде
и
сам
да
је
најбоље
договорити
се
са
Вујом
.
Па
уместо
да
је
води
на
ново
склониште
,
окренуше
обоје
низ
поље
ка
Брезовцу
.
Ђурица
је
још
раније
,
за
време
првих
састанака
,
упознао
Станку
са
својим
хајдучким
животом
,
испричао
јој
много
о
Вују
,
Пантовцу
и
другим
својим
сарадницима
,
те
сад
,
дошавши
к
Вују
,
Станку
не
изненади
ништа
што
виде
тамо
.
Случајно
је
дошао
био
раније
и
Пантовац
,
мало
наквашен
,
па
,
видевши
Ђурицу
са
девојком
,
дочека
га
веома
весело
.
—
Ха
,
побро
,
је
л
’
то
снајка
?
Жива
и
срећна
била
!
Гле
ђавола
какву
је
цуру
преварио
.
Старче
,
кажем
ја
теби
да
је
ваљано
!
—
рече
,
окренувши
се
Вују
.
—
Жива
била
!
—
одговори
Вујо
и
погледа
је
оштро
,
кад
му
она
приђе
руци
.
—
Сад
можемо
то
,
ради
виђења
,
а
после
не
мораш
.
—
После
нећу
и
да
хоћеш
—
одговори
Станка
,
осмехнувши
се
.
—
Ехеј
,
море
,
побро
,
да
не
страдају
твоји
чуперци
!
Ви’ш
како
је
снајка
оштра
—
рече
Радован
и
трже
се
сам
,
па
,
да
би
тај
незгодан
израз
заговорио
,
он
окрете
:
—
А
што
сте
се
,
децо
,
тако
накинђурили
,
кô
да
ћете
на
свадбу
?
—
Па
да
ви’ш
,
побро
,
и
погодио
си
—
одговори
Ђурица
.
Вујо
се
насмеја
,
и
држећи
то
за
шалу
,
додаде
и
он
:
—
Само
ви
нема
попа
,
али
га
можете
стићи
.
—
Како
?
Кога
то
?
—
запита
Ђурица
живо
.
—
Сад
видех
оца
Симеона
где
се
враћа
из
вароши
.
Док
он
изређа
све
механе
путом
,
можете
га
стићи
,
па
са
њим
заједно
у
манастир
.
Хо-хо-хо
...
—
одговори
Вујо
.
—
Ама
ти
се
шалиш
,
а
ја
те
од
истине
питам
—
рече
Ђурица
,
па
им
исприча
ради
чега
су
дошли
.
—
Ваљано
,
побро
!
Дај
сватове
!
—
скочи
Пантовац
,
па
стаде
да
се
обрће
по
соби
,
као
да
некога
тражи
.
—
Беспослица
!
Какво
венчање
...
—
рече
Вујо
.
За
сваку
лудост
да
навлачиш
беду
на
врат
.
—
Ако
је
за
тебе
беспослица
,
за
мене
није
—
упаде
му
Станка
оштро
у
реч
.
—
Ја
хоћу
прво
да
му
постанем
права
жена
,
па
после
да
се
не
раздвајам
од
њега
.
—
Алал
ти
вера
,
снахо
!
—
викну
Радован
.
—
Такву
жену
и
ја
бих
слушао
.
Старче
,
кажем
ти
,
купи
сватове
!
Вујо
слеже
раменима
,
па
одговори
:
—
Чините
,
напослетку
,
како
хоћете
;
не
браним
.
—
Па
кад
велиш
тако
за
калуђера
,
онда
је
најбоље
да
идемо
чим
се
смркне
,
само
нам
нађи
још
кога
човека
—
рече
Ђурица
.
—
Готово
тамо
вам
је
најсигурније
.
Чича
ће
се
до
манастира
добро
загрејати
,
а
ти
му
мало
попрети
,
а
и
обећај
који
дукат
,
па
ће
он
то
наредити
без
владике
.
—
Нађи
,
старче
,
и
кола
.
Кад
је
свадба
,
нек
бар
буде
сватовски
...
Их
,
пôс
му
његов
,
ко
се
надао
да
ћу
вечерас
у
сватове
!
...
Вујо
оде
да
нађе
људе
и
кола
,
јер
беху
наступили
заранци
.
...
Три
часа
већ
путују
необични
сватови
на
двојим
колима
.
Распитиваше
за
калуђера
код
сваке
механе
редом
,
и
код
последње
,
пред
манастиром
,
казаше
им
да
је
старац
мало
пре
измакао
.
Младић
,
који
је
силазио
с
кола
и
распитивао
у
механама
,
намести
се
на
предње
седиште
,
ошину
бичем
и
кола
појурише
.
Требало
је
на
сваки
начин
да
стигну
калуђера
,
јер
кад
се
за
њим
затворе
манастирска
врата
,
онда
им
је
сав
труд
узалудан
.
После
краткога
времена
зачуше
пред
собом
певање
црквених
песама
.
То
се
отац
Симеон
слободи
кроз
клисуру
,
којом
се
долази
до
манастира
.
Кад
га
стигоше
,
Пантовац
скочи
с
кола
и
пође
пешице
поред
старца
,
а
кола
одјурише
напред
и
за
неколико
минута
стадоше
близу
манастирских
врата
.
Замало
стиже
и
Пантовац
са
Симеоном
.
Врата
на
уласку
у
двориште
беху
затворена
,
те
старац
стаде
да
лупа
,
док
једва
разбуди
успавана
послушника
.
За
то
време
Радован
исприча
Ђурици
како
је
једва
приморао
калуђера
да
изврши
венчање
,
и
то
пошто
му
обећа
десет
дуката
.
—
Не
боји
се
ничега
;
али
морамо
сад
добро
пазити
да
нам
не
умакне
у
ћелију
.
После
нам
не
поможе
ништа
.
Али
старац
,
види
се
,
није
помишљао
на
бегство
,
јер
чим
уђе
у
двориште
,
пре
него
што
сјаха
с
коња
,
посла
ђака
да
му
донесе
кључ
од
цркве
,
а
он
пусти
дизгине
коњу
,
па
се
обрте
Пантовцу
:
—
Ходи
дер
,
синко
,
придржи
.
Стар
сам
,
па
не
могу
сам
...
Радован
га
услужно
скиде
с
коња
,
па
се
одмах
упутише
сви
у
цркву
.
Пред
иконом
храмовном
светлуцаше
»
неугасима
лампада
«
,
те
својом
слабом
светлошћу
придаваше
још
суморнији
изглед
мрачним
сводовима
храма
,
који
се
као
нека
чуда
издизаху
и
повијаху
у
густој
помрчини
.
Први
кораци
одјекнуше
необично
у
овом
мрачном
простору
и
хајдуци
се
и
нехотице
зауставише
при
улазу
.
—
Палите
свеће
,
море
;
хоћемо
да
поломимо
вратове
по
мраку
!
—
викну
Радован
и
трже
се
сам
од
свога
гласа
,
који
удари
о
сводове
,
па
забруја
отуд
,
као
да
је
пун
храм
људи
.
Пред
иконостасом
кресну
жигица
неколико
пута
,
док
не
плану
и
осветли
необично
лице
послушниково
,
који
,
са
својим
дугом
и
разбарушеном
косом
,
сањивим
надувеним
очима
,
дугом
и
уском
расом
,
изгледаше
као
страшило
.
Кад
плануше
неколико
свећа
и
храм
се
осветли
,
хајдуци
приђоше
к
столу
на
средини
храма
,
где
стајаше
старац
под
епитрахиљем
и
преврташе
журно
неку
велику
књигу
.
—
Дајте
младенце
!
—
рече
он
и
обрте
се
ђаку
,
па
му
добаци
неколико
кратких
испрекиданих
речи
,
услед
којих
се
овај
намах
расани
и
разрогачи
очи
од
страха
и
чуда
...
Ђурица
и
Станка
стадоше
напред
,
једно
поред
другога
,
а
иза
њих
се
наместише
Радован
и
Коста
сами
,
не
очекујући
да
их
ко
позове
.
Калуђер
их
и
не
погледа
,
већ
само
састави
руке
младенцима
,
па
се
обрте
столу
и
стаде
да
чита
.
Читао
је
дуго
и
журно
,
кроз
нос
,
час
запевајући
и
узвикујући
високим
гласом
,
час
гудећи
басом
.
Изговарао
је
све
речи
спојено
и
брзо
,
без
предиха
,
те
му
и
онај
,
ко
се
разуме
у
молитвама
,
не
би
могао
ухватити
смисла
.
А
Пантовац
,
напрегнувши
слух
,
могао
му
је
ухватити
само
једну
реч
,
коју
чешће
помињаше
:
бјеси
...
па
се
непрестано
домишљаше
шта
Му
ТО
може
значити
.
»
Или
му
то
у
књизи
пише
јеси
,
па
не
уме
да
чита
,
или
довикује
ђаку
:
бјежи
!
А
вала
неће
ми
побећи
,
па
макар
га
заклао
овђе
у
цркви
«
—
помисли
он
,
па
стаде
да
мотри
на
сваки
покрет
ђаков
.
После
дугога
читања
,
отац
Симеон
,
држећи
у
рукама
воштаницу
,
обрте
се
младенцима
:
—
Хајде
за
мном
!
—
рече
им
,
па
се
окрену
и
пође
око
стола
,
певушећи
неку
песму
кроз
нос
.
Кум
и
старојко
домишљаху
се
да
ли
да
и
они
пођу
за
младенцима
;
погледаше
на
ђака
,
али
овај
се
скаменио
,
па
само
трепље
очима
,
а
они
,
видевши
да
младенци
иду
,
пођоше
и
сами
за
њима
.
»
Шта
ово
ја
чиним
?
«
—
помисли
Ђурица
.
»
Венчање
...
Прате
ме
робијаши
!
...
А
како
сам
некада
лепо
сањао
о
овоме
часу
!
...
Напољу
греје
топло
сунце
,
свирају
свирачи
и
пуцају
пушке
,
љуља
се
коло
веселих
сељана
—
сватова
...
А
у
цркви
стојимо
овако
нас
двоје
,
и
видим
пред
собом
мајку
и
сестру
како
ме
весело
гледе
и
смеше
се
од
радости
,
а
око
нас
суседи
,
пријатељи
,
кумови
,
па
све
весело
и
лепо
...
А
гле
сад
...
«
И
нешто
га
у
глави
тако
јако
заболе
,
да
се
мораде
ухватити
левом
руком
за
чело
,
које
обузимаше
све
већа
ватра
...
—
Нек
ви
је
срећно
!
—
викну
старац
и
стаде
журно
скидати
епитрахиљ
,
па
се
онда
окрете
Ђурици
.
—
Кад
си
сам
потражио
Бога
,
онда
га
бар
немој
одсада
вређати
.
Тешка
је
и
страшна
казна
Божја
за
оне
,
који
се
титрају
именом
његовим
...
—
Ћути
,
попе
!
—
викну
Пантовац
—
за
то
ти
нисам
дошао
.
Него
ако
си
свршио
посао
,
да
ти
платимо
,
па
да
идемо
.
Старац
се
прену
.
Као
да
га
сад
тек
обузе
нека
нова
мисао
,
неко
чудно
ново
осећање
,
које
му
баци
сасвим
нову
светлост
на
овај
догађај
.
Он
подиже
главу
,
и
са
неким
светитељским
достојанством
погледа
зликовца
право
у
очи
и
одговори
му
:
—
Ово
је
место
,
где
само
ја
могу
говорити
и
нико
други
.
А
твоје
паре
не
тражим
,
јер
су
то
крваве
,
проклете
паре
,
које
ти
је
сатана
дао
у
руке
.
Све
ово
беше
изговорено
таквим
гласом
,
од
кога
хајдуци
занемеше
,
згледаше
се
,
па
не
рекавши
ни
речи
,
изиђоше
из
храма
зловољни
и
упутише
се
изласку
...
—
Право
рече
нама
Вујо
да
су
то
луда
посла
—
проговори
Пантовац
,
љутито
,
кад
изиђоше
ван
дворишта
.
—
Који
нас
ђаво
вуче
у
цркву
!
...
Стид
ме
је
,
вала
,
од
самога
себе
.
—
Ако
се
стидиш
,
ниси
морао
ни
долазити
—
одговори
му
Станка
.
—
А
ја
сам
задовољна
.
—
Ама
видосте
ли
чудо
,
где
не
смедох
ни
шамар
да
му
опалим
—
прекиде
је
Радован
,
настављајући
своју
мисао
гласно
—
а
баш
сам
мислио
да
га
мазнем
једанпут
.
Ђурица
иђаше
невесео
,
замишљен
,
не
слушајући
шта
се
око
њега
говори
и
ради
.
Само
му
једна
мисао
беше
светла
и
мила
:
да
је
она
,
за
којом
је
тако
дуго
жудео
,
сад
његова
,
потпуно
његова
,
и
да
се
више
неће
од
ње
растајати
...
Беше
скоро
поноћ
.
По
небу
јуре
црни
и
густи
облаци
,
отежући
се
у
дуга
и
широка
повесма
,
а
ветар
дува
снажно
,
те
увећава
оно
усамљено
шуштање
и
брујање
шуме
,
која
се
склопила
над
овим
тихим
самостаном
.
Хајдуци
поскакаше
у
кола
и
одјурише
кроз
кланац
брзим
касом
...
А
старац
Симеон
затвори
се
у
ћелију
,
па
,
не
скидајући
се
,
стаде
да
пише
два
извешћа
,
духовној
и
полицијској
власти
.
У
оба
извешћа
старац
исприча
опширно
како
су
га
хајдуци
ухватили
на
путу
,
мучили
га
и
терали
да
венча
»
одбегшега
злодјеја
Ђурицу
Дражовића
са
дјевицом
Станком
,
која
својом
драгом
вољом
иде
за
њега
.
Али
—
додаје
старац
—
да
не
бих
умро
без
покајања
и
да
бих
сачувао
свој
грешни
живот
,
помислих
,
да
неће
бити
грешно
пред
Богом
,
ако
се
замолим
Спаситељу
за
ове
заблудше
овде
,
па
их
доведох
у
свети
храм
и
очитах
им
велику
молитву
светог
оца
нашега
Василија
,
иже
јест
на
одержимих
бјесом
...
По
томе
им
дадох
пастирску
поуку
:
да
се
оставе
злодјејања
и
да
се
покају
.
А
они
отидоше
весели
,
држећи
да
сам
венчао
младенце
.
«
Зора
већ
забели
кад
старац
последњи
пут
прочита
оба
писма
,
сави
их
,
запечати
и
диже
се
да
пробуди
успавана
ђака
,
који
је
требао
сад
одмах
да
трчи
у
варош
с
овим
журним
извешћем
.
XВ
Као
што
после
онога
догађаја
,
при
оцењивању
потре
пред
кленовичком
судницом
,
наступи
у
Ђурици
извесан
прелом
у
мишљењу
и
осећању
,
тако
и
сада
,
после
ових
бурних
и
необичних
догађаја
,
који
се
на
брзо
изређаше
и
претурише
преко
његове
главе
,
наступише
у
њему
други
погледи
на
његов
живот
,
задатке
и
поступке
.
Досада
је
Ђурица
на
цео
свој
рад
гледао
као
на
случајности
,
које
се
мењају
свакога
дана
,
онако
исто
,
као
што
се
мења
небесно
плаветнило
туробних
јесењих
дана
.
Живело
се
од
данас
до
сутра
,
избегавала
се
свака
одређенија
мисао
о
будућности
,
јер
јој
није
ни
било
места
:
један
куршум
иза
трна
покварио
би
и
однео
собом
све
планове
и
жеље
...
Истина
није
он
баш
био
без
икаквих
планова
,
али
је
све
то
било
тако
нејасно
и
неодређено
,
да
ни
сам
није
био
на
чисто
са
својим
жељама
.
Али
га
последњи
догађаји
принудише
да
мисли
,
и
ако
му
је
овај
посао
,
од
свега
,
најтеже
ишао
од
руке
.
Постепеним
током
догађаја
Ђурица
се
већ
навикао
на
свој
положај
,
а
озбиљне
прилике
наведоше
га
на
мисао
:
да
овим
положајем
осигура
себи
и
своме
другу
будућност
.
Сад
му
живот
беше
милији
но
икада
,
а
опасности
се
нагомилаваху
све
више
.
Требало
је
,
дакле
,
наотимати
—
»
зарадити
«
,
како
он
мишљаше
—
што
више
,
па
се
после
негде
склонити
и
проживети
мирно
.
А
да
би
могао
зарадити
,
требало
је
претходно
да
зајази
стотину
других
страна
;
требало
је
да
задовољи
и
Вуја
и
другове
и
јатаке
и
поверенике
,
којих
је
било
без
броја
и
који
су
га
све
више
,
својим
захтевима
и
услугама
,
обавезивали
и
спутавали
у
бескрајну
мрежу
својих
замака
.
Он
је
осећао
да
је
тешко
надавати
свима
и
свакога
задовољити
:
од
толиких
похара
још
није
ни
половини
дао
први
»
пешкеш
«
,
који
се
обично
сматра
као
ситница
и
за
којим
тек
после
долази
право
разрачунавање
,
које
мора
имати
неке
сразмере
са
државном
уценом
.
Али
се
ипак
он
надао
,
неком
магловитом
надом
,
да
ће
све
то
некако
изравнати
и
задовољити
другове
и
себе
.
Надао
се
у
тврдо
,
и
ако
је
видео
да
му
готово
сва
»
зарада
«
одлази
у
једне
гвоздене
руке
,
из
којих
се
више
не
враћа
њему
.
После
свога
необична
венчања
Ђурица
паде
у
велику
бригу
због
опасности
,
које
се
гомилаху
око
њега
.
Марко
Радоњић
не
могаде
отрпети
срамоту
своје
куће
,
па
се
обрати
за
помоћ
државној
власти
.
Услед
тога
постаде
Ђурици
непоуздано
и
његово
село
,
јер
Марко
само
вребаше
прилику
да
дозна
за
његов
долазак
,
у
чему
га
помагаху
рођаци
и
неки
момци
,
нарочито
Сретен
.
И
сама
власт
поче
много
живље
да
трага
за
Ђурицом
,
не
дајући
му
нигде
да
се
стани
.
Ђурица
сад
тек
поче
да
разумева
и
осећа
свој
ужасни
положај
:
личио
је
на
звер
,
коју
непрестано
,
с
места
на
место
,
гони
велика
хајка
.
Због
свега
тога
и
он
сам
измени
своје
поступке
према
другима
.
Досада
је
у
нападима
бивао
присебан
,
пажљив
,
готово
благ
,
а
сад
поче
све
више
да
личи
на
Пантовца
:
стаде
да
напада
плаховито
,
грубо
(
ако
се
може
рећи
да
ово
досад
није
грубо
)
,
без
осећања
и
без
икаква
сажаљења
.
Одмах
после
венчања
нађе
неколико
поузданих
кућа
у
разним
селима
,
где
је
могао
склањати
Станку
.
Тако
скиде
с
реда
прву
бригу
.
Али
после
два
три
дана
јавише
му
да
Сретен
,
са
неколико
момака
,
једнако
крстари
по
селу
,
с
намером
да
га
убије
или
ухвати
.
Ово
га
необично
наљути
и
изненади
.
Сматрао
је
своје
село
као
једино
поуздано
уточиште
,
а
сад
му
прва
опасност
отуд
прети
.
Не
мислећи
дуго
,
упути
се
с
Пантовцем
,
с
којим
се
сад
ни
дању
не
растављаше
,
право
у
село
.
Сунце
беше
давно
изгрејало
,
те
се
под
његовим
зрацима
преливаху
и
блистаху
поља
и
њиве
,
окићене
росним
капљицама
,
које
се
по
брежуљцима
већ
стапаху
и
испараваху
.
Испод
суднице
,
крај
пута
,
сеђаху
два
дечка
са
заденутим
пиштољима
за
појасом
и
један
човек
осредњих
година
са
пребаченом
шешаном
преко
крила
.
Пред
њима
гори
ватра
,
пламен
се
весело
повија
с
једнога
краја
на
други
,
а
око
ватре
прште
и
пуцкају
млади
пурењаци
,
које
један
од
дечака
обрће
и
надгледа
.
—
Одмакни
де
мало
тањи
крај
,
видиш
прегоре
—
вели
онај
с
пушком
и
задовољно
,
светлим
очима
посматра
како
пурењак
руди
и
пуцка
.
—
А
ти
,
кићо
,
да
је
какав
суд
да
донесеш
мало
воде
,
па
нам
не
треба
боља
част
.
—
Море
лако
ћемо
за
воду
;
ено
реке
па
ћемо
после
пити
,
само
дај
да
ово
лепо
испуримо
.
—
Ала
да
наиђе
Милош
;
наплатио
би
нам
сваки
пурењак
по
грош
.
—
Па
ето
,
Сретен
је
видео
сад
кад
прође
,
па
не
вели
ништа
.
—
Е
,
мари
сад
Срета
за
пурењаке
.
Мисли
он
где
би
нашао
Ђурицу
да
подели
Косово
.
—
Их
,
да
га
хоће
где
сукобити
:
ала
би
било
смеја
и
причања
по
селу
!
—
Море
,
децо
,
гледајте
своја
посла
—
одговара
им
онај
с
пушком
,
отресајући
печен
кукуруз
и
завијајући
га
у
зелену
шашу
.
Мало
затим
зашушта
кукурузовина
пред
њима
и
из
ње
искочише
Ђурица
и
Пантовац
.
Дечаци
зинуше
од
чуда
и
занемеше
,
а
друг
им
устаде
и
здрави
се
са
Ђурицом
.
—
Стражарите
ли
помало
?
—
пита
Ђурица
смешећи
се
.
—
А
ја
...
сеткаримо
помало
,
ет
’
...
—
Продајте
нам
два
пурењака
.
—
Нисмо
их
,
вала
,
ни
ми
куповали
,
па
их
нећемо
ни
продавати
,
но
узмите
па
једите
—
одговори
стражар
и
даде
им
по
један
печен
кукуруз
.
—
Ви
говорасте
сад
о
Сретену
—
рече
Ђурица
,
крунећи
печена
зрна
и
бацајући
их
шаком
у
уста
.
—
Куд
оде
он
?
—
Оде
у
Локву
с
косачима
—
одговори
дечко
.
—
Колико
их
беше
?
—
Петорица
.
Пајо
Станојчин
,
Јевто
,
Петар
...
—
У
здрављу
!
—
прекиде
га
Ђурица
,
обрте
се
и
оде
с
другом
.
У
Локви
су
газдинске
велике
ливаде
,
са
којих
се
диже
по
неколико
стотина
пластова
.
Сад
су
већ
пластови
зденути
,
а
у
Милошевој
ливади
подигла
се
зелена
отава
.
По
њој
се
поређали
млади
косачи
,
па
једначито
,
као
по
команди
,
измахују
оштрим
косама
и
секу
зелену
сочну
траву
.
Пријатан
,
заносан
мирис
отаве
шири
се
уоколо
,
те
не
могу
сите
да
их
се
надишу
млађане
груди
.
Сунце
прижиже
у
знојава
леђа
,
јутрењи
поветарац
пирка
и
расхлађује
,
а
трава
шушти
и
пада
под
оштрим
челиком
...
Наједаред
косачи
се
пренуше
.
Неко
иза
њих
повика
:
—
Стој
!
Подизаше
главе
и
упрепастише
се
,
видевши
Ђурицу
и
Пантовца
с
напереним
острагушама
.
Сретен
,
који
бејаше
напред
,
подиже
косу
и
као
да
хтеде
некуд
поћи
,
па
,
видевши
да
се
ниједан
од
другова
му
не
миче
с
места
,
застаде
и
сам
,
двоумећи
шта
да
чини
с
косом
:
да
је
баци
или
да
је
држи
тако
подигнуту
.
Али
га
двоумица
прође
брзо
,
кад
Ђурица
подвикну
:
—
Доле
косе
!
Све
косе
попадаше
,
а
косачи
,
пребледели
од
страха
,
гледаху
зачуђено
у
наперене
пушчане
грлиће
,
као
да
су
им
очи
приковане
за
њих
.
—
Отпасујте
се
,
а
ти
,
Јевто
,
везуј
све
редом
!
—
викну
Ђурица
и
ступи
корак
ближе
.
За
часак
беху
сви
добро
повезани
,
а
Јевто
стајаше
уз
њих
,
чекајући
шта
ће
сад
бити
.
—
Вегни
де
,
побратиме
,
и
овога
—
рече
Ђурица
,
па
приђе
повезаним
младићима
,
а
Пантовац
стаде
да
веже
Јевта
.
—
Па
,
Сретене
...
—
поче
Ђурица
—
чујем
да
ме
много
тражиш
ових
дана
...
веле
,
хоћеш
да
ме
убијеш
,
шта
ли
?
...
Па
,
ет
’
ја
дођох
да
се
видимо
и
’
нако
...
упитамо
за
здравље
.
—
Море
,
Ђуро
,
надлагује
се
свет
—
одговори
Сретен
муцајући
и
бледећи
.
—
Ја
,
вала
,
знаш
сам
,
волим
те
...
како
ћу
рећи
...
’
нако
кâ
...
бр
...
кâ
брата
,
јест
,
баш
кâ
брата
...
А
свет
...
тхе
...
—
А
шта
си
оно
поручио
Јову
и
Станојлу
да
ти
јаве
кад
буду
на
стражи
?
—
Ја
,
вала
,
ништа
.
Кажем
ти
:
свет
...
—
А
јесу
ли
се
сви
ови
заклели
ономад
с
тобом
,
да
ће
ти
помоћи
да
ме
убијеш
?
—
Ко
,
зар
ја
?
—
викну
Пајо
.
—
Не
дао
Бог
!
Ја
још
велим
,
брате
,
да
те
чувамо
кâ
једнога
свога
...
—
Ко
то
изнесе
?
—
викну
трећи
.
—
Шта
их
ту
испитујеш
...
им
њихова
!
—
викну
Пантовац
—
још
им
нађи
адвоката
...
Лези
,
бре
!
—
подвикну
затим
Сретену
,
који
се
очас
пружи
по
откосу
.
У
руци
Пантовчевој
одједном
се
нађе
витак
дреновак
,
који
одједном
фијукну
у
ваздуху
и
стаде
да
пада
по
Сретену
као
град
.
После
првих
удараца
Сретен
се
само
увијаше
,
бледећи
и
мрштећи
се
,
али
на
шестом
ђипи
,
као
иглом
убоден
,
клече
на
колена
и
закука
из
свега
гласа
:
—
Јаој
,
кукавац
,
ђе
погибох
!
Не
,
кумим
те
Богом
...
Пантовац
га
само
гурну
леваком
,
па
опет
продужи
,
не
осврћући
се
на
његово
очајно
запомагање
.
Кад
наврши
тридесет
удараца
,
одујми
,
а
Ђурица
приђе
и
саже
се
над
Сретеном
,
па
му
превуче
оштар
ножић
преко
средине
уха
,
смешећи
се
:
—
Ово
,
знаш
,
да
ме
се
сећаш
...
Нећу
да
ти
кварим
ухо
,
јер
ниси
ожењен
,
али
нек
стоји
резница
,
да
не
дижеш
руку
на
људе
,
који
ти
ништа
не
чине
.
—
А
ви
—
обрте
се
по
том
осталима
,
који
од
страха
једва
стајаху
на
ногама
—
сад
вам
праштам
,
а
други
пут
вам
не
гине
куршум
у
леђа
.
Сад
идите
,
па
причајте
какву
сте
уцену
добили
за
главу
Ђуричину
.
За
овим
се
обртоше
и
он
и
Пантовац
и
полагано
се
удаљише
низ
равне
ливаде
,
а
повезани
косачи
,
не
двоумећи
много
,
разбегоше
се
по
кукурузима
,
бојећи
се
да
се
разбојници
не
присете
и
не
поврате
.
Ђурица
с
Пантовцем
удари
потоком
,
који
протиче
испод
Дикића
кућа
,
где
је
оставио
Станку
на
боравишту
.
Јавили
су
Јову
Дикићу
да
им
спреми
ручак
.
Кад
изиђоше
на
чисто
поље
,
које
пресеца
поток
,
угледаше
коњаника
,
с
којим
су
се
морали
срести
.
Ђурица
познаде
попа
.
—
Поп
!
—
рече
он
,
и
сенка
некога
детињега
стида
прелете
му
преко
лица
,
али
он
брзо
одагна
осећање
,
које
му
не
беше
пријатно
,
па
рече
Пантовцу
:
—
Ако
ја
застанем
са
њим
,
ти
иди
напред
,
па
ме
чекај
у
шибљу
.
—
Шта
ћеш
сад
с
попом
?
—
промрмља
овај
незадовољан
,
јер
беше
гладан
,
па
хиташе
на
ручак
.
—
Ништа
,
море
,
иди
ти
!
—
одговори
Ђурица
збуњено
.
И
поп
их
беше
угледао
поиздаље
,
али
видевши
да
се
морају
срести
,
немаде
куд
,
но
продужи
право
к
њима
.
—
Помози
Бог
,
децо
!
—
рече
он
још
на
корак
два
пред
њима
.
Пантовац
се
још
више
потуљи
,
обори
главу
и
некако
неодређено
махну
руком
поред
уха
,
што
се
могло
узети
као
да
скида
капу
,
а
могло
је
изгледати
и
као
да
се
чеше
иза
уха
.
Ђурица
врло
пристојно
скиде
капу
,
смерно
приђе
руци
свештениковој
и
осети
како
му
опет
малопрешње
црвенило
наилази
на
лице
.
—
Хоћеш
у
село
,
попо
?
—
рече
он
благо
,
као
обичан
сељак
,
који
је
,
идући
с
рада
,
срео
свога
свештеника
.
—
Хоћу
ја
—
одговори
поп
,
осврћући
се
на
Пантовца
,
који
већ
беше
прошао
.
—
Сиромах
Илија
изгуби
детенце
...
А
ко
ти
је
оно
...
ваљад
’
Пантовац
?
—
Ја
—
рече
Ђурица
и
намршти
се
мало
,
али
се
по
његову
изразу
не
могаше
прочитати
да
ли
му
је
непријатно
то
питање
или
му
је
непријатан
сам
Пантовац
.
—
Баш
ја
једнако
мислим
код
куће
,
никако
не
могу
из
главе
да
те
избијем
...
Шта
то
би
с
тобом
,
Ђуро
?
...
Ја
сам
те
крстио
и
једнако
си
ми
пред
очима
растао
,
па
сам
баш
мислио
и
радовао
се
кака
ћеш
бити
ваљан
момак
.
Истина
,
отац
те
,
Бог
до
га
прости
,
није
никаквом
добру
учио
...
то
се
већ
зна
,
немој
да
ти
је
криво
и
ако
ти
је
отац
,
али
,
брате
,
ти
си
ми
изгледао
друкчији
...
—
Е
,
мој
попо
...
шта
ћу
,
таква
ми
је
,
ваљад
’
судбина
...
Мало
од
оца
,
мало
од
других
,
па
...
ето
!
...
—
одговори
он
уздахнувши
.
—
То
је
,
то
је
,
знам
ја
...
ти
други
учитељи
,
то
су
твоји
душмани
...
Ти
си
био
...
ти
си
могао
бити
красан
домаћин
и
радник
,
али
те
они
наведоше
на
клизав
пут
.
Па
сад
мораш
да
им
аргатујеш
,
да
мећеш
главу
у
торбу
ради
њихове
користи
.
Ђурица
,
погнуте
главе
и
бледа
лица
,
слушаше
ове
необичне
речи
,
које
исказиваху
и
неке
његове
најтајније
помисли
.
И
њему
је
долазило
све
то
на
памет
,
али
он
никад
не
беше
у
стању
да
истави
такву
мисао
јасно
и
да
помисли
дубље
о
њој
.
А
сад
,
кад
је
чуо
готову
,
исказану
мисао
,
она
га
уплаши
,
јер
појми
да
је
мисао
истинита
и
правилна
.
»
Јест
,
зацело
,
ја
радим
,
а
они
све
односе
и
живе
од
моје
главе
«
...
—
Ти
отимаш
од
других
—
продужи
поп
,
видевши
да
га
Ђурица
слуша
—
да
би
могао
њима
што
више
дати
.
Убијаш
,
рецимо
,
или
упропашћујеш
поштени
свет
,
па
дајеш
њима
,
који
су
тебе
упропастили
...
А
кад
дође
до
густога
,
онда
ће
им
бити
први
посао
да
те
убију
,
да
би
себе
сачували
,
и
да
узму
уцену
за
твоју
главу
.
Готово
плашљиво
,
раширених
очију
Ђурица
погледа
попа
.
Ова
страшна
мисао
,
која
му
досад
не
дође
на
памет
,
порази
га
као
гром
.
Он
гледаше
у
мирно
и
благо
свештениково
лице
,
очекујући
другу
реч
,
која
би
ублажила
или
преиначила
ту
страшну
мисао
,
али
поп
нарочито
застаде
,
да
би
се
та
мисао
што
боље
и
дубље
укоренила
у
њему
.
—
Како
...
зар
то
може
да
буде
?
...
—
промуца
Ђурица
.
—
Хе
,
мој
синко
...
да
је
то
,
што
ти
радиш
,
какво
добро
,
зар
не
би
и
твој
отац
то
радио
!
...
А
он
је
,
видиш
,
другима
јатаковао
и
од
других
живео
...
Ја
знам
десетину
људи
,
које
су
ти
твоји
пријатељи
измамили
у
гору
,
терали
их
да
отимају
од
народа
за
њихов
рачун
,
па
их
после
поубијали
и
узели
велике
уцене
за
њихове
главе
...
—
Ама
,
попо
,
шта
велиш
ти
?
...
О
ком
ти
говориш
?
Знаш
ли
...
—
Знам
ја
добро
,
не
бој
се
,
синко
.
Знају
и
деца
сеоска
ко
тебе
упропасти
,
а
да
не
знам
ја
,
који
већ
триестак
и
неколико
година
гледам
шта
се
ради
по
овој
околини
...
И
знаш
ли
још
шта
?
За
ове
моје
речи
,
кад
би
их
ма
коме
другоме
казао
,
ја
знам
шта
би
ме
снашло
после
неколико
дана
;
а
видиш
,
ја
их
теби
говорим
слободно
,
не
бојим
се
ничега
...
Видиш
да
те
добро
познајем
...
да
ниси
рђав
човек
...
Одједном
,
као
плаховит
поводањ
,
по
Ђурици
се
разли
нека
нежна
и
слатка
топлина
,
а
уз
груди
му
пође
нешто
врело
и
необично
,
застаде
у
грлу
му
,
па
заголица
му
нос
,
вилице
и
очи
,
и
он
осети
да
му
се
очи
влаже
,
а
вилице
дршћу
...
Нека
стара
и
слатка
,
веома
необична
успомена
из
детињства
сену
му
кроз
главу
,
сети
се
како
је
некада
дететом
плакао
,
и
сад
му
се
учини
да
осећа
оно
исто
,
што
је
и
у
детињству
осећао
;
учини
му
се
да
је
и
он
сам
онакав
исти
,
какав
је
и
у
детињству
био
...
Откада
памти
за
себе
,
никада
му
још
нико
није
тако
отворено
у
душу
загледао
...
И
таква
вера
,
такво
поверење
у
њега
,
разбојника
!
...
Човек
говори
пред
њим
оно
,
за
што
би
могао
изгубити
главу
...
»
али
зна
да
нисам
рђав
човек
!
...
«
—
О
,
попо
,
да
знаш
како
ми
је
то
...
Нико
ми
досад
није
тако
говорио
...
а
ја
сам
све
са
њима
,
од
детињства
...
с
оцем
...
—
Јесте
,
синко
,
знам
ја
.
Камо
среће
да
оца
ниси
ни
видео
ни
запамтио
,
друго
би
сад
било
...
Такво
срце
не
би
се
само
покварило
.
Али
сад
то
на
страну
,
па
ми
реци
шта
мислиш
,
докле
ћеш
тако
?
Знаш
,
ваљада
,
шта
те
чека
напослетку
...
данас
,
сутра
,
кроз
годину
,
две
?
...
—
Ништа
ти
ја
не
знам
,
но
живим
тако
од
дана
до
дана
;
а
шта
ће
бити
и
не
мислим
,
не
смем
да
мислим
...
Само
знам
да
сам
пропао
,
пропао
сасвим
.
—
Па
што
онда
веза
онаку
девојку
за
себе
,
те
и
њу
упропасти
,
болан
брајко
?
—
То
не
знам
,
попо
,
среће
ми
.
Како
се
то
деси
,
ни
сам
не
знам
.
Као
да
нас
неки
ветар
занесе
,
те
се
закрлеписмо
једно
за
друго
,
не
мислећи
ништа
и
не
знајући
шта
радимо
...
А
сад
ми
је
то
велика
,
тешка
брига
на
врату
...
Али
шта
да
радим
,
научи
ме
,
попо
?
—
Само
један
прави
пут
имаш
пред
собом
:
да
се
предаш
власти
,
да
идеш
на
суд
,
те
да
покајеш
старе
грехе
,
а
после
већ
...
лако
је
.
Неће
те
стрељати
,
знај
зацело
,
а
кад
се
покажеш
на
робији
ваљан
,
смањиће
ти
казну
.
Издржи
тамо
пет
шест
година
,
па
кад
се
вратиш
отуд
,
бићеш
човек
,
бићеш
поштен
сељак
и
домаћин
,
живећеш
на
своме
прагу
и
огњишту
.
—
А
она
...
Станка
,
шта
ћу
с
њом
?
—
Хе
,
њој
неће
бити
лако
,
али
напослетку
,
и
она
ће
се
довести
у
ред
,
све
ће
се
довести
у
ред
...
Наћи
ће
,
зар
,
и
она
себи
друга
...
—
А
,
то
не
може
,
то
никако
не
може
.
Ето
,
то
је
оно
!
...
Првога
дана
,
пошто
мене
затворе
,
она
нема
куд
,
а
ја
је
не
могу
оставити
,
па
макар
погинуо
.
Него
кажи
што
друго
:
има
ли
каква
начина
да
се
ми
не
растајемо
,
да
се
склонимо
где
,
или
тако
на
пример
нешто
?
...
—
и
Ђурица
жудно
,
ватреним
очима
погледа
свештеника
,
очекујући
повољна
одговора
.
—
Знам
шта
мислиш
,
синко
.
То
не
може
.
Сваки
је
,
који
је
бивао
на
твом
месту
,
то
покушао
,
па
не
иде
.
После
неколико
месеца
повуче
га
опет
нека
сила
у
гору
,
зажеле
му
се
очи
гомиле
злата
и
банака
и
...
ето
га
!
—
Јест
,
знам
то
—
рече
Ђурица
,
схватајући
положај
хајдука
,
који
се
удаљи
од
свога
посла
.
—
Једини
ти
је
пут
,
синко
,
да
се
вратиш
међу
поштене
људе
—
робија
.
Кроз
њу
се
можеш
вратити
слободан
.
—
Онда
...
ништа
!
...
—
рече
он
уздахнувши
.
—
Тешко
ми
је
,
Ђуро
,
што
ти
не
могох
ни
у
чем
помоћи
...
—
Како
?
...
Хвала
ти
,
попо
,
до
неба
.
Ти
си
ми
отворио
очи
.
Бар
ћу
се
сад
умети
чувати
и
знам
с
ким
имам
посла
.
А
’
вако
,
што
но
кажу
,
биле
су
ми
повезане
очи
.
Свештеник
га
појми
.
Па
,
хотећи
да
га
остави
баш
на
тој
главнијој
мисли
,
поздрави
се
са
њим
и
крете
коња
под
собом
,
а
Ђурица
остаде
замишљен
,
укочена
погледа
накрај
видокруга
,
откуда
се
помаљаху
ретке
паучинасте
кудеље
сивих
и
беличастих
облачака
...
»
Мораш
да
мећеш
главу
у
торбу
,
ради
њихове
користи
«
—
сети
се
он
попових
речи
и
,
идући
полагано
уз
поток
,
стаде
да
мисли
о
томе
.
»
А
ја
досад
нисам
на
то
мислио
,
а
видиш
како
је
то
јасно
!
Због
чега
се
ја
мучим
и
пропадам
,
због
чега
упропашћујем
толики
свет
,
зар
због
себе
?
—
Јок
,
брате
,
није
!
...
Каква
ми
је
вајда
од
тога
.
Него
све
због
њих
...
Донеси
пет
стотина
,
они
све
разграбе
,
и
још
морам
да
молим
њих
за
који
дукат
.
И
тако
једнако
да
радим
за
њих
,
да
упадам
у
све
веће
кривице
док
...
јест
,
док
не
дође
до
густога
,
тако
рече
попа
,
а
после
...
пљус
по
челу
,
па
узми
још
сто
двеста
дуката
уцене
за
моју
главу
!
.
.
Е
нећемо
тако
!
«
—
рече
он
у
себи
,
али
не
беше
у
стању
да
мисли
како
ће
друкчије
,
кад
неће
тако
.
»
Да
ми
је
знати
шта
ли
мисли
овај
Радован
?
Ето
,
и
он
је
учинио
што
и
ја
,
још
и
горе
,
а
чини
ми
се
да
је
паметан
човек
.
Да
ли
он
види
за
кога
се
ми
мучимо
?
Баш
ћу
да
га
питам
,
али
нећу
сад
:
сетиће
се
да
ми
је
то
попа
говорио
.
Само
знам
једно
:
треба
добро
отворити
очи
...
Ча-Вујо
,
повући
ћемо
се
клипка
,
па
или
моја
или
твоја
глава
!
...
«
»
Да
се
предам
,
вели
,
власти
«
—
стаде
опет
мислити
.
—
»
Али
како
?
...
Рецимо
ја
одем
и
кажем
...
тако
,
већ
зна
се
...
они
мене
у
томруке
.
После
испитуј
:
ко
је
још
,
ко
те
чувао
,
с
ким
си
ишао
,
кога
си
напао
?
...
И
тако
све
,
па
мучи
и
питај
...
Добро
.
После
већ
суд
и
,
рецимо
,
робија
.
А
она
?
...
Оцу
не
може
,
јатацима
не
може
,
мојој
кући
...
и
горе
!
...
А-ја
!
...
Опет
је
,
оно
најбоље
:
накупи
пара
,
па
бежи
у
свет
.
Да
ми
је
само
да
накупим
пет
стотина
дуката
...
Али
прво
мора
да
се
плати
јатацима
...
Тамо-амо
,
па
опет
:
удри
,
отимај
!
...
«
XВИ
Нашавши
Пантовца
,
који
већ
постаде
љут
ради
тако
дуга
чекања
,
Ђурица
дође
са
њим
до
уречена
места
(
једнога
трњака
испод
Дикића
кућа
)
,
па
даде
знак
.
Испред
куће
му
одговорише
да
је
све
повољно
,
и
они
се
обојица
пажљиво
провукоше
кроз
шибљак
и
кукуруз
,
те
уђоше
у
кућу
,
где
их
очекиваше
Станка
и
добар
ручак
.
Једна
жена
остаде
напољу
да
пази
неће
ли
ко
изненада
наићи
,
а
гости
се
наместише
са
домаћином
у
соби
и
стадоше
да
ручају
,
причајући
о
догађају
са
Сретеном
.
После
ручка
донесе
Станка
чутуру
вина
,
коју
је
Ђурица
собом
донео
.
Пантовац
засветле
очима
и
маши
се
чутуре
.
—
Ох
,
сејо
рођена
и
мајко
миљена
,
ти
си
ми
још
понајвернија
друга
—
рече
он
гладећи
чутуру
по
боку
и
натеже
је
.
Кад
се
напи
,
пружи
је
Ђурици
.
—
Натегни
,
побратиме
,
па
да
ви’ш
како
односи
све
бриге
у
маглу
—
рече
он
сучући
густе
брке
и
гледајући
једним
оком
Станку
,
која
сеђаше
до
Ђурице
и
невесело
гледаше
на
њега
.
—
А
што
ми
резилиш
пљоску
,
болан
Рако
,
—
рече
Јово
.
—
Зар
она
не
може
да
изврши
тај
посао
!
—
Хе
,
душу
ли
му
,
није
то
...
она
само
проврти
,
а
чутура
удари
клин
.
—
Море
чувај
се
да
не
заклиноше
.
—
Стари
смо
познаници
.
Ха-ха-ха
!
...
—
одговори
Пантовац
и
стаде
да
савија
цигару
.
Наста
кратко
ћутање
.
Јово
два
пут
почињаше
нешто
да
каже
,
па
се
тргне
,
као
да
се
домишља
да
ли
је
баш
сад
најзгодније
време
.
Погледавши
још
једаред
Ђурицу
и
видевши
га
добро
расположена
,
он
се
одлучи
.
—
Ђуро
,
знаш
...
мени
би
требало
пара
.
Баш
ми
је
јака
потреба
.
Окупиле
ове
проклете
дације
...
—
Знам
ја
,
не
бери
Ти
бригу
.
Скоро
ћемо
имати
посла
,
па
ће
бити
свима
.
—
Ама
јест
то
,
него
знаш
,
ја
велим
...
како
ћу
рећи
.
.
кад
свршиш
посао
,
немој
нам
шиљати
преко
Вуја
,
него
нам
ти
сам
подели
...
Ја
,
брате
,
нећу
друкчије
!
—
узвикну
он
одједном
и
устаде
са
столице
,
као
да
се
сад
нечему
присети
.
—
Јест
,
нећу
да
ми
он
дели
ка
слепцу
по
два
дуката
,
а
себи
оставља
стотине
...
—
Колико
ти
је
дао
Вујо
ономад
?
—
запита
Ђурица
.
—
Свега
досад
пет
дуката
.
Ђурица
се
намршти
.
Пантовац
упаде
у
разговор
:
—
Па
шта
ћеш
,
море
,
не
зна
човек
куд
ће
пре
.
Није
вас
мало
.
Само
у
ова
четири
наша
села
имамо
тридесет
таких
људи
,
а
још
двадесет
у
другим
срезовима
...
Хе
,
душу
ли
му
,
није
то
лако
надавати
.
—
Знам
,
Рако
,
али
опет
...
нисте
ни
ви
седели
скрштених
руку
.
Ту
је
пало
,
брате
,
много
више
од
хиљаде
,
па
ту
има
и
за
нас
и
за
њега
,
а
’
вако
нећемо
...
јок
!
...
—
Добро
—
рече
Ђурица
—
ја
ћу
то
казати
Вују
шта
ви
тражите
,
па
сад
видећемо
.
И
мени
је
правије
да
ја
и
побратим
сами
раздајемо
нашим
људима
,
а
богме
и
за
себе
да
остављамо
.
—
Ама
што
ви
,
људи
,
не
удесите
са
њим
,
па
да
се
зна
шта
је
његово
,
а
шта
ваше
.
Нек
се
зна
његов
део
од
стотине
,
па
то
му
је
,
а
ви
се
после
са
нама
кусурајте
—
рече
Јово
.
—
Да
ви’ш
,
море
,
мени
се
то
свиди
—
рече
Пантовац
и
наже
се
к
трпези
.
—
Али
,
душу
му
матору
,
неће
он
на
то
пристати
.
Овако
он
односи
три
дела
,
а
један
дели
свима
нама
,
то
знам
добро
.
А
да
се
погађамо
,
он
зна
да
нам
не
може
тражити
више
од
четвртине
...
Боље
му
је
овако
,
па
неће
ни
пристати
.
—
Па
,
брате
,
кад
му
ви
дајете
,
што
да
не
узме
.
И
ја
тражим
три
дела
,
али
мени
не
дате
...
Је
ли
тако
?
—
Оно
тако
је
...
али
то
је
друго
...
Бадава
,
неће
он
!
...
—
рече
Пантовац
одсечно
,
размисливши
мало
.
—
Не
иде
,
све
је
у
његовим
рукама
...
без
њега
ми
не
можемо
ни
мрднути
.
—
То
је
мука
,
—
рече
Ђурица
,
погледавши
мимогред
Станку
—
али
опет
,
да
покушамо
.
Што
да
нас
двојица
залажемо
главе
за
њега
,
па
отуд
не
видимо
користи
ни
ми
ни
наши
људи
,
но
све
њему
.
Па
,
напослетку
...
зар
ми
баш
не
бисмо
могли
без
њега
?
...
—
Хе
,
побро
!
...
да
није
њега
,
друкчије
би
се
ти
освртао
око
себе
—
одговори
Пантовац
,
смешећи
се
.
—
Што
,
зар
...
—
Зато
,
што
би
онда
и
потајници
,
и
власт
,
све
би
ишло
куд
треба
право
за
нама
,
а
не
би
ишли
онамо
,
где
сами
знају
да
нас
неће
наћи
.
—
Како
,
па
је
ли
мене
хтедоше
ту
пре
убити
они
коњаници
?
...
—
А
ко
ти
је
крив
,
што
ти
сам
идеш
на
пушку
.
Лено
псето
,
док
не
види
зеца
,
неће
да
га
тражи
,
али
кад
га
види
—
Држ
’
се
зече
!
—
Опет
ћу
ја
да
покушам
—
рече
Ђурица
.
—
То
можеш
,
и
ја
ћу
ти
помоћи
,
али
ћеш
видети
да
неће
од
тога
бити
ништа
.
Само
пази
да
га
не
наљутимо
—
одговори
Пантовац
и
диже
се
са
столице
.
—
Јово
,
ја
бих
мало
спавао
—
рече
он
креснувши
оком
на
домаћина
,
који
га
појми
,
па
устаде
и
изиђе
са
њим
.
у
соби
остадоше
Ђурица
и
Станка
.
Погледаше
се
обоје
,
и
док
им
се
погледи
не
састаше
,
мишљаху
да
ће
полетети
једно
к
другом
,
а
кад
сагледаше
своја
уплашена
и
забринута
лица
,
оборише
главе
и
заћуташе
обоје
.
—
Ђуро
,
шта
је
ово
?
Ја
ћу
полудети
!
...
Докле
ће
се
овако
?
—
рече
Станка
и
седе
крај
њега
на
под
.
—
Што
,
Стале
?
—
одговори
он
и
пребаци
своју
руку
преко
њена
рамена
.
—
Не
знам
,
али
ја
овако
не
могу
.
Хоћу
да
будем
једнако
с
тобом
,
па
нека
погинем
,
не
марим
,
само
да
не
седим
’
вако
као
у
тамници
.
—
Па
ја
сам
ти
говорио
да
није
лако
...
—
А
што
сам
ја
остављала
своју
кућу
,
него
да
будем
с
тобом
!
—
одговори
она
,
а
очи
јој
севнуше
оном
врелом
блиставом
ватром
.
—
Па
како
ћемо
,
кад
не
може
друкчије
?
Ето
,
ниси
могла
ићи
са
мном
да
бијемо
Сретена
,
а
не
можеш
сутра
или
прекосутра
на
похару
.
—
Све
једно
,
хоћу
да
идем
,
па
шта
буде
.
Он
је
привуче
к
себи
,
па
јој
стаде
другом
руком
гладити
главу
,
а
у
њему
самом
рађаху
се
чудне
мисли
.
»
Што
ли
је
то
тако
?
«
—
мишљаше
он
.
—
»
Док
је
не
узех
,
чинила
ми
се
већа
од
сунца
и
даља
од
самога
неба
,
а
гле
сад
...
ништа
...
Баш
као
и
они
чворкови
са
бреста
!
«
Ђурица
се
сад
сети
детињства
.
Једаред
опази
да
се
легу
чворци
у
једном
високом
,
окресаном
бресту
.
Месец
и
по
дана
облетао
је
око
тога
бреста
,
гледао
како
су
се
легли
,
хранили
и
расли
мали
чворци
,
и
видео
да
ће
насигурно
одлетети
кад
порасту
.
Дрво
је
било
тако
право
и
високо
,
да
се
није
могло
ни
мислити
о
пењању
.
Али
једнога
дана
свих
пет
младих
чворака
беху
у
његовим
недрима
:
што
је
за
њега
било
немогуће
,
другоме
је
ишло
лако
;
други
се
попео
и
повадио
му
чворке
.
С
најрадоснијим
срцем
отрчао
је
кући
,
однео
своје
лепе
мале
чворке
и
показао
их
оцу
.
»
Пооткидај
им
главе
,
нек
ти
мајка
начини
паприкаш
«
—
рече
му
отац
.
Он
је
учинио
тако
.
И
кад
му
је
после
мајка
донела
куване
чворке
,
он
се
чудио
:
чему
се
досад
толико
надао
и
радовао
?
—
Ничему
...
рекао
је
тада
сам
у
себи
.
И
сад
се
сетио
чворкова
...
Али
је
опет
,
још
јаче
и
страсније
,
пригрлио
Станку
,
па
стаде
да
је
љуби
у
оне
чудне
очи
,
које
некада
ни
погледати
није
смео
.
Заносна
ватра
љубавне
страсти
обузимаше
га
све
више
,
и
он
већ
осећаше
да
му
Станка
није
оно
исто
што
и
чворкови
,
увиђаше
да
му
је
много
више
за
срце
прирасла
.
»
Шта
ћу
да
мислим
?
Видим
да
се
све
више
пропада
у
неку
дубину
,
из
које
нема
излаза
...
Падамо
обоје
и
пропадамо
,
па
бар
нек
се
живи
још
ово
мало
времена
што
нам
остаје
!
...
«
и
он
осећаше
како
га
Станка
грчевито
привлачи
к
себи
,
и
заборави
све
бриге
и
опасности
овога
света
.
XВИИ
Ђурица
и
Пантовац
остадоше
код
Јова
и
на
преноћишту
.
Ђурица
и
Станка
однеше
поњаве
у
кукуруз
испод
куће
,
па
ту
,
под
једном
кржљаком
,
дивљаком
,
наместише
постељу
.
Пантовац
се
завуче
међу
крстине
више
куће
,
а
Јово
са
чељадима
,
као
обично
,
леже
на
дворишту
пред
кућом
.
Иза
Букуље
појави
се
сјајно
црвенило
,
као
од
огромна
пожара
,
па
му
се
зраци
размицаху
све
више
и
све
даље
,
док
иза
горе
не
исплива
пун
сјајан
месец
,
те
просу
бледу
светлост
најпре
по
врховима
дрвећа
и
бреговима
,
а
после
све
ниже
и
шире
,
док
са
висине
не
осветли
сав
видокруг
.
Оштар
хладан
планински
ветар
зањиха
лисје
и
врхове
кукуруза
,
те
над
главама
сакривених
бегунаца
забруја
чудна
ноћна
песма
,
пуна
неке
миле
и
суморне
сете
,
некога
неразумљивога
и
блаженога
душевнога
страха
.
—
Што
није
свакад
овако
?
—
прошапта
Станка
,
грчећи
се
и
прибијајући
се
уз
Ђурицу
,
навлачећи
све
више
танку
оштру
поњаву
.
—
Да
ми
је
овако
да
проживимо
који
месец
дана
заједно
,
па
после
не
марим
,
нек
погинем
.
—
И
све
овако
да
сија
месец
,
да
пирка
ветар
,
а
ми
да
ћутимо
покривени
у
кукурузу
,
је
ли
?
—
одговори
Ђурица
,
пребацивши
руку
преко
ње
.
—
Јест
,
све
тако
.
—
Е
,
Стале
,
нисмо
ми
за
то
рођени
,
за
такво
уживање
и
одмор
,
него
за
невољу
,
за
вечиту
невољу
...
Еј-хај
!
...
—
уздахну
он
после
неке
тешке
и
горке
мисли
.
Сан
стаде
да
их
обузима
обоје
,
и
они
заспаше
.
Пред
зору
,
кад
стадоше
звезде
једна
по
једна
да
се
гасе
и
неко
нејасно
бледило
да
се
навлачи
по
небу
,
Ђурица
се
трже
;
пробуди
га
некакво
шушкање
и
шапутање
,
које
се
чуло
озго
,
од
дворишта
.
Седе
на
постељу
,
дохвати
пушку
,
па
стаде
да
слуша
.
И
Станка
се
прену
,
па
видевши
га
тако
на
опрезу
с
пушком
,
скочи
уплашено
.
—
Шта
је
то
?
—
запита
она
полугласно
,
осврћући
се
око
себе
.
—
Пст
,
не
говори
!
—
прошапта
Ђурица
,
па
се
подиже
на
ноге
.
Перје
кукурузно
зашушта
и
затим
се
чу
тихо
звиждање
,
које
највише
подсећаше
на
пиштање
ухваћена
миша
.
Ђурица
дахну
душом
,
одговори
истим
знаком
и
задовољно
,
после
безузрочна
страха
,
седе
на
постељу
.
—
Што
ли
је
то
Јово
поранио
?
—
рече
он
.
—
А
ја
мишљах
друго
...
—
И
ја
мишљах
...
—
одговори
Станка
,
али
ни
она
не
исказа
своју
мисао
,
која
се
,
без
сумње
,
тицала
жандарма
...
Кроз
кукурузе
приближаваху
се
и
провлачаху
се
три
човека
,
који
необично
изгледаху
у
овој
полутами
.
Ђурицу
нехотице
обузе
језа
;
он
опружи
пушку
и
стаде
да
се
привлачи
крушци
.
—
Јово
,
јеси
ли
ти
?
—
запита
он
полугласно
,
кад
се
они
из
кукуруза
приближише
.
—
Ми
смо
,
наши
смо
...
—
убрза
Јово
с
одговором
,
видевши
пружену
пушку
.
За
њим
иђаше
Пантовац
и
још
један
човек
,
у
коме
после
Ђурица
познаде
Вујова
синовца
,
младића
.
—
Шта
је
?
—
запита
Ђурица
устајући
.
—
Брже
,
побро
,
душу
ли
му
...
данас
ћемо
у
зечеве
—
рече
Радован
смејући
се
и
чешући
потиљак
.
—
Потера
!
...
Вујо
послао
овога
...
—
одговори
Јово
.
—
Казао
ти
чико
да
бегате
на
Корушац
сви
троје
,
чим
вас
нађем
—
проговори
младић
брзо
,
дишући
нагло
после
уморна
и
дуга
пута
.
—
Чим
сване
,
кренуће
се
цео
срез
осим
наших
села
...
још
синоћ
су
сви
скупљени
и
сад
су
ту
негде
близу
.
—
Хоће
ли
сви
право
овамо
?
—
запита
Ђурица
,
тражећи
око
себе
капу
,
осећајући
да
му
ноге
дршћу
од
овога
изненаднога
гласа
.
—
Јок
,
једни
ће
на
Радованово
село
и
Брезовац
,
а
други
ће
овамо
.
Ови
ће
се
скупљати
испод
Букуље
,
али
место
није
одређено
.
Чико
се
боји
да
не
буде
дигнут
и
качерски
срез
,
па
вели
да
добро
пазите
кад
наиђете
на
Качер
...
Казао
вам
да
се
прикријете
на
Корушцу
,
док
не
видите
шта
је
било
са
потером
,
па
онда
идите
право
Штуловићу
.
—
Хоће
ли
нам
он
шиљати
још
кога
?
—
Јавиће
он
све
.
Кад
се
сврши
потера
,
вели
,
биће
најзгодније
да
одмах
почнете
оно
што
сте
уговарали
.
И
то
ће
јавити
.
—
Знам
,
знам
...
добро
!
—
одговори
Ђурица
.
—
Ти
сад
гледај
како
ћеш
се
провући
,
а
ми
одосмо
.
Станка
,
спремај
се
!
—
Шта
ћу
се
спремати
,
но
хајде
да
идемо
—
одговори
она
,
а
у
оку
јој
засја
необична
радост
.
»
То
је
оно
!
Почиње
се
«
—
помисли
она
,
обузета
великим
узбуђењем
због
ових
необичних
прилика
.
Радован
обеси
торбу
,
у
коју
је
још
синоћ
спремљено
све
што
треба
гладним
и
жедним
путницима
,
па
се
онда
сви
троје
окретоше
потоку
и
пожурише
низ
брдо
.
—
Само
да
пређемо
потес
пре
видела
и
да
се
дохватимо
реке
—
прозбори
Пантовац
забринуто
.
—
Не
брини
,
прећи
ћемо
—
одговори
Ђурица
,
па
сви
троје
убрзаше
корак
.
Кад
стигоше
потесу
,
беше
већ
свануло
.
Сад
се
морало
ићи
чистином
,
јер
поток
,
кривудајући
кроз
њиве
и
ливаде
,
не
имађаше
ко
ритом
ни
шибља
ни
дрвећа
,
а
и
корито
му
се
беше
готово
изравнило
са
ливадама
.
—
Овуда
се
мора
трчати
;
нема
шале
—
рече
Пантовац
.
—
Снахо
,
ти
напред
,
па
потрчи
!
—
викну
он
намрштивши
се
и
промрмља
нешто
у
себи
,
што
не
беше
за
Станку
повољно
.
Станка
га
само
погледа
,
па
прође
напред
и
потрча
тако
брзо
,
да
Пантовац
,
који
трчаше
за
њом
,
стаде
изостајати
.
—
Лакше
,
не
мора
баш
тако
брзо
—
проговори
он
.
Не
остаде
им
више
од
стотине
корака
до
реке
.
Наједаред
Пантовац
погледа
у
лево
,
па
,
видевши
оно
,
чега
се
највише
сад
бојао
,
повика
:
—
Лези
!
Лези
!
Станка
не
појми
одмах
на
кога
се
односе
те
речи
,
па
се
у
трчању
осврте
и
виде
да
су
обојица
прилегли
по
самом
потоку
.
Тога
часа
и
Ђурица
јој
махну
руком
,
те
она
брзо
леже
,
па
стаде
да
се
осврће
око
себе
,
чудећи
се
шта
раде
њих
двојица
,
кад
никакве
опасности
нема
.
Видећи
да
они
гледају
све
у
лево
,
погледа
и
она
истим
правцем
и
—
следи
се
...
Тамо
далеко
,
на
крају
потеса
,
издиже
се
велики
го
хум
,
по
коме
су
се
прострле
зелене
Пашине
Ливаде
.
По
врху
хума
виде
се
јасно
гомиле
сељана
,
са
белим
кошуљама
и
црним
гуњевима
и
јелецима
,
како
се
журно
примичу
к
селу
.
Види
се
и
коњаник
,
који
се
спушта
косом
,
идући
пред
њима
.
Пантовац
чекаше
да
потера
сиђе
у
долину
,
да
му
се
изгуби
из
очију
,
те
да
се
они
неопажени
дохвате
реке
.
Тако
су
били
много
поузданији
,
но
да
их
опази
потера
и
да
се
крене
одмах
за
њима
.
Рачун
је
био
добар
.
Чим
потера
сиђе
са
хума
и
западе
у
долину
,
бегунци
поскакаше
и
за
један
тренут
дохватише
се
реке
.
—
Е
,
данас
јевтино
прођосмо
—
рече
Пантовац
,
умеравајући
ход
.
—
Ха
,
снахо
,
душу
ли
му
!
...
Шта
велиш
сад
?
—
Ја
,
вала
,
ништа
;
а
видим
да
се
ти
више
од
мене
плашиш
.
—
Како
то
?
—
Шта
сте
полегали
кâ
зечеви
,
кад
су
људи
далеко
од
нас
.
—
Ха-ха-ха
...
—
насмеја
се
хајдук
.
—
Море
ти
си
жешћа
од
мога
побратима
.
Чујеш
,
да
поведемо
и
њу
на
похару
.
Ђурица
се
насмеја
и
погледа
Станку
.
—
Она
то
и
тражи
једнако
—
рече
он
.
—
Па
лепо
,
болан
.
Ето
,
ја
ћу
кидисавати
на
децу
и
укућане
,
а
ти
са
њом
држи
и
нападај
газде
.
—
То
нећу
—
одговори
Станка
.
—
Ја
ћу
вас
само
пратити
,
а
ви
вршите
ваш
посао
без
мене
.
—
Па
шта
ћеш
ти
за
то
време
да
радиш
?
—
Ништа
,
чекаћу
вас
негде
у
потоку
или
у
шуми
.
—
А
,
тако
би
и
моја
баба
,
да
је
жива
,
могла
хајдуковати
...
—
Стој
!
—
викну
Станка
,
осврћући
се
око
себе
,
као
да
тражи
какво
оружје
.
—
Стани
де
,
да
ти
покажем
ко
личи
на
твоју
бабу
—
додаде
она
,
сагињући
се
да
дохвати
камен
са
потока
...
—
Хајде
да
се
измиче
!
—
проговори
Пантовац
сасвим
другим
гласом
,
желећи
да
прекрати
непријатан
спор
у
овакву
времену
,
где
је
драгоцен
сваки
тренутак
.
Сви
троје
пређоше
реку
,
дохватише
се
густе
кленовичке
шуме
,
која
се
пружила
до
близу
Качера
и
пожурише
да
се
што
пре
дохвате
рудничких
огранака
,
који
су
у
другом
округу
,
где
ће
,
без
сумње
,
бити
изван
сваке
опасности
.
Кленовичка
шума
пружила
се
по
једној
дугој
страни
,
која
је
испресецана
јаругама
и
косама
.
Бегунци
су
свакога
часа
морали
да
слазе
у
јаружице
и
опет
да
се
пењу
на
косе
,
које
су
се
отегле
низа
страну
.
Бегање
је
било
тешко
и
уморно
,
али
кад
се
бега
од
велике
опасности
,
онда
се
нема
кад
мислити
о
умору
.
Кад
дођоше
испод
голога
преседластога
превоја
,
којим
се
прелази
отуд
из
Шумадије
у
руднички
крај
,
бегунци
се
зауставише
на
једној
стрмој
коси
,
која
беше
обрасла
густом
гором
и
шибљем
.
Требало
им
је
одморити
се
и
душом
дахнути
,
јер
их
умор
савлада
.
Завукоше
се
у
густ
шибљак
и
поседаше
једно
до
другога
.
Пантовац
одмах
извади
пљоску
и
натеже
.
—
Деде
,
побратиме
;
не
знаш
како
је
ово
добро
за
уморна
човека
—
рече
он
,
пружајући
пљоску
Ђурици
.
—
Море
остави
ме
,
није
ми
сад
до
тога
—
одговори
Ђурица
љутито
,
не
гледајући
ни
у
кога
.
Пантовац
,
као
чудећи
се
и
сажаљевајући
га
,
врати
пљоску
у
торбу
.
Његов
поглед
као
да
говораше
:
»
Ја
не
знам
за
такву
опасност
или
љутњу
,
због
које
не
бих
могао
пробати
овако
лепу
мученицу
«
.
Тада
сви
троје
полегаше
и
ућуташе
.
Ђурица
,
легнувши
на
леђа
,
угледа
зелено
и
густо
лисје
буково
,
које
се
раширило
и
виси
пред
његовим
очима
,
али
му
оно
сад
изгледаше
као
да
је
израсло
из
неба
,
па
виси
над
њим
.
Кроз
лишће
види
један
бео
усамљен
облак
,
који
плови
горе
по
чистом
плаветнилу
,
па
му
изгледа
да
и
он
и
лисје
над
њим
плови
,
и
чисто
осећа
како
промиче
кроз
благу
шумску
хладовину
.
»
Ала
би
лепо
било
,
кад
бих
имао
крила
«
—
помисли
он
у
себи
.
—
»
Их
,
како
би
се
летело
.
Легнеш
’
вако
,
а
оно
иде
,
иде
,
иде
...
а
ти
само
лези
,
маши
крилима
и
уживај
...
Куд
ли
путује
онај
облак
и
шта
ли
је
тамо
куд
он
иде
?
Рај
или
пакао
?
—
Једно
мора
бити
,
јер
знам
,
кад
је
оно
попа
под
записом
говорио
о
рају
и
паклу
,
он
све
погледа
у
небо
.
Шта
ли
је
тамо
,
како
ли
се
живи
?
...
Куд
ли
ћу
ја
...
а
,
истина
јест
:
куд
ли
ћу
ја
?
Јамачно
у
пакао
,
нећу
ваљад
’
у
рај
,
кад
сам
толика
чуда
чинио
.
Ала
ли
ће
да
пеку
,
бре
!
...
Ако
,
вала
,
и
заслужио
сам
,
а
дотле
ћу
бар
да
гледам
да
заслужим
још
више
,
нека
знам
зашто
се
мучим
...
А
Станка
,
где
ли
ће
она
?
И
она
ће
са
мном
...
Истина
,
ко
зна
где
ли
ће
она
?
...
Можда
ће
и
у
рај
?
...
А
јесте
луда
,
пôс
јој
њен
,
у
мало
не
кидиса
на
човека
!
...
Видиш
,
и
то
се
мора
наредити
,
мора
јој
се
нешто
учинити
да
други
пут
то
не
ради
.
И
мене
онда
на
реци
у
мал
’
не
уби
!
...
Чудна
је
!
...
Само
да
је
побратим
не
омрзне
,
да
је
не
може
гледати
.
Но
,
већ
ја
ћу
то
удесити
.
А
шта
оно
друго
беше
,
оно
лепо
што
сам
мислио
?
...
Облак
плива
...
иде
у
рај
,
а
јест
,
о
рају
.
Ко
ли
је
тамо
?
—
Мој
тата
извесно
,
а
и
сви
стари
Дражовићи
...
Истина
јест
,
више
нема
нас
Дражовића
.
Ја
ћу
погинути
,
то
је
већ
извесно
,
а
ја
сам
последњи
,
деце
немам
...
а
оно
«
...
и
,
као
убоден
,
скочи
и
разгледа
око
себе
,
па
се
наже
над
Станком
,
која
га
погледа
као
кривац
покајник
.
—
Стале
,
тако
ти
свега
што
ти
је
најмилије
на
овом
свету
,
је
л
’
истина
што
си
ми
пре
казала
?
—
прошапта
он
над
њом
,
а
у
очима
му
засја
велика
неизмерна
жудња
.
—
Шта
?
—
рече
она
зачуђено
.
—
Знаш
...
да
си
тешка
...
—
одговори
он
и
поцрвене
.
Она
га
погледа
пажљиво
,
као
да
беше
рада
видети
унапред
:
како
он
мисли
о
томе
,
да
ли
се
радује
или
му
је
криво
?
Кад
му
је
пре
месец
дана
саопштила
своје
откриће
,
баш
тада
га
одазваше
некуд
,
а
после
никад
не
започињаху
говор
о
томе
.
Станка
је
мрзела
на
ово
своје
стање
,
и
мислила
је
досада
да
је
и
њему
мрско
,
па
неће
ни
да
говори
о
томе
.
Али
сад
,
ова
блажена
и
срећна
жудња
,
која
се
виђаше
на
лицу
му
,
као
да
не
долази
од
мржње
,
већ
напротив
...
—
Што
ћу
те
лагати
,
зар
је
мени
мило
!
—
одговори
она
и
зачуди
се
,
кад
се
он
намршти
на
њен
одговор
.
—
Што
ти
није
мило
?
—
рече
он
чудећи
се
.
—
Зар
смо
ми
за
то
...
и
нашто
ће
нам
деца
,
куд
ћемо
их
?
—
Како
,
болан
—
прошапта
он
,
бацајући
поглед
на
Пантовца
,
чије
се
груди
одизаху
као
мехови
.
—
Знаш
да
ћемо
да
се
склањамо
,
да
се
негде
настанимо
,
па
да
живимо
...
У
тај
мах
нешто
шушну
више
њихове
главе
.
Они
не
опазише
,
али
Пантовац
лагано
подиже
главу
и
ослушну
,
па
,
кад
се
шуштање
понови
,
он
скочи
и
пружи
пушку
.
И
они
обоје
поустајаше
и
погледаше
уплашено
из
свога
заклона
.
Шуштање
долажаше
озго
,
са
врха
стране
и
са
више
места
,
из
чега
они
закључише
,
да
горе
иду
људи
или
стока
—
Да
се
бежи
са
косе
:
ово
је
нешто
опасно
—
рече
Радован
.
Подизаше
се
и
журно
сиђоше
у
јаружицу
,
која
је
горе
при
врху
имала
два
крака
,
управо
две
провалије
.
Више
саставака
опазише
најпре
једну
,
затим
више
белих
сеоских
кошуља
,
угледаше
и
понеку
пушку
.
Сад
није
било
сумње
да
су
опкољени
потером
.
Остаје
им
још
само
потес
,
где
их
је
,
на
оној
чистини
,
најлакше
погодити
из
пушке
,
и
река
која
кривуда
између
потеса
и
шуме
.
Али
ко
зна
да
није
ланац
од
потере
већ
сишао
до
реке
.
Имали
су
,
дакле
,
још
само
два
начина
:
или
да
опет
ударе
реком
,
где
су
могли
наићи
на
потеру
,
или
да
се
завуку
ту
негде
у
шибљак
и
да
ћуте
,
па
,
ако
их
опази
потера
,
да
скупо
продаду
своје
главе
...
—
Шта
ћемо
сад
?
—
рече
Ђурица
бледећи
,
осврћући
се
плашљиво
око
себе
.
—
Видиш
ли
сад
!
—
викну
љутито
на
Станку
.
—
Ја
ти
лепо
ономад
велим
да
те
водим
у
Војковце
...
—
Остави
то
!
—
прекиде
га
Пантовац
.
—
Зар
не
видиш
да
се
мора
гинути
.
»
Шта
то
вели
он
?
Каква
погибија
?
Ко
ће
да
гине
?
Јест
,
ми
ћемо
да
гинемо
и
...
и
ја
ћу
да
погинем
!
«
...
—
помисли
Ђурица
,
па
стаде
још
пажљивије
да
ослушкује
оно
значајно
шушкање
.
—
Да
бегамо
низ
реку
—
рече
он
готово
нехотично
,
тек
само
да
што
каже
и
да
говором
одагна
страх
,
који
га
обухваташе
.
—
Хајде
,
вала
;
једном
се
мре
!
—
одговори
Пантовац
,
севајући
очима
бесно
.
—
Подај
и
њој
што
у
руку
—
рече
он
загушеним
гласом
,
гледајући
на
појас
Ђуричин
.
Ђурица
извади
револвер
и
даде
га
Станки
,
па
онда
окретоше
јаругом
к
реци
.
Тек
што
корачише
два
три
пута
,
а
озго
више
провалије
неко
повика
из
свега
гласа
:
—
Ено
их
!
Пуцај
!
Одмах
затим
разлеже
се
пуцањ
и
више
њих
прозвижда
куршум
.
Као
да
то
беше
сигнал
усамљеној
и
успаваној
гори
да
оживи
.
Одједном
се
сва
гора
проломи
од
вике
и
пуцања
.
Куршуми
стадоше
да
лете
и
звижде
око
њих
и
више
њих
,
откидајући
гране
,
које
лако
падаху
пред
ноге
им
.
Понегде
куршум
лупи
у
буково
дебло
,
и
ту
се
одједном
забели
влажно
дрво
.
Бегунци
потрчаше
из
све
снаге
,
онако
,
као
што
може
потрчати
човек
,
који
бежи
од
смрти
и
зна
да
му
само
ноге
могу
помоћи
.
Напред
трчаше
Ђурица
,
прескачући
лаким
еластичним
скоковима
све
препоне
,
које
му
беху
на
путу
.
У
десној
,
опруженој
низа
се
руци
,
држаше
положену
пушку
,
а
у
левој
,
стегнувши
револвер
,
прескакаше
рупе
и
камење
низ
јаругу
,
док
не
окрете
реком
дубока
корита
,
која
беше
обрасла
густим
шибљем
и
врбаком
.
За
њим
,
све
у
стопу
,
трчаше
Станка
,
погледајући
чешће
у
лево
,
откуд
се
чуло
викање
и
пуцњава
.
Пантовац
,
тежак
и
тром
,
изостајаше
све
више
од
њих
,
али
и
он
живо
скакаше
,
стајући
делим
стопалом
на
скоковима
.
—
Пуцај
!
Не
дај
!
Уа
!
—
вичу
стотине
грла
.
—
Гру
...
гру
...
гру
...
—
праште
пушке
по
зеленој
густој
гори
.
—
Лево
!
Страном
!
За
њима
!
—
вичу
кметови
.
И
цео
,
дуг
ланац
луди
,
збијајући
се
у
гомиле
,
јури
на
ниже
страном
да
пресече
пут
зликовцима
и
да
их
стигне
.
Али
над
провалијама
застају
сви
и
,
у
оном
узбуђењу
,
не
могући
трчати
даље
,
а
не
знајући
шта
да
се
ради
,
окупише
опет
сви
у
пуцање
и
вику
.
—
Около
!
Заобилази
!
—
вичу
кметови
,
и
гомиле
се
двоје
:
једни
трче
уз
брдо
да
обиђу
провалију
,
па
да
опет
слазе
пред
бегунце
,
а
други
се
враћају
натраг
да
сиђу
к
реци
,
па
да
трче
за
бегунцима
.
И
једни
и
други
вичу
из
гласа
.
Ова
вика
поможе
бегунцима
.
Пантовац
једнако
ослушкиваше
и
одмераваше
ухом
докле
се
потера
растегла
,
па
,
кад
опази
да
сва
вика
све
више
остаје
иза
њих
,
засијаше
му
очи
радосно
,
јер
појми
да
су
искочили
из
ланца
и
да
су
,
према
томе
,
побегли
од
опасности
.
Кроз
четврт
часа
хајдуци
прегазише
Качер
више
гвоздене
бране
и
дохватише
се
густих
рудничких
огранака
.
XВИИИ
—
Наслеђе
,
господа
моја
,
велика
је
и
важна
чињеница
у
,
тако
рећи
...
у
томе
питању
—
говораше
апотекар
пред
Јанковом
пивницом
својим
присним
»
пријатељима
,
партнерима
,
суграђанима
и
осталој
булументи
нашега
града
«
,
како
он
то
вељаше
.
—
Али
су
прилике
и
околности
,
у
којима
човек
егзистира
,
од
пресуднијега
,
тако
рећи
...
утицаја
...
—
Шта
ту
дробиш
—
упаде
му
жучно
у
реч
месни
учитељ
,
који
се
,
док
апотекар
састављаше
своју
научну
фразу
,
иронично
осмехиваше
.
—
Да
је
тебе
твој
отац
боље
васпитао
—
учитељ
јако
нагласи
ову
реч
—
ти
би
уредно
свршио
школу
и
био
би
користан
државни
радник
,
а
не
би
продавао
чивит
и
соду
по
паланкама
.
Васпитање
је
,
ако
хоћеш
да
знаш
...
—
А
гле’те
милорда
!
—
узвикну
апотекар
.
—
А
какво
сте
васпитање
ви
добили
,
ако
се
смемо
усудити
да
запитамо
,
од
свога
ћаће
?
Какву
сте
то
ви
философију
свршили
,
молићемо
,
и
који
је
рад
кориснији
за
народ
,
мој
или
ваш
?
...
—
Зар
се
школе
уче
само
ради
тога
,
да
човек
буде
чиновник
?
—
рече
срески
шумар
,
и
пренесе
поглед
преко
својих
слушалаца
,
да
би
се
уверио
:
деле
ли
и
они
његово
мишљење
.
—
Мој
отац
,
као
сељак
,
дао
ми
је
васпитање
како
је
могао
—
обрте
се
учитељ
апотекару
—
и
ја
сам
учио
онолико
,
колико
је
кадро
било
једно
сељачко
имање
да
ме
издржи
.
Али
ти
,
господски
син
,
богаташ
...
—
Полако-те
,
море
,
ви
одосте
на
друго
,
—
проговори
месни
свештеник
.
—
Ми
смо
почели
о
Ђурици
.
Шта
је
узрок
,
велим
ја
,
те
човек
,
који
може
онако
да
осећа
,
који
може
да
воли
,
који
тражи
свету
цркву
да
благослови
његов
брак
,
те
такав
човек
,
велим
,
чини
онаке
покоре
и
злочинства
и
на
ономадашњој
и
јучерашњој
похари
?
Која
вели
да
су
га
на
то
нагнале
прилике
и
околности
,
а
учитељ
,
као
што
видим
,
налази
да
је
свему
томе
криво
васпитање
.
Али
реците
ви
мени
,
драгановићи
моји
,
са
чега
толики
други
свет
оде
у
гору
?
Зар
не
видите
да
већ
постаје
обичај
:
чим
коме
мало
потесни
око
врата
,
он
домча
шоцу
у
руке
,
па
хајд
’
у
гору
.
То
ви
мени
реците
...
А
ја
,
у
колико
могу
да
мислим
,
рекао
бих
,
да
ће
томе
бити
узрок
наш
крајњи
немар
према
вери
и
цркви
,
рекао
бих
...
—
Пардон
!
—
викну
апотекар
.
—
Ако
сам
био
тако
срећан
,
да
схватим
драгоцене
мисли
уваженога
господина
попе
,
мени
се
чини
...
ја
бих
рекао
да
он
навраћа
воду
на
своју
воденицу
,
исто
онако
,
као
што
то
чини
учитељ
.
Ја
вам
опет
велим
,
господо
:
прилике
и
околности
.
Узмите
ви
ово
:
је
ли
Ђурица
спреман
из
малена
за
хајдука
?
—
Није
.
Је
ли
...
—
Ја
шта
је
радио
,
но
се
спремао
...
—
упаде
му
учитељ
у
реч
.
—
Пардон
,
не
прекидај
ме
.
Је
ли
он
непрестано
,
радећи
своје
сељачке
послове
,
замишљао
себе
као
хајдука
?
—
Није
.
А
да
ли
је
помишљао
на
поштен
живот
,
на
женидбу
,
на
кућење
,
на
рад
?
—
Одреците
му
то
,
ако
можете
!
Дакле
,
случајно
учинио
једну
погрешку
и
био
лоше
среће
,
те
га
власт
ухватила
,
па
,
бојећи
се
ваљда
горих
јада
,
дао
чистац
...
—
Све
су
то
трице
и
кучине
!
умеша
се
Живко
писар
,
стари
полицајац
.
Какве
прилике
и
воспитаније
,
какви
бакрачи
!
Ехе
...
кажем
...
—
ту
се
Живко
мало
искашља
,
да
би
нашао
што
згоднију
реч
за
своју
мисао
.
—
Поп
има
право
,
кажем
ја
...
Али
то
није
све
.
Него
је
пао
углед
власти
,
ја
,
брате
,
углед
власти
је
пао
.
Јест
,
кажем
...
А
ја
бих
њега
на
точак
чим
врдне
,
па
да
ви’ш
онда
би
ли
се
сећао
хајдуковања
!
Ја
—
заврши
он
и
Дубоко
повуче
из
ћилибарске
муштикле
.
—
Варате
се
,
господине
—
одговори
му
апотекар
.
—
Кад
су
беснели
по
овом
крају
Јевђовић
,
Сарић
и
други
,
тада
је
ауторитет
власти
био
на
максималној
висини
,
па
су
опет
они
чинили
покоре
.
А
пре
тога
метали
су
и
на
точак
,
и
тада
је
било
оваких
разбојника
.
Али
шта
је
одвело
у
хајдучију
и
Јевђовића
и
Ђурицу
и
толики
свет
?
...
—
Баш
да
вам
кажем
и
ја
једну
—
рече
Дмитар
књижар
,
пошто
се
искашља
и
протрља
међу
прстима
свој
дебео
златан
ланац
о
врату
.
—
Ви
сви
погађате
,
али
,
простићете
,
с
једне
стране
.
Све
то
јесте
тако
као
што
ви
сви
велите
,
и
сви
имате
право
.
И
то
ће
рећи
,
да
сви
ти
узроци
постоје
:
мало
ово
,
мало
оно
,
тек
изиђе
како
не
ваља
.
А
сад
,
зашто
је
толики
народ
нагрнуо
у
хајдуке
?
—
То
му
је
,
брате
,
у
крви
...
така
му
је
погана
крв
:
чим
што
мало
,
он
у
гору
.
То
је
једно
.
А
за
Ђурицу
рекао
бих
да
ће
учитељ
имати
највише
право
.
Отац
га
је
научио
злу
,
а
он
се
потрудио
да
претекне
оца
.
Што
не
одоше
у
гору
толики
његови
вршњаци
из
села
?
Зато
,
што
их
родитељи
нису
учили
да
краду
и
отимају
,
но
да
раде
и
,
што
но
веле
,
да
живе
поштено
.
Ја
како
,
брате
!
Моје
дете
неће
бити
хајдук
.
А
зашто
?
—
Зато
што
пазим
на
сваки
његов
корак
...
—
Добро
велиш
,
Дмитре
—
одговори
му
свештеник
.
—
То
и
ја
кажем
.
Нека
сваки
води
бригу
о
својој
деци
како
треба
,
па
неће
бити
хајдука
,
или
их
бар
неће
бити
овако
много
.
А
да
ли
нам
је
баш
то
у
крви
—
Бог
ће
га
знати
.
Нешто
не
знам
како
је
сад
по
другим
земљама
,
али
држим
да
свуд
има
тога
зла
.
—
О
,
те
како
!
—
рече
апотекар
.
—
Бандити
су
велико
зло
у
свима
државама
...
—
Бог
с
тобом
,
Коста
,
шта
су
ту
криви
бандисти
?
—
Викну
Лаза
терзија
,
који
је
у
младим
годинама
,
испитујући
своје
подобности
,
носио
добош
у
војној
банди
.
—
Ох-хо-хо-хо
...
—
слатко
се
насмеја
апотекар
.
—
Бандити
,
господар-Лазо
,
то
ће
рећи
разбојници
—
на
страном
језику
.
А
уваженој
господи
бандистима
нека
је
слава
и
част
!
...
А-а
,
господине
капетане
,
част
нам
је
...
и
овом
приликом
,
као
и
сваком
...
—
рече
он
,
дижући
своју
»
шлафкапу
«
и
поздрављајући
капетана
,
који
нешто
туробна
изгледа
дође
међу
друштво
и
седе
.
—
Добро
јутро
!
—
поздрави
се
капетан
,
седајући
за
сто
.
—
Чујем
ја
још
из
собе
,
да
се
овде
претреса
велика
философија
.
—
Не
замерите
скромним
и
мирним
грађанима
—
продужи
апотекар
—
што
се
у
оскудици
здраве
душевне
хране
наслађују
полициским
билетенима
,
којима
их
ваше
господство
тако
ревносно
снабдева
.
Да
није
Ђурице
и
вас
,
не
знамо
шта
бисмо
радили
од
дуга
времена
.
—
А
,
и
тога
ћу
Ђурицу
скоро
скинути
с
врата
.
Не
знам
само
који
ли
је
то
од
његових
долијао
.
—
Шта
,
има
ли
извешћа
од
синоћ
?
—
Ништа
ново
.
Један
је
од
нападача
погинуо
,
а
Никола
је
досад
умро
.
Не
знам
само
шта
ће
бити
с
децом
.
Чекам
извешће
свакога
часа
.
—
Е
њихова
је
дрскост
прешла
сваку
меру
.
За
два
дана
две
разбојничке
похаре
!
—
рече
свештеник
.
—
И
јуче
изјутра
онај
случај
у
Кленовику
!
—
одговори
капетан
.
—
Шта
,
ми
нисмо
чули
?
—
повикаше
радознали
слушаоци
.
—
Једна
сељанка
,
која
је
нешто
оговарала
његову
Станку
,
враћала
се
из
вароши
.
Он
је
ухвати
,
веже
јој
руке
,
па
задигне
сукњу
и
кошуљу
јој
,
те
веже
више
главе
и
пусти
је
тако
у
село
.
Али
је
најгоре
што
је
она
,
по
његовој
наредби
,
морала
тако
проћи
кроз
цело
село
,
и
ником
није
смела
допустити
да
је
одреши
,
док
не
стигне
својој
кући
.
—
Па
је
ли
све
извршила
?
—
Морала
је
,
јадница
.
Чекало
би
је
горе
зло
.
—
Како
ли
је
могла
ићи
завезаних
очију
?
—
Кроз
сукњу
се
види
лепо
.
—
Говорите
,
господо
,
што
хоћете
,
али
ја
опет
велим
:
наслеђе
је
важна
чињеница
...
—
отпоче
апотекар
да
развија
своју
философску
мисао
...
Међутим
догађаји
,
који
су
се
одиграли
дан
раније
и
који
изазваше
овај
разговор
,
беху
веома
страшни
.
Другога
дана
после
потере
,
Ђурица
и
Пантовац
,
с
одабраним
друштвом
,
које
им
је
Вујо
спремио
,
ударише
на
бистричкога
механџију
усред
бела
дана
,
пред
десетином
сељана
,
који
се
случајно
затекоше
у
механи
.
Секоше
,
мучише
и
тукоше
механџију
Цинцарина
и
момка
му
синовца
,
узеше
му
осам
стотина
банака
и
,
зарезавши
му
нос
,
припретише
:
—
Ако
чујемо
да
опет
мучиш
сиротињу
кајишарским
интересом
,
убићемо
те
на
месту
.
Сви
сељани
осташе
као
приковани
на
своме
месту
;
нико
не
смеде
оком
мрднути
,
а
неки
,
из
превелика
усрђа
,
беху
позавлачили
главе
под
клупе
.
Кад
одоше
хајдуци
,
ови
само
мрдаху
ногама
,
на
позив
својих
суседа
да
изиђу
,
показујући
тим
да
се
не
интересују
оним
,
што
је
иза
њихових
леђа
...
Одмах
сутрадан
,
око
заранка
,
исто
друштво
опколи
кућу
Николе
Чолића
,
богата
сељака
из
Грабовца
.
Никола
је
био
на
путу
,
и
разбојници
,
знајући
тачно
кад
ће
се
вратити
,
чекаху
га
свакога
тренутка
.
И
сад
су
ишли
на
поуздану
добит
,
јер
су
знали
да
је
Никола
отишао
да
наплати
облигацију
од
двеста
дуката
.
Знали
су
да
је
Николина
задруга
на
раду
у
пољу
,
а
код
куће
беху
само
ситна
деца
са
женом
редаром
.
На
вратницама
,
куда
ће
Никола
доћи
,
беху
прикривени
Ђурица
,
Пантовац
и
Новица
.
Последња
Двојица
полегали
су
у
корову
,
што
је
израстао
по
ђубрету
близу
вратница
,
а
Ђурица
се
завукао
у
витлове
шиндре
,
коју
је
Никола
спремио
за
нове
стаје
.
Остало
друштво
заузело
је
друге
вратнице
,
па
једни
чекају
уговорени
знак
да
упадну
у
кућу
,
а
други
да
стоје
на
стражи
.
Беше
тихо
летње
вече
.
Сунце
се
претворило
у
пламено
коло
са
хиљадама
дугих
и
сјајних
ватрених
паоца
,
од
којих
се
половина
заклонила
за
високу
гору
,
а
друга
половина
блиста
и
пршти
ватром
уз
небесни
свод
,
преливајући
се
час
у
ватрено
црвенило
,
час
у
љубичасто
пламено
жутило
.
И
она
густа
измаглица
,
која
се
вазда
виђа
око
заласка
сунчева
,
претворила
се
у
ватру
,
па
блиста
и
трепери
,
заклањајући
један
део
сунчаних
зрака
.
И
шума
,
и
поље
,
и
брегови
,
све
доби
неку
нову
,
сјајнију
и
отворенију
боју
...
По
плаву
небу
пролете
јато
задоцнелих
птица
,
журећи
се
на
ноћиште
...
Деца
се
окупила
у
једном
углу
пред
вајатом
,
цепкају
и
забадају
иверје
у
земљу
,
заборављајући
све
друго
што
је
иза
њих
.
Један
малишан
са
врха
брда
,
више
куће
,
довикује
мајку
и
јавља
да
не
може
нигде
да
нађе
јагњад
,
која
су
се
позавлачила
негде
у
папрати
.
Непомузене
овце
блеје
и
,
да
би
се
зар
чиме
забавиле
,
штрбну
мало
угажене
траве
и
опет
подигну
главе
,
очекујући
музару
...
Прве
вратнице
на
огради
од
воћњака
шкрипнуше
,
и
кроз
њих
прође
коњаник
.
То
се
Никола
враћа
с
пута
.
Они
из
заседе
поиздизаше
главе
ослушкујући
,
да
по
гласу
познају
,
враћа
ли
се
сам
Никола
.
»
Е
,
још
ово
,
па
квит
!
«
—
помисли
Ђурица
у
себи
,
спремајући
нож
и
пушку
за
напад
.
»
Само
да
не
буде
крви
!
...
Оно
истина
,
сад
је
све
једно
,
али
тек
лакше
ми
је
,
кад
се
на
миру
сврши
«
.
—
О
,
Мићо
!
—
Викну
Никола
с
пута
,
видевши
синчића
на
брду
.
—
Чујем
—
одговори
дете
осврнувши
се
.
—
Јеси
нашао
јагњад
,
сине
?
—
Нема
их
нигде
,
славе
ми
!
—
рече
малишан
застанувши
и
као
размишљајући
где
ли
су
.
—
Да
потражим
још
горе
у
зобишту
.
—
Потражи
,
моје
дете
,
па
пожури
,
—
викну
Никола
,
сагињући
се
на
коњу
испод
шљива
.
Кад
стиже
пред
вратнице
,
сиђе
с
коња
и
поче
да
га
распрема
.
Погледавши
случајно
у
двориште
,
угледа
тамо
два
човека
,
од
којих
један
утрча
у
кућу
,
а
други
оде
к
оној
гомилици
деце
.
»
Хајдуци
!
...
То
је
оно
страшило
,
од
кога
се
и
дан
и
ноћ
страхује
...
па
,
ето
их
!
...
«
—
помисли
он
,
и
таман
да
се
окрене
и
да
бега
натраг
,
а
неки
страшни
и
необични
људи
притрчаше
му
,
створише
се
уз
њега
,
као
да
изникоше
из
земље
,
и
дочепаше
га
снажним
рукама
.
Коњ
одскочи
у
страну
и
нестаде
га
испред
Николиних
очију
,
а
он
се
осети
усамљен
,
у
власти
ових
страшних
зверова
.
—
Пст
,
да
ниси
писнуо
!
...
Полази
напред
!
—
викну
један
од
нападача
,
и
Никола
осети
јак
ударац
у
леђа
.
—
Не
ударај
се
,
молим
те
,
наредићемо
се
лепо
...
—
рече
он
,
ступајући
напред
плашљиво
и
збуњено
.
Утом
деда
завришташе
,
а
у
кући
закука
жена
.
»
Шта
то
њима
раде
?
...
Откуд
тамо
други
хајдуци
?
«
—
помисли
он
,
заборављајући
да
је
мало
час
сам
видео
двојицу
.
Улазећи
у
кућу
,
Никола
угледа
снаху
како
је
необично
присела
код
завале
испод
прочеља
,
дигла
руке
више
главе
и
преплашено
гледа
зликовца
,
који
стоји
пред
њом
с
голим
ножем
.
—
Паре
дај
!
—
подвикну
Ђурица
и
замахну
ножем
.
—
Хоћу
,
брате
,
хоћу
,
молим
те
...
ево
на
,
ево
сад
...
—
муцаше
он
,
вадећи
рубац
испод
појаса
,
али
му
нешто
сметаше
да
га
одмах
извади
.
Руке
му
тако
дрхтаху
,
да
не
беше
у
стању
владати
њима
.
Дохватио
је
прстима
за
крај
рупца
,
али
никако
не
може
да
га
извуче
,
јер
не
зна
шта
да
чини
с
рукама
.
—
Чек
’
,
чек
’
...
ево
сад
...
—
муцаше
јадник
једнако
,
претурајући
руком
по
појасу
.
Ђурица
приђе
,
истрже
му
рубац
и
развеза
,
па
стаде
да
броји
банкноте
.
За
тренутак
сви
ућуташе
,
посматрајући
како
Ђурица
невештим
прстима
одваја
један
по
један
лист
папира
.
И
сам
Никола
се
забави
тим
послом
и
стаде
да
броји
,
заједно
са
Ђурицом
,
једну
по
једну
банкноту
,
као
да
и
њега
интересује
колико
ће
се
наћи
новаца
у
том
завежљају
.
—
Хо
,
па
овде
је
само
сто
двадесет
дуката
!
Камо
ти
још
осамдесет
?
—
рече
Ђурица
.
—
Јест
,
јест
,
брате
...
сто
двадесет
равно
...
Нема
више
.
—
Како
нема
?
Урош
те
је
позвао
да
ти
исплати
свих
двеста
по
облигацији
.
—
А
,
е
то
јест
...
али
није
све
платио
...
Ево
облигације
код
мене
,
па
читајте
...
на
њој
то
пише
—
одговори
Никола
и
стаде
да
тражи
по
јелеку
.
—
А
,
ево
је
!
—
рече
он
пружајући
Ђурици
облигацију
.
—
На
њој
све
пише
,
све
...
—
Што
ти
није
све
дао
...
.
му
његова
!
—
викну
Пантовац
као
с
неким
правом
,
налазећи
да
му
је
тим
причињена
хотимична
штета
.
—
Нема
,
нема
човек
...
душе
ми
нема
—
правдаше
Никола
и
себе
и
свога
дужника
.
—
Остави
сад
то
—
викну
Ђурица
.
—
Дај
ми
оне
паре
што
си
узео
за
стоку
и
јечам
.
—
Како
?
Није
,
браћо
,
није
Бога
ми
!
...
.
Нема
...
—
Шта
нема
...
ти
твога
!
—
викну
Ђурица
.
—
Јеси
ли
о
аранђеловском
вашару
узео
педесет
,
о
пантелијевском
тридесет
,
а
колико
ти
је
дао
Дмитар
за
јечам
?
—
За
јечам
?
—
одговори
Никола
,
чудећи
се
тачном
рачуну
,
који
му
Ђурица
изнесе
.
—
Е
јест
,
било
је
и
то
,
али
сам
раздао
по
народу
,
браћо
.
Раздао
сам
до
последње
паре
,
тако
ми
самога
Бога
...
—
Лажеш
,
псино
матора
!
—
викну
Пантовац
,
па
изви
нож
у
висину
и
удари
њиме
Николу
по
глави
.
Никола
осети
страшан
бол
у
глави
,
и
са
њим
заједно
потече
му
топал
мокар
млаз
низ
потиљак
.
»
Гле
,
смрт
!
—
помисли
ону
себи
—
да
се
гине
!
...
«
и
ова
мисао
га
препороди
,
ули
му
неку
непознату
му
до
сад
снагу
самоодбране
,
коју
он
никад
у
себи
не
претпостављаше
.
Наиђе
му
нека
црвенкастосива
тама
пред
очи
,
која
му
заклони
собом
све
предмете
и
сва
лица
...
Он
не
виђаше
више
ништа
,
осим
једно
једино
страшило
,
које
се
помаљаше
из
те
таме
са
подигнутим
ножем
.
То
је
страшило
добро
познао
и
разумео
:
да
му
оно
спрема
смрт
,
неизбежну
страшну
смрт
,
без
устанка
,
без
пребола
...
И
ако
сад
он
успе
да
уништи
то
страшило
,
онда
...
онда
ће
бити
нешто
друго
,
нешто
боље
,
а
шта
—
о
томе
и
не
мишљаше
...
Глава
га
жигну
још
јаче
,
још
ужасније
,
и
он
некако
механички
,
без
размишљања
,
онако
исто
као
што
се
удављеник
грчевито
хвата
за
слабу
шибљику
,
дохвати
свој
мали
ножић
иза
паса
,
истрже
га
брзо
и
тако
исто
муњевитом
брзином
сјури
га
ономе
страшилу
у
груди
.
Осети
само
како
нож
удари
у
неку
мекоту
,
као
кад
он
у
јесен
цепа
бут
говеђи
за
пршуту
,
па
после
оде
тамо
некуд
сав
до
дршке
...
И
потом
угледа
како
оно
страшило
необично
отвори
и
рашири
очи
,
као
да
се
нечему
јако
зачуди
,
па
их
преврте
у
вис
и
онда
он
познаде
да
је
то
страшило
хајдук
Пантовац
,
који
се
одједном
опусти
,
и
некако
необично
седе
и
леже
у
ватру
на
прочељу
,
леже
онако
леђима
,
преврнутих
очију
,
и
он
поче
разумевати
да
је
то
он
убио
Пантовца
.
Али
истога
тренутка
нешто
јако
пуче
и
њега
нешто
тако
јако
удари
у
слепо
око
,
гурну
га
,
и
он
се
од
тога
претури
и
—
умре
...
А
Ђурица
стајаше
над
њима
са
пушком
,
из
које
још
излажаше
по
мало
дима
,
гледаше
их
зачуђено
,
не
могући
појмити
шта
то
би
.
»
Сад
овога
тренутка
беху
два
човека
жива
,
беху
оваки
исти
као
што
сам
и
ја
,
и
гле
...
«
Пантовчеву
главу
дохватио
пламен
,
згорео
сву
косу
и
по
кући
се
просу
задах
...
Како
осети
смрад
спаљене
косе
,
Ђурица
хтеде
да
врисне
,
осврте
се
пажљиво
по
кући
,
угледа
још
некога
над
оним
,
кога
је
он
убио
.
То
се
снаха
наднела
над
мртвим
девером
и
домаћином
,
па
кука
и
нариче
,
али
Ђурица
не
чује
никаква
гласа
,
но
се
само
чуди
откуд
та
жена
овде
!
И
напослетку
,
угледавши
врата
,
једним
скоком
испаде
из
куће
и
потрча
к
првој
шуми
,
која
му
паде
у
очи
.
Али
,
потрчавши
мало
,
обузе
га
неописан
страх
од
самоће
,
од
себе
сама
и
од
онога
вечерњега
сутона
.
.
Застаде
и
ослушну
...
Неко
му
се
приближује
.
А
,
јест
,
то
је
друштво
,
на
које
је
он
био
заборавио
.
Потрчаше
сви
напред
ћутећи
,
а
Ђурица
скакаше
пред
свима
,
не
знајући
ни
где
гази
,
ни
куда
иде
,
ни
шта
ради
.
Тек
кад
зађоше
у
шуму
,
умерише
корак
.
У
оној
немој
,
мрачној
шумској
хладовини
Ђурица
стаде
да
прибира
мисли
.
»
Откуд
ја
ово
идем
?
...
Шта
ово
би
?
...
А
,
јест
,
убио
сам
човека
!
.
.
«
И
при
тој
мисли
стеже
му
се
срце
и
охлади
,
а
на
душу
му
паде
неки
тежак
терет
,
неки
велики
бол
,
неко
непојмљиво
осећање
,
које
је
личило
и
на
кајање
,
и
на
жалост
,
и
на
страх
од
нечега
што
се
не
види
и
не
разуме
.
Неко
ново
,
досад
успавано
осећање
у
њему
пробуди
се
и
стаде
да
га
гризе
,
да
жеже
као
зубни
бол
...
Он
иђаше
узверена
погледа
,
страшљиво
управљена
у
помрчину
,
отворених
,
осушених
и
врелих
усана
,
онако
као
што
болесник
у
врућици
скаче
с
постеље
и
бежи
од
куће
.
»
За
јечам
?
...
Раздао
сам
по
народу
,
тако
ми
самога
Бога
!
...
«
—
понављаше
он
у
памети
последње
Николине
речи
и
изазиваше
све
оне
страшне
слике
,
које
се
мало
час
пред
његовим
очима
изређаше
,
али
се
сад
сећаше
само
Николиних
речи
и
последњега
свога
дела
:
кад
је
пружио
,
скоро
наслонио
,
пушку
на
слепо
око
и
окинуо
.
Одједном
Никола
седе
;
нити
му
се
лице
промени
,
нити
се
он
осврте
,
ни
мрдну
чим
,
него
га
само
одједном
нестаде
с
оне
висине
,
на
којој
је
стајао
,
као
да
је
скочио
у
воду
,
и
тако
се
простре
по
земљи
,
пруживши
ону
руку
с
ножем
ка
прочељу
,
као
да
је
имао
са
њом
какву
нарочиту
намеру
.
И
затим
му
падоше
у
очи
широка
Николина
леђа
,
у
сукнену
јелеку
,
како
су
необично
одскочила
од
земље
.
И
после
се
одједном
нађе
над
њим
неко
други
,
као
да
је
видео
женску
конђу
,
убрађену
црвенкастом
марамом
са
белим
цветићима
.
И
више
се
ничега
није
сећао
...
А
варош
ври
од
нестрпљења
...
Капетан
је
напослетку
добио
тачно
извешће
.
Кола
са
мртвим
Пантовцем
очекују
се
свакога
часа
,
а
појединости
напада
познате
су
,
већим
делом
,
свима
.
Ипак
се
нестрпљиво
очекује
писар
Мита
,
који
ће
сав
догађај
испричати
онако
,
како
је
у
истини
било
.
По
подне
стигоше
кола
са
спроводницима
,
писаром
и
доктором
.
Народ
нагрну
колима
,
па
нити
ко
може
приђи
колима
да
што
види
,
нити
се
може
извући
из
гомиле
,
већ
се
дела
маса
радознала
на
рода
таласа
и
повија
са
стране
у
страну
,
као
добра
пшеница
под
снажним
ветром
.
Велику
муку
имађаше
среска
послуга
,
док
уведе
кола
у
среско
двориште
.
Жандарми
одмах
скидоше
Пантовца
и
простреше
га
по
зеленој
ледини
.
Народ
се
окупи
уоколо
.
На
благој
,
мало
нагнутој
равници
лежаше
раширених
руку
и
опружених
ногу
,
мртав
Пантовац
.
Страх
га
беше
погледати
.
Густа
коса
му
беше
спаљена
и
на
место
ње
стајаху
још
уковрчени
црни
и
тврди
пурци
,
пепео
од
косе
,
који
му
даваху
још
страшнији
,
необичнији
изглед
.
Преко
целога
темена
,
куда
су
жандарми
,
дижући
га
ваљада
на
кола
,
збрисали
и
скинули
рукама
изгорели
пухор
косе
,
виђаше
се
црвена
,
испечена
кожа
,
па
једном
месту
напукла
,
па
ту
зија
огромна
спржена
рана
.
На
лицу
му
не
беше
ни
бркова
ни
обрва
,
већ
наместо
њих
стајаше
црна
гар
,
по
негде
обрисана
,
те
показује
иа
том
месту
трагове
пламена
.
Очи
му
беху
отворене
,
али
готово
испечене
,
услед
чега
цело
лице
више
добијаше
изглед
обичне
трупине
.
С
леве
стране
груди
,
на
чистој
белој
кошуљи
,
зијаше
мала
крвава
рана
,
улепљена
усиреном
и
запеченом
крвљу
.
—
Што
ти
је
човек
,
брате
—
рече
неко
из
народа
—
кâ
да
си
запарао
ноктом
преко
меса
,
а
ет
’
...
мртав
!
...
Сви
разделише
ову
философску
мисао
,
па
чак
и
капетан
,
који
дотле
стајаше
намрштена
и
озбиљна
изгледа
,
после
ове
напомене
значајно
махну
главом
,
као
да
би
рекао
:
»
Ја
,
море
!
«
Само
апотекар
показиваше
,
да
га
ова
појава
не
зачуђава
,
јер
његово
лице
доби
израз
као
да
је
хтео
рећи
:
»
Е
мој
брате
,
да
сте
видели
оно
што
ја
знам
!
«
И
доиста
,
он
одмах
проговори
:
—
Е
,
нисте
видели
ви
у
Штајнбруху
:
узме
само
једну
танку
дугачку
иглицу
и
завуче
је
вепру
између
груди
.
Вепар
само
:
мрд-мрд
и
—
готово
!
...
Господине
мој
,
шта
мислите
!
...
—
То
су
,
брате
,
свиње
—
одговори
онај
први
—
а
свињче
...
истина
јесте
,
у
неку
руку
,
како
ћу
казати
...
као
човек
,
али
опет
није
човек
.
А
човек
је
,
брате
,
човек
!
—
И
ово
ти
је
,
болан
,
некад
било
дете
и
сисало
мајчино
млеко
,
и
мајка
га
,
ка
и
све
мајке
,
волела
и
гајила
!
—
прозбори
газда
Дмитар
,
гледајући
онакажено
лице
зликовчево
.
—
Како
га
је
гајила
,
тако
је
и
прошао
—
одговори
учитељ
.
Људи
наставише
да
исказују
један
другом
своје
утиске
,
а
капетан
стаде
да
саслушава
грађане
,
који
су
познавали
Пантовца
.
Прибравши
довољно
доказа
да
је
овај
мртвац
доиста
Пантовац
,
капетан
нареди
да
га
одмах
носе
и
закопају
.
Увече
је
,
украј
срескога
пута
,
израстао
нов
хум
влажне
земље
,
као
једини
споменик
зликовачких
дела
.
XИX
Кад
је
Ђурица
похарао
бистричкога
механџију
,
није
хтео
после
похаре
да
се
састаје
с
Вујом
,
но
му
је
само
поручио
да
је
посао
свршен
успешно
,
да
су
нашли
новаца
више
но
што
су
се
надали
и
да
ће
одмах
да
ударе
на
Чолића
.
И
ако
Вујо
није
налазио
за
паметно
да
се
врши
други
напад
са
толиким
новцем
у
џепу
(
јер
могао
је
Ђурица
погинути
,
па
ко
зна
шта
би
било
са
новцем
)
,
ипак
му
је
одговорио
:
»
Нека
чини
како
зна
,
само
нек
пази
на
људе
«
.
Али
сад
,
после
друге
похаре
,
Вујо
посла
пред
њега
човека
,
који
је
имао
на
сваки
начин
да
га
доведе
к
Вују
,
да
му
не
да
свраћати
никуд
на
другу
страну
.
Случајно
,
пре
овог
изасланика
,
Ђурица
срете
свога
Кленовичанина
,
кога
му
је
послао
јатак
Јово
.
Ђурица
још
иђаше
као
у
грозници
.
Друштво
је
распустио
,
давши
сваком
другу
по
десет
дуката
,
само
остави
са
собом
Новицу
,
јер
га
беше
страх
од
самоће
.
Кад
окретоше
подножјем
Венчаца
,
оном
шумовитом
страном
,
зачуше
пред
собом
познато
звиждање
,
знак
њихових
јатака
.
Обојица
се
заклонише
за
дрва
,
спремише
пушке
и
одговорише
на
знак
.
И
с
једне
и
друге
стране
понављаше
се
звиждање
,
да
би
онај
,
што
им
прилази
по
мраку
,
знао
којим
ће
правцем
ићи
.
—
Стој
!
—
рече
Ђурица
лагано
,
кад
опази
човека
близу
себе
.
—
Ко
си
?
—
Ја
сам
,
Ђуро
,
од
Јова
...
—
А
,
Миша
!
—
познаде
га
Ђурица
,
па
му
приђе
.
—
Шта
је
,
ко
те
шаље
?
—
Јово
ме
послао
.
Чуо
је
да
ћеш
ноћас
овамо
у
Кленовик
,
па
ти
казао
да
нипошто
не
свраћаш
к
Мату
.
—
Зашто
?
—
Он
је
ономад
јавио
капетану
да
ћеш
ноћити
код
Јова
,
па
су
због
тога
дизали
потеру
.
—
Не
може
бити
!
—
Јест
,
вала
,
па
сврати
на
Вуја
,
те
га
питај
,
и
он
ће
ти
казати
;
он
то
још
боље
зна
.
Ђурица
ућута
и
као
да
стаде
нешто
мислити
.
Дуго
је
тако
ћутећи
упирао
поглед
у
помрчину
,
па
напослетку
махну
руком
и
обори
главу
,
као
да
и
сам
увиђа
,
да
не
може
још
ништа
смислити
под
утиском
ових
необичних
догађаја
,
који
се
све
више
гомилаху
око
њега
.
»
Шта
ћу
да
мислим
?
«
—
рече
он
себи
напослетку
.
—
»
Видим
да
се
приближује
крај
,
па
сад
што
ме
снађе
.
Кад
су
најпоузданији
моји
људи
почели
да
ми
раде
о
глави
,
онда
ту
нема
живота
.
Али
се
опет
не
дам
тако
лако
!
...
А
она
?
...
Баш
ми
је
и
то
велика
невоља
!
...
—
А
,
Ново
?
—
обрте
се
оп
Новици
,
који
полако
иђаше
за
њим
.
—
Шта
велиш
за
ово
?
—
А
да
што
ћу
ти
рећ
’
,
болан
,
но
да
утучеш
пашче
,
нека
они
други
узму
памет
у
главу
.
—
Ако
ли
се
они
још
више
наљуте
за
то
?
—
Не
смију
,
богме
!
Свакому
је
танак
врат
.
»
Сад
би
ми
ваљао
побратим
.
Шта
ли
је
са
њим
,
јадником
?
...
Вујо
би
ме
још
боље
научио
,
али
нећу
к
њему
,
док
год
не
раздам
ове
новце
људима
...
«
Опет
се
зачу
звиждање
.
—
Шта
је
сад
?
—
рече
Ђурица
,
заклањајући
се
и
одговарајући
на
знак
.
Звиждање
се
понови
као
и
пре
,
Ђурица
одговараше
,
али
беше
још
опрезнији
.
—
Откуд
ти
овде
?
—
зачуди
се
Ђурица
,
познавши
Вујова
синовца
.
—
Вујо
те
зове
да
идеш
право
њему
.
Ради
се
о
твојој
глави
.
Мато
ће
да
те
убије
,
то
је
извесно
.
—
Знам
,
чуо
сам
то
.
Кажи
Вују
да
ја
одох
у
Кленовик
,
да
се
наплатим
с
Матом
.
Ако
он
мисли
да
не
треба
то
да
чиним
,
нека
пошље
одмах
за
мном
.
Стићи
ћеш
ме
до
кленовичке
реке
;
ја
ћу
полако
путом
.
—
Добро
—
одговори
онај
из
помрчине
и
нестаде
га
.
Ђурица
с
Новицом
окрете
уз
брдо
,
журећи
се
да
обиђе
Брезовац
,
па
даље
на
путу
да
чека
Вујов
одговор
.
На
кленовичкој
реци
Ђурица
се
одмори
део
час
,
па
не
добивши
никаква
одговора
од
Вуја
,
пође
с
Новицом
у
село
,
право
Матовој
кући
.
»
А
овај
ништа
не
упита
шта
је
било
код
Чолића
.
Јамачно
је
Коста
стигао
и
испричао
,
или
је
можда
Вујо
мислио
насигурно
да
ћу
ја
право
к
њему
?
...
Све
једно
.
А
жао
ми
Мата
!
...
Шта
да
чиним
са
њим
?
Истина
,
он
хоће
моју
главу
,
а
ја
се
,
богме
,
не
дам
тако
лако
.
Па
сад
...
то
је
и
тражио
!
...
«
Беше
превалила
поноћ
,
кад
Ђурица
стиже
с
Новицом
пред
колебу
у
Матову
бостаништу
,
где
је
од
пре
неколико
пута
ноћио
.
У
колеби
не
беше
никога
,
јер
је
бостан
већ
прошао
,
и
Ђурица
уђе
унутра
,
па
стаде
да
смишља
с
Новицом
шта
ће
да
ради
.
Договорише
се
да
најпре
и
сами
окушају
Мата
,
да
му
даду
довољно
прилике
да
им
покаже
своје
намере
.
Ради
тога
Новица
ће
се
сакрити
,
али
ће
се
ипак
налазити
у
близини
Ђуричиној
.
—
Чујеш
,
Ново
...
—
рече
Ђурица
устајући
.
—
Баш
ме
мрзи
да
опет
поганим
руке
...
Кад
видимо
да
то
морамо
чинити
,
ако
те
не
мрзи
...
да
ти
то
учиниш
...
—
промуца
он
као
стидећи
се
своје
слабости
,
и
у
исто
време
као
подлежући
душевном
и
физичком
умору
,
који
га
је
савладао
.
—
Само
ти
мрдни
,
па
не
брини
!
—
одговори
Новица
,
за
кога
то
,
као
што
изгледаше
,
не
беше
никаква
неповољност
.
—
Хоћу
ли
га
посјећ
’
,
или
право
у
чело
?
—
Боље
је
да
не
пуцамо
.
Нож
ти
је
оштар
?
—
Љута
гуја
!
Ђурица
,
полако
и
опрезно
,
оде
пред
кућу
.
Беше
све
мирно
.
Мато
,
као
и
сви
јатаци
,
није
држао
псе
,
по
којима
би
суседи
могли
дознати
кад
долазе
ноћни
гости
.
Ђурица
обиђе
свуд
око
куће
,
разгледа
свако
сумњиво
место
,
па
се
упути
к
високој
розги
,
пободеној
у
градини
,
под
којом
је
Мато
обично
спавао
.
Дошавши
до
позната
му
ноћишта
,
Ђурица
опази
да
Мато
спава
.
Сагнувши
се
над
њим
,
повуче
за
покривач
и
зовну
га
по
имену
.
Мато
скочи
с
места
,
и
као
да
није
ни
спавао
,
познаде
Ђурицу
и
обрадова
му
се
.
—
Гле
,
откуд
ти
?
...
А
ја
баш
мислим
да
не
удариш
ноћас
,
па
за
дуго
нисам
заспао
.
—
Чекао
си
ме
,
је
ли
?
—
Нисам
те
баш
чекао
,
али
сам
помишљао
да
ћеш
свратити
на
нас
.
Камо
ти
Радован
?
—
Погибе
.
Једва
и
ја
изнех
главу
—
рече
Ђурица
и
исприча
му
цео
догађај
код
Чолића
.
Потом
му
каза
да
је
свраћао
к
Вују
и
оставио
код
нега
све
новце
,
па
се
онда
и
он
намести
код
Мата
,
леже
и
наскоро
се
учини
да
је
заспао
.
После
пола
часа
Мато
устаде
и
зовну
га
полако
.
—
Ђуро
!
—
зовну
га
он
неколико
пута
,
па
,
видевши
да
Ђурица
спава
тврдо
,
после
велика
умора
,
диже
се
и
оде
у
мрак
.
Чим
нестаде
Мата
,
Ђурица
одмах
скочи
и
зађе
за
розгу
,
где
се
беше
прикрио
Новица
.
—
Шта
ћемо
сад
?
—
рече
он
.
—
Чек
’
да
наместим
твој
покривач
—
одговори
Новица
,
па
оде
те
навуче
поњаву
преко
сламнога
јастука
и
врати
се
за
розгу
.
—
Лијепо
сам
намјестио
,
као
да
спаваш
тамо
.
А
сад
да
гледамо
шта
ће
да
ради
угурсуз
.
После
неколико
минута
врати
се
Мато
са
секиром
у
руци
.
Прилазећи
поњавама
,
он
опет
зовну
Ђурицу
по
имену
,
па
,
не
чувши
никаква
одговора
,
издиже
секиру
,
корачи
два
пут
ближе
к
поњави
и
потеже
из
све
снаге
секиром
по
ономе
месту
,
где
је
требала
да
буде
Ђуричина
глава
.
Истога
тренутка
удари
га
Новица
ножем
у
леђа
,
прободе
га
скроз
,
и
Мато
паде
мртав
...
Убице
се
окретоше
и
одоше
кроз
село
.
У
Радоњића
забрану
седоше
.
Ђурица
одброја
осамдесет
банкнота
и
даде
их
Новици
.
—
Ево
ти
за
сад
оволико
,
па
кад
год
ти
буде
потреба
,
само
ми
кажи
.
—
Е
јеси
човјек
,
неба
ми
!
—
рече
Новица
,
чудећи
се
.
—
А
они
матори
пас
никад
ми
не
даде
више
од
десетак
петнаест
банки
.
Сад
сам
твој
,
сав
твој
...
—
Није
он
ни
мени
давао
више
—
одговори
Ђурица
—
али
сад
ћу
ја
да
делим
и
њему
и
другима
.
Само
ви
треба
мене
да
чувате
...
и
од
њега
да
браните
,
па
вам
неће
бити
криво
од
мене
.
—
Ево
ти
главе
моје
и
вјере
тврде
,
да
ћу
те
чувати
боље
но
себе
сама
!
—
узвикну
весео
и
узбуђен
Новица
.
—
А
доћи
ће
,
море
,
данак
,
кад
ћеш
виђети
колико
вриједим
.
Сад
нећу
ништа
да
ти
кажем
...
Ђурица
се
изненади
овим
речима
,
али
се
учини
да
није
на
њих
обратио
пажњу
,
а
огледа
да
изазове
Новицу
на
искрен
разговор
.
—
Знаш
,
брате
Ново
,
досадило
ми
се
робовати
за
другога
.
Гини
,
мучи
се
и
пропадај
свакога
дана
,
а
за
кога
?
—
Све
за
њега
.
Моји
људи
,
који
ме
чувају
,
и
они
,
који
са
мном
мећу
главу
у
торбу
,
добију
од
њега
коју
банку
као
слепци
,
а
оно
друго
све
он
згрће
.
Зашто
бисмо
ми
то
трпели
?
—
Знаш
шта
је
,
Ђуро
!
...
Све
је
тако
...
то
је
истина
,
али
ти
не
мореш
с
оним
курјаком
изићи
на
крај
.
То
ја
знам
,
и
знам
зашто
...
.
вјеруј
ми
.
Доћи
ће
дан
,
вељу
,
па
ћеш
и
сам
све
разумјети
и
виђети
,
а
дотле
га
мораш
заваравати
.
Подај
и
њему
половину
од
добити
,
јер
сад
је
зима
на
прагу
...
.
треба
добро
да
се
чуваш
,
а
без
њега
не
мореш
...
—
Зимус
ми
он
не
треба
.
Имам
пасоше
за
нас
обоје
,
то
ми
је
он
набавио
и
дао
,
па
ћу
да
се
склоним
подаље
.
А
више
не
смем
да
нападам
за
ову
годину
...
И
доста
је
.
—
Е
онда
те
само
једно
молим
:
не
иди
к
њему
,
док
не
прибереш
све
за
пут
.
Па
кад
буде
све
готово
,
нарачунај
се
са
њим
,
па
одмах
бјежи
и
не
говори
му
ђе
ћеш
зимовати
...
—
Што
то
сад
?
—
Тако
...
виђећеш
.
И
кад
се
на
прољеће
вратиш
овамо
,
прво
се
нађи
са
мном
,
па
онда
иди
к
њему
.
То
добро
упамти
,
ако
ти
је
мила
глава
...
—
Ама
,
реци
ми
,
болан
,
штогод
...
ти
нешто
знаш
,
па
нећеш
да
ми
кажеш
,
а
видим
да
се
то
тиче
главе
.
—
Добро
видиш
,
и
то
ти
је
засад
доста
.
А
кад
дође
вријеме
,
знаћеш
све
.
Разговорише
се
још
о
зимовању
,
али
је
Ђурица
своју
праву
намеру
,
да
зиму
проведе
у
Београду
,
тајио
и
од
њега
.
Растадоше
се
као
најбољи
пријатељи
.
Ђурица
је
имао
пуне
руке
посла
.
Требало
је
разделити
новац
јатацима
,
оставити
што
и
мајци
,
па
онда
узети
Станку
и
,
пошто
нареди
рачуне
са
Вујом
,
кренути
се
на
пут
.
Зора
већ
забелела
,
а
он
,
после
оволиких
злочина
,
још
није
ни
тренуо
.
Морао
се
негде
одморити
.
После
краћега
двоумљења
оде
к
Јову
.
XX
У
прљавој
,
каљавој
,
последњој
палилулској
улици
,
на
крају
Београда
,
поређани
су
сниски
неокречени
кућерци
од
набоја
.
Око
понеке
кућице
нема
ни
толико
дворишта
,
да
се
човек
слободно
обрне
,
а
око
понеке
подигнути
су
у
пространу
дворишту
кошеви
за
кукуруз
,
стогови
сламе
,
сена
и
шаше
,
кошаре
за
стоку
и
остале
потребе
добре
земљоделске
куће
.
Становници
су
ове
улице
махом
они
типски
и
Београђанима
добро
познати
земљорадници
Палилулци
,
или
вредни
и
сиромашни
Војвођани
,
који
се
,
сви
из
реда
,
именују
Банаћанима
,
и
ако
их
има
из
свих
крајева
лепе
Војводине
.
Већ
неколико
дана
пада
киша
над
Београдом
,
те
је
и
чистији
део
града
потонуо
у
житкој
прљавој
маси
;
расплинуло
се
блато
по
свима
улицама
,
по
двориштима
,
по
праговима
и
уласцима
у
куће
...
Са
стреха
и
из
натмурено
сребрнаста
неба
сипи
и
капље
ситна
роса
,
која
обухвата
цела
човека
,
продире
му
до
тела
и
,
чини
ти
се
,
увлачи
се
и
у
саму
срж
кошчану
...
Повучеш
ли
ваздуха
у
себе
,
појуре
ти
у
груди
хладне
росне
капљице
,
затвориш
ли
уста
,
ето
их
кроз
нос
,
па
засипљу
очи
,
уши
,
образе
,
цело
тело
...
Хладна
,
мокра
влага
продире
даље
и
од
самога
ваздуха
...
Гњила
,
влажна
магла
завила
у
свој
суморни
плашт
цео
град
,
као
какво
чудовиште
,
па
га
кваси
,
цеди
и
опет
кваси
,
рекао
бих
да
му
спира
с
прљава
лица
трагове
ужасних
злочина
,
мука
,
уздисаја
...
И
с
мокрих
камених
плоча
опет
се
дижу
облаци
суре
мокре
магле
,
квасећи
успут
људе
,
куће
,
дрвеће
,
све
...
Као
да
цела
природа
плаче
за
изгубљеним
добром
у
свету
...
Палилулска
улица
претворила
се
у
море
блата
и
влаге
.
Читави
облаци
густе
мокре
влаге
вију
се
по
кривим
и
тесним
сокачићима
,
прелећу
с
једне
кровињаре
на
другу
,
влаже
и
продиру
у
станове
кроз
малена
незаштићена
оканца
,
уносећи
собом
и
студ
и
отров
...
И
усред
дана
у
таквој
је
улици
помрчина
,
а
када
зађе
и
последњи
зрак
сунчев
,
који
је
дању
бар
оне
густе
облаке
осветљавао
,
на
таквоме
месту
наступа
црна
непробојна
ноћ
...
Шта
се
то
вере
ноћу
по
житкој
тештавој
маси
непоплочане
улице
?
...
Ни
најбоље
мачје
око
ништа
не
види
,
али
ухо
јасно
разликује
да
се
с
муком
провлаче
туде
две
ноге
човечје
,
шљепкајући
по
блату
,
отресајући
се
и
вукући
се
опет
по
растопљеној
,
замешеној
и
расплинулој
житкости
.
Тихо
се
провлачи
задоцнели
становник
,
придржавајући
се
рукама
за
мокре
зидове
блатних
кућица
или
за
накривљено
прошће
дугих
дворишта
...
Прођоше
једна
...
друга
...
десетак
кућица
,
и
он
се
напослетку
заустави
пред
једном
.
»
Баш
сам
луд
!
«
—
помисли
он
,
застанувши
пред
вратима
,
двоумећи
да
ли
да
уђе
унутра
или
да
се
врати
.
—
»
Оставих
онако
красно
друштво
!
.
.
.
А
шта
ћу
овде
?
Да
спавам
или
да
је
гледам
онако
натмурену
и
зловољну
...
И
најгоре
је
то
,
што
неће
ни
речи
да
проговори
:
све
ћути
замишљена
,
по
неки
пут
се
намршти
,
па
опет
мисли
и
мисли
...
Нема
краја
њеним
мислима
...
А
о
чему
може
да
мисли
?
О
кући
,
о
селу
,
о
мајци
,
о
оцу
...
то
није
;
она
је
истурена
,
избачена
отуд
,
па
јој
и
није
до
њих
.
О
мени
и
себи
?
...
Један
нам
је
крај
,
шта
има
да
мисли
!
...
Ја
јој
чиним
све
...
свега
има
,
као
каква
госпођа
:
ништа
не
ради
,
једе
и
пије
,
шта
ће
више
?
!
...
Шта
треба
човеку
друго
?
...
А
онај
ми
Веса
изгледа
сумњив
:
ми
сви
пијемо
,
веселимо
се
са
девојкама
,
а
он
све
гледа
испод
очију
,
и
чини
ми
се
баш
мене
највише
гледа
...
Јест
,
баш
мене
,
и
од
тога
сам
погледа
утекао
,
и
добро
сам
учинио
...
Баш
не
волим
онај
његов
поглед
!
Боље
ми
је
овде
...
А
ја
...
И
овде
је
онај
други
поглед
!
Све
једно
,
опет
је
боље
да
трпим
ово
;
поузданије
је
,
али
је
тешко
...
«
И
Ђурица
одлучно
гурну
врата
,
уђе
у
двориште
,
па
их
опет
затвори
и
наслони
на
њих
дебелу
кладу
.
Пипајући
зид
и
спотичући
се
по
клизавој
подстрешници
,
дође
до
врата
кућних
,
ослушну
мало
и
куцну
лагано
о
мокру
даску
.
После
неколико
тренутака
отворише
се
собна
врата
и
зачу
се
ход
босих
ногу
по
земљаном
поду
.
—
Ко
је
то
?
—
запита
груб
женски
глас
изнутра
.
—
Отварај
,
море
,
озебох
на
овом
кијамету
—
—
одговори
Ђурица
.
Врата
се
отворише
;
иза
њих
зину
иста
таква
густа
и
црна
помрчина
,
каква
беше
на
пољу
.
Ђурица
уђе
у
собу
.
—
Упали-де
видело
,
ослепићу
у
овој
проклетој
помрчини
.
—
Што
ће
ти
?
—
одговори
Станка
.
—
Како
ја
по
сву
ноћ
седим
сама
,
па
ћутим
и
трпим
.
»
Видиш
,
њој
је
криво
што
седи
сама
;
зато
се
она
и
дује
!
Е
,
вала
,
нећу
те
ја
по
сву
ноћ
чувати
.
«
—
Шта
ти
вали
што
седиш
сама
!
Живиш
кâ
госпођа
...
Шта
ћеш
боље
?
—
рече
он
гласно
.
Станка
запали
свећу
,
па
седе
на
под
,
по
коме
беху
прострте
неке
прљаве
поњаве
.
До
те
постеље
стајаше
мала
четвртаста
пећ
,
сандучара
,
добро
загрејана
,
од
чега
сва
собица
беше
врела
.
Ђурица
стаде
да
се
свлачи
.
Станка
га
једним
тренутком
погледа
,
па
опет
обори
очи
,
гледајући
у
његове
каљаве
ципеле
...
Обоје
су
променили
ношњу
;
удесили
су
да
се
оделом
не
разликују
од
становника
своје
улице
.
Ђурица
је
,
преко
гломазних
војничких
цокула
,
носио
оне
широке
сукнене
чакшире
које
носе
Палилулци
,
а
на
леђима
је
имао
кратак
постављен
капут
,
купљен
од
једнога
Сремца
,
и
на
глави
малу
шиљасту
шубару
.
Станка
је
,
као
и
све
жене
из
те
улице
,
носила
халине
од
неке
загасите
вунене
тканине
.
—
Чудо
се
ниси
опет
напио
?
—
рече
она
,
осмехнувши
се
јетко
.
—
Ја
мишљах
ти
ћеш
чак
у
зору
.
—
Море
махни
ме
.
Беше
тамо
један
...
ђаво
га
знао
...
Некако
ми
се
чини
сумњив
...
па
одох
раније
.
Отпре
би
се
Станка
после
таква
одговора
уплашила
и
стала
би
распитивати
и
домишљати
се
ко
ли
је
то
био
,
али
сад
као
да
није
ни
чула
одговор
:
само
га
погледа
и
слеже
раменима
.
—
С
ким
си
то
био
тамо
?
—
запита
га
она
неким
радозналим
и
притворновеселим
гласом
.
—
Знаш
...
они
наши
.
—
А
ти
мени
не
кажеш
да
се
ви
тамо
частите
са
некаквим
девојкама
?
—
рече
она
и
насмеја
се
весело
,
као
да
је
то
што
је
казала
о
провођењу
,
доиста
весели
и
занима
.
Ђурица
се
изненади
;
лако
црвенило
прелете
му
преко
лица
,
али
то
Станка
,
при
онако
слабом
осветљењу
,
не
опази
.
—
Откуд
ти
то
знаш
?
—
одговори
он
,
и
одмах
се
покаја
што
овако
лакомислено
запита
.
—
Шта
имам
да
ти
казујем
...
ти
знаш
какво
је
моје
друштво
,
а
где
они
иду
,
тамо
има
свачега
.
—
Па
добро
,
али
што
ти
кријеш
од
мене
?
—
Море
,
шта
кријем
!
.
.
Да
ти
причам
с
ким
год
седнем
и
проговорим
реч
?
...
—
Па
не
мораш
баш
све
,
али
тек
...
’
нако
...
по
нешто
бих
могла
и
ја
да
знам
—
рече
она
смешећи
се
.
Истина
,
море
,
какве
су
то
девојке
,
јесу
ли
лепе
?
—
Тхе
...
знаш
какве
су
варошке
:
беле
,
а
руке
им
кâ
памук
—
одговори
он
и
погледа
њене
једро
развијене
руке
.
Станка
нехотично
подвуче
руке
под
одећу
,
па
се
учини
још
радозналија
,
али
тако
,
као
да
се
она
не
љути
ни
на
шта
и
не
види
у
томе
ништа
неповољно
.
—
Па
како
,
болан
:
пију
ли
са
вама
,
шта
раде
?
...
Хоће
ли
која
да
се
шали
?
—
Пију
доста
,
а
и
ђаволи
су
...
—
одговори
он
и
би
му
толико
пријатно
то
сећање
,
да
сам
поче
даље
причати
.
—
Једна
све
окупила
око
мене
,
па
ми
даје
да
пијем
из
њене
руке
и
’
нако
...
шта
ти
не
ради
...
Онај
ђаво
Пера
све
је
подговара
да
ме
дира
.
Кажу
јој
да
нисам
ожењен
,
а
она
црче
,
све
око
мене
...
Тако
...
смејемо
се
...
—
Кажи
ми
,
болан
,
право
,
која
ти
се
више
допада
:
она
или
ја
?
—
Што
питаш
кад
знаш
:
она
је
варошка
,
није
за
нас
,
сељаке
људе
.
Она
хоће
само
да
извуче
новаца
...
а
ти
си
друго
...
Ми
,
онако
сељачки
...
—
Знам
,
али
кад
она
не
би
хтела
новаца
,
но
онако
...
као
ја
?
...
—
рече
Станка
,
а
усне
јој
се
скупише
и
заиграше
од
усиљенога
стезања
.
—
Е
,
то
не
може
да
буде
...
она
је
варошка
.
Неће
она
без
новаца
никуд
,
а
ти
си
,
видиш
,
оставила
све
...
И
као
да
се
сад
тек
сети
огромне
жртве
,
коју
му
је
Станка
принела
,
Ђурица
се
разнежи
и
омекша
,
па
јој
приђе
и
пребаци
јој
руку
преко
рамена
.
—
Ти
си
мени
све
добро
моје
!
А
ове
варошке
...
ништа
...
Станка
обори
главу
и
не
одговори
ништа
на
ову
изненадну
милост
Ђуричину
.
»
Нисам
могла
веровати
баба
Маци
—
помисли
Станка
—
а
оно
видиш
,
истина
је
.
Допадају
му
се
варошке
,
а
ја
?
...
Још
који
дан
,
па
ће
ме
,
ваљад
’
,
омрзнути
;
неће
ме
после
ни
погледати
,
кад
се
навикне
на
ове
варошке
...
Али
неће
!
...
Док
сам
ја
жива
,
неће
ме
променити
ни
отурити
,
јер
,
Бога
ми
,
онда
може
бити
свашта
...
Ја
сам
ради
њега
оставила
све
...
осрамотила
се
,
те
не
смем
никоме
своме
у
очи
погледати
...
оца
наљутила
...
Јест
,
то
беше
онда
у
забрану
...
Ала
беше
лепо
!
...
Чињаше
ми
се
да
ништа
боље
у
свету
нема
од
њега
.
Допадала
ми
се
она
његова
радост
и
послушност
уз
мене
...
Од
њега
стрепе
сви
људи
,
а
он
ме
слуша
као
мало
дете
...
То
ми
се
много
допадало
,
а
и
јесте
било
лепо
!
...
Што
није
сад
онако
?
...
А
сад
му
се
допадају
варошке
...
«
—
Опет
си
се
замислила
!
—
викну
Ђурица
љутито
.
—
Баш
то
не
волим
,
тешко
ми
да
те
гледам
такву
,
па
ми
се
по
неки
пут
и
не
иде
кући
због
тога
.
Шта
мислиш
,
кад
имаш
свега
и
да
поједеш
и
нако
...
—
Шта
си
окупио
једнако
с
тим
јелом
,
као
да
сам
ја
код
оца
гладовала
.
Зар
сам
ја
стока
,
да
само
једем
...
—
Море
није
то
,
него
ја
тако
уз
реч
велим
...
А
бојим
се
да
у
тој
бризи
ништа
и
не
једеш
.
Истина
,
шта
си
јела
данас
?
—
Шта
ћу
јести
?
...
Хлеба
...
Знаш
да
је
пост
.
—
Какав
пост
?
—
Божићњи
,
зар
не
знаш
...
Хоћу
да
се
причестим
,
кô
и
остали
свет
.
Ђурица
се
подиже
и
погледа
је
зачуђеним
раширеним
очима
.
»
О
чему
то
она
говори
?
...
Причешће
.
.
.
Какво
причешће
!
.
.
И
наједаред
стадоше
да
му
се
проносе
у
мислима
светле
и
слатке
слике
давнога
детињства
.
Једва
их
изазива
у
памети
.
Био
је
тако
мали
,
да
је
мало
што
разумевао
,
и
сад
се
сећа
само
као
кроз
сан
...
Мајка
му
обукла
нову
,
сасвим
нову
,
чисту
и
белу
кошуљицу
и
потпасала
га
новим
појасићем
...
обула
му
нове
црвене
ишаране
чарапе
и
опанчиће
...
сећа
се
живо
како
је
једнако
загледао
у
шаре
на
чарапама
.
Сестрица
му
,
обучена
у
шарену
сукњицу
и
црн
сукнен
јелечић
,
узела
га
за
једну
,
а
мајка
за
другу
руку
,
па
су
онда
сви
троје
ишли
далеко
,
далеко
...
не
сећа
се
цела
пута
,
али
зна
да
су
ишли
цркви
.
Па
онда
се
сећа
сјајног
и
златног
одела
свештеникова
,
од
кога
није
одвајао
очију
.
И
најзад
сећа
се
да
је
тада
све
било
тако
лепо
,
весело
и
радосно
,
да
је
било
доста
мале
веселе
деце
...
И
сећа
се
балвана
преко
реке
,
којим
су
прешли
,
и
како
је
жмурио
,
док
га
је
мајка
пренела
...
А
све
је
било
тако
сјајно
,
и
никад
,
чини
му
се
,
сунце
није
тако
грејало
,
као
тада
што
је
...
сјајно
,
светло
,
слатко
...
И
никад
га
више
не
одведоше
цркви
и
не
причестише
.
—
Јеси
ли
често
бивала
у
цркви
и
на
причешћу
?
—
запита
је
он
мекшим
радозналим
гласом
.
—
Како
да
нисам
,
кад
сам
се
бројала
у
људе
.
А
ти
?
...
—
Само
једном
,
кад
сам
био
мали
.
Сад
се
баш
сећам
...
А
како
ћеш
ти
,
с
ким
ћеш
да
идеш
?
—
Све
ће
жене
из
овога
краја
...
па
ћу
и
ја
са
њима
.
—
Да
ли
ће
ти
дати
без
исповести
?
Знаш
код
нас
попа
не
да
ником
,
док
се
не
исповеда
.
Због
тога
се
моји
никад
нису
причешћивали
.
—
И
ја
ћу
се
исповедити
...
Нисам
никог
убила
,
ни
онако
...
какво
зло
учинила
,
што
да
ми
не
да
?
—
А
од
онога
нема
ништа
?
—
Што
питаш
?
—
одговори
она
осмехнувши
се
.
—
Знам
да
жене
у
том
стању
не
иду
...
—
Нема
.
—
Па
...
готово
и
боље
!
—
Отпре
си
волео
.
—
Тхе
...
тек
онако
...
не
знам
ни
ја
.
Гаси
свећу
!
—
рече
он
и
стаде
да
се
намешта
на
постељи
.
Станка
угаси
свећу
,
али
не
леже
.
Остаде
да
премишља
у
тамној
ноћи
недовршене
мисли
,
које
јој
беху
једино
занимање
у
овој
тешкој
и
необичној
самоћи
.
Одавно
она
већ
није
више
она
Станка
,
која
је
била
девојком
.
Угасиле
се
оне
бујне
жудње
и
навике
из
девојаштва
,
увидела
је
и
дотакла
се
свега
,
што
јој
се
дотле
чињаше
необично
и
примамљиво
.
И
сад
јој
се
онај
пређашњи
живот
чињаше
сјајнији
од
сунца
и
лепши
од
свега
на
свету
...
Да
јој
је
само
још
једном
да
стане
у
друштво
својих
другарица
,
да
се
онако
слатко
насмеје
и
нашали
са
њима
...
да
послуша
оно
весело
девојачко
кикотање
...
да
их
,
онако
старински
,
смело
у
очи
погледа
.
.
И
она
зна
да
више
никад
,
ни
једној
од
њих
,
не
сме
у
очи
погледати
...
и
све
то
због
њега
.
.
и
ако
он
воли
да
се
шали
с
варошкима
...
Нека
га
.
И
њему
је
тешко
,
нек
се
забавља
,
само
нека
њу
воли
.
А
њој
је
тако
слатко
било
мало
пре
,
кад
је
он
обгрли
,
па
рече
:
»
Ти
си
мени
све
добро
моје
...
«
—
Ђуро
,
спаваш
ли
?
—
Не
спавам
.
—
Немој
да
се
љутиш
,
што
сам
ти
казала
за
оне
варошке
.
—
И
ја
то
сад
мислим
.
Ти
би
требало
да
се
љутиш
,
али
одсад
ћемо
друкчије
...
Само
да
прође
ова
дугачка
зима
!
...
—
У
наш
Кленовик
,
је
ли
?
...
да
се
нагледам
оних
зелених
ливада
,
да
се
наслушам
,
макар
из
заклона
,
оних
наших
песама
,
да
се
напијем
хладне
воде
са
нашега
студенца
...
—
Да
седнемо
у
странама
,
горе
више
реке
,
и
да
гледамо
цео
потес
и
село
...
Пред
нама
свет
ради
,
ври
кô
у
мравињаку
,
а
ми
седимо
,
гледамо
и
погађамо
која
је
оно
девојка
што
купи
сено
,
или
онај
што
коси
...
—
Бадава
,
своје
па
своје
!
—
Знаш
...
ја
сам
мислио
да
накупим
много
новаца
,
па
да
побегнемо
негде
далеко
,
да
искочимо
из
Србије
...
али
сад
видим
да
не
бих
могао
...
Нисам
знао
како
је
то
необично
.
И
они
се
приближише
једно
другоме
,
да
тако
удружени
лакше
сносе
тешку
самоћу
...
XXИ
Трећи
је
месец
како
се
Ђурица
настанио
у
Београду
.
Кад
је
приспео
у
град
,
никоме
се
није
обраћао
за
обавештења
,
никоме
није
поверавао
своје
тајне
;
сам
је
смишљао
како
ће
се
у
овом
великом
граду
скривати
.
Па
као
што
’
но
курјак
,
кога
потерају
са
свих
страна
,
тражи
најгушћу
шуму
и
завлачи
се
у
непролазне
гудуре
,
тако
је
и
он
,
неким
неодређеним
нагоном
самоодржања
,
изабрао
себи
станиште
,
усамљено
,
склоњено
и
поуздано
...
завукао
се
у
своју
јазбину
и
чекао
да
падне
и
да
се
отопи
снег
,
да
поново
листа
зелена
гора
,
која
ће
га
опет
примити
у
своја
нема
наручја
...
Живео
је
као
што
живи
звер
,
која
свакога
тренутка
очекује
громовито
халакање
потере
.
Дању
се
спавало
а
ноћу
живело
.
И
живот
је
тај
био
необичан
.
Најпре
није
смео
ни
главе
помолити
из
собе
.
Станка
је
излазила
и
набављала
најпрече
потребе
.
После
се
упозна
са
Тимом
Банаћанином
,
који
је
становао
у
суседству
.
Са
њим
је
почео
по
неки
пут
да
излази
у
кавану
,
где
су
се
скупљали
неки
необични
гости
:
и
они
су
се
,
како
изгледа
,
показивали
само
ноћу
,
а
дању
се
завлачили
,
као
кртице
,
у
тамне
и
скривен
е
рупе
и
јазбине
.
У
овом
друштву
се
радозналост
сматрала
за
велики
преступ
:
живи
како
знаш
,
нико
те
неће
питати
ко
си
,
ни
откуда
си
.
Сваки
је
имао
довољно
узрока
да
скрива
своје
стање
и
положај
,
па
није
волео
да
га
други
о
томе
распитује
,
нити
је
он
сам
имао
вољу
да
се
интересује
туђом
бригом
.
Ђурицу
су
знали
само
по
имену
,
разуме
се
лажном
,
које
му
је
у
пасошу
означено
;
а
пасош
је
гласио
на
Милоша
Јокића
из
Доње
Трешње
.
О
чему
другом
није
га
нико
распитивао
,
и
ако
је
сваки
од
његових
нових
познаника
могао
с
поуздањем
тврдити
,
да
на
души
овога
плавушкастога
високога
младића
,
који
тако
безазлено
и
благо
гледа
,
лежи
бар
једно
убиство
.
И
напослетку
,
другови
су
се
ревносно
чували
.
Дознавали
су
из
раније
за
намере
полициске
,
па
су
се
сложно
старали
да
их
осујете
.
Ако
је
за
ту
сврху
требало
новаца
,
давали
су
сви
радо
.
И
Ђурица
је
у
два
маха
давао
по
две
банке
,
и
ако
му
је
тражена
само
једна
.
И
то
му
је
донело
лепа
уважења
у
друштву
.
Једаред
Ђурица
опази
да
се
млађи
посетиоци
ове
каване
,
увек
у
једно
исто
време
,
одвајају
у
засебну
собу
,
откуда
се
више
не
враћају
те
вечери
.
И
он
им
се
придружи
.
Тамо
,
куда
уведоше
Ђурицу
,
увек
сеђаху
три
младе
женске
,
здраве
и
примамљиве
,
обучене
онако
,
као
што
се
носе
девојке
у
његову
срескоме
месту
.
У
његову
затвореничком
животу
и
мање
забаве
биле
би
му
добро
дошле
,
а
ова
му
се
показа
као
драгоцен
проналазак
,
те
он
не
пропусти
ниједно
вече
да
не
проведе
у
овом
новом
и
,
за
њега
,
сељака
,
веома
необичном
друштву
.
Упозна
се
брзо
са
свима
женскима
,
а
једна
му
постаде
блиска
,
веома
мила
и
блиска
пријатељица
.
Он
није
жалио
новаца
,
а
она
је
тако
расипала
чари
и
милоште
,
да
је
на
брзо
утрвен
пут
њихову
пријатељству
.
Пило
се
и
веселило
свако
вече
...
Смркло
се
.
Ђурица
се
провлачи
поред
сниских
кровињара
,
завејаних
снегом
;
грчи
се
под
натисцима
хладна
ветра
,
који
скида
с
кровова
снежну
прашину
и
засипље
њоме
другу
страну
улице
.
Пажљиво
и
опрезно
корача
момак
,
бојећи
се
и
презајући
од
свакога
звука
,
од
сваке
људске
појаве
на
улици
.
Журно
улази
у
кавану
и
,
видевши
сва
позната
безбрижна
лица
,
и
сам
се
соколи
,
заборавља
на
страх
и
загрева
се
јаким
пићем
.
—
Хо
,
младићу
,
та
немој
тако
журно
,
—
ослови
га
чича-Тима
.
—
Дуга
је
ноћ
!
.
.
Они
твоји
већ
почели
тамо
.
—
Нека
их
—
смеши
се
Ђурица
,
нудећи
Тиму
дуваном
.
—
Начини
једну
од
овога
.
—
Та
не
марим
ти
баш
за
финим
дуваном
;
волим
ову
трафику
.
А
јес
’
чуо
за
нашега
Панту
?
—
Јок
.
Шта
је
било
.
—
Ништ
’
.
Уватили
га
ноћас
на
берби
,
па
ће
сад
да
се
одмара
у
полицији
.
Хо
мај
...
како
се
ова
младеж
не
чува
!
—
А
ти
ниси
омирисао
бајбок
,
а
?
—
одговори
Палилулац
.
—
Та
оно
није
да
нисам
,
знаш
...
али
чувам
се
.
—
Баш
ови
старци
...
—
уплете
се
трећи
—
све
нас
калпе
да
не
знамо
ништа
,
а
ето
само
за
тебе
смо
три
пут
куповали
сведоке
.
—
Ето
га
сад
.
Та
ко
каже
да
смо
ми
крилати
!
Кад
се
друштво
заговори
,
Ђурица
се
полако
извуче
и
оде
у
друго
одељење
,
које
га
је
више
привлачило
.
—
Мацо
,
ево
ти
драгана
!
—
викну
један
гост
,
кад
Ђурица
уђе
.
Једна
плавојка
,
мало
погурена
,
јасних
и
светлих
очију
,
жива
и
страсна
израза
,
устаде
иза
стола
и
пође
насусрет
Ђурици
.
—
Где
си
,
Мишо
;
камо
се
?
—
рече
она
,
спуштајући
му
своју
белу
облу
руку
на
раме
и
гледајући
га
са
пуно
страсне
жудње
.
Ђурица
се
свакад
збуњиваше
од
ових
нежних
белих
руку
,
и
обично
муцаше
тек
што
год
у
првим
тренуцима
,
не
налазећи
речи
да
искаже
своје
осећање
и
чуђење
.
Седнувши
на
столицу
и
посадивши
је
поред
себе
,
он
је
узе
за
руку
,
па
стаде
да
глади
ону
меку
као
памук
кожу
на
руци
,
потом
је
узе
за
образе
,
поглади
јој
меку
намирисану
косу
на
глави
и
опет
гледа
и
гледа
...
—
Ала
мирише
!
—
рече
после
дужега
ћутања
.
—
Шта
?
—
насмеја
се
она
.
—
Коса
...
и
сва
миришеш
...
Како
то
?
—
А
зар
ваше
девојке
не
миришу
?
—
Зној
удара
од
њих
.
Ал
’
оне
раде
,
а
ви
господујете
.
—
Зар
смо
ми
господа
?
—
Ја
што
сте
?
...
Варошке
...
—
Лизо
—
викну
она
једну
другарицу
,
—
чујеш
шта
каже
Миша
:
њихне
девојке
ударају
на
зној
...
ха
...
ха
...
—
Пријатан
мирис
...
Ђурици
би
криво
што
тако
рђаво
протумачише
његов
израз
,
и
још
више
што
тако
оштро
исмеваху
његове
сељанке
,
чија
му
је
успомена
и
данас
веома
драга
,
па
се
намршти
и
озбиљно
одговори
:
—
Оне
раде
тешке
послове
,
па
не
могу
мирисати
као
ви
,
што
само
седите
и
намештате
се
за
нас
људе
.
Без
сумње
би
му
се
нове
пријатељице
добро
наплатиле
за
овакову
грубост
,
али
их
уздржа
његова
оштра
збиља
,
иза
које
су
опажале
да
сева
нешто
тајанствено
и
опасно
.
Учинише
се
да
не
чуше
његов
одговор
,
а
Маца
затражи
да
што
пије
.
Ђурица
је
свако
вече
,
частећи
своју
пријатељицу
,
трошио
по
неколико
динара
,
те
је
могао
израчунати
,
ако
непрестано
стане
овако
трошити
,
да
му
неће
дотрајати
новаца
.
Али
се
он
још
није
за
то
бринуо
.
Занимала
га
је
у
великој
мери
ова
новина
и
ове
,
како
њему
изгледаху
,
господске
околности
,
па
им
се
предао
сав
,
не
бринући
се
о
крају
свега
тога
.
—
Море
,
докле
ћемо
ми
овако
?
—
поче
Маца
,
пошто
испи
са
њим
неколико
чаша
.
—
Што
ти
мени
не
кажеш
како
живиш
,
имаш
ли
добре
зараде
,
па
да
се
узмемо
,
да
ме
водиш
одавде
...
да
живимо
заједно
.
.
—
Одистине
,
зар
би
ти
живела
са
мном
?
—
Што
да
не
бих
,
само
нећу
у
село
,
него
у
вароши
.
А
имаш
ли
ти
новаца
да
живимо
лепо
?
...
Ја
нисам
научила
да
радим
.
—
Лако
је
за
новац
.
Него
би
ли
ти
пристала
да
те
на
пролеће
одведем
у
моју
варош
,
да
живиш
,
море
,
кâ
бубрег
у
лоју
?
А
ја
бих
ти
долазио
сваки
други
трећи
дан
.
—
Зар
не
би
и
ти
могао
живети
у
вароши
?
—
Не
могу
.
Треба
да
зарађујем
.
—
Пристала
бих
,
само
ако
можеш
да
ме
издржаваш
лепо
.
Ђурица
је
у
почетку
стављао
питања
више
из
радозналости
,
тек
да
види
шта
ће
она
рећи
,
држећи
да
је
то
све
обична
шала
,
али
чувши
њен
озбиљан
и
одлучан
одговор
,
нађе
се
изненађен
и
зачуђен
.
...
Овака
варошка
,
згодна
као
молована
,
пристаје
да
иде
за
њим
,
куд
год
је
он
поведе
(
само
не
у
село
)
и
да
живи
само
за
њега
!
...
Како
ли
би
то
изгледало
?
Намести
је
он
,
рецимо
,
код
...
где
би
то
могло
?
...
све
једно
,
Новица
би
јој
нашао
згодно
место
,
он
зна
сваку
кућу
.
Па
тако
...
он
би
долазио
ноћу
...
кришом
...
не
би
нико
знао
...
А
Станка
?
Тхе
,
па
ништа
!
Кад
се
врати
у
гору
,
ако
му
буде
до
тога
,
он
ће
већ
смислити
како
ће
то
наредити
,
а
засад
ће
да
је
одржава
у
тој
мисли
...
Годи
му
то
веома
,
да
је
још
одсад
сматра
као
своју
,
сасвим
своју
...
—
Ја
,
вала
,
хоћу
,
само
да
чекамо
до
пролећа
,
јер
се
пре
нећу
враћати
.
Дотле
ћемо
све
’
вако
заједно
...
Ти
да
си
моја
одсад
...
нећу
ни
с
ким
другим
,
знаш
...
—
Ево
руке
!
—
одговори
она
,
па
му
се
усхићена
и
весела
баци
на
груди
.
А
Ђурица
мишљаше
да
плови
по
небу
и
да
нико
други
не
зна
за
овако
уживање
.
Онамо
једна
венчана
,
да
га
прати
на
тешку
путу
,
да
се
нађе
у
злу
и
у
добру
,
као
верно
псето
,
које
само
зна
да
слуша
,
не
тражећи
за
то
награде
(
тако
је
он
мислио
...
)
.
А
ова
за
веселе
дане
,
кад
не
зна
куд
би
се
окренуо
,
кад
осети
потребу
да
отвори
цело
срце
,
да
се
наужива
и
провесели
...
Дивна
ли
живота
!
...
»
...
Али
ко
зна
...
дуго
је
још
до
пролећа
.
Дотле
ћу
се
сит
науживати
,
јер
—
куршум
је
пред
очима
свакога
дана
!
...
«
Тако
му
пролажаху
дани
,
дуги
,
досадни
,
тешки
...
Једаред
га
,
преко
обичаја
,
посети
Тима
,
рано
у
зору
.
Беху
прошли
божићни
празници
.
Око
прозора
звижди
и
бесни
студени
ветар
,
грувајући
у
слабу
кровињарицу
,
одбија
се
од
замрзлих
зидова
и
с
дивљим
и
бесним
фијуком
јури
преко
улица
,
преко
стогова
,
преко
чиста
поља
...
Ђурица
слатко
спава
после
синоћне
пијанке
,
видећи
у
сну
читав
харем
варошанака
,
које
се
отимљу
о
његово
миловање
...
Али
кроз
сан
опрезно
ухо
хајдучко
чује
неки
ход
пред
кућом
,
и
кад
изненадни
гост
лупну
на
врата
,
Ђурица
већ
беше
на
ногама
.
Покуша
да
разгледа
двориште
кроз
прозор
,
али
се
на
стаклету
ухватио
дебео
слој
леда
,
кроз
који
једва
продираше
слаба
светлост
зимње
зоре
.
—
Види-де
ко
је
то
—
рече
он
Станки
,
облачећи
се
журно
.
Станка
изиђе
,
и
мало
потом
стаде
неко
да
отреса
снег
с
ногу
,
па
се
онда
појави
Тима
на
вратима
.
Његова
необична
озбиљност
уплаши
Ђурицу
,
збуни
га
,
те
не
умеде
одговорити
на
поздрав
,
ни
понудити
госта
да
седне
.
—
Хо
,
људи
,
ала
ово
сече
—
вели
Тима
,
разгледајући
где
би
се
могло
сести
,
па
не
видећи
нигде
столице
,
спусти
се
на
под
до
пећи
.
—
Та
нека
ме
,
снахо
,
могу
и
овако
—
одговара
он
Станки
,
која
му
нуди
јастук
.
—
Напослетку
не
браним
...
А
ја
до
тебе
...
знаш
...
хтео
сам
и
ноћас
да
дођем
,
па
велим
нека
га
нек
спава
.
—
Да
ниси
што
дознао
?
—
Распитивала
је
јуче
полиција
за
тебе
...
Знаш
...
ми
се
чувамо
,
али
и
они
не
дремају
.
Опазили
су
те
,
дознали
да
много
трошиш
,
а
ништа
не
радиш
;
а
кад
то
дозна
полиција
,
хо
мај
...
Данас
ће
ти
сигурно
учинити
»
физиту
...
«
—
Шта
велиш
,
море
,
је
л
’
то
шала
?
—
викну
Ђурица
.
—
Имаш
ли
ти
пасош
?
...
Знаш
...
ја
те
ништ
’
друго
не
питам
,
то
није
наш
обичај
.
Али
,
ако
си
заслужио
пороту
,
не
чекај
полицију
...
Пасош
ти
можемо
набавити
.
.
—
Имам
пасош
,
али
куд
да
идем
?
...
Не
бих
волео
да
имам
посла
са
полицијом
.
—
Ми
имамо
друштва
у
Смедереву
и
Шапцу
,
па
ти
само
избери
где
ћеш
,
а
ми
ћемо
те
препоручити
.
—
Тешко
је
сад
отићи
до
Шапца
,
него
да
идем
у
Смедерево
.
Кажи
ми
само
где
ћу
наћи
ваше
друштво
.
—
Само
питај
за
Јулину
биртију
,
код
»
Чокота
«
.
Нађи
газдарицу
Јулу
и
кажи
јој
:
поздравио
те
Тима
,
даму
чуваш
рибу
и
тиквару
,
па
се
ништ
’
више
не
брини
.
А
сад
да
идем
и
ја
...
Хо
мај
...
како
је
згодно
да
се
сад
путује
,
док
спавају
господа
полицајци
!
...
—
рече
он
као
уз
реч
,
али
погледа
Ђурицу
значајно
.
—
Е
,
’
вала
ти
,
чича
,
кô
брату
!
Нећу
ти
ово
никад
заборавити
—
одговори
збуњен
Ђурица
.
—
Та
ма’ни
,
човече
!
Само
се
ти
пожури
!
—
рече
Тима
,
излазећи
из
собе
и
пипајући
по
мрачном
ходнику
.
После
неколико
минута
Ђуричин
стан
беше
празан
,
а
Ђурица
и
Станка
остављаху
иза
себе
последње
куће
београдске
.
Кад
дође
чиновник
полициски
да
распита
за
Ђурицу
,
нађе
му
врата
на
стану
отворена
,
у
пећи
још
тињаше
догорео
пањ
,
а
у
соби
по
поду
беху
разбацани
комади
хлеба
и
печена
меса
,
неке
крпе
и
стара
поњава
,
раширена
преко
сламе
.
Тада
беше
јасно
,
какав
се
становник
скривао
у
овој
јазбини
.
XXИИ
Како
је
тешко
живети
отпаднику
из
друштва
!
...
Кога
год
видиш
,
сваки
гледа
свој
посао
,
који
му
је
по
вољи
,
сваки
чини
оно
што
хоће
и
што
треба
да
чини
.
Коме
се
спава
,
тај
спава
слободно
,
нико
му
не
брани
...
Како
ли
би
сад
Ђурица
слатко
допунио
прекинути
сан
,
али
ето
,
мора
да
бега
,
да
се
крије
од
живих
људи
.
Гле
,
како
онај
Мокролужанин
слободно
иде
путом
и
звиждуће
,
не
боји
се
никога
,
не
преза
ни
од
чега
!
...
А
он
,
одметник
,
мора
да
се
вере
по
замрзлим
урвинама
,
по
голим
и
оштрим
трњацима
,
мора
да
зазире
од
сваке
живе
душе
,
па
и
од
пса
...
јест
,
плаши
га
и
лавеж
паса
,
стрепи
и
од
изненаднога
полета
гладне
вране
,
и
од
крештања
безазлене
свраке
...
Да
је
бар
у
свом
селу
,
где
не
мора
свакад
бегати
далеко
од
пута
!
...
А
како
се
лепо
возе
они
путници
горе
по
друму
...
товни
коњици
грабе
хитрим
ногама
,
за
њима
лако
и
брзо
плове
санке
по
замрзлу
путу
,
као
чунић
по
глаткој
површини
брзе
воде
,
и
само
се
чује
оно
разногласно
,
у
разним
тоновима
,
а
по
једном
такту
,
звецкање
јасних
прапораца
...
трес-трес
...
трес-трес
...
—
Благо
вама
,
кад
сте
слободни
!
—
уздише
путник
натичући
шубару
на
леву
страну
,
откуда
га
бије
оштар
и
хладан
ветар
.
Пролазе
сељани
,
пешаци
и
коњаници
,
пролазе
рабаџије
с
пуним
и
празним
колима
и
саонама
,
јуре
господа
на
санкама
,
и
сав
тај
свет
иде
весело
и
слободно
,
певајући
песме
или
подвикујући
на
стоку
,
нико
се
не
боји
полиције
ни
пандура
,
не
боји
се
туђега
погледа
...
и
он
завидљиво
гледа
ове
безбрижне
и
веселе
путнике
.
...
Звер
!
...
Звер
пред
хајком
!
...
А
он
је
мислио
да
је
тамо
слобода
,
у
немој
зеленој
гори
!
...
И
што
му
је
требало
да
се
још
окива
овом
женом
?
...
»
Истина
,
онда
сам
био
луд
,
нисам
знао
ни
за
што
,
мислио
сам
да
неће
бити
слађега
живота
ни
боље
среће
од
њене
милоште
...
Болан
,
Станка
Радоњића
!
...
Улетео
бих
онда
кроз
кишу
од
куршума
,
прескочио
бих
ватру
и
воду
да
до
ње
дођем
,
да
ме
само
онако
погледа
и
да
се
онако
осмехне
,
као
онда
,
првих
дана
...
А
сад
?
...
Тхе
,
нисам
онда
знао
за
боље
,
а
сад
знам
...
Варошке
,
море
,
играју
преда
мном
кâ
на
тањиру
,
још
какве
варошке
!
...
кâ
моловане
,
беле
ка
снег
,
згодне
,
умиљате
...
А
ја
вучем
ову
мученицу
,
ни
сам
не
знам
зашто
;
ни
мени
каква
добра
од
ње
,
ни
њој
од
мене
!
...
Еј
!
«
...
узвикне
он
болно
и
љутито
,
баци
поглед
на
Станку
,
која
трпељиво
и
мирно
ћутећи
корача
поред
њега
.
Станка
не
зна
шта
се
у
њему
збива
,
не
погађа
мисли
које
се
у
њему
роје
.
Она
види
само
да
је
он
у
опасности
,
у
великој
опасности
,
и
иде
за
њим
тамо
,
где
ће
бити
миран
,
где
ће
му
живот
бити
безбедан
.
Она
се
одлучила
да
га
не
оставља
никада
,
да
буде
уз
њега
у
највећим
невољама
,
у
најљућим
патњама
,
и
држи
се
тачно
своје
одлуке
,
идући
за
њим
на
сваком
кораку
,
као
његова
сенка
.
И
за
ту
велику
жртву
она
тражи
од
њега
само
чисту
искрену
љубав
.
Она
и
не
сања
да
би
се
он
могао
лако
одвојити
од
ње
,
не
мисли
да
он
већ
гледа
на
њу
као
на
тешку
и
велику
сметњу
,
коју
би
радо
скинуо
с
врата
.
Задовољавајући
се
његовим
обичним
опхођењем
са
њом
,
Станка
се
сва
предала
својим
мислима
,
у
којима
је
лепа
прошлост
,
девојаштво
њено
,
заузело
прво
место
...
Ветар
брише
и
звижди
преко
голих
чукара
,
куда
се
провлаче
бегунци
,
удара
их
својим
леденим
оштрим
сечивом
,
па
јури
даље
,
преко
глатке
снежне
равнице
,
преко
белога
бескрајнога
покривала
,
тамо
у
магловиту
недоглед
...
А
под
њима
се
вијуга
стари
и
седи
Дунав
,
ваљајући
на
моћним
плећима
безбројне
ледене
санте
,
чији
се
лом
и
суморно
потмуло
шуштање
проноси
бесним
ветром
,
те
улева
усамљену
срцу
још
већи
страх
,
још
тежи
бол
...
Најзад
се
,
после
тешких
напора
и
страха
,
бегунци
нађоше
у
Смедереву
.
Тамо
се
склонише
одмах
;
Тимина
лозинка
даде
им
све
,
што
им
је
,
за
прво
време
,
требало
...
...
Ћути
хајдук
у
мрачној
јазбини
,
не
мислећи
и
не
видећи
ништа
око
себе
...
И
чини
му
се
сад
да
је
у
окриљу
густе
хладовите
горе
,
која
га
је
наткрила
и
заклонила
својим
моћним
зеленим
покривалом
...
Гле
,
шушти
и
бруји
ту
та
планина
,
носи
се
шум
њен
једначито
и
тихо
,
слажући
се
у
дивљу
,
необичну
својевољну
мелодију
...
Чује
се
једначито
и
одмерено
њихање
букових
грана
,
бруји
и
тутњи
поносито
рашће
,
шапће
и
дршће
плашљива
бреза
и
јасика
...
А
над
њом
,
над
мрачном
и
суморном
планином
,
сија
врело
сунце
,
греје
и
пече
густу
гору
,
у
чијој
се
хладовини
слатко
и
слободно
дише
...
Где
си
,
лисната
зелена
горо
!
Камо
те
,
врело
и
топло
сунце
!
...
Хајдук
вас
се
зажелео
!
...
XXИИИ
Пролеће
је
;
светло
,
весело
,
живо
пролеће
...
Гора
се
развила
,
па
се
њено
нежно
,
зелено
,
младо
лишће
прелива
под
топлом
и
јасном
светлошћу
сунчевом
.
Жиле
повукле
у
себе
свемоћну
влагу
,
истерале
је
на
врхове
гранчица
,
и
за
недељу
две
од
голога
штурога
грања
претворио
се
густ
зелен
шатор
,
израсла
хладовита
китина
...
Поље
се
прелива
и
трепери
јасно
зеленило
младе
траве
,
која
је
,
као
власје
на
четки
,
густо
избила
из
земље
...
Сунце
греје
топло
и
благо
,
весело
светле
његови
зраци
оживелој
земљи
,
грејући
јој
поцрнелу
кору
,
да
из
ње
извуку
безброј
нових
живота
...
Све
оживело
новим
,
светлијим
,
веселијим
животом
,
и
биље
и
животиње
,
па
и
вода
по
бистрим
планинским
речицама
веселије
жубори
и
шапуће
песму
нове
среће
,
новога
живота
...
И
срце
хајдуково
живље
и
веселије
куца
,
и
оно
види
пред
собом
неку
нејасну
наду
,
обузима
га
нека
светла
милина
,
и
оно
у
тренуцима
личи
на
срца
људска
:
хтело
би
да
се
нада
,
да
љуби
,
да
прашта
;
нека
светла
неодређена
вера
у
добро
обузима
и
њега
...
Ђурица
се
вратио
завичају
,
камо
га
је
снажном
силом
вукло
срце
његово
.
Упамтио
је
последњи
Новичин
савет
,
па
је
хтео
прво
да
се
са
њим
састане
.
Али
тога
ради
морао
је
ићи
право
у
своје
село
,
да
га
преко
сигурних
луди
позове
к
себи
.
Сунце
се
тек
рађало
,
кад
се
Ђурица
и
Станка
испеше
на
Орловицу
,
високо
брдо
у
оном
дугом
планинском
венцу
,
који
дели
шумадиске
таласасте
равнице
од
рудничких
,
начичканих
једно
до
другога
,
брда
и
планина
.
Пред
њима
се
засветли
и
зашарени
она
живописна
котлина
,
у
којој
су
без
икаква
реда
разбацане
беле
,
ћерамидом
покривене
кућице
;
оне
вире
и
једва
се
распознају
у
густим
шљиварима
и
воћњацима
,
белуцају
се
њихови
зидови
и
црвене
обасјани
кровови
кроз
густо
зелено
гпање
воћњака
.
Ту
се
,
у
том
стешњеном
и
густом
зеленилу
,
нејасно
оцртава
по
који
кров
од
стаје
,
по
неки
стог
заостала
сена
,
тамни
се
понегде
кровина
иа
кошари
,
на
качари
,
а
над
целом
том
групом
извио
се
у
ведро
небо
вити
јаблан
,
па
трепери
и
весело
одсјајкује
пред
сунчевим
изласком
...
А
тамо
поред
реке
,
по
дну
саме
котлине
,
пружио
се
зелени
потес
у
даљину
,
чак
до
качерских
планина
,
које
су
,
овога
јутра
,
завијене
у
густу
белу
маглу
.
Све
трепери
од
сјаја
сунчева
и
зелени
се
весело
,
светло
,
радосно
...
Очи
се
приковале
за
ту
лепоту
,
коју
проста
сеоска
душа
не
разуме
,
али
је
тако
осећа
и
љуби
,
да
не
познаје
веће
насладе
од
милога
јој
завичаја
...
Уморни
путници
оживеше
,
заборавише
све
муке
и
патње
преживеле
у
туђини
,
очи
им
засјаше
живим
веселим
пламеном
,
у
душу
им
се
усели
бескрајна
радост
,
блаженство
,
срећа
...
Ђурица
погледа
Станку
и
очи
му
остадоше
приковане
на
њој
:
откуд
јој
се
поврати
изгубљени
сјај
лепих
очију
,
откуд
ова
чудна
лепота
целога
стаса
?
.
.
Као
да
је
ове
чаробне
горе
одједном
преродише
!
...
—
Стале
!
—
узвикну
он
блажен
,
раздраган
,
и
у
том
једном
узвику
као
да
хтеде
исказати
цело
своје
осећање
.
Она
га
погледа
,
разумеде
његов
узвик
и
управи
дуг
нем
поглед
на
величанствену
слику
пред
собом
.
—
Ја
—
одговори
она
—
само
кад
доживех
да
опет
видим
ово
!
...
—
Гле
,
види
се
дуд
у
вашем
винограду
.
—
Ено
и
забрана
!
...
Како
се
тамни
!
...
—
А
врбе
поред
реке
...
извиле
се
тамо
и
амо
као
змија
.
—
Сад
не
марим
да
умрем
.
—
Море
,
живећемо
,
Стале
!
...
Загрљени
и
радосни
сиђоше
у
село
,
загледајући
од
жеље
у
свако
дрво
,
у
сваки
камен
.
Стигоше
Ђуричиној
кући
.
Хајдуку
се
стеже
срце
и
обузе
га
нека
суморна
сета
,
кад
угледа
своје
осамљено
напуштено
огњиште
,
у
коме
је
безазлену
и
срећну
младост
провео
.
Сад
му
све
изгледаше
друкчије
.
Тужна
и
сетна
усамљеност
шири
се
око
његова
гнезда
,
пустош
у
дворишту
,
тихо
немо
ћутање
у
околини
,
ниједнога
знака
од
живота
...
Приђе
вратима
и
гурну
их
;
зашкрипаше
испуцана
растављена
врата
и
за
њима
одјекну
потмула
празнина
пусте
куће
...
»
Да
ли
је
жива
,
јадница
—
помисли
он
за
мајку
—
или
је
и
она
заклопила
уморне
старачке
очи
?
«
...
Као
одговор
на
његову
зебњу
зачу
се
из
отворене
собе
сухо
слабо
кашљуцање
и
за
њим
се
појави
на
вратима
суха
увенула
старица
.
Погледа
их
својим
немим
старачким
погледом
,
и
наједаред
јој
прелете
радост
преко
лица
,
које
се
развуче
у
весео
осмејак
.
—
Ђуро
!
...
Гле
мога
Ђуре
!
...
Станка
!
...
—
Добро
јутро
,
нано
!
—
О
,
децо
...
а
ја
све
мислим
и
стрепим
кад
ћу
чути
...
а
ви
сте
,
видиш
,
обоје
здрави
.
—
Што
си
ти
тако
ослабила
?
—
Године
су
,
дијете
,
старост
...
—
одговори
она
,
затварајући
за
њима
врата
.
Кад
се
изређаше
она
прва
питања
и
узвици
,
који
су
обично
без
садржине
,
Ђурица
одмах
пређе
на
главно
.
—
Како
је
сад
овуда
,
говоре
ли
о
мени
?
—
Све
се
ућутало
,
дијете
;
заборавили
су
те
,
чим
си
отишао
...
засад
ћеш
бити
миран
.
Али
ти
онај
пакосник
неће
дати
мира
.
—
Зар
Вујо
?
...
Шта
он
ради
?
—
Састајала
сам
се
са
твојим
људима
,
ишла
сам
и
до
њега
.
Звао
ме
да
му
кажем
где
си
...
Он
ће
ти
,
дијете
,
главу
однети
,
то
знај
,
па
гледај
шта
ћеш
и
како
ћеш
...
—
Што
,
нано
,
откуд
то
?
—
Кажу
ми
људи
једнако
режи
на
тебе
што
га
не
слушаш
.
Жао
му
оноликих
пара
,
што
си
их
сам
поделио
јатацима
,
криво
му
што
си
отишао
без
његова
знања
,
чујем
да
те
криви
и
за
Радована
што
је
погинуо
.
—
За
паре
знам
да
се
љути
,
али
шта
сам
ја
крив
за
Радована
?
...
Мени
је
Радован
више
требао
но
њему
...
—
Не
знам
,
то
ће
ти
казати
твоји
људи
,
а
ја
ти
само
то
велим
:
чувај
га
се
,
дијете
,
кô
живе
ватре
!
Оно
ти
је
опак
душманин
...
Ја
сам
се
тек
зимус
почела
досећати
неким
речима
твог
оца
,
па
сад
тек
видим
да
је
онај
пакосник
многе
људе
упропастио
и
побио
.
Само
га
се
чувај
...
—
Знам
ја
то
,
нано
,
одавно
.
Зато
сам
се
и
одвојио
од
њега
,
не
брини
се
ти
.
Него
шта
ми
велиш
за
друге
наше
људе
,
могу
ли
се
у
њих
поуздати
?
—
Ја
знам
да
ти
је
Јово
најпоузданији
.
Ако
те
сви
оставе
,
он
неће
.
А
он
боље
познаје
те
људе
,
па
се
са
њим
разговори
.
Само
се
чувај
Матове
браће
,
они
ти
много
прете
.
—
Ја
,
истина
...
шта
му
ради
жена
...
Матова
?
—
Мучила
се
зимус
много
са
дечурлијом
,
па
јој
се
сад
девер
вратио
у
задругу
.
Њину
кућу
обилази
далеко
!
—
Шта
ли
раде
моји
,
да
ли
си
чула
?
—
запита
Станка
,
избегавајући
да
их
назове
по
имену
.
—
Здрави
су
.
Јуче
су
ти
оца
нешто
звали
у
срез
,
и
он
је
јамачно
јутрос
отишао
.
Мајка
ти
је
поручила
да
свратиш
до
ње
,
чим
стигнеш
овде
...
Па
најбоље
да
одеш
,
док
се
не
врати
Марко
из
вароши
.
—
Баш
добро
—
рече
Ђурица
—
и
’
нако
ми
треба
да
будем
данас
слободан
.
Ти
иди
одмах
;
удари
на
Милетића
чајир
,
па
у
поток
,
а
после
ти
је
лако
до
вашега
забрана
.
Ја
ћу
бити
код
Јова
,
а
ти
седи
тамо
,
докле
год
можеш
.
Станка
устаде
и
оде
,
а
за
њом
се
диже
и
Ђурица
,
држећи
се
воћњака
и
ограде
,
па
оде
к
Јову
.
—
Да
ми
добавиш
Новицу
до
мрака
!
То
нам
је
најпотребније
—
рече
он
,
чим
се
поздрави
с
Јовом
,
који
се
изненади
његову
доласку
.
—
Новицу
...
сад
ће
дете
да
отрчи
,
само
ако
га
нађе
.
—
Зар
није
у
вароши
?
—
Јесте
,
него
да
није
куд
отишао
послом
.
Он
ти
сад
води
трговину
на
своју
руку
.
—
Истина
?
...
Може
се
још
обогатити
.
—
Неће
,
не
бој
се
,
док
год
му
је
Марушке
.
—
Која
је
то
?
—
Нека
удовица
...
води
га
као
коња
зауздана
.
Али
опет
он
добро
напредује
.
Кад
оде
посланик
за
Новицу
,
њих
двојица
седоше
да
ручају
и
да
се
наразговарају
.
—
Е
,
сад
казуј
шта
знаш
.
Јеси
ли
виђао
скоро
Вуја
,
шта
вели
он
?
—
Виђамо
се
често
,
а
знаш
сам
шта
вели
.
»
Ко
хоће
,
вели
,
са
мном
лепо
—
добро
,
а
ко
неће
,
ја
могу
без
њега
«
.
Црче
од
муке
за
оне
паре
.
—
Што
он
мене
криви
за
Пантовца
?
—
Ђаво
га
знао
.
Само
вели
:
»
Сатари
ми
’
нака
човека
,
који
ми
је
ваљао
немерена
злата
«
,
а
не
каже
како
си
га
то
сатарио
и
зашто
си
ти
крив
.
—
Па
,
шта
мислиш
?
—
Хоће
да
те
убије
,
то
ти
је
.
Само
ће
те
прво
послати
на
коју
масну
похару
,
па
ће
ти
ту
бити
крај
.
—
А
по
чему
ти
то
мислиш
тако
?
—
Хе
,
по
чему
...
по
свачему
!
По
његовим
очима
,
по
говору
...
по
чему
год
хоћеш
.
Ко
зна
Вуја
,
као
ја
што
га
знам
,
тај
ће
лако
погодити
шта
је
он
смислио
.
Није
му
ни
првина
,
не
бој
се
!
—
Добро
,
а
шта
велиш
за
наше
људе
,
како
ће
они
?
—
Ови
наши
одавде
поуздани
су
ти
сви
,
а
они
су
из
других
села
сви
његови
.
—
Шта
велиш
ти
:
кад
би
се
’
нако
знаш
...
њему
што
десило
...
да
погине
...
да
ли
би
се
ко
светио
?
—
Е
,
то
ти
не
умем
рећи
.
Неки
пут
помислим
да
он
тек
’
нако
задаје
страх
...
паметан
је
пусник
!
...
Мислим
,
знаш
,
да
он
сад
,
после
Радованове
погибије
,
нема
ни
једнога
човека
,
с
киме
је
сасвим
отворен
.
А
неки
пут
,
богме
,
помислим
ти
сто
чуда
...
Ко
ти
зна
његове
рачуне
и
крајеве
.
—
Знаш
...
и
ја
тако
мислим
.
Али
ми
се
све
чини
,
да
се
ми
сви
бојимо
од
празне
пушке
.
Он
је
,
брате
,
нас
узјашио
,
па
води
куд
хоће
,
кô
стоку
...
а
ми
се
плашимо
ни
од
чега
.
Видимо
да
је
паметан
,
па
све
мислимо
да
он
дрма
целом
војском
.
Ја
сам
то
опазио
,
кад
он
нас
шаље
на
посао
.
Видим
,
брате
,
човек
кô
и
ми
,
само
већа
глава
.
—
Вала
и
ја
сам
то
сто
пута
помислио
,
али
опет
некако
сагнем
главу
и
ћутим
.
Кô
велим
:
ако
ћутим
,
не
губим
ништа
,
а
да
повичем
,
оде
глава
...
—
Ама
,
ја
сам
наумио
да
не
ћутим
и
да
га
не
слушам
,
па
куд
пукне
!
Да
видим
још
само
шта
ће
ми
Новица
рећи
.
Цео
дан
им
прође
у
такву
разговору
,
смрче
се
,
а
они
још
имађаху
много
да
кажу
један
другоме
.
У
неко
доба
ноћи
стиже
Новица
.
Пошто
се
засад
нису
морали
бојати
ничега
,
Јово
оде
да
спава
,
а
њих
двојица
остадоше
сами
у
соби
.
—
Ја
те
послушах
—
поче
Ђурица
.
—
Прво
тебе
потражих
,
као
што
си
ми
казао
.
—
Добро
си
учинио
.
Онда
нијесам
ни
мислио
да
ће
ти
мој
савет
бити
тако
ваљан
,
а
виђу
да
сам
и
ја
имао
разлога
.
—
Па
...
шта
ради
Вујо
?
—
Знаш
Вуја
:
не
ради
ништа
,
но
чека
да
ти
радиш
за
њега
.
—
Зар
ме
он
баш
чека
?
—
Да
како
?
...
Зна
да
си
жив
и
да
се
мораш
врнути
овамо
,
па
куд
ћеш
но
њему
?
—
То
ми
,
канда
,
велиш
,
да
идем
право
њему
и
да
га
слушам
што
год
ми
рекне
?
—
Не
ја
,
богме
!
Ја
ти
вељу
само
што
он
мисли
,
а
што
ја
мислим
,
чућеш
послије
.
—
Аа
...
—
отеже
Ђурица
и
лице
му
се
разведри
.
—
А
ја
се
,
болан
,
зачудих
;
рекох
:
шта
ми
то
сад
овај
прича
!
...
—
Ха-ха-ха
...
кâ
велиш
:
обрнуо
га
Вујо
зимус
!
...
Неће
више
,
не
бој
се
.
Доста
ја
њему
аргатовах
,
па
не
виђех
хасне
ни
хаира
,
и
остао
бих
тако
вјечити
живомученик
,
да
не
би
тебе
.
Знаш
ли
,
море
,
да
ја
сад
од
збиље
тргујем
?
—
Чуо
сам
.
—
Е
видиш
,
само
од
једнога
посла
с
тобом
дигô
сам
главу
,
па
како
бих
те
оставио
!
...
—
Вала
ти
кâ
брату
!
...
А
ја
,
што
се
тиче
...
с
тобом
ћу
све
братски
.
Неће
ти
бити
од
мене
криво
...
—
Остави
се
залуднице
,
вјере
ти
;
зар
ја
не
знам
тебе
!
...
Но
дај
да
се
разговарамо
о
послу
.
Вујо
је
,
чини
ми
се
,
одлучио
да
ти
нађе
замјену
.
—
Како
?
—
Хе
...
како
?
Да
те
убије
,
па
да
узме
другога
на
твоје
мјесто
.
Нијеси
више
за
њега
.
—
Је
ли
он
што
говорио
с
тобом
?
—
запита
Ђурица
одсечно
и
погледа
га
право
у
очи
.
—
Хм
...
је
ли
или
није
,
ти
не
мораш
знати
.
Биће
дана
и
за
то
,
кад
ћеш
све
дознати
,
а
засад
нам
је
прва
брига
,
да
сачувамо
твоју
главу
.
—
Кажи
ми
само
ово
...
већ
ако
дође
да
се
кида
,
ја
знам
шта
ћу
,
али
не
знам
за
после
...
.
Има
ли
он
својих
људи
,
који
би
га
светили
?
—
Дубоке
су
оне
књиге
што
их
он
чати
,
мој
ђетићу
,
а
његове
рачуне
нико
не
преброја
!
...
Ко
га
зна
!
...
Али
ми
да
гледамо
засад
...
куд
ћемо
и
како
ћемо
.
Ти
знаш
:
он
ти
је
већ
спремио
добар
посао
,
чим
се
јавиш
,
и
ја
бих
ти
рекао
да
ти
то
све
лепо
извршиш
.
—
Па
и
ти
ћеш
,
ваљад
’
?
—
Ја
,
богме
,
не
!
Чу
ли
да
рекох
:
тргујем
од
збиље
.
Учим
се
,
болан
,
да
ти
замијеним
Вуја
,
а
он
ти
је
нашао
друга
на
моје
мјесто
.
—
Кога
?
—
Мучно
да
га
знаш
.
Једнога
младића
из
Лукавице
.
Њега
он
,
чини
ми
се
,
и
спрема
да
тебе
замијени
,
—
Онда
треба
и
њега
да
се
чувам
?
—
Не
,
болан
.
Ти
не
знаш
Вујове
мајсторије
.
Ко
тебе
нашљеди
и
њему
ће
Вујо
скухати
попару
,
па
му
не
иде
у
рачун
да
му
открива
своје
работе
.
Не
брини
ти
:
у
мојим
су
рукама
сви
његови
планови
.
Него
да
ми
сад
одспавамо
један
сан
,
па
после
поноћи
да
идеш
к
њему
.
Биће
му
,
болан
,
криво
кад
чује
да
си
се
врнуо
,
а
нијеси
се
њему
јавио
.
Ђурица
пристаде
.
Легоше
да
спавају
,
а
њему
не
излазе
из
главе
загонетне
речи
Новичине
.
»
Он
много
зна
,
а
неће
сад
ништа
да
ми
каже
.
Неће
више
ни
на
посао
са
мном
...
тргује
!
Хоће
да
буде
човек
од
реда
...
Па
нека
га
.
Даћу
му
много
,
врло
много
од
овога
првога
посла
,
само
да
га
придобијем
.
Видиш
,
цркао
је
за
паре
...
Онда
ће
ми
,
ваљада
,
казати
све
што
зна
?
...
А
онај
баш
хоће
да
ме
смакне
,
па
то
ти
је
!
...
С
једне
стране
власт
,
с
друге
они
,
који
треба
највише
да
ме
чувају
...
куд
год
се
окренем
,
сви
ми
о
глави
раде
...
Еј
,
кукавац
!
Лепо
ли
могах
живети
,
само
да
ми
беше
ова
памет
...
Али
доцкан
!
...
А
ја
се
радовао
што
дођох
овамо
!
...
Не
знађах
шта
ме
овде
чека
«
...
И
мисао
за
мишљу
,
све
горча
и
тежа
,
извијаше
се
у
глави
му
.
Оно
старо
осећање
—
грозничава
плашња
од
свакога
секунда
који
протицаше
,
плашња
општа
од
свачега
,
од
самога
пространства
,
стаде
да
му
се
увлачи
у
душу
,
и
он
опет
постаде
онај
неповерљиви
опасни
разбојник
,
који
преза
од
сваке
сенке
и
у
Тој
плашњи
чини
нечувене
злочине
.
»
Шта
хоће
они
од
мене
...
па
и
овај
Новица
?
...
Овамо
ми
сам
каже
да
ми
глава
виси
о
концу
,
а
не
вели
ми
да
кидам
на
једну
страну
.
Шта
да
чекам
?
Да
ме
смакне
изненада
,
па
...
Не
знам
ни
сам
шта
ћу
,
само
знам
да
се
мора
кидати
.
Више
се
не
може
овако
...
Хоћу
да
сам
безбедан
бар
код
својих
људи
«
...
—
Новица
!
...
Спаваш
ли
?
...
—
викну
одједном
.
—
Шта
...
шта
је
?
—
Хајде
да
идемо
...
не
могу
да
спавам
.
Новица
устаде
,
протрља
очи
,
па
,
онако
у
помрчини
,
стаде
да
пипа
око
себе
.
—
Па
хајде
да
те
испратим
до
Каменара
,
после
ћу
ја
кући
.
—
Зар
ти
нећеш
са
мном
?
—
Не
ја
.
Не
смијеш
му
ни
казати
да
смо
се
виђели
.
Ја
се
пред
њим
чиним
да
сам
љут
на
тебе
.
—
Што
?
—
Све
ћеш
дознати
,
а
сад
иди
куд
ти
велим
.
За
сваки
случај
:
пази
на
Вуја
;
не
задржавај
се
код
њега
дуго
,
не
једи
и
не
пиј
ништа
.
Ако
пошље
с
тобом
Сима
ковача
,
отварај
очи
и
чувај
га
се
...
држи
га
свакад
на
оку
.
Кад
се
врнеш
са
похаре
,
чекаћу
те
у
јагњилском
забрану
,
знаш
онај
више
реке
...
—
Зар
ти
знаш
куд
ће
ме
послати
?
—
Знам
,
ићи
ћете
у
смедеревску
Мораву
.
Али
ништа
,
састаћемо
се
ми
прије
тога
.
Обојица
изиђоше
из
куће
и
,
неопажени
ни
од
кога
,
одоше
кроз
село
,
договарајући
се
о
даљим
својим
плановима
.
Кад
Ђурица
уђе
у
Вујову
кућу
и
угледа
пред
собом
добро
познате
му
црте
строга
и
одлучна
лица
,
он
не
изгуби
ништа
од
своје
одлучности
и
присебности
,
као
што
је
досад
обично
бивало
.
Ђурица
гледаше
слободно
и
отворено
у
оно
сухо
и
смежурано
лице
,
осветљено
слабим
пламеном
упаљене
лојанице
,
и
осећаше
велико
задовољство
што
не
обори
очи
пред
оним
строгим
,
испитљивим
погледом
...
Као
да
су
обојица
осећали
да
треба
одважно
издржати
овај
први
поглед
,
па
застадоше
,
не
мичући
се
и
не
пружајући
руке
један
другом
.
Најзад
Вујо
мрдну
десним
брком
,
што
је
требало
да
личи
на
осмејак
,
и
пружи
руку
.
—
А
,
бегунче
,
дође
ли
?
...
—
Дођох
,
вала
...
Како
си
?
—
одговори
Ђурица
и
стеже
му
пружену
руку
.
—
Добро
...
Како
ти
?
...
Хајде
у
собу
.
Ђурица
уђе
и
седе
на
столицу
близу
врата
,
а
Вујо
намести
земљани
свећњак
на
под
,
па
стаде
према
Ђурици
.
—
Шта
ти
уради
,
соколе
:
дуну
једнога
дана
,
па
оде
;
нит
’
се
ти
коме
јави
,
нит
’
ми
што
чусмо
за
тебе
.
—
Морао
сам
тако
,
ча-Вујо
.
Док
се
имало
шта
радити
,
ја
сам
радио
,
а
кад
је
дошло
време
да
се
чува
глава
,
морао
сам
је
чувати
.
—
О
,
сињу
му
...
зар
не
бих
ја
умео
боље
чувати
твоју
главу
!
...
У
почетку
те
једва
истерах
из
овога
ћилера
,
ниси
смео
да
се
одвојиш
од
мене
,
а
сад
се
бојиш
да
те
не
могу
сачувати
...
Или
,
да
ти
не
сумњаш
штогод
на
мене
?
...
—
рече
Вујо
и
погледа
га
тако
пажљиво
,
као
да
би
му
хтео
сву
душу
разгледати
.
—
Ене
сад
...
шта
ти
дође
у
главу
!
...
—
одговори
Ђурица
тако
наивно
,
да
одједном
растера
сваку
сумњу
код
Вуја
.
—
Ти
,
брате
,
знаш
најбоље
ко
су
хајдуци
:
док
радимо
заједно
—
слушам
те
,
а
кад
дође
време
да
се
кријем
,
нећу
да
зна
за
мене
ни
моја
рођена
мајка
.
—
Да
теби
не
трабуња
штогод
онај
луди
Јово
?
Кажи
ми
слободно
!
—
запита
Вујо
и
погледа
га
погнуте
главе
,
испод
обрва
.
—
Што
?
...
Шта
ће
ми
он
говорити
?
—
Онако
знаш
...
Видим
да
си
се
нешто
променио
...
а
знам
да
јатаци
хоће
понеки
пут
да
говоре
оно
што
не
знају
.
Да
није
,
рекох
,
што
љут
на
мене
?
—
Јок
,
брате
.
Он
ми
свакад
вели
да
се
без
тебе
нико
не
би
знао
ни
окренути
...
.
Вују
се
разведри
лице
,
примаче
се
постељи
,
па
седе
.
—
Него
остави
то
—
настави
Ђурица
—
па
да
гледамо
наш
посао
...
Како
је
сад
овде
?
—
Где
си
био
целе
зиме
?
—
запита
га
Вујо
,
чинећи
се
да
не
чу
његово
питање
.
Ђурица
мало
поћута
.
»
Да
ли
да
му
кажем
?
—
Све
једно
,
морамо
раскидати
,
па
онда
не
морам
ни
крити
.
«
—
Где
ти
нисам
био
!
...
По
варошима
...
.
.
У
Београду
највише
.
Вујо
се
изненади
,
то
му
се
познало
на
лицу
,
по
коме
падаше
слаба
светлост
свећице
.
Видевши
да
Ђурица
нерадо
одговара
на
то
питање
,
он
промени
разговор
.
—
Како
је
овде
,
велиш
...
.
—
рече
он
после
краткога
ћутања
.
—
Знаш
како
је
.
Уцена
је
повишена
одмах
после
оног
убиства
.
Сад
ће
се
све
дићи
на
ноге
,
само
да
те
сатру
,
али
ми
ћемо
гледати
...
није
нам
првина
.
И
капетан
је
сад
промењен
,
овај
је
нови
опак
...
»
Ово
он
сад
мене
плаши
—
помисли
Ђурица
—
само
да
му
робујем
,
али
нећеш
!
...
«
—
Јеси
ли
спремио
какав
посао
?
Сад
нам
свима
треба
...
.
—
Треба
,
истина
је
.
Али
како
ти
мислиш
...
као
пре
?
—
Сви
бисмо
најволели
да
ти
кажеш
шта
је
твоје
,
па
да
се
зна
чисто
.
Оно
бих
друго
ја
разделио
—
рече
Ђурица
.
—
Да
кажем
,
ја
...
Кад
треба
трчати
и
спремати
за
посао
,
кад
треба
што
ујдурисати
код
власти
и
дознати
,
онда
трчи
Вујо
,
а
кад
се
располаже
новцем
,
онда
пружи
руку
,
па
колико
ти
дамо
...
То
ви
хоћете
,
је
ли
?
...
Али
Вујо
неће
!
...
Ја
ћу
наћи
себи
људе
,
с
којима
ћу
радити
,
а
ви
се
делите
и
радите
како
знате
—
викну
он
,
скочивши
с
постеље
.
Ђурица
се
сети
Новичина
савета
,
па
отпоче
благо
:
—
Немој
,
брате
,
да
се
љутиш
.
Ја
сам
и
јесенас
због
тога
побегао
,
јер
не
знам
куд
ћу
:
јатаци
вуку
на
једну
страну
,
ти
на
другу
,
а
ја
горим
између
две
ватре
.
.
—
Ама
који
то
вуче
на
другу
страну
,
кажи
ми
га
по
имену
!
Ко
то
тражи
ортачину
са
мном
?
...
Деде
,
кажи
ми
га
,
па
ћу
се
ја
рачунати
са
њим
,
а
тебе
неће
ни
глава
заболети
.
—
Сви
,
Вујо
,
сви
траже
...
није
један
...
—
Та
који
су
то
сви
,
громове
им
њихове
!
Кажи
једнога
по
имену
,
шта
ти
један
вели
...
шта
хоће
сваки
?
...
—
Махни
се
тога
,
најпосле
.
Ја
сам
ти
само
казао
шта
они
траже
,
а
нисам
рекао
да
и
ја
то
хоћу
...
Ја
ћу
опет
онако
,
као
што
смо
и
од
пре
,
само
нек
се
зна
рачун
између
мене
и
тебе
...
Свакад
нек
се
зна
унапред
колико
коме
од
нас
припада
...
—
Тако
,
соколе
,
то
је
паметно
—
узвикну
Вујо
радосно
.
—
Дај
да
се
ја
и
ти
погодимо
,
а
шта
ми
причаш
за
ону
гладну
фукару
,
којој
никад
ништа
није
доста
.
Тако
је
требало
да
си
одавно
,
а
са
њима
ћу
се
ја
рачунати
,
ја
ћу
им
делити
по
заради
...
Је
ли
доста
теби
четвртина
?
—
А
јатаке
ћеш
ти
намирити
?
—
запита
Ђурица
.
—
Све
до
једнога
.
—
Доста
ми
је
—
рече
Ђурица
гласно
а
у
себи
помисли
:
»
Ко
је
луд
да
ме
чува
џабе
,
кад
за
моју
главу
може
добити
сто
дуката
!
...
Видим
шта
хоћеш
?
.
старче
,
али
ћемо
се
огледати
,
па
шта
буде
«
...
—
Е
,
тако
,
видиш
...
сад
можемо
да
се
разговарамо
о
послу
—
рече
Вујо
,
прилазећи
му
и
седајући
до
њега
на
троножац
.
Усекнувши
свећу
,
Вујо
стаде
да
излаже
свој
план
за
напад
на
богата
трговца
у
Поморављу
.
На
томе
разговору
затече
их
зора
.
XXИВ
Враћајући
се
са
крваве
и
богате
похаре
из
Поморавља
,
где
домаћин
и
један
нападач
допадоше
тешких
рана
,
Ђурица
окрете
,
према
ранијем
договору
са
Новицом
,
кроз
јагњилски
потес
,
домишљајући
се
како
би
се
до
забрана
одвојио
од
Сима
,
који
непрестано
иђаше
уз
њега
.
Сад
је
био
присебнији
и
одлучнији
,
није
га
потресла
проливена
крв
:
напротив
,
он
се
спремао
да
сад
тек
засуче
рукаве
и
почне
прави
посао
.
—
Симо
,
ти
сад
окрени
десно
на
Копљаре
,
па
иди
право
кући
,
а
ја
ћу
гледати
да
се
прокрадем
до
Венчаца
.
—
Мени
је
казао
Вујо
да
једнако
идем
с
тобом
и
да
те
допратим
до
њега
.
Не
смем
те
ја
оставити
.
—
Што
ћеш
ми
ти
?
—
Поузданије
је
кад
смо
двојица
...
треба
се
чувати
...
—
одговори
Симо
и
обори
главу
,
гледајући
да
се
не
сусретне
са
Ђуричиним
погледом
.
»
Овај
готово
не
крије
шта
хоће
—
помисли
Ђурица
.
—
Да
ли
му
је
казао
да
ме
сад
убије
или
ће
то
после
,
кад
му
предам
паре
.
Новица
вели
да
је
то
одређено
за
данас
,
чим
се
изврши
похара
.
Чекај
,
дознаћу
ја
то
;
нек
иде
овај
са
мном
«
.
—
Па
добро
најпосле
,
кад
ти
је
он
казао
...
—
одговори
Ђурица
равнодушно
.
Морамо
да
се
одморимо
у
забрану
.
—
Баш
добро
!
—
викну
Симо
и
радост
му
засија
у
оку
.
—
Уморни
смо
као
ђаволи
,
па
да
се
мало
прилегне
.
Улазећи
у
забран
,
Ђурица
пропусти
друга
напред
,
коме
овај
поступак
не
би
по
вољи
.
Ђурица
стаде
да
разгледа
по
забрану
,
тражећи
заклонитије
место
,
а
видело
се
да
то
исто
тражи
и
Симо
.
После
стотину
корака
,
наиђоше
у
један
склоп
,
застрвен
павитином
.
Ђурица
разгледа
место
и
учини
му
се
да
Симо
вади
револвер
иза
паса
.
Не
чекајући
други
његов
покрет
,
Ђурица
истога
тренутка
баци
своју
дугу
пушку
,
скочи
на
Сима
с
леђа
и
једним
махом
обори
га
на
земљу
.
Отпасавши
му
тканице
,
веза
му
њиме
руке
,
па
га
онда
,
као
какву
кладу
,
изврте
на
леђа
.
Симо
се
у
почетку
напада
отимао
и
бранио
,
али
после
,
кад
стаде
Ђурица
да
га
везује
,
ућута
и
не
мрдну
више
.
—
Шта
хоћеш
ти
са
мном
?
—
викну
он
зачуђено
,
кад
га
Ђурица
преврте
и
погледа
оно
страшно
зликовачко
лице
.
—
Прво
ти
мени
кажи
:
шта
хоћеш
ти
са
мном
?
—
Ништа
,
брате
...
Шта
је
теби
?
...
—
Чекај
,
сад
ћеш
видети
шта
ми
је
—
рече
Ђурица
,
па
извади
из
јелека
котур
жуте
воштанице
,
кресну
палидрвце
и
упали
свећу
.
Затим
извади
једну
иглу
и
наднесе
је
над
пламен
.
Симо
све
то
посматраше
раширених
очију
.
—
Је
ли
ти
казао
Вујо
да
ме
убијеш
сад
,
или
после
,
пошто
му
предам
новце
?
—
запита
Ђурица
,
држећи
иглу
над
пламеном
.
—
Шта
ти
је
данас
,
јеси
ли
полудео
!
...
О
каквом
убиству
ти
говориш
?
—
одговори
Симо
зачуђено
,
али
му
преко
лица
прелете
смртно
бледило
.
Ђурица
спусти
свећу
поред
себе
,
узе
једну
Симову
руку
и
забоде
му
усијану
иглу
под
нокат
једнога
прста
.
Симо
стаде
грчевито
трзати
руку
,
стадоше
му
се
стезати
мишићи
око
очију
и
уздахну
дубоко
.
—
А-а-а
...
што
ме
мучиш
,
тако
ти
среће
,
забадава
!
...
—
Ништа
...
’
вако
ћу
цео
дан
,
док
ти
се
не
досади
—
одговори
Ђурица
,
па
опет
угреја
иглу
и
забоде
је
под
други
нокат
.
—
Што
не
говориш
,
псино
једна
,
него
се
мучиш
због
онога
зликовца
,
коме
сви
робујемо
!
...
—
викну
Ђурица
грејући
иглу
трећи
пут
.
—
Кажи
право
,
па
иди
куд
те
очи
воде
.
—
Зар
ме
нећеш
убити
,
кад
ти
све
кажем
?
—
Што
да
те
убијам
,
лудаче
,
кад
ми
ти
ниси
крив
!
—
Ама
,
среће
ти
хајдучке
,
кажи
ми
право
!
—
Пустићу
те
,
ако
ми
све
право
кажеш
...
Ја
све
знам
,
али
хоћу
да
ми
ти
то
потврдиш
и
да
ми
све
испричаш
што
ти
је
он
говорио
.
А
са
њим
ћу
се
ја
још
данас
нарачунати
.
—
Јесте
,
казао
ми
је
да
те
убијем
...
ако
узмогнем
сад
на
повратку
,
ако
ли
не
могнем
сад
,
онда
после
,
пошто
му
предаш
новце
...
Мени
је
страшно
претио
,
а
обећао
ми
...
—
Колико
ти
је
обећао
?
—
Сто
дуката
сад
,
и
после
да
се
јавим
за
уцену
,
па
од
тога
новца
њему
осамдесет
дуката
,
а
оно
друго
мени
.
—
То
ти
је
казао
прекјуче
,
после
састанка
са
Новицом
?
—
Јесте
...
Претио
ми
је
да
ће
ме
убити
...
—
Јеси
ли
га
питао
зашто
ме
убија
?
—
Јесам
.
Вели
да
су
те
обрлатили
јатаци
из
твога
села
,
па
сву
зараду
ти
односиш
,
а
нама
и
њему
дајеш
само
по
неколико
дуката
.
Нашао
је
другога
човека
,
који
ће
му
радити
боље
.
—
Који
ће
њему
све
давати
,
а
он
ће
вама
,
као
слепцима
,
по
два
три
дуката
,
је
ли
тако
?
...
Кажи
сам
,
колико
је
теби
досад
давао
?
—
Па
тако
...
само
једном
ми
је
дао
десет
дуката
,
кад
смо
те
извадили
из
апса
,
а
оно
друго
...
помало
.
—
Видиш
,
а
питај
моје
јатаке
,
да
ли
сам
коме
дао
мање
од
педесет
дуката
.
Ја
му
заиста
не
дам
све
паре
,
него
хоћу
да
се
то
подједнако
дели
међу
све
људе
,
који
мени
помажу
.
—
То
је
,
вала
,
право
...
И
ако
хоћеш
и
ја
ћу
те
слушати
.
Он
је
све
преко
мене
водио
договор
са
пандурима
из
среза
...
—
Добро
,
ми
ћемо
се
разговарати
—
рече
Ђурица
дрешећи
му
руке
,
пошто
му
прво
повади
оружје
.
—
Сад
седи
лепо
,
па
ми
испричај
све
како
ти
је
казао
да
ме
убијеш
.
Симо
се
исправи
,
машући
оном
руком
,
која
је
бодена
.
—
Ништа
,
среће
ми
,
само
је
задуго
говорио
како
те
мора
убити
,
а
за
ово
ми
само
рече
:
»
Гледај
ако
могнеш
уз
пут
,
у
каквом
склонитоме
месту
,
па
му
узми
паре
и
оружје
и
донеси
право
мени
,
ако
ли
,
каже
,
не
могнеш
уз
пут
,
онда
ћу
ја
,
вели
,
наместити
њега
на
згоду
овде
.
«
То
је
све
...
—
Добро
,
иди
сад
право
кући
,
а
ја
ћу
те
потражити
,
кад
ми
устребаш
.
Само
си
луд
био
,
што
си
се
давао
да
те
мучим
онако
...
да
чуваш
онога
зликовца
...
—
Није
то
,
море
,
него
сам
се
бојао
да
ме
не
убијеш
,
ако
ти
истину
кажем
.
—
Иди
сад
,
али
добро
пази
да
ме
не
наљутиш
.
Видиш
,
требало
би
да
те
оставим
овде
везана
...
али
ја
ти
верујем
...
—
Чини
,
вала
,
како
год
хоћеш
,
а
видећеш
шта
ти
ја
вредим
.
—
Добро
,
добро
—
рече
Ђурица
,
гледајући
за
њим
,
док
год
му
се
не
изгуби
из
очију
у
густој
шуми
.
После
десетак
минута
Ђурица
разгледа
свуд
око
себе
,
окрете
се
источној
страни
,
па
звизну
учестано
с
прекидима
.
Не
чувши
никаква
одговора
,
покупи
оружје
и
пође
напред
.
После
неколико
минута
опет
звизну
,
и
далеко
пред
њим
у
шуми
зачу
се
такво
исто
звиждање
.
Мало
затим
указа
се
Новица
између
проређених
грмових
дебала
.
—
А
ја
те
чекам
на
овом
крају
—
рече
он
,
прилазећи
Ђурици
.
—
Мишљах
да
ћеш
одовуд
,
од
станице
.
Зар
те
не
прати
Симо
?
Ђурица
му
исприча
малопређашњи
догађај
и
каза
да
је
пустио
Сима
нек
иде
кући
.
—
Нијеси
требао
.
Истина
,
он
је
за
паре
свачији
,
али
не
треба
вјеровати
ником
,
кад
глава
виси
о
концу
.
—
То
сам
и
ја
мислио
,
али
као
велим
:
нека
га
.
А
ја
ћу
сад
да
се
пожурим
у
Брезовац
,
да
се
наплатим
с
оним
пакосником
.
—
Пожури
се
,
што
брже
можеш
.
Али
добро
отварај
очи
:
оно
је
стари
зликовац
.
Стићи
ћеш
тамо
још
за
виђела
.
А
ја
ћу
те
чекати
иза
ватрењаче
,
па
да
ноћимо
код
мене
.
—
Отуд
морам
на
другу
страну
,
имам
хитна
посла
,
а
код
тебе
ћу
сутра
.
Новица
обори
главу
,
као
да
му
то
не
би
право
.
Ђурица
се
досети
.
»
Зна
да
ћу
ноћас
да
раздам
новац
...
Али
куд
смем
ићи
к
њему
с
оволиким
парама
!
...
Убио
би
ме
без
речи
.
Боље
да
му
дам
сад
«
.
—
Хоћеш
ли
и
теби
да
се
сад
одужим
?
—
рече
он
,
машајући
се
џепа
.
—
Па
...
како
хоћеш
—
одговори
Новица
овеселивши
.
—
Поузданија
ми
је
пара
у
мом
џепу
но
у
твом
.
Ђурица
се
насмеја
;
одброја
сто
банкнота
из
крвава
завеска
и
пружи
их
Новици
.
—
Је
ли
доста
?
—
О-хој
!
Ти
си
добро
пазарио
...
Како
да
није
доста
,
болан
...
—
рече
он
,
узимајући
новце
и
бацајући
их
у
недра
.
—
Само
хоће
ли
остати
што
другима
?
—
Биће
доста
свима
,
само
ме
чувајте
?
—
А
да
што
ћемо
ти
друго
,
кад
си
нам
ти
златан
мајдан
!
...
Ђе
ћу
те
сутра
сачекати
?
—
Ако
можеш
изиђи
горе
до
Каменара
код
оних
дебелих
грмова
...
—
Више
Војковића
кућа
,
знам
...
Чекаћу
те
после
заранака
.
А
тамо
...
пази
!
...
отварај
очи
!
Ђурица
окрете
ка
Венчацу
,
а
Новица
пође
истим
правцем
,
куд
оде
Симо
.
»
Е
,
сад
си
на
реду
ти
,
Вујо
.
Дође
земан
да
и
ми
раскрстимо
,
а
једва
састависмо
годину
у
ортачини
...
Тек
година
,
нема
ни
пуна
година
,
а
чини
ми
се
цео
век
!
...
Шта
се
чуда
починило
за
то
време
...
Наживело
се
,
настраховало
се
,
намучило
се
...
«
И
сад
му
дође
на
памет
оно
време
,
кад
је
остављао
пређашњи
слободни
живот
,
кад
се
одвајао
од
друштва
и
огњишта
,
па
се
упутио
под
закриље
овога
Вуја
,
по
чијој
наредби
хтеде
данас
погинути
.
Како
је
онда
лудо
срљао
у
пропаст
,
како
је
лакомислено
ступао
на
кобну
стазу
,
која
га
доведе
до
овога
стања
!
...
А
како
се
могло
лепо
живети
,
само
да
беше
ове
садање
памети
...
Сад
би
он
био
сељак
,
као
и
други
;
радио
би
свој
посао
;
не
би
се
никога
бојао
...
Ишао
би
слободно
по
пољу
,
по
зелену
лугу
и
дубрави
.
.
У
кући
би
му
било
еве
весело
,
стара
мајка
добила
би
одмену
...
И
све
би
то
било
,
да
не
беше
њега
!
...
Он
га
упропасти
,
погуби
...
И
Ђурица
стаде
да
мисли
шта
га
је
то
привлачило
к
Вују
,
те
му
се
тако
слепо
предао
...
.
Вечито
му
је
овај
сурови
човек
стајао
пред
очима
као
нема
загонетка
,
која
те
све
више
привлачи
,
што
је
мање
разумеш
...
И
Вујо
је
њега
привлачио
,
али
чиме
?
...
Својом
тајанственошћу
,
памећу
,
нарочито
овом
памећу
,
коју
Ђурица
уважаваше
,
јер
је
у
себи
не
осећаше
...
Али
није
ни
то
...
Имало
је
нешто
у
самоме
њему
,
што
га
је
вукло
на
ту
стазу
,
а
то
је
осећао
у
себи
раније
,
пре
него
што
је
и
познао
Вуја
...
још
онда
,
кад
је
почео
да
размишља
о
свему
;
кад
гледаше
ноћу
како
му
отац
доноси
туђу
стоку
,
а
мајка
му
весела
лица
подноси
укусно
јело
од
те
стоке
...
То
га
је
вукло
на
овај
пут
,
али
опет
,
да
не
беше
Вуја
,
не
би
се
овако
свршило
...
Он
га
је
узео
за
руку
,
довео
га
до
стрме
ивице
и
гурнуо
...
После
се
већ
морао
клизати
и
падати
,
док
не
дође
до
краја
...
»
И
тај
зликовац
,
који
ме
је
упропастио
,
данас
пружа
пушку
на
мене
.
.
.
да
ме
збрише
са
земље
као
да
нисам
на
њој
ни
био
...
Е
,
нећеш
,
чича
...
наплатићемо
се
!
...
«
Кад
се
навуче
први
сутон
,
Ђурица
пролажаше
кроз
шуму
испод
Вујове
куће
.
Бојаше
се
само
да
га
не
остави
ова
присебност
и
одлучност
,
која
је
расла
све
више
,
у
колико
се
он
приближавао
кући
.
Из
памети
му
не
излажаху
Симове
речи
:
»
Јесте
,
казао
ми
је
да
те
убијем
!
...
«
Излазећи
из
шуме
,
угледа
Вуја
на
чистини
испод
куће
:
сео
на
један
брешчић
,
па
гледа
у
шуму
.
»
Као
да
сам
му
поручио
!
—
помисли
Ђурица
.
—
Боље
је
овако
на
чистини
,
него
у
соби
...
Овде
сам
слободнији
...
«
Угледавши
човека
где
му
се
приближује
,
Вујо
се
диже
и
пође
на
сусрет
,
а
кад
му
се
приближи
сам
Ђурица
,
он
стаде
изненађен
.
—
Камо
ти
Симо
?
—
упита
га
још
на
ходу
.
—
Отишао
је
кући
—
одговори
Ђурица
,
прилазећи
му
.
—
А-а
...
а
ја
рекох
да
није
и
он
остао
као
Пантовац
.
Свршисте
ли
?
—
Свршисмо
.
Пласковчанин
оде
с
раном
,
а
и
газда
ће
имати
да
се
полечи
.
—
Хајдемо
унутра
—
рече
Вујо
и
окрете
се
да
пође
.
—
Нека
,
можемо
и
овде
наредити
што
имамо
—
одговори
Ђурица
,
па
одједанпут
кидиса
на
Вуја
и
стеже
га
рукама
.
Старац
,
још
снажан
,
поче
да
се
отима
,
трудећи
се
само
да
принесе
руку
к
појасу
.
Ђурица
и
не
опази
шта
он
ради
с
руком
,
већ
га
само
стезаше
и
омахиваше
,
да
би
га
оборио
на
земљу
...
Обојица
ћуте
као
заливени
,
само
им
се
ноге
померају
,
одскачу
од
земље
и
опет
стају
на
прсте
...
Старцу
тешко
дисати
,
стеже
га
младић
као
кљештима
...
Најзад
се
некако
дохвати
паса
,
одакле
истрже
мали
оштар
ножић
.
Сад
би
могао
убости
противника
,
али
су
му
руке
више
лактова
стегнуте
јако
,
па
се
боји
да
ће
убод
бити
слаб
,
само
ће
га
још
више
ражљутити
,
па
после
—
зло
!
...
Да
гледа
како
да
га
завара
,
заговори
...
И
таман
да
заусти
,
а
Ђурица
га
омахну
и
тресну
о
земљу
...
Нехотично
му
се
подиже
рука
с
ножем
,
те
Ђурица
угледа
шта
му
је
у
руци
.
—
А
,
зликовче
,
изабрао
си
и
оружје
од
кога
ћеш
погинути
!
—
викну
Ђурица
и
стеже
му
руку
.
Утом
се
зачу
из
шуме
отегнуто
,
јасно
звиждање
.
Вујо
напреже
снагу
,
па
звизну
кратко
,
а
затим
повика
из
гласа
:
—
Помагај
!
Ђурица
се
уплаши
.
Стадоше
да
му
дршћу
руке
,
задрхта
сав
...
Једва
се
сети
револвера
...
Истрже
га
иза
паса
,
наслони
цев
на
чело
старчево
и
окиде
...
Тресну
пуцањ
,
а
руке
,
којима
се
Вујо
брањаше
,
клонуше
...
Ђурица
скочи
,
и
онако
на
ходу
испали
му
други
метак
у
груди
.
Старац
не
мрдну
више
...
Из
шуме
трчаше
неко
...
Ђурица
пружи
пушку
и
викну
...
—
Стој
!
Човек
стаде
,
погледа
у
пружену
пушку
,
која
се
још
могла
у
сутону
опазити
,
па
се
одједном
окрете
и
потрча
натраг
к
шуми
...
За
тренут
ока
нестаде
га
...
—
Вујо
!
—
зачу
се
глас
испред
куће
.
Ђурица
познаде
глас
Вујове
жене
.
—
Зови
га
јаче
,
не
чује
!
—
викну
он
,
па
окрете
;
навише
уз
косу
.
Преко
њега
прелете
буљина
,
машући
тихо
и
немо
чупавим
крилима
...
Он
се
стресе
и
пожури
уз
брдо
...
XXВ
Другога
дана
,
после
заласка
сунчева
,
Ђурица
иђаше
косом
,
која
везује
Венчац
и
Букуљу
,
па
брижно
мишљаше
о
себи
и
своме
положају
.
Једнога
се
зла
опрости
,
а
стотине
других
,
мањих
и
већих
,
рађаху
се
...
Докле
ће
се
овако
?
...
Кад
ли
ће
доћи
дан
да
и
он
положи
своју
уморну
бујну
главу
,
да
се
и
он
одмори
?
...
Вујо
оде
...
Нема
више
онога
грознога
погледа
,
који
сече
као
ножем
,
од
кога
су
стрепили
највећи
разбојници
...
Али
се
на
његово
место
већ
јавља
други
,
који
хоће
исто
оно
,
што
је
и
Вујо
хтео
...
да
живи
туђом
муком
,
да
се
храни
туђим
знојем
;
ну
он
бар
неће
онако
заповедати
.
Он
је
радостан
кад
му
се
пружи
сто
банкнота
,
а
Вујо
не
би
ни
главе
окренуо
,
Вујо
хоће
све
...
Он
сад
седи
ту
негде
испод
грмова
и
чека
,
а
Вујо
не
би
ни
прстом
мрднуо
...
Опет
ће
се
са
њим
моћи
боље
...
Ето
,
сад
ће
да
води
момка
у
варош
да
га
мало
забави
,
а
код
Вуја
се
морало
или
радити
или
спавати
.
»
А
најпаметније
сам
урадио
,
што
нисам
јуче
:
пристао
да
идем
к
њему
с
оноликим
новцем
.
Ђаво
је
пара
...
наведе
човека
на
оно
,
о
чему
и
не
сања
«
—
помисли
Ђурица
,
па
опет
стаде
да
разгледа
пред
собом
и
да
ступа
све
пажљивије
.
Кад
дође
близу
уречених
грмова
,
он
даде
знак
као
и
јуче
.
Новица
се
подиже
испод
једнога
дрвета
и
махну
му
руком
.
—
Ђе
си
,
болан
,
стиже
ли
жив
?
—
рече
Новица
,
кад
се
састаше
.
—
Шта
ће
ми
бити
?
—
Како
,
море
...
дигоше
на
тебе
сав
свијет
.
—
Да
није
потера
?
—
Ноћас
се
дижу
на
тебе
три
среза
:
да
си
тица
,
не
би
побјегао
...
Али
не
бој
се
,
неће
ником
пасти
на
ум
да
те
тражи
у
вароши
.
—
Шта
веле
варошани
,
жале
ли
Вуја
?
—
Ко
ће
жалити
’
нака
зликовца
!
Ама
де
причај
ми
како
га
погуби
,
и
онако
морамо
чекати
док
се
добро
смрачи
.
Ђурица
му
исприча
.
За
онога
што
се
појави
из
шуме
,
не
могоше
смислити
ко
је
.
—
Биће
то
који
његов
гласник
...
они
,
знаш
...
што
му
јављају
ђе
ко
оде
,
шта
прода
...
има
их
он
много
.
Наишао
ваљада
послом
,
да
му
што
јави
.
Тако
проседеше
у
разговору
дуго
.
Прођоше
два
часа
ноћи
,
навуче
се
густа
помрчина
,
јер
не
беше
месеца
,
а
по
небу
пливаху
једноставни
тамни
облаци
,
па
се
онда
обојица
кренуше
низ
брдо
.
Варошица
беше
заспала
.
Озго
са
брда
виђаху
се
само
светњаци
пред
честим
паланачким
механама
,
који
светлуцаху
слабо
и
суморно
у
тамној
ноћи
,
дајући
тиме
једини
знак
да
се
живот
у
вароши
није
угасио
.
И
још
тамо
,
на
самом
крају
вароши
,
поред
потока
што
пресеца
главну
улицу
,
чује
се
по
неки
пут
весео
узвик
пијана
госта
,
коме
је
јамачно
какав
буковички
лаутар
својим
монотоним
циликањем
растресао
загрејане
живце
...
Мрачна
и
влажна
ноћ
навукла
се
на
ово
местанце
,
заогрнула
својим
непробојним
покривалом
куће
и
улице
,
притисла
саму
земљу
,
па
стоји
тако
непокретна
и
суморна
,
као
да
се
и
не
мисли
никад
дизати
са
грешне
земље
...
.
Другови
прођоше
забранчић
,
који
се
пружио
иза
вароши
,
пређоше
поток
,
па
стадоше
уз
једну
ограду
,
која
је
једним
крајем
излазила
на
улицу
,
а
другим
на
поток
.
Новица
подиже
један
проштац
,
те
се
провукоше
кроз
ограду
обојица
и
уђоше
у
двориште
.
Ђурицу
обузе
нека
непојмљива
зебња
од
ове
мрачне
и
неме
самоће
,
и
он
се
стаде
кајати
што
дође
овамо
.
Прођоше
мрачно
двориште
и
кроз
некаква
сниска
вратанца
ступише
у
одају
.
Новица
упали
свећу
и
Ђурица
виде
лепо
намештену
собицу
са
две
постеље
и
миндерлуком
,
а
на
средини
стоји
округао
застрвен
сто
,
препуњен
јестивом
и
пићем
.
—
Сједи
,
брате
,
да
се
одморимо
,
па
и
да
се
заложимо
.
Ето
видиш
,
ја
тако
...
газдински
.
Моја
Марушка
мени
спреми
све
што
хоћу
,
па
кад
имам
госта
,
она
се
затвори
тамо
у
другу
собу
и
спава
.
И
на
ово
сам
гледао
,
видиш
:
ово
прозорче
може
да
послужи
за
сваки
случај
...
са
њега
право
у
поток
,
па
у
шуму
...
—
А
ова
кућа
није
са
улице
?
—
Не
,
море
.
Тамо
је
напред
магаза
ђе
ја
смјештам
моју
робу
,
а
кућа
је
,
видиш
,
до
самога
потока
.
Згода
!
...
—
Зацело
згода
!
—
одговори
Ђурица
весело
,
коме
се
допаде
што
је
Новица
предвидео
тако
важну
околност
.
—
Деде
сад
да
почнемо
,
дуга
је
ноћ
!
Оваке
препеченице
нијеси
сркнуо
досад
.
Ђурица
седе
за
сто
,
наслони
пушку
на
постељу
поред
себе
,
па
искапи
прву
чашу
.
Стадоше
да
се
ређају
чаше
са
препеченицом
све
чешће
и
чешће
,
а
Ђурица
постаде
разговорнији
и
веселији
.
Крв
му
појури
живље
по
телу
,
а
пред
очима
стаде
да
се
хвата
она
пријатна
и
блага
измаглица
,
што
наступа
после
јакога
пића
.
Променише
ракију
на
вино
.
Дохватише
се
печена
јагњета
,
па
га
стадоше
заливати
старом
румеником
...
Ђурица
једнако
маше
рукама
,
прича
и
смеје
се
.
—
Хоћеш
ли
да
се
побратимо
?
—
рече
Ђурица
одједном
.
—
Хоћу
,
бане
,
с
такијем
соколом
,
зашто
не
бих
!
Испише
чашу
заједничку
и
пољубише
се
.
—
Ех
,
побро
,
кад
би
ми
дао
да
пробудим
Марушку
само
да
нам
испече
по
једну
каву
.
Не
бој
се
,
она
те
не
познаје
,
а
зна
да
ја
имам
посла
с
таким
људима
...
—
Не
бојим
се
код
тебе
ничега
.
Буди
снаху
!
—
викну
Ђурица
,
па
устаде
и
пође
за
Новицом
.
—
Маро
!
...
о
Маро
!
...
.
—
викну
Новица
на
другим
вратима
,
преко
од
њихове
собе
.
—
Устани
,
дијете
,
испеци
нам
каву
.
—
Сад
ћу
,
не
улази
овамо
!
...
—
одговори
отуд
женски
глас
.
Побратими
се
вратише
на
своја
места
,
а
мало
затим
уђе
у
собу
висока
,
црномањаста
жена
средњих
година
,
носећи
у
руци
послужавник
с
кавом
.
Сваки
би
се
зачудио
,
кад
се
пре
ова
жена
спреми
,
а
кад
пре
каву
скува
,
али
то
Ђурици
не
паде
на
памет
.
Он
се
загледа
у
жену
и
помисли
:
»
Да
ли
му
је
то
оно
дијете
?
Ова
је
готово
старија
од
њега
«
.
—
Ево
ти
снахе
,
побро
—
рече
му
Новица
.
—
Деде
послужи
ђевера
,
кад
си
ми
тако
послушна
.
—
Не
вичи
,
море
,
имам
гошћу
—
одговори
жена
,
прилазећи
Ђурици
.
—
Како
си
,
дешо
?
...
А
овај
ми
не
рече
да
ће
кога
вечерас
довести
...
—
Каква
ти
је
то
гошћа
?
—
прекиде
је
Новица
.
—
Сестричина
ми
...
удовица
јадна
—
одговори
она
и
саже
главу
стидљиво
,
као
да
у
томе
,
што
јој
је
сестричина
удовица
,
има
нечега
стиднога
.
—
Удовица
зар
?
...
Вуци
је
овамо
!
—
викну
Новица
.
—
Хоћемо
ли
,
побратиме
...
да
се
веселимо
?
А
ја
нећу
казати
за
ону
...
тамо
у
селу
—
намигну
он
и
махну
главом
.
—
Доведи
,
доведи
!
...
—
викну
Ђурица
загушеним
гласом
и
осећајући
да
га
језик
издаје
.
Беше
се
добро
напио
.
Кад
изиђе
Марушка
,
Ђурица
се
наже
к
Новици
и
стаде
му
поверљиво
шаптати
.
—
Знаш
...
ја
сам
и
тамо
,
у
Београду
,
све
тако
...
.
хи-хи-хи
...
А
што
сам
оставио
једно
варошче
тамо
,
бре
,
побро
,
као
горска
вила
!
Обећа
ми
да
ће
доћи
,
чим
је
зовнем
...
—
А
Станка
,
болан
,
шта
ти
она
вели
?
—
Хе
...
шта
ће
рећи
!
...
мо-р-ра
да
слуша
без
р-р-разговора
...
Ја
сам
госа
...
горски
цар
!
.
.
—
стаде
он
да
заплеће
.
—
Тако
је
,
вјере
ми
јуначке
!
А
знаш
,
ако
хоћеш
да
ти
кажем
истину
,
нијеси
требао
ни
да
вучеш
за
собом
невољу
...
рече
Новица
,
па
застаде
да
види
неће
ли
Ђурица
друкчије
мислити
.
—
Море
,
не
знам
ни
ја
...
био
сам
луд
...
.
—
Зар
није
боле
,
вељу
,
да
их
бираш
кâ
гниле
крушке
...
Да
ви’ш
само
ову
моју
гошћу
,
да
ти
очи
стану
!
...
.
—
Хе-хе
...
—
стаде
он
да
чупка
и
глади
брчиће
—
ја
вала
баш
тако
.
.
Ону
могу
и
отерати
...
—
рече
он
,
али
се
одмах
трже
и
уплаши
од
те
мисли
,
па
настави
:
—
Нека
ње
тамо
у
селу
,
није
ми
на
одмет
...
.
Пази
ме
,
знаш
,
много
.
—
Ђаво
ли
си
,
побро
,
како
ти
то
удесиш
,
па
ђевојке
махнитају
за
тобом
!
—
Ха-ха-ха
...
—
насмеја
се
Ђурица
задовољно
.
У
том
се
врати
Марушка
,
водећи
за
собом
неку
женску
,
ни
младу
ни
стару
,
омалену
,
доста
лепушкасту
.
На
први
поглед
могло
се
опазити
,
да
су
обе
женске
од
онога
реда
,
који
не
држи
много
на
чедност
и
поштење
...
Гошћа
беше
доиста
нека
рођака
Марушки
,
пропала
жена
,
и
Новица
је
много
рачунао
на
њу
,
кад
се
одлучио
да
је
доведе
у
свој
стан
за
овај
случај
.
Пред
Ђурицом
се
само
претварао
да
није
ни
знао
за
њен
долазак
.
—
Која
те
вода
донесе
овамо
,
Јуло
?
—
викну
он
,
кад
је
опази
.
—
Ето
нам
сад
,
побратиме
,
друштва
...
.
да
ви’ш
како
је
ваљана
ова
моја
Маџарица
!
—
Маџар
си
сам
,
а
ја
сам
Српкиња
,
боља
од
тебе
!
—
осече
се
на
њега
гошћа
.
—
Маџарица
,
Швабица
—
једна
вјера
,
брате
,
а
за
мога
побру
дошла
си
као
наручена
.
Је
ли
тако
?
—
обрте
се
он
Ђурици
,
који
не
одвајаше
очију
од
Јуле
.
—
Ја
нисам
с
раскида
,
ако
она
хоће
...
—
Не
можемо
ми
трезне
са
вама
у
друштво
,
него
прво
да
вас
стигнемо
!
—
рече
Марушка
,
па
понуди
Јулу
да
седне
до
Ђурице
,
а
сама
се
намести
до
Новице
.
—
Шта
велиш
,
побро
,
ове
се
не
шале
!
...
И
отвори
се
бесна
,
разуздана
пијанка
.
Жене
се
изопијаше
брзо
,
а
побратими
се
једва
држе
на
столицама
.
Чаше
звече
...
смеј
,
кикотање
...
нико
и
не
помишља
на
опасност
.
Ђурица
пребацио
руку
преко
суседе
,
па
јој
шапуће
грубе
изјаве
,
љуљајући
се
и
поводећи
главом
напред
и
удесно
.
—
Која
је
боља
,
побро
?
...
Знаш
?
...
—
на
мигну
му
Новица
,
махнувши
главом
у
страну
,
према
шуми
.
—
Ова
,
брате
варошка
...
миром
мирише
.
—
Кажем
ли
ти
ја
!
...
Раскрсти
с
оним
човјеком
...
знаш
?
...
па
да
уживамо
као
цареви
.
—
Р-р-раскрштам
!
—
викну
Ђурица
и
скочи
да
обгрли
Јулу
,
али
га
ноге
издадоше
,
те
се
дохвати
њених
рамена
и
одржа
се
на
ногама
.
—
Ова
је
моја
...
моја
...
...
Пијанка
се
продужи
до
пред
саму
зору
.
Напослетку
,
кад
се
сви
изопијаше
,
полегаше
по
застртом
поду
.
Где
се
ко
нашао
,
тако
се
и
спустио
на
под
и
заспао
.
Новици
остаде
још
толико
свести
,
те
угаси
свећу
,
па
се
и
он
пружи
,
не
знајући
више
ништа
за
себе
...
Кад
сунце
одскочи
високо
,
Ђурица
се
пробуди
и
подиже
главу
.
Зачуди
се
положају
у
коме
се
нађе
,
али
се
одмах
сети
ноћашње
пијанке
.
Обе
жене
и
Новица
лежаху
на
поду
,
као
и
он
,
и
спаваху
тешким
пијаним
сном
.
Ваздух
у
соби
беше
тако
загушљив
,
осећаше
се
јак
задах
од
пића
,
којим
је
прожет
сваки
делић
ваздуха
...
.
запара
,
смрад
...
па
све
то
дави
,
заноси
,
опија
...
»
Ала
ли
се
проведосмо
!
...
Никад
нисам
овако
...
ни
у
Београду
.
Ова
Јула
пара
вреди
...
Видиш
,
и
он
се
опио
,
а
да
је
хтео
могао
ме
је
жива
однети
у
срез
.
Сад
видим
да
ми
је
пријатељ
...
.
«
—
помисли
он
и
хтеде
да
легне
опет
,
али
се
сети
да
је
свануло
одавно
и
да
треба
Новицу
одмах
будити
.
XXВИ
Четири
дана
проведе
Ђурица
у
овом
новом
друштву
.
Дању
је
спавао
на
тавану
,
где
му
је
Јулка
наместила
постељу
,
а
ноћ
се
проводила
весело
,
у
пијанци
и
разврату
.
Бесна
необуздана
пијанка
занела
је
цело
друштво
,
које
је
добило
вољу
да
се
провесели
до
највеће
мере
,
да
се
засити
,
занесе
...
Сад
је
већ
постала
провидна
Новичина
намера
:
он
је
желео
да
придобије
,
да
привеже
Ђурицу
за
себе
и
да
га
одвоји
од
осталога
му
друштва
.
Тако
би
он
заузео
Вујово
место
,
али
много
поузданије
и
корисније
но
што
га
је
Вујо
држао
.
Новица
је
смишљао
да
му
није
потребно
велико
друштво
:
неколико
људи
за
нападе
и
три
четири
јатака
,
то
је
свега
.
И
кад
овако
,
нарочито
помоћу
жена
,
привеже
Ђурицу
за
себе
,
остајаће
му
од
похара
много
више
,
но
што
је
Вују
остајало
.
Од
је
сам
,
кад
се
пробудио
после
прве
пијанке
,
саопштио
неке
мисли
и
Марушки
.
—
Он
се
до
синоћ
мало
прибојавао
од
мене
.
Лудак
!
—
рече
јој
Новица
.
—
А
мени
је
његов
живот
потребнији
но
њему
самом
.
—
Зар
баш
толико
?
—
А
да
како
,
јадна
.
Довлачиће
нам
он
све
на
хиљаде
и
све
ће
ми
сам
давати
,
да
му
не
тражим
...
Нећу
ја
као
луди
Вујо
,
него
овако
,
да
се
пије
и
весели
...
Само
нека
га
Јула
добро
узме
у
руке
!
—
За
њу
ти
не
брини
...
—
Царски
ћемо
да
живимо
,
само
ви
жене
памет
у
главу
!
А
Ђурица
није
мислио
ни
о
чему
;
предао
се
сав
овом
безбрижном
и
веселом
провођењу
,
налазећи
да
тако
и
треба
хајдук
да
живи
.
Век
му
није
дуг
,
то
је
већ
јасно
видео
,
па
онда
бар
да
се
живи
и
да
се
задовољи
свака
жеља
...
Опазио
је
после
само
једно
:
да
га
Новица
добро
чува
и
да
све
ово
чини
из
рачуна
.
»
Он
хоће
пара
—
мишљаше
Ђурица
.
—
Па
добро
,
ја
ћу
доносити
пара
доста
,
али
ћу
барем
и
ја
видети
вајду
од
њих
.
Пије
се
,
весели
се
...
то
стаје
доста
.
А
код
Вуја
:
донеси
паре
,
па
иди
куд
знаш
.
Сад
ће
да
се
живи
!
...
«
Напослетку
одлучише
да
престану
с
пијанком
и
да
Ђурица
на
неколико
дана
иде
к
јатацима
.
Морали
су
бити
опрезни
,
јер
да
се
овако
још
продужи
,
могло
би
пасти
коме
у
очи
.
Четвртога
дана
у
вече
,
кад
се
добро
смрачи
,
Ђурица
се
спреми
и
оде
у
своје
село
.
Идући
путом
сети
се
да
ономад
,
кад
је
ноћио
код
Јова
,
није
ништа
наредио
за
Станку
,
те
и
не
зна
где
је
сад
она
.
Јово
му
само
уз
реч
напомену
да
је
она
код
мајке
:
тамо
се
,
вели
,
крије
од
оца
по
стајама
,
а
Ђурица
,
како
је
био
заузет
послом
,
и
заборави
на
њу
.
Тако
се
још
нису
ни
видели
од
повратка
.
Ђурица
осећаше
јасно
да
у
њему
нема
више
оне
топлине
,
оне
чисте
предане
љубави
према
Станки
;
угасило
се
оно
бурно
ватрено
осећање
,
које
их
је
бацило
у
загрљај
...
Сад
се
место
њега
јавило
неко
ново
,
грубо
и
необично
...
А
иза
тога
распламтео
се
разврат
,
обухватио
му
душу
и
срце
,
и
он
осећа
чудно
задовољство
у
овом
новом
и
примамљивом
стању
...
Није
он
ни
Станку
омрзнуо
.
Само
осећа
неку
досаду
,
кад
му
се
она
јави
у
мислима
као
препрека
његовим
плановима
...
Незгодно
му
је
што
се
понеки
пут
мора
водити
рачун
и
о
њој
;
осећа
да
би
му
згодније
било
без
ње
.
Али
опет
на
крају
би
помислио
:
»
Па
нека
је
...
може
се
и
овако
!
»
А
и
то
овако
било
му
је
нејасно
,
неодређено
.
Овако
,
из
дана
у
дан
,
не
мислећи
о
сутрашњем
дану
,
не
бринући
се
за
последак
...
Изненади
се
веома
,
кад
нађе
Станку
код
Јова
.
Беху
поспала
чељад
,
и
Јово
га
уведе
у
собу
,
где
спаваше
сама
Станка
.
Кад
уђоше
обојица
у
собу
,
она
се
трже
из
сна
и
засја
јој
радост
у
оку
,
али
се
одмах
затим
прибра
,
намршти
се
и
по
лицу
јој
се
разли
велика
срџба
.
—
Гле
,
зар
си
ту
!
—
рече
Ђурица
,
кад
се
она
подиже
.
—
А
ти
ми
ономад
рече
да
је
она
код
мајке
?
—
окрете
се
он
Јову
.
—
Била
је
до
јуче
,
па
не
може
више
да
се
крије
од
Марка
.
—
А
ти
се
одмах
обрадовао
—
рече
она
гневно
.
—
Мислиш
остаћу
једнако
код
мајке
,
па
да
ти
се
скинем
с
врата
...
Јово
,
видевши
да
наступа
домаћа
драма
,
пође
из
собе
,
али
га
Ђурица
задржа
,
јер
му
беше
тешко
да
остане
овако
са
њом
.
—
Чекај
,
куд
ћеш
—
рече
му
,
чинећи
се
да
не
чу
Станкине
прекоре
.
—
Јесу
ли
задовољни
сви
?
—
Како
неће
бити
задовољни
на
оноликим
парама
!
Сви
се
хвале
,
не
може
боље
бити
.
А
где
си
ти
ових
дана
?
—
Послом
...
—
одговори
Ђурица
,
запињући
.
—
Сутра
ћу
овде
преданити
,
па
гледај
да
се
пази
...
—
Не
брини
.
Ономад
нам
потера
претресе
цело
село
...
—
Знам
,
због
тога
сам
и
отишао
.
Где
си
ти
била
онда
?
—
запита
он
Станку
,
сетивши
се
сад
тек
да
је
она
била
у
великој
опасности
од
потере
.
—
Где
сам
била
!
...
Сад
си
ме
се
сетио
;
а
кад
си
дознао
за
потеру
,
ниси
могао
да
ме
поведеш
?
...
Једва
си
чекао
,
ваљад
’
,
да
ме
ухвате
,
па
да
тражиш
другу
...
Јово
изиђе
из
собе
полако
.
—
Море
,
прођи
се
комедије
,
кад
ти
кажем
.
Најпре
сам
заборавио
,
а
после
је
било
доцкан
...
—
рече
он
љутито
,
па
после
као
да
се
присети
нечему
и
повика
:
—
А
шта
ми
ту
једнако
дробиш
и
контролишеш
:
где
сам
био
,
те
где
сам
био
!
...
Био
сам
код
девојака
,
ето
,
па
сад
шта
ћеш
ми
!
...
.
Станка
се
прену
,
рашири
очи
и
погледа
га
зачуђена
.
—
Зар
баш
тако
,
?
—
рече
му
загушеним
гласом
.
—
Ја
овде
пропадам
,
а
ти
тражиш
девојке
те
се
проводиш
са
њима
!
—
Ја
шта
си
ти
мислила
?
—
одговори
он
,
осмехнувши
се
иронично
.
—
Да
седим
једнако
уз
тебе
и
да
ти
пиљим
у
очи
,
је
ли
?
...
—
Казао
си
да
се
нећеш
растављати
од
мене
и
да
ћеш
ме
свуд
са
собом
водити
—
одговори
Станка
хладно
и
одлучно
.
—
А
ето
,
велиш
сам
да
си
био
код
девојака
,
а
мене
си
оставио
да
ме
ухвати
потера
,
па
да
трунем
у
апсу
.
Ђурица
плану
.
Наљути
га
права
истина
,
коју
му
Станка
рече
,
и
на
коју
он
не
могаде
дати
оправдања
.
Своја
кривица
се
обично
заглађује
љутњом
.
И
он
се
наљути
...
Али
он
хтеде
да
извуче
корист
из
ове
срџбе
,
хтеде
да
се
објасни
са
њом
сада
,
кад
јој
може
много
што
шта
рећи
,
што
иначе
не
би
могао
.
Хтеде
да
прекине
одједном
те
вечите
њене
прекоре
,
који
му
досадише
,
па
узвикну
:
—
Не
звонцај
ми
ту
,
док
ниси
сад
добила
што
тражиш
!
Станка
пребледе
,
али
се
не
маче
с
места
,
а
он
,
прибравши
се
,
проговори
лакшим
гласом
:
—
Јеси
чула
,
овако
се
више
не
може
...
.
довде
си
ми
већ
дошла
—
и
он
показа
руком
на
гушу
.
—
И
венчани
људи
не
трпе
толико
од
жена
,
као
ја
од
тебе
...
Брате
,
ти
знаш
с
ким
си
се
везала
,
па
,
ако
ти
је
право
,
ради
онако
како
ја
хоћу
,
ако
ли
нећеш
,
иди
куд
те
очи
воде
.
Немој
да
ме
доводиш
до
зла
,
јер
може
бити
свашта
...
—
и
он
претећи
махну
главом
.
Станка
скочи
,
па
стаде
пред
њега
.
Очи
јој
севаху
као
живи
пламен
,
сагореваху
...
.
Она
се
исправи
и
погледа
га
право
у
очи
.
—
А
шта
то
може
бити
,
реци
дер
ми
!
»
Ви’ш
...
тврдоглава
као
псето
—
помисли
он
,
а
срџба
му
све
више
расте
.
—
Сад
ћу
ја
њој
казати
,
па
ће
бити
мања
од
трунке
«
.
—
Ти
знаш
како
пролазе
они
,
који
раде
против
моје
воље
...
Ено
ти
Мата
и
Вуја
!
...
—
рече
он
и
погледа
какав
су
утисак
учиниле
његове
страшне
речи
.
Станка
се
не
измени
;
као
да
је
очекивала
нешто
горе
,
неповољније
,
па
је
ово
и
не
зачуди
.
—
А
после
...
.
шта
ћеш
после
?
...
Да
нађеш
другу
,
је
ли
...
—
прошапта
она
тихо
,
не
дишући
,
као
да
сад
тек
очекује
прави
одговор
,
од
кога
јој
зависи
све
.
Ђурица
пак
хтеде
да
крунише
свој
успех
,
јер
му
се
учини
да
је
с
оним
одговором
постигао
циљ
.
—
Што
ћу
их
тражити
,
кад
још
сад
имам
на
сваки
прст
по
једну
!
...
Ти
мислиш
ја
не
могу
живети
без
тебе
...
.
Море
с
каквом
сам
се
варошком
ономад
проводио
,
ниси
јој
ни
за
мали
прст
...
—
насмеја
се
он
,
као
у
шали
.
—
Је
ли
то
од
истине
?
...
Немој
да
се
шалиш
!
—
погледа
га
она
озбиљно
и
удвоји
пажњу
,
очекујући
да
он
порекне
своју
грозну
шалу
.
Ђурица
се
још
више
осоколи
,
па
је
погледа
озбиљно
и
одговори
:
—
Не
шалим
се
,
среће
ми
хајдучке
!
А
ти
чини
што
знаш
...
.
Станка
стеже
зубима
усну
,
погледа
га
некако
у
косо
,
необично
...
и
тај
поглед
не
обећаваше
никаква
добра
...
И
као
да
се
хтеде
још
једном
уверити
да
је
не
варају
очи
,
као
да
хтеде
запечатити
у
души
тај
неми
последњи
одговор
охладнела
срца
,
које
говори
о
неверству
,
погледа
га
још
једном
пажљиво
,
болно
,
мученички
...
па
обори
очи
,
окрете
се
и
полако
пође
к
вратима
...
Полако
ухвати
руком
дрвену
ручицу
на
вратима
,
очекујући
неће
ли
чути
страсно
кајање
љубљенога
човека
,
али
иза
ње
беше
мртва
тишина
...
Врата
шкрипнуше
и
она
изиђе
из
собе
...
Учини
јој
се
да
он
проговори
,
пошто
се
затворише
врата
,
али
се
она
више
не
обрте
назад
...
Полако
обиђе
прочевље
,
око
кога
спаваху
чељад
,
напипа
кључаницу
на
кућним
вратима
,
извуче
је
и
полако
отвори
тешка
растова
врата
...
Јово
јој
нешто
рече
,
навлачећи
шареницу
на
децу
,
али
она
не
чу
ништа
...
Прекорачи
високи
кућни
праг
и
стаде
босим
ногама
на
хладну
плочу
степенице
...
Задухну
је
планинска
ноћна
студен
,
и
она
се
стресе
од
зиме
...
»
Нека
је
,
вратиће
се
она
сутра
мирнија
од
овце
!
«
—
помисли
Ђурица
,
па
леже
на
њену
постељу
и
покуша
да
заспи
.
А
Станка
дође
до
ограде
кућне
,
наслони
се
на
чатал
врљика
,
обори
главу
на
руку
и
стаде
као
окамењена
...
...
.
Ври
у
глави
рој
мисли
,
нејасних
,
тамних
,
црних
...
бруји
и
шушти
то
врење
,
те
не
може
ниједна
мисао
да
се
ухвати
.
Само
пролећу
као
искре
,
понесене
бесним
ветром
...
.
У
темену
нешто
игра
једначито
,
брзо
по
такту
...
игра
и
удара
као
дамари
...
У
ушима
шум
...
и
тамо
шушти
,
удара
,
пишти
...
Срце
се
стегло
,
следило
:
окаменило
се
...
А
очи
се
упрле
у
црну
,
тамну
ноћ
,
као
да
у
тој
суровој
,
немој
црнини
траже
објашњење
неке
страшне
мисли
,
која
се
рађа
у
занесеној
глави
,
или
би
да
продру
у
саму
дубину
црнога
застора
и
да
нађу
тамо
ма
један
светао
зрак
,
који
би
давао
наде
на
спасење
...
Али
се
пред
усијаним
очима
тихо
носи
и
веје
хладна
и
црна
нема
помрчина
,
улевајући
у
душу
још
већи
јад
и
црњи
бол
...
»
Шта
је
ово
?
...
Шта
ово
би
?
...
Свршава
се
,
долази
крај
...
Је
ли
крај
свега
...
.
смрт
?
Не
знам
!
...
Шта
је
то
смрт
?
Знам
,
видела
сам
кад
умре
Јока
,
бледа
,
па
пожутела
,
хладна
...
После
закопају
у
земљу
и
готово
!
...
Ништа
,
као
да
није
ни
била
...
само
се
издиже
гомила
влажне
земље
...
Јадна
Јока
,
како
смо
лепо
живеле
...
.
Она
мени
еве
:
Шећерка
,
вели
,
метни
ми
руку
у
недра
,
а
ја
полако
,
полако
...
А-а-а-
...
оно
!
,
.
.
Зар
такав
крај
дочекасмо
?
И
наша
се
љубав
једном
сврши
,
оде
,
нестаде
је
...
Ама
зар
сам
зато
ја
трпела
толику
срамоту
,
понижене
,
мучила
се
као
ниједна
друга
!
...
Оставих
добру
мајку
,
увредих
до
срца
старога
оца
,
окретох
леђа
целом
свету
,
само
да
он
буде
мој
,
да
делим
са
њим
зло
и
добро
...
Волела
сам
га
више
од
свега
,
слушала
сам
га
боље
,
много
боље
него
оца
,
учинила
сам
све
што
је
он
хтео
,
па
сад
—
под
ноге
!
...
»
А
мајка
,
јадна
добра
мати
,
како
се
она
обрадовала
своме
детету
,
својој
осрамоћеној
,
исмејаној
кћери
!
Сав
свет
обрће
главу
од
ње
,
као
од
чудовишта
,
а
мати
шири
слабе
старачке
руке
,
обухвата
и
стеже
своју
милу
јогуницу
,
целива
је
и
гледа
,
гледа
и
целива
...
Топи
се
радосно
срце
мајчино
,
капљу
вреле
сузе
низ
образе
...
То
је
било
онда
о
повратку
,
пре
недељу
дана
,
а
сад
?
...
Шта
ли
би
сад
рекла
,
јадна
старице
,
да
је
видиш
овако
осрамоћену
,
понижену
,
уцвељену
,
па
избачену
напоље
,
избачену
као
исцеђен
лимун
,
као
непотребну
ствар
...
Гле
,
нема
где
да
склони
обешчашћену
главу
!
...
»
А
отац
,
шта
ли
ће
он
рећи
кад
чује
?
...
Зна
се
шта
,
и
имаће
право
!
...
О
,
како
је
страшно
кажњена
детиња
непослушност
!
...
А
свет
?
...
»
Шта
ће
ово
да
буде
најпосле
?
...
Јест
,
дошло
је
оно
последње
,
оно
најпосле
,
дошао
је
крај
,
али
шта
ћу
сад
,
куд
ћу
?
...
.
Да
умрем
...
Али
зашто
?
Коме
ће
од
тога
бити
добро
,
ко
би
се
томе
обрадовао
...
ко
би
се
мојој
смрти
радовао
?
...
Мајка
...
отац
...
другарице
?
...
Не
би
,
не
би
им
моја
смрт
била
добра
...
А
он
?
...
Јест
,
њему
би
била
добра
;
та
он
и
онако
рече
да
ме
може
убити
!
...
Како
оно
рече
:
може
,
вели
,
бити
свашта
...
ено
ти
Мата
и
Вуја
!
...
Као
вели
:
како
сам
са
њима
учинио
,
тако
ћу
и
с
тобом
.
.
А
после
?
...
Ти
мислиш
,
вели
,
ја
не
могу
живети
без
тебе
...
О-о-о-
!
...
А
ја
сам
мислила
да
га
не
бих
могла
преживети
,
умрла
бих
са
њим
,
погинула
бих
,
кад
би
њему
што
било
...
Мислила
сам
,
куд
бих
без
њега
и
на
што
ће
ми
живот
после
!
...
А
он
вели
:
имам
још
сад
на
сваки
прст
по
једну
...
Док
сам
ишла
за
њим
као
верно
псето
,
док
сам
му
дала
сву
душу
моју
,
он
већ
тражио
друге
и
нашао
на
сваки
прст
по
једну
.
Па
сад
?
...
Сад
би
хтео
да
ме
нема
,
а
он
да
узме
другу
...
многе
друге
на
моје
место
...
То
ли
би
ти
хтео
?
Не
!
...
Док
сам
ја
жива
,
нећеш
узети
другу
...
Зар
толике
моје
муке
и
срамоту
да
погазиш
,
па
да
ме
отуриш
као
псето
!
...
И
још
ми
се
куне
срећом
хајдучком
—
Друго
ништа
и
нема
за
клетву
—
да
се
не
шали
.
Е
чекај
,
не
шалим
се
ни
ја
!
...
Нисам
се
шалила
,
кад
сам
бацила
образ
под
ноге
,
кад
сам
осрамотила
своју
кућу
и
име
,
кад
сам
због
тебе
окренула
леђа
целом
свету
,
па
нећу
се
шалити
ни
сад
!
...
Ти
тражиш
моју
смрт
,
да
би
се
могао
боље
проводити
...
А
кад
хоћеш
тако
...
онда
и
ја
хоћу
твоју
смрт
!
...
Боље
нека
те
нема
,
него
да
гледам
да
ми
још
и
ти
газиш
осрамоћену
и
поругану
главу
...
да
ми
се
смејеш
са
другима
,
кад
станем
лутати
као
обешчашћена
прогнаница
!
...
»
Али
како
ћу
сад
?
...
Да
га
убијем
својом
руком
...
не
могу
,
нећу
...
Тако
би
се
смирио
за
час
,
па
ништа
!
...
Не
би
ништа
ни
знао
,
не
би
осећао
муке
...
Ја
бих
се
опет
мучила
целога
века
,
а
он
би
био
миран
за
навек
...
Нећу
тако
...
Хоћу
да
се
мучи
,
хоћу
да
види
неизбежну
смрт
пред
очима
и
да
зна
да
му
је
смрт
од
мене
дошла
...
Нек
се
мучи
!
...
И
ја
ћу
се
мучити
!
...
«
Једним
лаким
скоком
,
као
ветром
понесена
,
Станка
прескочи
врљике
,
и
,
не
двоумећи
,
не
размишљајући
више
о
своме
плану
,
пође
журно
,
готово
трчећи
,
к
општинском
путу
...
Грозан
план
севну
јој
само
једаред
у
глави
...
севну
и
оде
...
она
се
не
постара
да
задржи
ту
мисао
,
да
размисли
о
њој
...
Ишла
је
као
у
грозници
,
а
беше
је
и
обузело
грозничаво
стање
...
Стаде
да
се
тресе
од
хладноће
,
а
ноге
журно
ступаху
по
хладној
,
росној
трави
,
не
осећајући
ни
хладноће
ни
умора
...
Само
што
пре
,
само
да
се
стигне
на
време
!
...
Наишла
је
на
утрвен
,
насут
пут
,
прелазила
је
преко
поточића
,
преко
камењара
,
убадала
се
,
убијала
ногу
непажљивим
гажењем
,
али
на
то
није
обраћала
пажњу
...
Ишла
је
као
у
бунилу
,
у
врућици
...
После
поноћи
стиже
пред
среску
кућу
.
Умор
је
савладао
јако
,
али
она
не
стаде
,
не
предахну
...
Прође
кроз
вратнице
на
огради
,
претрча
преко
дворишта
и
стаде
пред
једна
врата
над
степеницама
,
за
која
је
држала
да
су
на
главном
уласку
у
канцеларију
.
То
беху
врата
на
ходнику
,
пред
станом
капетановим
.
Како
стаде
пред
врата
,
удари
снажном
песницом
по
њима
...
Врата
се
затресоше
,
а
ходник
потмуло
одјекну
...
Не
чу
се
никакав
други
глас
...
Она
удари
још
јаче
...
У
ходнику
шкрипнуше
пеке
даске
и
зачу
се
уплашен
,
сањив
глас
:
—
Ко
је
то
?
—
Отварај
!
—
викну
она
гласно
,
сазнавајући
умесност
свога
захтева
.
Опет
зашкрипаше
даске
,
зачу
се
ход
босих
ногу
по
опекама
...
—
Ко
си
ти
?
—
запита
је
неко
лакшим
гласом
кроз
врата
.
—
Отварај
брже
,
хитно
је
...
видиш
:
жена
сам
!
...
.
Кључаница
шкрипну
,
врата
се
отворише
и
Станка
уђе
у
ходник
.
—
Који
те
ђаво
тера
ноћас
?
...
Шта
лупаш
толико
?
...
Шта
хоћеш
?
...
—
Капетана
...
Где
је
капетан
?
...
—
Што
ће
ти
ноћас
капетан
?
—
обрецну
се
пандур
срдито
.
—
Треба
ми
,
њему
ћу
казати
...
само
њему
...
—
Е
,
снашо
,
тако
би
могао
сваки
лудак
да
дође
и
да
прави
ларму
забадава
.
Не
смем
ја
будити
капетана
за
сваку
ситницу
...
морам
знати
зашто
.
—
Ђурица
...
Ђурицу
хајдука
да
му
сад
предам
жива
...
ето
,
то
хоћу
...
трчи
,
буди
га
!
Пандур
се
уозбиљи
,
почеша
се
иза
уха
и
запита
озбиљно
:
—
Ама
ко
си
ти
?
...
Да
није
каква
варанција
...
—
Ја
сам
Станка
...
чуо
си
...
она
што
је
са
њим
.
—
Аа
!
...
Е
то
је
друго
...
—
одговори
он
,
па
приђе
вратима
,
кроз
која
је
ушла
Станка
,
те
их
закључа
и
узе
кључ
са
собом
.
—
Е
онда
га
морам
будити
.
Причекај
ти
ту
—
рече
јој
он
,
па
отвори
једна
врата
на
ходнику
.
Истога
тренутка
отворише
се
према
њима
друга
врата
,
на
којима
се
указа
разбарушена
сањива
глава
.
То
беше
капетан
.
—
Шта
је
то
тамо
,
Милисаве
?
—
Викну
он
,
не
излазећи
из
собе
.
—
Дошла
,
господине
,
она
девојка
што
иде
са
Ђурицом
...
Тражи
вас
,
каже
,
да
преда
Ђурицу
.
—
Закључај
брзо
врата
споља
!
—
рече
му
он
тихим
гласом
.
—
Закључао
сам
,
ево
кључа
.
Капетан
изиђе
у
ходник
,
онако
необучен
,
па
видевши
да
лампа
слабо
шкиљи
,
обрте
се
пандуру
:
—
Одврни
ту
лампу
.
Кад
паде
јака
светлост
на
Станку
,
капетан
је
пажљиво
разгледа
.
—
Јеси
ли
заиста
ти
Станка
?
—
Јесам
,
господине
.
—
Што
си
дошла
?
—
Чуо
си
...
Хоћу
да
ти
предам
Ђурицу
.
—
Чудо
то
?
.
.
Ти
живиш
са
њим
.
—
Казаћу
ти
на
само
све
...
—
Добро
.
Милисаве
,
пробуди
све
жандарме
и
пандуре
.
Нека
се
живо
обуку
и
нек
спреме
коње
.
С
оружјем
...
знаш
.
А
ти
,
Станка
,
ходи
овамо
.
Капетан
је
уведе
у
једну
собу
,
упали
свећу
на
столу
,
па
се
огрте
неком
хаљином
и
седе
на
столицу
.
—
Седи
,
одмори
се
...
видим
да
си
се
много
уморила
.
Станка
се
осврте
и
седе
на
столицу
.
—
Где
је
сад
Ђурица
?
—
Код
Јова
Дикића
,
у
нашем
селу
...
Остао
је
на
спавању
,
и
сутра
ће
преданити
код
њега
.
Али
треба
да
идеш
одмах
,
да
га
ухватиш
пре
зоре
...
после
вам
се
неће
жив
дати
...
Капетан
је
разгледаше
пажљиво
...
Оно
грозничаво
дрхтање
,
необичан
сјај
очију
,
суве
,
запечене
усне
,
нервозно
трзање
главе
побуди
у
њему
сумњу
,
да
ова
девојка
није
при
себи
.
—
Ти
си
болесна
,
рекао
бих
...
да
ниси
боловала
ових
дана
?
—
Болесна
?
...
До
сад
нисам
никад
боловала
,
а
сад
...
све
једно
!
.
.
.
Трчала
сам
,
журила
сам
се
много
,
само
да
стигнем
на
време
.
—
Е
сад
ми
све
лепо
испричај
...
то
што
си
хтела
...
Кад
си
и
зашто
си
са
Ђурицом
раскинула
?
Станка
му
исприча
укратко
,
испрекидано
,
без
везе
у
мислима
,
ноћашњи
догађај
.
Капетан
у
мало
речи
појми
њен
положај
,
па
хтеде
да
се
користи
оваким
њеним
стањем
ради
даље
истраге
,
те
је
прекиде
:
—
Па
велиш
:
он
ти
сам
каже
да
је
убио
Матију
и
Вуја
?
—
Сам
,
господине
,
он
сам
...
—
А
ја
сам
слушао
да
је
Матију
други
убио
?
.
.
Онај
што
је
те
ноћи
ишао
с
Ђурицом
...
.
—
Зар
Новица
?
...
—
рече
она
и
трже
се
као
опечена
.
Сад
се
тек
сети
,
да
треба
чувати
оне
људе
,
који
су
њу
чували
...
Али
беше
доцкан
.
Полицајац
опази
да
се
она
тргла
и
да
му
неће
својевољно
издавати
остале
људе
,
па
се
пожури
да
дозна
што
бар
за
тога
Новицу
.
—
Новица
!
...
Који
то
беше
?
—
рече
као
присећајући
се
.
Станка
ућута
као
заливена
.
—
Знаш
шта
,
господине
,
после
ћемо
говорити
о
другим
стварима
,
а
сад
пожури
да
он
куд
не
побегне
—
проговори
она
после
краћега
ћутања
.
—
Е
,
не
може
тако
.
Морам
ја
то
знати
пре
поласка
,
јер
већ
имам
овде
у
апсу
једнога
Новицу
,
па
да
знам
који
је
...
—
Јели
тај
из
вароши
?
—
запита
она
брзо
.
Капетан
је
погледа
.
»
Шта
да
јој
кажем
?
...
Да
ли
ћу
погодити
?
...
Кад
је
она
поменула
,
тако
ће
и
бити
«
па
одговори
:
—
Јесте
,
из
вароши
је
.
—
А
то
је
!
»
Који
ће
то
бити
Новица
?
...
«
стаде
он
опет
мислити
,
па
узвикну
:
—
Онај
што
држи
магазу
...
Црногорац
?
—
Нећу
,
господине
,
више
да
ти
одговарам
.
Ако
ћеш
ићи
...
хајдемо
!
—
рече
она
одлучно
и
устаде
са
столице
.
—
Чекај
,
брате
,
нису
још
људи
готови
,
а
ни
ја
се
нисам
обукао
.
—
Е
па
дела
,
облачи
се
,
па
да
идемо
!
Капетан
оде
у
другу
собу
,
и
мало
затим
врати
се
,
носећи
у
рукама
своје
хаљине
.
Стаде
да
се
облачи
и
уједно
хтеде
да
покуша
неће
ли
још
што
дознати
.
—
Видиш
,
ти
све
треба
мени
да
кажеш
...
Ти
ниси
извршила
са
њим
ниједно
злочинство
,
па
ћу
ти
ја
помоћи
на
суду
да
не
будеш
осуђена
,
израдићу
ти
помиловање
...
—
Немам
ја
посла
са
судом
...
Нисам
ником
никакво
зло
учинила
...
Казаће
ти
то
и
он
и
други
људи
,
које
је
он
нападао
.
—
Е
,
девојко
,
по
законима
и
ти
си
крива
као
и
он
.
Ко
год
се
дружи
са
разбојником
,
помаже
му
,
чува
га
—
и
он
је
крив
пред
законом
.
Крив
је
сваки
ко
зна
где
се
налази
разбојник
,
а
неће
да
га
јави
власти
...
Али
кажем
ти
:
само
ти
мени
све
лепо
испричај
,
па
ћу
ја
тако
удесити
да
не
будеш
крива
.
Станка
се
зачуди
.
По
своме
поимању
,
она
није
до
сад
сматрала
себе
за
кривца
.
»
Ко
чини
зло
—
он
и
одговара
за
њега
«
,
мислила
је
она
до
сад
,
»
а
ја
само
идем
са
њим
,
не
чиним
никоме
ништа
«
.
Али
јој
сад
у
глави
,
и
без
овога
,
беше
читав
хаос
разноврсних
мисли
,
које
се
само
јаве
и
прођу
...
па
и
не
беше
у
стању
да
размисли
о
овом
открићу
.
Постаде
јој
досадно
ово
запиткивање
капетаново
,
које
се
никако
није
слагало
са
њеним
душевним
стањем
:
она
иде
на
оно
последње
,
на
свршетак
свега
...
и
после
тога
настаје
тама
...
крај
света
...
општа
пропаст
...
—
или
тако
нешто
...
а
он
окупио
о
неким
ситницама
,
које
после
тога
немају
,
како
она
мишљаше
,
никаква
смисла
...
И
она
се
одлучи
да
ћути
,
да
не
одговори
ни
речи
,
док
год
не
пођу
.
И
она
одржа
своју
одлуку
с
највећом
упорношћу
.
И
капетан
напослетку
безнадежно
махну
главом
,
па
се
пожури
са
спремањем
.
При
самом
облачењу
написа
наредбу
писару
да
одмах
,
чим
прими
наредбу
,
ухвати
Новицу
,
а
ако
се
нађе
који
одраслији
укућанин
са
њим
,
да
и
њега
затвори
.
Једном
пандуру
рече
да
одмах
одвоји
три
друга
,
па
са
њима
да
иде
писару
и
да
га
пробуди
.
—
А
како
ћеш
ти
?
—
обрте
се
капетан
Станки
.
—
Треба
да
се
пожуримо
,
а
ми
ћемо
сви
на
коњима
...
Умеш
ли
јахати
?
—
Умећу
,
ако
имате
коња
—
одговори
она
.
—
Добросав
ће
сад
с
писаром
,
а
коњ
му
је
оседлан
—
умеша
се
пандур
,
који
остаје
у
канцеларији
,
да
би
тако
сачувао
свога
коња
од
заморна
пута
.
—
Може
на
његову
коњу
...
—
Па
добро
,
кад
је
већ
оседлан
.
Нека
изводе
коње
!
После
неколико
минута
крену
се
оружана
потера
,
изиђе
из
срескога
дворишта
,
па
,
да
се
не
би
обраћала
пажња
варошанима
,
и
ако
још
беше
глухо
доба
,
окретоше
одмах
пољем
,
које
се
пружа
више
вароши
.
Напред
јахаше
капетан
с
острагушом
о
рамену
и
револвером
о
бедрима
,
за
њим
Станка
са
два
жандарма
с
обе
стране
,
па
онда
још
три
жандарма
и
два
пандура
.
Жандарми
и
пандури
,
као
обично
,
беху
наоружани
»
до
грла
«
.
Кад
се
дохватише
чистога
поља
,
потераше
брзим
каријером
...
Само
се
чује
потмуо
топот
коњских
плоча
,
по
неки
пут
фркне
ражљућени
коњиц
,
а
ветар
звижди
поред
ушију
...
Капетан
се
осећа
као
ловац
,
који
се
кренуо
да
затекне
курјака
на
легалу
...
Разне
пријатне
слике
из
напада
,
који
ће
следовати
,
већ
се
унапред
јављају
,
и
он
већ
види
пред
собом
жива
,
повезана
хајдука
...
Он
му
одаје
све
своје
јатаке
,
прича
о
целој
организацији
великога
зликовачкога
друштва
...
и
капетан
задовољно
седа
за
сто
,
пише
рапорт
министру
...
Затим
јавна
похвала
у
званичним
новинама
...
орден
...
класа
...
»
Онај
качерски
пући
ће
од
муке
,
што
му
узабрах
крушку
испред
носа
!
...
Па
кад
прочитам
указ
,
дигнем
се
,
па
право
к
Лени
:
Сад
си
госпођа
капетаница
прве
класе
,
кажем
ја
,
а
она
:
Јух
,
болан
,
па
сад
за
окружнога
...
Је
ли
то
на
реду
?
...
Море
,
срећан
сам
ја
,
бадава
!
«
...
А
Станка
само
слуша
како
ветар
фијуче
поред
ушију
и
гледа
у
ову
црну
тамнину
,
која
јој
сад
дође
још
тежа
,
још
суморнија
...
Повија
се
у
напред
и
натраг
по
томе
,
како
се
коњ
у
скакању
покреће
,
а
у
глави
јој
само
једна
мисао
и
њом
се
она
бавила
целога
пута
:
»
Само
да
га
видим
уплашена
,
упрепашћена
,
кад
угледа
наслоњене
пушчане
грлиће
на
прозорима
!
...
Да
станем
тако
,
па
нека
види
,
нека
зна
ко
је
довео
његове
душмане
!
...
Па
онда
...
шта
буде
,
не
марим
!
«
...
Кад
одјахаше
коње
у
потоку
,
испод
Јовове
куће
,
беше
се
разредила
помрчина
,
али
се
још
није
добро
видело
.
Тек
се
могло
назирати
небо
,
које
се
,
као
црн
џиновски
поклопац
,
надвило
над
овом
шумовитом
котлином
.
Тишина
!
...
Ни
једнога
звука
ни
покрета
...
—
Има
ли
сад
далеко
да
се
иде
до
куће
?
—
запита
капетан
Станку
.
—
-
Ено
,
одмах
на
ономе
брегу
...
да
се
добацим
каменом
одавде
.
—
Добро
.
Сад
нас
ти
поведи
на
ону
страну
,
где
није
његова
соба
...
да
нас
не
може
опазити
с
прозора
.
—
Знам
ја
,
само
ти
хајде
за
мном
...
Ми
ћемо
да
зађемо
за
кућу
,
одакле
нема
прозора
.
Капетан
је
још
путем
саставио
план
напада
,
према
Станкину
опису
куће
,
и
одредио
по
једнога
жандарма
и
пандура
на
један
и
толико
исто
на
други
прозор
.
Три
жандарма
одредио
је
да
упадну
у
кућу
,
од
којих
ће
двојица
заузети
врата
на
соби
,
а
један
ће
истерати
чељад
напоље
и
држати
Јова
.
—
Сад
пазите
добро
!
—
рече
им
капетан
,
и
ако
није
било
места
опомени
,
јер
сваки
од
њих
беше
вичан
томе
послу
.
Кренуше
се
,
полако
,
опрезно
,
пазећи
на
сваки
корак
,
на
сваки
миг
...
Жандарми
ношаху
пушке
на
руци
,
готови
да
свакога
тренутка
проспу
смртоносну
ватру
на
изненаднога
нападача
или
бегунца
.
Заобиђоше
узорану
њивицу
,
и
кад
се
испеше
на
брег
угледаше
омалену
сеоску
кућу
,
која
на
оном
крају
до
њих
беше
од
брвана
,
а
на
противном
,
где
је
соба
,
олепљена
земљом
и
закречена
.
У
оној
магластој
тамнини
кућа
им
изгледаше
као
пласт
сена
,
развршен
и
развучен
.
Примакоше
се
уз
брвна
,
неки
наслонише
ухо
:
тишина
...
све
спава
здравим
јутрењим
сном
...
На
истоку
се
јасно
разликују
и
оцртавају
врхови
планински
...
развлачи
се
она
прва
бледа
светлост
зорина
...
тама
се
проредила
,
па
умире
,
гаси
се
...
Петлови
почињу
своју
песму
...
Зора
!
...
Одређена
четворица
заузеше
места
под
прозорима
.
Још
једаред
прегледаше
магацинке
,
па
их
наслонише
на
рагастов
...
»
Е
сад
још
ако
не
буду
закључали
врата
за
Станком
,
кад
је
она
изишла
...
То
би
славно
било
!
«
—
мисли
капетан
и
даје
знак
оној
тројици
да
стану
на
врата
.
Митар
жандарм
,
одважан
момак
,
стаде
први
,
и
по
упуству
капетанову
покуша
да
види
јесу
ли
закључана
врата
.
Стаде
на
праг
,
узе
за
ручицу
и
подиже
цела
врата
,
да
не
би
шкрипала
,
па
их
онда
лагано
,
тихо
гурну
...
Врата
се
почеше
отварати
...
Другови
прихватише
врата
оздо
,
понеше
их
у
страну
и
отворише
сасвим
...
Слаба
,
бледа
светлост
показа
им
унутрашњост
куће
,
опазише
одмах
место
,
где
чељад
спава
и
учини
им
се
да
се
неко
промешкољи
...
Двојица
претрчаше
преко
прочевља
и
стадоше
на
врата
собна
,
а
Митар
,
видевши
да
се
неко
од
спавача
почиње
дизати
,
притрча
и
притисну
га
озго
.
—
Ко
је
то
?
—
дрекну
јак
мушки
глас
и
умуче
,
јер
Митар
напипа
рукама
уста
и
стеже
их
,
па
се
наже
на
ухо
Јову
и
прошапута
му
:
—
Да
ниси
писнуо
!
...
Овде
је
капетан
са
целом
војском
:
пропао
си
ако
мрднеш
.
Јовове
руке
,
којима
се
одупирао
,
клонуше
,
што
је
значило
да
се
покорава
и
слуша
.
Митар
одвоји
један
од
конопаца
,
што
их
је
за
овај
случај
понео
,
па
му
веза
и
руке
и
ноге
.
Затим
приђе
оној
двојици
,
па
запита
једнога
на
ухо
:
—
Чује
ли
се
што
?
—
Будан
је
...
нешто
шушка
,
јамачно
се
спрема
...
У
исти
мах
зачу
се
неки
узвик
споља
.
Митар
истрча
из
куће
,
довикнувши
оној
двојици
:
—
Пазите
!
Жена
се
пробуди
,
за
њом
и
деца
...
Хтедоше
да
вичу
,
али
их
сам
Јово
ућутка
.
Чувши
глас
Јовов
,
Ђурица
скочи
с
постеље
и
дохвати
оружје
у
руке
...
Ослушну
...
не
чује
се
ништа
...
Приђе
к
вратима
,
слуша
...
Нешто
се
необично
догађа
у
кући
,
не
може
бити
друкчије
!
...
Лепо
осећа
да
неко
стоји
пред
вратима
.
Прегледа
кључаницу
—
стоји
добро
...
отуд
је
поуздан
.
Приђе
прозору
с
истока
,
обрте
обе
закачке
,
па
тихо
,
тихо
стаде
да
вади
рам
,
на
коме
је
разапета
хартија
.
Извадивши
половину
рама
,
погледа
напоље
и
сва
му
се
крв
следи
,
окамени
се
...
Две
челичне
цеви
стоје
наперене
на
њега
и
две
главе
,
необичне
и
нејасне
,
вире
оздо
...
»
Откуд
овде
ови
људи
?
...
Шта
је
ово
?
...
Смрт
!
«
...
и
он
нехотично
извуче
цео
рам
и
испусти
га
.
—
Предај
се
!
—
викну
једна
глава
,
и
челична
цев
покрете
се
...
Ђурица
се
саже
уз
дувар
испод
прозора
,
подиже
руку
са
револвером
и
окрете
цев
тако
,
да
гађа
оне
под
прозором
право
у
теме
,
па
окиде
...
Пуче
револвер
,
али
за
њом
сукну
ватра
на
прозор
,
више
саме
његове
главе
,
и
загрме
други
јачи
пуцањ
...
Истога
тренутка
нешто
груну
на
онај
други
прозор
са
дворишта
,
рам
се
скрха
и
паде
на
под
...
—
Предај
се
,
не
гини
лудо
!
—
викну
неко
са
другога
прозора
.
Ђурица
окрете
револвер
и
на
тај
прозор
,
па
окиде
...
Загрокташе
пушке
на
оба
прозора
,
куршуми
прелећу
преко
његове
главе
,
ударају
у
зид
и
окруне
мало
земље
,
која
се
осипа
право
на
њега
...
Чим
он
испали
на
један
прозор
,
са
другога
већ
сипа
ватра
на
њега
...
Бој
...
права
битка
!
...
Испалио
је
већ
оба
револвера
,
па
дохвати
магацинку
.
А
споља
одједном
престаде
ватра
...
Шта
ли
ће
сад
?
...
Ђурица
се
издиже
полако
на
прсте
и
погледа
на
онај
прозор
испред
куће
.
Очи
му
прелетеше
преко
некакве
слике
,
која
му
је
тако
позната
и
тако
блиска
,
али
се
он
не
зауставља
на
њој
,
већ
гледа
даље
...
а
у
срцу
се
одједном
јави
неки
бол
,
туга
...
Он
опет
пренесе
очи
на
ону
слику
и
коса
му
се
диже
на
глави
од
чуда
...
Станка
!
...
Јест
,
она
је
...
Да
ли
га
очи
не
варају
?
...
Ено
је
,
гледа
га
и
шта
оно
?
...
Па
то
је
она
и
довела
ове
курјаке
!
...
Јест
,
ено
опет
показује
!
...
А-а-а
!
...
узвикује
он
у
себи
,
а
крв
му
јурну
у
главу
,
наиђе
на
очи
,
обневиде
.
.
Пружи
пушку
,
и
не
мислећи
да
ли
га
виде
они
с
леђа
,
узе
правац
од
нишана
до
оне
тамне
,
неразговетне
слике
,
што
га
и
сад
необично
гледа
...
Ниједне
мисли
не
беше
у
глави
...
само
се
нешто
црни
тамо
пред
нишаном
...
Окиде
!
...
Ватра
прсну
пред
очима
...
за
њом
дим
...
оне
слике
нестаде
...
она
се
,
одмах
чим
пуче
,
некако
необично
,
у
косо
,
спусти
на
земљу
и
леже
...
без
јаука
,
без
речи
...
Опет
загрокташе
пушке
,
засипајући
сву
собу
пакленом
ватром
...
Ђурица
је
опазио
да
све
пушке
гађају
у
врх
,
преко
његове
главе
,
и
појми
да
ови
неће
да
га
убију
,
но
гледају
да
га
ухвате
жива
.
Помисли
:
да
ли
би
се
могао
тиме
користити
?
...
У
том
се
разлеже
јак
тресак
,
као
да
неко
лупи
гредом
у
врата
...
Сва
се
кућа
затресе
...
»
Пази
!
«
—
неко
викну
пред
вратима
...
Груну
још
јачи
ударац
...
врата
излетеше
,
обртоше
се
и
падоше
...
Грунуше
пушке
на
врата
,
на
прозоре
,
соба
пуна
дима
...
Ври
,
трешти
,
пуши
се
...
као
у
паклу
!
...
Ђурица
обрте
пушку
на
прозор
,
али
га
одједном
дохватише
и
стегоше
две
снажне
руке
...
Само
испаде
из
онога
дима
нека
прилика
,
паде
на
њега
,
стеже
га
и
притисну
целим
телом
...
—
Овамо
!
...
—
Викну
Митар
,
притискивајући
га
грудима
и
стежући
му
руке
...
Попадоше
на
њега
још
тројица
,
четворица
...
начини
се
гужва
,
гомила
...
Савладан
је
,
побеђен
...
И
мозак
,
и
срце
,
и
крв
,
све
се
следило
,
умртвило
...
ништа
не
осећа
,
не
мисли
,
не
живи
...
Тешка
мòра
притисла
му
груди
,
стегла
му
главу
као
кљештима
,
пред
очима
нешто
сева
и
тамни
се
...
А
терет
озго
све
тежи
,
све
мучнији
...
Почиње
губити
свест
...
—
Готово
!
—
Викну
Митар
и
устаде
.
Дигоше
се
и
остали
,
само
остаде
на
поду
он
,
непомичан
,
непокретан
...
»
Шта
се
ово
враћа
светло
,
слатко
?
...
Гле
,
слободно
се
дише
!
...
Ох
,
како
је
слатко
дисати
!
...
А
шта
је
ово
заковано
?
...
Руке
и
ноге
приковане
за
под
,
за
шта
ли
...
ни
мрднути
се
не
може
...
А-а
...
везали
су
,
онако
као
онда
Мита
писар
«
...
И
он
се
сећа
оних
болова
,
и
осећа
да
су
ови
још
тежи
,
мучнији
...
Отвара
очи
и
види
гомилу
луди
са
сјајним
дугметима
на
грудима
.
Сви
га
гледају
радознало
,
необично
;
чак
се
опажа
саучешће
на
њиховим
лицима
...
»
Гле
,
па
то
су
обични
људи
...
видиш
како
га
лепо
гледају
...
А
куд
одоше
они
...
с
онаким
страшним
погледима
?
...
Нема
их
,
ово
су
други
«
...
Људи
се
растурају
,
дају
пролаз
некоме
...
Ено
,
брадата
,
суха
глава
прилази
му
и
гледа
га
радознало
,
и
опет
му
се
чини
да
види
у
томе
погледу
саучешће
...
—
Стезали
смо
га
и
за
гушу
,
па
се
онесвестио
.
Сад
се
повраћа
—
рече
један
од
људи
.
Ђурица
се
освести
.
Намршти
се
од
бола
у
лактовима
.
—
Изведите
га
напоље
,
нек
се
освести
на
ваздуху
.
А
ноге
му
одрешите
...
Што
ће
вам
то
?
—
рече
капетан
,
па
изиђе
пред
кућу
.
Ђурицу
изведоше
,
везаних
руку
,
на
двориште
.
Двојица
држаху
конопац
којим
је
везан
.
Свануло
је
,
виде
се
јасно
сви
предмети
...
—
Камо
девојке
?
—
викну
капетан
.
Погледаше
сви
по
дворишту
.
—
Да
није
оно
...
—
рече
Митар
,
видевши
неку
црношарену
масу
под
врљикама
.
—
Она
је
,
убијена
!
...
—
повикаше
други
.
Капетан
и
Митар
приђоше
врљикама
.
Пред
њима
лежаше
Станка
,
обрнута
лицем
к
земљи
,
савијена
,
као
да
се
сама
наслонила
на
лактове
,
па
сакрива
лице
од
некога
...
Митар
је
полагано
преврте
,
погледа
јој
затворене
очи
,
прислони
ухо
на
груди
,
па
стаде
да
слуша
.
—
Чини
ми
се
да
је
жива
...
Креће
се
нешто
у
њој
:
или
дише
или
јој
ради
срце
...
Капетан
се
саже
,
наслони
ухо
.
—
Жива
је
,
ради
јој
срце
.
Код
кога
су
завоји
?
Види
где
је
ударена
.
—
Код
Петра
су
завоји
и
стаклета
—
одговори
Митар
.
—
А
,
ево
,
у
груди
!
...
—
рече
он
,
угледавши
крв
на
десној
страни
груди
.
—
Јадница
,
сумњам
да
ће
преболети
...
Што
уби
ову
девојку
,
несрећниче
!
—
обрте
се
он
Ђурици
.
А
Ђурица
гледа
намрштено
,
презриво
,
у
непомичну
паћеницу
.
У
оку
му
сија
израз
задовољене
освете
,
али
не
прозбори
ни
речи
...
Капетан
не
зна
шта
ће
пре
,
пуне
му
руке
посла
:
треба
повратити
Станку
и
завити
јој
рану
,
треба
позвати
општинску
власт
и
Станкине
родитеље
,
треба
видети
шта
ће
са
Јовиним
укућанима
,
треба
прегледати
кућу
...
Тек
увече
стиже
капетан
у
варош
са
везаним
Ђурицом
и
Јовом
.
Станку
је
оставио
код
оца
јој
и
дозвао
лекара
да
је
прегледа
и
лечи
.
Лекар
се
нада
да
ће
преболети
.
Капетана
очекиваху
други
неповољни
гласови
.
Писар
га
дочека
пред
среском
кућом
,
и
на
његово
питање
:
шта
учини
с
Новицом
,
одговори
му
:
—
Погинуо
је
.
—
Како
!
...
Ко
га
уби
?
—
викну
капетан
и
љутито
сјаха
с
коња
.
—
Причај
шта
је
било
,
а
ви
водите
ту
двојицу
горе
,
па
ме
чекајте
.
—
Пандур
...
Дошли
смо
полако
до
његова
стана
;
разгледам
прво
положај
куће
,
па
ми
се
учини
сумњиво
једно
прозорче
,
што
стоји
над
самим
потоком
.
Наместим
ту
Добросава
и
кажем
му
да
пази
добро
...
Онда
с
осталом
тројицом
станем
пред
врата
и
лупнем
јако
...
Не
би
одговора
задуго
.
Лупнем
опет
...
Отворише
се
изнутра
собна
врата
и
нека
жена
виче
:
ко
је
то
?
...
Ја
већ
одговарам
...
тражим
да
отвори
,
а
она
ме
моли
да
причекам
док
се
обуче
...
У
том
чујем
Добросава
где
викну
:
»
стој
!
...
стој
!
«
...
и
пуче
пушка
...
Потрчасмо
тамо
,
и
Видим
Добросава
,
где
скаче
у
поток
...
Погледам
:
онај
лежи
у
потоку
,
а
Добросав
га
дрма
за
руку
.
—
»
Шта
је
било
?
«
питам
Добросава
.
—
»
Ја
стојим
,
вели
,
под
прозором
и
чекам
...
ћутим
тако
,
док
он
одједанпут
излети
кроз
прозор
...
као
врећа
...
Ја
,
вели
,
викнух
двапут
,
па
кад
видох
да
се
диже
...
дадох
ватру
и
—
готово
...
—
Зар
баш
на
месту
?
—
пита
капетан
,
мрштећи
се
.
—
Није
ни
мрднуо
.
Ено
га
у
дворишту
...
Жену
сам
затворио
,
а
код
куће
му
наместио
стражу
.
»
Као
да
им
сам
ђаво
помаже
!
«
—
помисли
капетан
,
улазећи
у
двориште
.
»
Али
нека
,
имам
у
рукама
ову
двојицу
,
а
да
ако
и
Станка
оздрави
,
па
ћемо
полако
размрсити
њихове
замке
,
а
после
«
...
и
не
доврши
мисао
,
јер
угледа
мртвога
Новицу
,
где
се
отегао
на
зеленој
ледини
,
а
око
њега
се
начетили
жандарми
,
који
су
се
вратили
с
пута
.
XXВИИ
На
белом
хлебу
!
...
Како
му
је
далека
и
страшна
била
та
помисао
некада
,
како
се
здрхтавао
од
ужаса
,
кад
је
слушао
приче
о
томе
црноме
дану
...
Чудио
се
срцу
жива
човека
,
који
зна
,
поуздано
зна
да
сутра
умире
од
куршума
,
па
опет
живи
,
једе
,
пије
,
спава
,
мисли
...
Држао
је
да
тога
дана
могу
бити
присебни
само
ретки
људи
...
И
ето
,
дочекао
је
да
види
себе
у
истоме
положају
,
дочекао
је
да
и
сам
тога
дана
слатко
једе
бурек
,
који
му
је
послао
Митко
ашчија
,
да
пије
старо
вино
,
да
тражи
скуп
дуван
од
капетана
...
Што
ти
је
жив
човек
!
...
Дан
стрељања
досад
су
крили
од
њега
...
Јутрос
рано
изведоше
га
на
горњи
спрат
и
уведоше
у
чисту
,
светлу
собу
.
На
средини
стоји
округао
велики
сто
,
застрвен
чистим
,
белим
платном
(
с
пандурске
постеље
)
,
а
на
њему
половак
шљивове
препеченице
,
која
игра
у
стаклету
као
кристал
.
Около
стоје
празни
тањири
,
а
на
средини
,
уз
ракију
,
тањир
са
сиром
и
скорупом
.
Уђе
капетан
у
собу
...
У
последње
време
,
нарочито
откад
је
доведен
из
суда
,
променили
су
своје
опхођење
са
њим
и
пандури
и
чиновници
.
Опазио
је
да
га
сви
гледају
са
жаљењем
,
са
великим
саучешћем
,
и
досећао
се
да
је
то
због
тога
,
што
га
сви
они
сматрају
као
мртва
човека
,
а
већ
зна
се
да
се
сваки
мртвац
сажаљева
...
И
капетан
га
погледа
благо
.
Приђе
му
и
метну
му
руку
на
раме
.
—
Ђуро
,
сутра
се
мора
извршити
осуда
.
Па
знаш
,
обичај
је
да
се
данас
мало
проведеш
.
Неки
трговци
одавде
послаће
ти
понуде
,
а
ево
Митра
и
ових
његових
да
ти
праве
друштво
.
Ето
,
и
ја
те
частим
овом
ракијом
—
и
показа
руком
на
стакло
.
Кад
помену
капетан
осуду
,
Ђурици
заклецаше
колена
,
обузе
га
зима
свега
,
и
као
да
му
нешто
дохвати
само
срце
,
па
стеже
...
Кад
му
је
прочитана
пресуда
на
суду
,
није
се
изненадио
и
саслушао
је
мирно
:
знао
је
да
има
још
судова
,
који
ће
га
судити
.
Али
кад
му
после
месец
дана
саопштише
одлуку
Касације
,
беше
као
убијен
,
промени
се
,
снужди
се
...
али
му
у
души
остаде
још
нека
нејасна
нада
,
и
он
се
дохвати
ње
слепо
,
грозничаво
,
без
размишљања
,
и
ако
му
је
неки
унутрашњи
глас
говорио
да
је
сад
све
свршено
и
да
после
Касације
нема
шта
чекати
...
Окупи
некога
практиканта
,
те
му
,
на
име
мајчино
,
написа
молбу
за
помиловање
,
и
он
с
великом
пажњом
испрати
молбу
на
пошту
.
Од
тога
дана
није
никако
помишљао
о
смрти
и
упорно
се
надао
помиловању
.
Чудан
је
и
тај
разлог
његову
надању
.
Састојао
се
у
једној
мисли
:
»
Није
то
шала
,
болан
,
живот
човечји
!
Жива
здрава
човека
убити
...
онако
без
ичега
,
без
боловања
...
сад
био
жив
и
—
нема
га
!
«
...
Тако
је
он
мислио
,
и
у
исто
време
долазили
су
му
на
ум
они
,
које
је
он
побио
!
...
У
тој
грозничавој
безразложној
нади
проживео
је
до
данас
,
а
сад
одједном
изводе
га
на
бели
хлеб
!
...
Дакле
сутра
!
...
Сутра
је
оно
што
му
је
непрестано
за
ове
две
године
лебдело
пред
очима
,
оно
о
чему
он
није
смео
да
мисли
,
па
ни
сад
неће
...
још
не
сме
...
Али
ко
зна
...
може
још
доћи
одговор
...
И
срце
се
опет
почиње
растапати
...
—
Хвала
,
господине
!
—
одговори
он
и
седе
за
сто
,
помичући
и
намештајући
тешко
гвожђе
,
којим
су
му
ноге
оковане
.
Капетан
изиђе
из
собе
.
—
Ево
,
Ђуро
!
—
прозбори
Митар
,
вадећи
из
хартије
велику
воштану
свећу
.
—
Знаш
...
први
сам
те
ухватио
,
па
сам
ти
дужан
.
Купио
сам
ти
свећу
,
нека
гори
данас
—
и
он
намести
свећу
,
прекрсти
се
и
упали
је
.
—
Нека
ти
Бог
опрости
!
—
рече
он
,
па
седе
за
сто
.
Поседаше
и
остали
жандарми
.
Један
наточи
свакоме
по
чашу
ракије
,
подигоше
сви
прву
чашу
у
вис
и
рекоше
:
—
Прва
у
славу
Божју
.
Нека
ти
Бог
опрости
!
Ђурица
гледа
бесмислено
у
озбиљна
лица
ових
простих
људи
,
па
му
одједном
пође
нешто
болно
и
мучно
из
груди
и
застаде
у
грлу
.
Он
затрепта
очима
,
напреже
се
да
прогута
или
да
избаци
то
што
га
стеже
,
осети
да
му
се
влаже
очи
и
намршти
се
...
Једва
се
поврати
.
Испи
чашу
,
па
заиска
одмах
другу
.
Жандарми
,
онако
исто
озбиљно
и
свечано
,
подигоше
другу
чашу
.
—
Ова
друга
за
лаку
земљу
.
Лака
ти
земља
била
,
Ђуро
!
—
рече
Митар
.
—
Лака
ти
земља
била
!
—
поновише
жандарми
и
искапише
чаше
.
—
Хвала
ви
,
само
ме
сутра
немојте
мучити
,
добро
гађајте
!
...
—
Не
брини
,
за
минут
ће
бити
готово
...
Док
тренеш
...
—
одговори
Митар
.
Један
пандур
унесе
целу
тепсију
бурека
,
а
други
за
њим
чутуру
вина
и
стакло
ракије
.
—
Послао
ти
Митко
и
поздравио
те
.
Вели
:
догонио
си
му
добра
дрва
,
па
те
части
.
Вино
ти
шаље
газда
Митар
,
а
ракију
Јанко
.
—
Хвала
им
—
одговара
Ђурица
механички
,
и
гледа
како
пандур
расеца
бурек
кривом
бритвом
.
Настаде
права
гозба
.
Пандур
је
често
доносио
разне
понуде
,
постављао
их
на
сто
,
а
друштво
је
све
јело
и
пило
.
Ђурица
је
мало
јео
,
тешко
му
је
било
гутати
залогаје
,
јер
му
никако
не
силази
она
тежина
са
грла
...
Зато
је
пио
много
,
пио
је
вино
и
ракију
наизменце
,
гутао
је
жедно
и
грозничаво
,
очекујући
свакога
тренутка
да
пиће
учини
своју
дужност
...
Жандарми
певају
одавно
,
сваки
је
засветлео
очима
,
а
он
не
осећа
још
ништа
,
као
да
није
ни
капи
испио
!
...
Само
му
струји
нека
ватра
кроз
тело
,
на
челу
се
купе
грашке
хладна
зноја
,
а
у
срцу
је
тако
хладно
,
суморно
и
пусто
...
—
Пиј
,
море
,
шта
си
се
побабио
!
—
узвикује
му
Митар
весело
.
—
Кад
си
умео
хајдуковати
,
треба
да
умеш
мушки
умрети
.
—
Једанпут
се
мре
!
—
довикује
други
.
—
Зар
ми
знамо
шта
нас
чека
сутра
,
прекосутра
,
свакога
часа
...
И
ми
ћемо
за
тобом
сви
...
Одједном
му
спаде
тежина
са
груди
.
Дохвати
једно
стакло
,
у
коме
беше
још
доста
ракије
,
па
га
исцеди
у
душак
...
—
Једном
се
мре
!
...
—
понови
он
своју
стару
лозинку
,
коју
му
сад
жандарм
напомену
.
—
Дај
да
се
пије
!
Отпоче
бесна
,
весела
пијанка
са
песмом
и
смехом
...
Дођоше
и
радознали
варошани
,
да
виде
како
проводи
зликовац
свој
последњи
дан
.
Улазећи
у
собу
,
сваки
се
изненади
,
видевши
весела
човека
коме
и
не
падаше
на
памет
смрт
.
Доношаху
му
лепа
дувана
,
вина
,
гледаху
га
и
одлажаху
,
причајући
успут
како
се
јуначки
држи
.
»
Као
да
му
је
срце
од
камена
!
«
—
вели
један
.
—
»
Што
не
оде
у
војску
,
па
да
буде
чувена
јуначина
.
Сутра
у
гроб
,
а
њему
ни
бриге
!
...
«
А
Ђурица
све
више
пије
и
смеје
се
...
Почне
и
да
пева
,
али
му
се
глас
прекине
у
грлу
...
нешто
му
ипак
смета
,
стеже
га
...
За
песму
треба
да
се
отвори
и
раздрага
цело
срце
,
а
његово
се
само
крави
...
.
силом
се
топи
ледена
облога
око
њега
...
Али
зато
пије
,
пије
без
мере
,
без
осећања
сласти
у
пићу
...
само
сипа
у
грло
,
не
разбирајући
шта
ради
...
То
му
је
једини
лек
од
оне
страшне
бољке
,
које
се
он
боји
више
од
свега
...
Пије
да
затупи
,
да
убије
свако
осећање
у
себи
,
да
угаси
онај
пламен
,
на
коме
душа
заснива
своју
радњу
...
а
њему
сад
не
треба
ни
душа
ни
срце
,
ништа
му
не
треба
...
Да
му
је
само
да
зажмури
и
да
улети
тамо
,
у
онај
непознати
му
свет
...
и
опет
да
му
је
да
то
буде
што
даље
,
што
доцније
,
да
се
одгоди
још
на
године
...
—
Кам
’
ти
жена
,
бре
,
да
те
обиђе
?
...
Ала
јој
севају
очи
,
пос
’
јој
њен
!
—
виче
му
један
пијан
жандарм
.
—
А
,
хоће
да
остане
удовица
—
наставља
Митар
.
—
Удаће
се
она
,
не
бригај
ти
...
—
Да
хоће
и
тебе
’
нако
да
помилује
Краљ
,
као
њу
!
...
—
Вин-на
овамо
!
—
виче
Ђурица
и
звецка
узицом
,
која
му
одржава
гвоздени
ланац
на
ногама
.
Савлада
га
пиће
сасвим
...
Жандарми
се
испретураше
по
соби
,
неки
се
докотураше
до
постеље
...
И
Ђурица
пође
једној
постељи
,
али
га
издадоше
ноге
...
Поможе
му
Митар
с
једним
пандуром
,
те
устаде
,
па
га
одведоше
до
једне
постеље
и
наместише
га
да
легне
.
Занесе
се
и
заспа
одмах
...
...
Шта
је
ово
?
...
Гле
,
мрак
...
тамно
,
ту
робно
...
у
соби
светлуца
пламичак
жуте
воштанице
,
а
око
њега
тамно
,
нејасно
...
У
ушима
зуји
,
зачује
се
понеки
весео
узвик
,
зазвече
чаше
...
али
где
је
то
,
где
то
бива
...
весело
,
слатко
,
пријатно
!
...
У
глави
нека
тежина
,
али
не
мари
!
...
Да
се
још
спава
!
...
Ох
,
како
је
слатко
протегнути
се
овако
...
Звецну
гвожђе
...
Шта
је
то
?
...
Гвожђе
...
воштаница
...
Митар
...
капетан
...
А-а-а-а
!
...
то
је
оно
!
...
Ђурица
се
освести
и
следи
...
Као
да
није
ни
капи
сркнуо
...
Подиже
главу
.
На
једној
постељи
спава
Митар
,
на
другој
пандур
.
За
столом
седи
и
дрема
Добросав
...
Ноћ
!
...
»
Већ
се
смркло
!
...
Кад
пре
...
и
како
је
то
могло
бити
?
...
Ко
зна
које
је
доба
...
Можда
скоро
да
сване
?
...
Па
онда
...
Шта
оно
још
беше
.
.
шта
оно
беше
лепо
?
...
Нема
ништа
лепо
!
...
Мајка
...
Станка
...
није
,
није
!
...
А
где
ли
је
Станка
?
...
У
селу
,
кажу
помилована
...
а
,
то
је
оно
лепо
...
помиловање
!
...
Да
ли
је
дошло
?
Није
,
казали
би
ми
,
разбудили
би
ме
...
А
мора
доћи
,
не
може
валити
...
Ко
ми
је
оно
причао
:
осуђен
на
смрт
...
везали
га
за
колац
...
наместили
се
људи
,
пружили
пушке
и
чекају
знак
...
а
друмом
се
вије
облак
прашине
,
све
ближе
и
ближе
...
»
Стојте
«
викну
неко
...
Освртоше
се
,
а
из
оне
прашине
види
се
бела
марама
...
маше
њоме
и
јури
...
»
Милост
!
«
викну
онај
с
коња
и
пружи
депешу
...
Исекоше
конопце
,
извадише
онога
из
раке
...
Ала
би
то
било
,
мој
брате
!
...
А
може
,
што
да
не
може
,
и
мора
бити
...
Шта
је
то
Краљу
само
да
повуче
пером
...
кврц-кврц-кврц
...
и
готово
...
шта
то
њега
кошта
!
...
И
ја
одмах
жив
...
да
живим
,
задуго
,
много
,
да
остарим
...
Шта
је
то
робија
,
ништа
!
...
Слушам
ја
тамо
све
старешине
...
као
светац
:
...
А
после
,
пет
,
шест
,
па
и
десет
година
пусте
ме
.
Дођем
кући
...
слободан
!
...
Идем
,
дођем
,
радим
,
све
како
ја
хоћу
...
Па
онда
...
Што
,
зар
не
бих
могао
наћи
себи
друга
?
...
Већ
Станка
би
се
дотле
удала
...
Све
једно
,
не
би
ни
пошла
за
мене
,
не
бих
је
ни
ја
...
«
»
Ала
ме
издаде
онда
крвнички
!
Ја
се
само
мало
обрецнуо
,
хтедох
да
јој
припретим
,
а
она
оп-труп
,
па
код
капетана
!
...
Вала
јој
је
и
присело
...
једва
,
кажу
,
остаде
жива
...
И
опет
,
како
вешто
одговара
на
суду
:
не
зна
ништа
ни
за
кога
,
па
то
ти
је
.
Само
сам
,
вели
,
највише
живела
код
Јова
и
баба-Маре
,
а
’
нако
све
сам
ишла
са
њим
,
кад
није
имао
с
ким
да
се
састаје
...
А
ја
и
Јово
и
моја
мајка
све
то
потврђујемо
,
као
да
смо
се
договарали
...
А
она
матора
,
Вујова
,
оно
је
ђаво
!
...
Боји
се
,
ако
што
ода
,
да
ја
не
кажем
за
паре
,
па
да
јој
све
одузму
...
ћути
као
сиња
стена
!
...
А
Јово
пропаде
!
...
Море
,
добро
је
њему
.
Издржаће
неколико
година
,
па
кући
...
Свима
је
њима
лако
,
свима
је
добро
,
нико
им
не
брани
да
живе
...
А
ја
,
шта
ћу
ја
?
Мени
не
даду
живети
...
ја
хоћу
да
живим
,
а
они
не
даду
!
...
«
»
А
помиловање
!
...
Мучно
да
ће
што
бити
.
Видиш
,
и
капетан
и
сви
ми
кажу
да
се
не
надам
.
Немаш
,
веле
,
ни
једне
лаке
...
како
’
но
рекоше
:
олакшање
,
како
ли
?
...
То
му
кажу
,
значи
да
нисам
ни
у
чем
био
добар
,
све
зло
!
...
Па
,
тако
и
јесте
!
...
И
кад
то
капетан
каже
—
а
он
зна
закон
у
прсте
—
онда
је
тако
,
нема
му
друге
!
...
Па
то
,
онда
...
.
да
се
мре
!
...
Смрт
!
...
Привежу
за
колац
,
као
говече
,
па
дум
!
...
Готово
,
свршило
се
...
А
после
,
шта
бива
после
?
...
Ко
ће
то
знати
...
Само
затрпају
земљом
,
—
па
као
да
ниси
ни
био
...
«
»
Али
ја
хоћу
да
живим
!
...
«
узвикује
он
у
себи
,
и
од
неке
страшне
мисли
,
од
неке
црне
авети
,
која
га
пече
,
студени
,
скаче
са
постеље
...
Звекет
ланаца
суморно
одјекну
,
а
он
гледа
око
себе
узверено
,
уплашено
...
Сви
спавају
...
И
Добросав
,
који
је
остао
да
дежура
,
уморан
,
савладан
пићем
,
наслонио
главу
на
сто
и
заспао
...
Ни
гласа
,
нико
да
се
мрдне
!
...
Да
има
бар
с
ким
да
разговара
!
...
Повуче
ногом
,
те
гвожђе
опет
звецну
.
Добросав
се
трже
.
—
А
,
пробудио
си
се
!
—
Које
ли
је
доба
?
—
Нема
још
поноћи
,
сигурно
...
Лези
,
спавај
;
сутра
морамо
ранити
...
да
опет
мало
пијемо
...
Њему
се
не
спава
,
зато
је
пробудио
Добросава
,
али
му
сад
жао
уморна
човека
,
коме
се
јако
спава
...
Видиш
како
он
лепо
са
њим
!
...
Па
нека
га
нек
спава
...
он
има
још
да
живи
,
задуго
...
—
Хоћеш
ли
ракије
?
—
пита
га
Добросав
.
—
Не
могу
,
ништа
не
могу
...
Спавај
!
—
одговара
Ђурица
,
па
опет
леже
.
У
глави
му
читав
хаос
,
живци
већ
отупели
од
страховања
...
све
се
у
њему
згрудвало
,
смешало
,
следило
...
Дави
га
и
притискује
она
црна
,
најстрашнија
мисао
,
коју
никако
не
може
да
заборави
,
не
може
да
је
забаци
међу
друге
мисли
...
Он
мисли
о
другим
стварима
,
једнако
,
али
она
непрестано
лебди
пред
њим
,
меша
се
с
оним
другим
мислима
и
ствара
једну
збрку
,
из
које
се
ипак
осећа
само
она
...
И
уз
то
једнако
,
уза
сваку
мисао
,
и
уз
саму
њу
,
уз
оно
страшило
,
трепери
и
вије
се
друга
,
она
светла
и
слатка
мисао
,
која
га
непрестано
држи
у
грозничавом
надању
...
Све
се
роји
,
ври
...
без
реда
,
без
свезе
...
Пролазе
минути
и
часови
,
протиче
време
тихо
,
нечујно
...
Примичу
се
последњи
тренуци
...
Ноћ
пролази
...
XXВИИИ
Блиста
се
дивно
јесење
јутро
.
Са
плава
чиста
неба
падају
светли
ватрени
зраци
по
шуми
и
косој
падини
,
што
се
протегла
између
Букуље
и
Венчаца
.
Ту
у
једној
дољи
,
поред
пута
који
води
у
Кленовик
,
окупио
се
велики
број
сељана
,
читав
сабор
...
Највише
их
је
из
кленовичке
општине
.
Саставиле
се
повеће
групе
на
неколико
места
,
па
воде
жив
разговор
.
Највећа
је
гомила
народа
крај
пута
,
на
једној
положитој
рудини
,
са
које
се
лепо
види
цела
варошица
са
околином
.
Народ
се
нагомилао
око
једнога
места
у
неколико
редова
;
све
се
пропиње
на
прсте
и
посматра
неку
необичну
работу
.
Ту
се
копа
рака
,
вечна
кућа
Ђуричина
.
Свакоме
се
хоће
да
разгледа
ту
кућу
необичну
...
Доле
,
у
довољно
издубљеној
рупи
,
стоји
један
Кленовичанин
,
па
избацује
земљу
гвозденом
лопатом
.
Већ
је
готов
,
само
хоће
лепо
да
почисти
,
да
избаци
сваки
грумен
земље
.
Неће
,
вели
,
да
се
постиди
пред
Ђурицом
,
што
му
није
кућу
лепо
спремио
...
Кад
би
готов
са
земљом
,
спустише
му
дугачак
церов
колац
.
Узе
га
у
обе
руке
,
па
стаде
да
побија
.
—
Вала
,
Мићо
,
и
задужио
те
је
—
вели
му
озго
један
.
—
Доста
си
му
дувана
попушио
,
пратећи
га
по
овој
гори
.
—
Да
ми
је
оно
јаловица
и
јагањаца
,
што
си
их
са
њим
појео
,
па
да
се
не
бринем
за
данак
никад
—
одговара
му
Мићо
.
—
Да
се
ниси
прекрстио
,
болан
,
кад
си
почео
рад
?
.
—
Што
,
није
он
ваљада
Турчин
!
—
Кажу
,
не
ваља
се
...
—
Видиш
,
и
капу
сам
скинуо
,
нек
му
буде
све
као
код
људи
.
А
тамо
већ
Бог
је
,
па
нек
му
он
суди
,
како
је
заслужио
...
А
горе
у
страни
,
испод
једнога
сенастога
клена
,
чује
се
тужно
нарицање
.
То
мајка
несрећна
оплакује
изгубљенога
јединца
.
Ни
једне
душе
да
јој
приђе
,
ни
једне
речи
за
утеху
...
И
ко
да
нађе
утешну
реч
овој
праведној
,
страшној
погибији
!
—
Ето
их
,
иду
!
—
Викну
неко
.
Свет
се
окрете
,
ускомеша
...
Све
се
очи
упреше
у
шарену
огромну
масу
народа
,
која
се
,
таласајући
се
,
лагано
кретала
путом
.
Беше
ту
коњаника
и
пе
шака
,
беше
доста
кола
,
али
се
све
то
измешало
,
згрудвало
,
спојило
се
у
једноставну
масу
неправилна
облика
,
која
се
носи
,
иде
...
Одвоји
се
по
која
гомилица
,
по
један
и
по
двојица
потрче
напред
и
опет
се
стопе
с
великом
масом
...
Све
ближе
и
ближе
...
Већ
се
распознају
лица
,
виде
се
над
целом
оном
масом
жандарми
коњаници
како
одскачу
од
седла
у
лаганом
касу
,
види
се
између
њих
нека
нејасна
група
,
из
које
вире
пушке
окренуте
у
врх
...
Још
неколико
тренутака
...
и
сад
се
види
како
она
група
у
средини
необично
иде
,
као
да
плива
на
чуну
по
води
...
То
се
возе
Ђурица
и
жандарми
на
колима
,
али
се
не
виде
ни
кола
ни
коњи
,
само
се
виде
они
,
као
да
пливају
дупке
,
носе
се
...
као
да
их
носи
на
својим
плећима
цела
она
маса
.
.
Стигоше
...
Свет
гледа
само
њега
,
виновника
овога
необичнога
сабора
...
А
он
се
затурио
у
колима
,
накренуо
се
у
страну
и
наслонио
леђа
на
Митра
,
подигао
једну
руку
,
у
којој
држи
киту
цвећа
и
воштаницу
,
па
гледа
у
гомиле
народа
бесмислено
,
пијано
...
Руке
му
везане
,
али
овлаш
,
те
њима
слободно
креће
и
маше
народу
...
—
Еј
,
црни
Ђурица
!
—
узвикује
неко
близу
њега
.
—
А-а
!
...
—
одзива
се
он
,
лутајући
нејасним
погледом
преко
гомиле
глава
,
окренутих
к
њему
.
Кола
стадоше
на
путу
,
према
коцу
,
који
вири
из
рупе
.
Коњаници
сјахаше
,
жандарми
искочише
из
кола
,
па
узеше
да
скидају
окована
и
пијана
Ђурицу
,
а
он
се
само
прекреће
лево
и
десно
,
обарајући
главу
млитаво
...
—
Та
држи
се
јуначки
,
мајковићу
;
гледа
те
толики
свет
!
...
—
виче
му
Митар
,
скидајући
га
с
кола
.
—
Свет
...
Шта
свет
!
...
—
одговара
Ђурица
и
усиљава
се
да
држи
главу
право
.
Понеше
га
на
рукама
и
однеше
до
места
;
спустише
га
више
коца
...
—
Ево
ти
куће
...
Исправи
се
на
ноге
,
не
брукај
се
!
Ђурица
прелете
очима
преко
гомиле
земље
,
што
се
издигла
пред
њим
,
угледа
рупу
и
колац
што
вири
из
ње
...
Трже
се
,
као
да
га
муња
ошину
...
Стаде
да
му
се
развиђава
пред
очима
,
спаде
она
тежина
с
главе
...
лепо
види
и
разуме
...
»
Ово
је
рака
за
мене
...
Откуда
она
?
...
Шта
ће
тај
колац
ту
?
...
Хоће
да
ме
убију
!
...
Што
ја
ово
седим
а
сви
други
стоје
?
...
Каква
је
ово
тежина
у
ногама
,
у
рукама
,
тело
обамрло
...
а
држе
ме
некакве
руке
,
туђе
руке
,
нису
моје
...
А-а-а
,
пијан
сам
...
опио
сам
се
,
а
они
хоће
да
ме
убију
...
да
ме
убију
...
.
«
и
он
појми
значај
те
мисли
,
опет
му
пројури
нека
електрина
кроз
главу
,
кроз
тело
,
и
застаде
у
срцу
...
Окрете
главу
навише
и
погледа
Митра
...
Све
му
је
сад
јасно
...
—
Дигни
ме
—
вели
му
загушеним
гласом
.
Подигоше
га
.
Стаде
на
ноге
...
Осећа
да
га
ноге
једва
држе
,
али
се
усиљава
,
исправља
се
сам
...
а
у
глави
сева
,
ведри
му
се
пред
очима
и
полагано
спада
она
пијана
мора
...
Писар
стаде
више
њега
,
разави
хартију
и
поче
да
чита
пресуду
.
—
Живео
Краљ
!
...
—
узвикну
Ђурица
,
кад
се
у
пресуди
помену
Краљево
име
.
И
одједном
му
се
очи
обртоше
низ
пут
,
којим
је
дошао
...
у
њима
се
светли
последњи
пламичак
наде
,
наде
очајне
,
мученичке
...
»
Ко
зна
...
ако
се
покаже
отуд
коњаник
!
...
прамен
густе
прашине
...
Краљ
може
...
«
—
Живео
Краљ
!
...
—
узвикује
он
поново
,
прекидајући
слабо
и
монотоно
читање
пресуде
.
—
Ћути
,
не
сметај
сад
...
чита
ти
се
пресуда
—
вели
му
Митар
.
Пресуда
ређа
његове
злочине
...
Кад
се
помену
његово
разбојништво
,
извршено
над
Сретеном
у
ливади
,
ОН
узвикну
:
—
То
није
ништа
...
само
сам
га
ровашио
...
Зар
је
то
разбојништво
?
...
—
Е
то
јесте
—
рече
он
,
кад
стадоше
да
се
ређају
похаре
и
убиства
.
И
опет
обрће
очи
низ
пут
,
али
у
њима
већ
нема
наде
...
Помирише
цвеће
из
руке
,
па
опет
стане
да
слуша
пресуду
...
само
да
има
чиме
мисао
занимати
,
да
не
мисли
о
ономе
,
што
је
већ
ту
,
пред
њим
...
Свршило
се
читање
...
—
Ђурице
,
ево
ти
мајке
,
да
се
опростиш
са
њом
...
—
вели
му
писар
.
»
Мајка
...
откуд
она
ту
?
...
«
мисли
он
,
обрће
главу
и
види
слабу
,
суху
,
погурену
старицу
где
му
прилази
...
»
Што
је
овака
?
...
Ово
није
она
...
Какво
је
ово
лице
,
страшно
,
необично
!
«
—
Ђуро
,
ојађениче
мој
!
...
—
чује
он
загушен
глас
,
јецање
...
затим
се
склапају
сухе
,
хладне
руке
око
његова
врата
,
и
на
грудима
види
црну
нову
убрадачу
...
...
Из
груди
опет
полази
нешто
врело
и
необично
...
јури
кроз
грло
,
али
не
застаје
...
иде
на
више
...
а
доња
усна
дршће
,
дршће
...
И
одједном
потекоше
из
очију
две
вреле
крупне
капи
.
Гледа
,
а
неке
жене
из
гомиле
бришу
очи
.
—
Поздрави
сестру
,
Спасу
...
нека
те
бар
она
гледа
...
И
,
ако
можете
...
подигните
ми
један
камен
на
гробу
...
—
Јединче
мој
!
...
куку
несрећници
!
...
кућо
моја
!
...
—
Еј
,
црна
мајко
!
—
чује
се
из
народа
.
—
Доста
,
бабо
,
не
помаже
!
—
вели
Митар
,
одваја
је
од
Ђурице
и
предаје
другом
жандарму
,
који
је
одводи
...
—
Где
је
ковач
?
...
Скидај
!
...
—
вели
писар
.
—
Седи
Ђурице
!
»
Ковач
...
Шта
ће
му
ковач
?
...
«
—
мисли
он
,
седајући
на
земљу
.
—
»
А
,
да
ме
откује
...
.
Што
то
?
...
Да
није
дошло
помиловање
,
па
неће
још
да
каже
?
...
Али
онда
ме
не
би
откивали
...
«
И
он
се
заинтересова
откивањем
,
па
стаде
гледати
како
му
ковач
вешто
одсеца
чивију
,
којом
су
спојене
обе
половине
карике
...
Неки
људи
пружају
руке
поред
његових
ногу
и
грабе
се
за
парчета
гвожђа
,
што
падају
испод
оштра
длета
...
»
А
знам
...
хоће
да
врачају
...
Па
нека
их
...
«
и
паде
му
поглед
на
једну
младу
жену
,
која
га
посматраше
не
дишући
...
»
Где
ли
је
сад
Станка
?
...
Да
ли
зна
за
ово
?
...
«
—
Готово
!
...
Устани
,
Ђурице
...
—
вели
Митар
и
сагиње
се
да
му
помогне
.
»
Што
су
ово
ноге
’
вако
тешње
?
...
Омлитавиле
,
па
не
могу
да
држе
...
све
од
пића
!
...
Није
требало
да
пијем
,
само
сам
се
осрамотио
...
Али
нека
,
моћи
ћу
се
добро
држати
...
«
—
и
стаде
на
ноге
.
одједном
му
се
очи
раширише
,
узвераше
се
...
»
Шта
ће
мој
попа
овде
?
...
Откуда
он
...
Гле
,
и
крст
!
...
Те
је
онај
што
смо
га
носили
на
крстоношама
«
—
осећа
како
га
обузима
стид
,
ужас
.
—
Ђуро
,
пољуби
овај
свети
крст
...
Покај
се
бар
сад
,
пред
овим
гробом
...
—
говори
му
попа
узбуђеним
гласом
.
Он
преноси
воштаницу
и
цвеће
у
леву
руку
,
крсти
се
десном
и
смерно
се
сагиње
пред
крстом
,
па
га
целива
...
Узима
попину
руку
и
два
пут
је
љуби
...
а
усна
опет
издајнички
дршће
...
.
—
Опрости
ми
,
попо
!
...
—
шапуће
он
нарочито
,
да
га
нико
други
не
може
чути
.
—
Кажи
Станки
нек
ми
опрости
...
и
ја
њој
праштам
...
Не
послушах
те
,
па
ето
...
Свештеник
се
измаче
и
рече
му
нешто
,
али
он
то
не
чу
.
Опази
да
се
онамо
према
коцу
упарађују
четири
жандарма
с
пушкама
...
Све
досад
,
до
овога
тренутка
,
он
је
оно
,
што
је
имало
сад
да
се
изврши
,
сматрао
као
нешто
што
је
још
далеко
...
има
још
времена
...
Он
види
да
се
све
спрема
за
неко
убиство
,
али
то
још
не
доводи
у
везу
са
собом
...
То
је
негде
тамо
...
иза
њега
негде
,
где
ли
...
А
помиловање
му
не
слази
с
памети
никако
...
оно
је
једнако
уз
њега
,
поред
сваке
мисли
му
и
покрета
...
Али
сад
,
кад
угледа
она
четири
жандарма
,
стеже
му
се
срце
,
раскида
с
...
рашири
очи
...
од
пијанства
ни
трага
...
Сав
народ
угледа
на
њему
право
самртничко
,
зелено
бледило
...
»
Шта
је
ово
?
...
Шта
хоће
ови
?
...
Да
убију
...
мене
!
...
Да
бежим
!
...
Сад
сам
откован
,
слободан
...
само
да
тргнем
конопац
,
што
га
држе
ови
иза
мене
па
да
скочим
!
...
«
и
он
се
полако
окрете
и
погледа
иза
себе
...
двојица
држе
конопац
чврсто
...
.
—
Ђуро
,
хајде
,
силази
!
...
—
вели
Митар
и
гледа
некуд
у
страну
.
Он
пође
,
надвири
се
над
раком
,
па
стаде
...
»
Шта
бих
имао
још
?
...
да
продужим
још
мало
...
«
—
Митре
,
ходи
да
се
опростимо
.
Митар
приђе
...
опет
иде
и
гледа
некако
у
страну
...
Пољуби
се
са
њим
,
па
се
исправи
.
—
Силази
сад
,
доста
је
...
Ђурица
сиђе
,
окрете
се
око
себе
,
па
спусти
свећу
горе
на
траву
.
Митар
извади
мараму
из
џепа
и
пође
да
му
веже
очи
.
—
Немој
...
остави
то
,
молим
те
—
рече
Ђурица
,
махнувши
везаном
руком
.
Митар
остави
мараму
ћутећи
,
живо
привеза
конопац
за
колац
,
па
узе
пушку
и
стаде
у
ред
с
оном
четворицом
жандарма
...
—
Митре
,
молим
те
само
немојте
у
главу
.
.
—
чује
он
свој
глас
,
али
не
осећа
да
говори
.
—
Не
брини
,
само
стој
право
...
Он
се
брзо
исправља
,
истурује
груди
напред
;
намешта
рукама
кошуљу
да
се
припије
уз
тело
и
подиже
очи
...
Ужас
!
...
Свих
пет
грлића
пушчаних
пружени
...
само
се
види
округао
отвор
,
као
прстен
,
и
унутра
зија
црна
цев
...
.
Ниједне
мисли
у
глави
...
Лице
позеленело
...
очи
се
рашириле
,
да
искоче
из
станишта
...
усне
се
скупиле
,
стегле
...
као
да
се
спрема
за
раније
да
издржи
ударце
куршума
...
Гледа
и
чека
...
не
дише
...
Груну
плотун
...
Зелонобледо
лице
намршти
се
...
очи
се
зачуђено
раширише
и
одмах
склопише
...
тело
се
дрмну
,
покрете
се
од
ударца
куршумâ
...
зацрвени
се
кошуља
на
грудима
...
и
цео
Ђурица
,
као
да
одједном
остаде
без
ногу
,
клону
...
глава
се
затури
...
затеже
се
конопац
о
коцу
...
Митар
дотрча
до
коца
,
наднесе
се
над
раку
и
окиде
пушку
...
Глава
се
Ђуричина
искрете
,
бела
као
хартија
,
а
једно
око
преврте
се
,
страшно
,
необично
.
Жандарми
искривили
доње
вилице
,
свакоме
игра
усница
.
У
народу
свачије
лице
бледо
,
нико
не
дише
.
Ужас
и
чуђење
исписано
је
на
тим
лицима
.
Неко
пресече
конопац
.
Стаде
да
пада
земља
у
раку
...
Свршено
је
!
Правда
је
задовољена
,
закон
је
извршен
!
Кад
оде
сав
свет
и
кад
се
на
ономе
месту
,
где
мало
час
сиђе
жив
човек
,
издиже
гомила
влажне
земље
,
једна
погурена
старица
приђе
тој
хумци
,
паде
на
свежу
меку
земљу
и
обгрли
сухим
,
слабим
рукама
ту
кобну
грудву
,
која
јој
прогута
јединца
сина
...
У
старим
исплаканим
очима
не
беше
више
суза
,
те
и
гроб
хајдуков
остаде
незаливен
ни
једном
топлом
сузом
.
