ИКОНИЈА
ВЕЗИРОВА
МАЈКА
ПРИПОВЕТКА
ИЗ
XВИИ
.
ВЕКА
НАПИСАО
ЧЕД
.
МИЈАТОВИЋ
Издање
Стеве
Керешевића
ЦЕНА
:
К
.
1
.
50
Мита
Павков
у
Великом
Бечкереку
.
Препоручује
своје
богато
стовариште
—
сваковрсних
књига
—
Романи
и
приповетке
.
Хајдук
Станко
,
историјски
роман
...
3
.
-
Велимир
и
Босиљка
...
2
.
-
Робинзон
Крусе
...
1
.
-
Адександар
Велики
...
1
.
20
Два
брата
...
-
.
70
Петар
Велики
у
Хајдучком
стану
...
.
50
Тајне
двора
Обреновића
И
.
ИИ
.
...
3
.
-
Злочин
једне
свекрве
...
1
.
50
Женска
Рука
...
4
.
-
Слепац
као
убица
...
-
.
60
Подсвојкиња
...
-
.
60
Све
се
може
само
кад
се
хоће
...
-
.
60
Посљедице
лакомислености
...
-
.
70
Риналдо
Риналдини
И
.
ИИ
.
...
7
.
-
устанак
...
-
.
30
Пехарникова
ћерка
...
-
.
50
Касија
Царица
...
1
.
60
Весели
двори
Иве
Загорице
...
1
.
60
Смиља
...
1
.
50
Насрадин
Оџа
...
1
.
50
Разбибрига
велика
,
илустрована
...
1
.
-
Делија
девојка
...
1
.
20
Мерима
...
1
.
20
Бертолдин
син
Бертолдов
...
1
.
20
Писма
из
Москве
...
1
.
-
Барјактар
Бојана
...
-
.
40
Мицко
Харамбаша
...
3
.
50
Рајске
Душе
...
1
.
50
Радетића
Мара
...
1
.
50
Доле
оружје
И
.
ИИ
.
...
2
.
-
ИКОНИЈА
ВЕЗИРОВА
МАЈКА
ПРИПОВЕТКА
ИЗ
XВИИ
.
ВЕКА
НАПИСАО
ЧЕД
.
МИЈАТОВИЋ
СРПСКА
КРАЉЕВСКА
АКАДЕМИЈА
ДОСУДИЛА
ЈЕ
ОВОЈ
ПРИПОВЕТЦИ
Мариновићеву
награду
за
1891
.
год
.
ЦЕНА
:
К
.
1
.
50
И
ИКОНИЈА
И
ГАВРАН
.
ИКОНИЈА
,
ВЕЗИРОВА
МАЈКА
.
На
једном
пропланку
са
сочном
зеленом
травом
,
пасло
је
стадо
оваца
.
У
хладовини
,
под
великим
једним
грмом
,
седело
је
младо
пастирче
,
сељаче
једно
,
коме
ако
је
било
највише
осам
година
,
Дуваше
у
незграпно
издељану
двојницу
почетак
од
некаквог
кола
.
По
веселим
очима
његовим
и
по
зажареном
лицу
,
видело
се
како
се
сав
топи
од
милине
што
је
подесио
бар
оно
,
што
пада
на
три
прва
корака
.
Просто
не
могаше
да
се
насвира
.
Два
велика
чобанска
пса
лежаху
поред
његових
ногу
.
Дуго
и
мирно
га
гледаху
својим
паметним
очима
,
као
да
очекиваху
стрпељиво
да
виде
хоће
ли
мали
свирац
крочити
најпосле
још
који
корак
даље
.
Али
им
се
најпосле
досади
,
Један
од
њих
положи
главу
међу
шапе
,
шикну
на
нос
тешким
и
шумним
дахом
,
и
зажмури
.
Други
живо
окрете
главу
,
па
се
удуби
у
посматрање
једне
пчеле
,
која
задовољно
певајући
облеташе
мајкину
душицу
,
што
као
мирисна
маховина
застрла
беше
стену
,
која
одмах
десно
од
грма
беше
пробила
зелену
рудину
.
На
једанпут
се
оба
пса
подигоше
на
ноге
;
ућулише
ушима
;
окренуше
се
к
стази
једној
,
која
се
извијаше
уз
брдо
из
једне
удоље
;
њушка
им
задркта
како
за
неколико
тренућа
живо
њушаше
мирис
,
што
им
га
тихи
поветарац
доношаше
;
кудравим
реповима
узеше
махати
задовољно
,
па
онда
потекоше
право
к
шумарици
која
се
са
ове
косе
у
ону
дољу
спушташе
.
И
звиждукање
двојнице
стаде
и
младо
пастирче
викну
:
»
Ој
шарове
,
ој
гарове
,
је
л
’
нам
иде
од
куд
моја
нана
?
«
Тек
он
то
рече
,
а
из
шумарице
зајеча
јасан
женски
глас
:
»
Ој
,
Иване
сине
,
мајци
својој
жив
био
,
где
си
?
«
»
Ево
мене
на
Змајевој
стени
!
«
одвикну
пастирче
па
се
диже
и
пође
за
псима
.
У
том
изађе
из
шумарице
на
чистину
сељанка
једна
,
повисока
,
танкострука
,
смеђе
косе
,
граорастих
очију
,
којих
се
граор
преливао
из
бледоплавог
споменка
у
тамну
љубичицу
;
млечност
њеног
лица
видела
се
кроз
танки
сунчев
препланак
.
Све
је
на
њој
било
чисто
,
и
све
јој
тако
приличаше
да
је
било
мило
погледати
је
.
Била
је
млада
;
највише
да
јој
је
било
двадесет
и
пет
година
.
Преко
рамена
носила
је
једну
шареницу
,
у
којој
се
надметаху
редом
све
дугине
боје
;
а
у
руци
ношаше
велику
киту
босиљка
и
један
слив
жутога
воска
.
Кад
изађе
онако
весела
и
онако
мила
на
зелено
поље
,
а
оно
се
све
зашарени
као
да
је
на
њ
пала
кита
шаренога
цвећа
.
Шаров
и
гаров
узеше
да
радосно
потскакују
,
час
испред
ње
,
час
уз
њу
и
с
десна
и
с
лева
,
и
некако
полусавлађиваним
скакањем
казиваху
своју
радост
.
Витороги
вођ
оваца
виде
је
оздо
са
паше
,
па
заблеја
и
два
и
три
пута
и
пође
право
к
њој
;
и
све
се
стадо
усталаса
,
крену
за
вођом
,
удари
у
одзиве
,
те
се
по
оном
пољу
просу
блејање
,
некако
мекано
и
радосно
блејање
,
у
које
се
растапаше
звека
меденице
о
вођину
врату
.
Сељанка
се
спусти
под
онај
грм
и
одмах
отвори
шареницу
.
Извади
белу
једну
погачу
,
отвори
једну
застругу
скорупа
,
и
једну
мању
са
ситном
сољу
и
рече
маломе
:
»
Иво
,
дете
моје
прихвати
се
мало
,
па
да
се
пожуримо
до
вечерње
да
стигнемо
до
Св
.
Јована
да
видимо
оца
Никодија
!
«
»
А
што
"
ћемо
тамо
,
нано
?
«
упита
Ива
одломив
себи
добру
кришку
погаче
.
Сељанка
не
одговори
одмах
,
него
даде
по
једно
парченце
погаче
шарову
и
гарову
,
надроби
скроб
у
своју
руку
,
посоли
га
и
пружи
те
јој
га
вођко
из
руке
поједе
.
»
Ево
да
ти
кажем
!
«
предузе
за
тим
да
говори
.
»
Када
ти
је
отац
(
Бог
да
му
душу
прости
!
)
умирао
од
тешких
рана
,
рекао
ми
је
:
»
Иконијо
,
гледај
то
наше
јадно
дете
!
Дај
га
оцу
Никодију
на
књигу
,
па
нека
буде
од
њега
што
Бог
хоћ
.
Ти
знаш
да
нисам
жалио
да
погинем
за
крс
часни
и
веру
ришћанску
.
Хвала
Богу
ево
и
умирем
што
се
клах
са
некрстом
.
Истом
данас
видим
да
није
све
јунаштво
знати
погинути
.
Видим
е
није
мање
јунаштво
живети
кроз
муке
и
невоље
,
и
бранити
рају
сиротињу
.
Ако
икако
може
бити
дај
нам
сина
на
књигу
.
Нека
се
не
ломи
по
гори
као
отац
што
му
се
ломио
,
него
нека
стане
у
цркву
да
крстом
рабри
овај
злосрећни
народ
и
да
га
крстом
брани
!
«
Ето
,
настави
Иконија
па
руком
глађаше
зулове
у
свога
синчића
:
»
Ето
,
тако
ти
је
отац
говорио
.
Тако
је
исто
говорио
и
оцу
Никодију
кад
га
је
овај
причестио
.
А
ја
сам
се
оцу
твоме
заветовала
:
да
ћу
,
ако
ми
Бог
и
мајка
божја
помогну
,
испунити
му
његову
последњу
жељу
.
Јутрос
сам
изашла
била
на
гроб
твоме
оцу
и
рекла
му
:
да
мој
завет
нисам
заборавила
.
Тако
ћемо
сине
мој
,
у
име
,
божје
да
пођемо
оцу
Никодију
!
«
»
А
ово
стадо
?
ко
ће
да
га
чува
?
«
рече
мали
пастир
невесело
.
»
Ето
га
Милован
иде
оздо
из
села
.
Чим
он
овде
стигне
предузеће
стадо
.
А
ти
ћеш
,
ако
Бог
да
,
да
будеш
пастир
божјега
стада
.
О
да
ми
Бог
хоће
дати
да
доживим
да
то
очима
видим
,
па
да
мирно
умрем
,
кад
ми
суђен
данак
дође
!
«
»
Па
зар
ја
да
будем
монастирско
ђаче
?
«
упита
дечко
све
невеселији
,
па
се
загледа
крупним
својим
плавим
очима
у
матер
своју
.
»
Е
,
па
само
да
почнеш
као
ђаче
,
па
већ
кад
мало
поодрастеш
и
научиш
књигу
и
летургију
,
онда
ђакон
па
јеромонах
,
па
мало
по
мало
па
игуман
,
па
ко
зна
чедо
моје
,
шта
је
све
теби
Бог
записао
у
својој
књизи
.
Твоја
мајка
не
ће
доживети
,
али
опет
за
то
може
бити
да
ћеш
ти
јахати
белог
коња
на
црвеном
седлу
,
а
о
бедрима
уместо
сабље
носити
велики
крст
,
па
да
њиме
благосиљаш
села
,
и
поља
и
њиве
и
народ
који
ће
да
баца
капе
под
пазуво
па
да
се
клања
и
да
виче
»
благослови
Свети
владико
!
«
Еј
,
Боже
,
да
ми
је
онда
да
твој
отац
устане
из
гроба
,
па
да
те
види
,
па
макар
ја
то
и
не
гледала
.
Еј
,
Боже
мој
,
опрости
ми
што
се
заносим
,
те
будна
моје
старе
снове
сневам
!
»
Сине
,
мој
,
немој
да
плачеш
!
«
Па
рекав
то
,
млада
сељанка
пригрли
дете
своје
и
пољуби
га
у
десни
образ
.
А
Иван
бризну
плакати
,
и
кроз
сузе
гледаше
у
своја
два
пса
.
Мајка
га
миловаше
руком
по
челу
и
по
образима
.
И
самој
јој
се
очи
сузама
напунише
па
грцајући
рече
:
»
Што
плачеш
,
дете
моје
?
Ваља
да
се
не
бојиш
доброга
оца
Никодија
?
Он
ће
тебе
лепо
да
пази
!
«
»
Не
бојим
се
!
«
рече
Иван
,
па
тек
онда
бризну
у
глас
да
плаче
;
»
Не
бојим
се
ништа
!
Него
ми
је
...
.
жао
овог
нашег
шарова
и
гарова
,
како
ће
они
без
мене
!
«
А
шаров
и
гаров
чуше
да
њихов
мали
пријатељ
њих
спомиње
.
Приђоше
му
полагано
;
па
га
невесело
загледаше
.
Лазнуше
му
руке
.
Гаров
се
ослободи
,
подиже
главу
па
језиком
лазну
Иву
у
образ
.
»
Ето
,
виш
,
и
гаров
те
љуби
!
Хоће
да
ти
каже
:
не
брини
се
за
нас
!
«
А
Иван
се
онда
кроз
плач
насмеја
и
потапка
најпре
гарова
па
онда
и
шарова
по
глави
.
На
једној
косини
копаоника
,
која
се
спушта
у
топличку
долину
,
има
једна
мала
заравањ
на
којој
је
стајао
и
појао
малени
стародревни
манастир
Св
.
Јована
.
Манастирска
је
црква
била
мала
,
ниска
и
мрачна
.
У
дебелим
зидинама
просечени
су
били
дуги
а
уски
прозори
,
који
пуштаху
само
по
неколико
праменова
од
светлости
да
се
укрштају
у
оној
непрекидној
сутоњи
што
у
црквици
владаше
.
Кад
човек
први
пут
уђе
унутра
,
подухвати
га
нека
језа
као
да
је
ушао
у
гробницу
.
Али
чим
му
се
очи
мало
свикну
,
одмах
му
се
око
срца
проспе
нека
света
топлина
.
И
десни
и
леви
зид
беху
исписани
сликама
светаца
и
небесних
прилика
,
анђели
с
дугим
крилима
и
с
мачевима
високо
уздигнутим
;
Св
.
Ђорђе
у
скрлетној
долами
,
на
белом
коњу
,
витим
копљем
пробада
зелену
аждају
;
Св
.
Јован
у
мркој
камиљој
кожи
с
мрком
тиквицом
о
левом
бедру
,
подигао
је
у
вис
крст
од
сувог
шумског
грања
,
па
се
намрштио
и
виче
:
Покајте
се
!
А
високо
са
свода
у
олтару
,
и
изнад
пониског
иконостаса
,
Исус
раширио
руке
па
великим
очима
и
замишљеним
погледом
гледа
да
л
’
ће
ко
да
му
приђе
те
да
га
загрли
.
Око
црквице
је
била
поширока
порта
,
обрасла
ниском
а
густом
травом
;
овде
онде
по
нека
надгробна
плоча
с
излизаним
натписом
;
иза
цркве
једна
лепа
стара
липа
и
клупа
испод
ње
;
неколико
корачаји
од
липе
извор
,
који
кроз
дрвену
цев
сипље
млаз
кристалне
бистре
воде
у
корито
од
белог
камена
сланика
на
коме
се
још
познају
главе
од
римских
војника
.
Можда
је
то
био
саркофаг
каквог
силног
проконзула
;
сад
се
обично
врапци
у
њему
брчкају
весело
цвркућући
,
Око
црквене
порте
некада
је
на
све
четири
стране
био
град
са
четири
куле
на
четири
краја
,
и
једном
главном
и
највишом
на
средини
западнога
зида
,
кроз
коју
се
улазило
у
манастир
.
Али
су
Турци
у
време
ратова
с
деспотом
Ђурђем
град
порушили
и
цркву
запалили
,
те
је
после
велики
војвода
Раде
Облачић
оправив
цркву
,
нешто
ћелија
и
трапезарију
у
једној
страни
старих
зидина
подигао
.
Вечерње
се
већ
било
свршило
кад
Иконија
са
малим
Ивом
дође
на
капију
велике
куле
.
Ту
она
даде
Иви
онај
слив
воска
и
ону
киту
босиљка
рекавши
му
:
»
Нај
,
сине
,
унеси
ти
сам
овај
босиљак
и
ову
свећу
Светоме
Јовану
,
не
би
ли
ти
помогао
,
да
једнога
дана
ти
из
његове
цркве
изнесеш
свећу
боље
среће
и
босиљак
мира
у
твој
народ
.
«
Пред
саму
цркву
Иконија
остави
своју
шареницу
,
па
са
синчићем
уђе
у
мрачну
и
празну
црквицу
,
целива
иконе
,
запали
три
свећице
шапатом
помињући
имена
оних
за
које
их
је
палила
,
упути
Иву
како
да
положи
босиљак
и
восак
пред
икону
Св
.
Јована
,
па
онда
с
ведром
душом
и
лаким
срцем
изађе
из
цркве
да
потражи
оца
Никодија
.
Нађоше
га
у
трапезарији
.
Отац
Никодије
,
омален
,
сувоњав
,
жут
у
лицу
,
просед
,
у
раси
од
грубог
црног
сукна
с
црном
грубом
камилавком
,
прегнуо
се
био
над
дугачком
једном
листином
,
коју
је
на
столу
развио
био
.
Наместио
био
на
нос
велике
неке
наочари
у
дебелом
кожном
оквиру
,
па
се
кроз
њих
удубио
у
срицање
једне
речи
,
коју
добро
беше
притиснуо
прстом
да
му
се
како
не
омакне
.
Тако
се
беше
занео
,
да
не
чу
кад
Иконија
с
Ивом
уђе
,
па
не
диже
главе
нити
мрдну
густим
веђама
.
Иконија
ћутећки
извади
из
шаренице
једну
белу
погачу
,
једну
румену
јабуку
,
пар
шарених
чарапа
и
пар
рукавица
,
на
којима
је
од
ситних
шљокица
извезла
крстове
па
их
окружила
плавим
и
црвеним
ђинђувама
.
И
поврх
свега
-
извади
из
једног
свиленог
завоја
један
старински
златан
новац
као
млетачки
цекин
.
У
том
калуђер
подиже
главу
,
скиде
полагано
тешке
наочари
,
протрља
очи
па
проговори
:
«
А
ене
!
одкуда
ти
Иконијо
,
добра
жено
!
«
»
Благослови
свети
оче
!
«
рече
Иконија
смерно
,
па
приђе
духовнику
и
пољуби
му
руку
,
и
онда
шапутне
своме
Иви
те
и
он
приђе
к
руци
оца
Никодија
.
»
А
да
те
не
сметох
у
каквом
светом
послу
?
!
«
настави
она
гласом
у
коме
трепташе
некакав
чудан
израз
зебње
и
прекора
самој
себи
.
»
Ево
се
мучим
да
прочитам
овај
рисовуљ
који
је
још
цар
Душан
дао
нашој
цркви
.
Па
сам
ти
на
невољи
грдној
.
Две
му
речи
прочитам
а
три
ни
обрни
ни
осврни
.
Ја
како
су
писали
царски
брзописци
Бог
им
судио
!
Ја
што
ћеш
,
нису
мислили
каква
ће
времена
да
настану
и
на
каквим
ће
самоуцима
цркве
царске
да
остану
!
«
»
Је
ли
то
баш
царски
рисовуљ
?
«
упита
Иконија
радознало
и
опет
као
са
неком
стравом
.
»
У
добри
час
дођох
да
моје
очи
и
ту
светињу
виде
!
«
»
Јесте
,
Бога
ми
,
баш
царски
рисовуљ
!
«
одговори
отац
Никодије
с
пуно
поуздања
и
поноса
.
»
Ево
,
видиш
,
на
кожи
написано
;
па
видиш
ово
прво
писмо
златно
исписано
;
па
погледај
ово
доле
на
широко
и
на
дугачко
изведено
црвеним
мастилом
:
за
Христа
благовјерни
цар
Стефан
;
па
виш
ову
златну
печат
о
црвеној
свиленој
врпци
!
Царски
рисовуљ
,
богме
,
ја
како
!
«
»
Хвалимо
те
Боже
!
«
рече
Иконија
побожно
.
»
Пусти
ме
,
оче
Никодије
,
да
целивам
где
је
царска
рука
царско
име
исписала
!
«
И
Иконија
се
прекрсти
,
па
на
три
места
целива
ону
дугачку
и
широку
црвену
шару
,
за
коју
јој
духовник
рече
да
је
потпис
царев
.
Замоли
га
да
пусти
и
Иву
да
то
целива
,
и
мали
се
Ива
полагано
и
врло
смишљено
прекрсти
,
издиже
се
на
прсти
и
једва
дохвати
један
крајичак
од
кожне
листине
да
пољуби
.
.
»
Па
сад
,
оче
Никодије
,
Бог
па
ти
!
«
поче
Иконија
.
»
Ево
ти
доведох
мога
сина
да
га
упутиш
како
да
служи
Богу
и
народу
,
како
и
сам
што
служиш
.
Знам
,
ниси
заборавио
речи
мога
покојника
!
Калуђер
се
накашља
мало
,
сави
рисовуљ
брижљиво
,
па
онда
рече
:
»
Што
обећах
твоме
Миленку
на
самрти
,
што
ти
казивах
кад
год
си
ми
помињала
завет
његов
,
то
ти
ево
и
сад
велим
:
хоћу
ћери
моја
што
год
могу
;
али
оно
што
ја
могу
није
много
.
Научићу
га
да
чита
,
упознаћу
га
с
титлама
и
скратницима
,
научићу
га
да
поји
тропаре
и
кондаке
свецима
,
а
ако
га
оставиш
у
манастиру
девет
година
може
свикнути
и
како
се
литургија
служи
;
а
за
више
не
питај
јер
више
ни
у
мене
нема
!
«
»
Хвалимо
те
Боже
!
куд
ћеш
више
оче
Никодије
?
Од
твоје
шенице
у
којој
како
народ
зна
,
кукоља
нема
,
усади
у
срце
мога
детета
по
које
зрно
,
па
ако
буде
божја
воља
,
оно
ће
да
никне
и
плод
донесе
.
Научи
га
колико
ти
знаш
,
па
ће
Миленкова
душа
на
ономе
свету
мирна
бити
,
а
ја
ћу
те
и
јутром
и
вечером
благосиљати
,
а
на
самртноме
часу
моме
рећи
:
Бог
нека
даде
оцу
Никодију
и
овога
и
онога
света
!
«
»
Ако
ће
да
иде
све
по
реду
,
имаш
ти
мало
по
дуже
до
самртнога
часа
од
мене
.
Него
хајдмо
из
ове
мемљиве
трапезарије
мало
у
порту
,
имам
нешто
да
ти
говорим
!
«
Па
мрдну
очима
и
веђама
показав
на
дете
,
што
је
очевидно
значило
,
да
има
нешто
што
не
може
пред
дететом
да
јој
каже
.
У
порти
седоше
на
клупу
испод
липе
близу
оне
чесме
,
а
маломе
Иви
рекоше
да
иде
да
гледа
свете
слике
,
што
беху
исписане
на
зидовима
испод
некадашње
звонаре
.
Калуђер
се
нешто
био
узврпољио
,
не
могаше
довољно
да
кашљуцањем
спреми
грло
,
скиде
камилавку
,
пронесе
прсте
кроз
косу
и
два
и
три
пута
,
као
да
разветри
главу
и
разведри
памет
,
па
најпосле
нађе
како
ће
и
поче
:
Као
духовноме
оцу
твоме
,
и
као
старом
пријатељу
куће
твоје
,
мени
не
ћеш
замерити
што
ћу
да
те
као
уз
гусле
да
питам
:
ћери
мила
,
што
се
не
удајеш
,
за
младости
за
лепоте
твоје
?
«
»
Не
могу
,
оче
Никодије
!
«
одговори
Иконија
.
»
Долазећи
данас
к
цркви
,
ниси
ли
се
с
ким
год
на
путу
сусрела
?
«
питаше
калуђер
.
»
Нисам
оче
,
а
ударила
сам
преким
путем
.
Мислила
сам
да
стигнемо
на
вечерњу
«
.
»
На
вечерњи
је
био
Гавран
Ракетић
.
Молио
ме
је
да
ти
говорим
да
за
њега
пођеш
!
«
»
Да
чудна
ли
човека
!
«
рече
Иконија
озбиљно
.
»
Ево
скоро
годину
дана
како
ми
не
да
мира
.
И
што
год
има
у
мене
женске
родбине
,
све
је
то
поклонима
и
митом
подизао
да
ме
као
кошуту
хајком
терају
на
његову
заседу
.
Свакој
сам
мојој
стрини
,
свакој
снаси
одговорила
:
да
га
молим
да
ми
не
замери
али
да
не
могу
.
Није
да
му
махне
налазим
него
нећу
да
се
удајем
!
«
»
Није
паметно
што
говориш
.
Женска
глава
треба
мушке
руке
руке
да
је
штити
.
Миленково
имање
истина
није
велико
,
али
чича
Сима
не
само
да
не
може
да
ти
помаже
него
,
онако
стар
и
немоћан
како
је
,
само
ти
одмаже
.
А
док
ти
мали
Иво
за
помоћ
прирасте
,
требаће
доста
година
.
Гавран
је
истина
мало
чудновате
ћуди
,
али
биће
да
су
га
завидљивци
и
пакосници
више
извикали
него
што
је
.
А
најпосле
жено
ко
је
без
греха
и
без
махне
?
Главно
је
што
видим
да
се
тобом
много
занео
;
а
после
,
газда
је
,
код
њега
би
благовала
.
Много
ми
што
шта
наказива
па
заврши
:
»
Оче
Никодије
,
ако
је
усаветујеш
те
пристане
,
ево
од
мене
прилога
Светоме
Јовану
пет
стотина
аспри
.
Ако
не
ће
,
слободно
јој
реци
да
ћу
од
себе
чуда
учинити
,
запалићу
све
што
имам
нека
изгоре
,
није
ми
вајде
имати
га
и
ето
ме
одох
у
свет
да
се
турчим
!
«
»
Што
ћу
му
!
?
«
рече
Иконија
.
»
Кад
мој
Миленко
умираше
,
погледа
ме
жалостиво
па
зајеча
:
»
Иконијо
,
јадна
моја
Иконијо
,
аманет
ти
отац
мој
и
аманет
ти
дете
наше
!
«
Заклех
му
се
да
ћу
му
оца
чувати
и
мојом
и
његовом
бригом
и
да
ћу
нашега
Иву
одгајити
,
ако
ми
Бог
помогне
,
те
да
прихвати
да
сам
чува
добро
име
свога
оца
.
Где
би
ми
памет
била
,
а
куд
би
ми
душа
стигла
,
кад
бих
сад
како
се
шалиш
,
»
за
младости
за
лепоте
моје
«
,
узела
себи
другог
мужа
?
!
Кад
бих
моју
дворбу
поделила
између
мога
свекра
,
чича
Симе
,
мога
сина
Иве
и
другога
дома
господара
,
бојим
се
не
би
ни
на
једног
дошло
колико
је
право
!
Не
,
не
,
свети
оче
,
толико
се
изумила
нисам
.
А
да
јесам
,
ех
,
право
да
ти
кажем
,
има
других
соколова
за
које
знам
е
би
ме
кликћући
понели
у
своје
гњездо
,
нити
бих
и
онда
пристајала
да
слажем
моју
песму
с
црним
Гавраном
!
«
»
Па
да
му
кажем
да
се
ничему
не
нада
!
«
»
Молим
те
,
као
оца
,
као
што
ми
и
јеси
по
Богу
отац
,
светуј
га
нека
ме
се
махне
!
Нека
не
лудује
.
А
већ
ако
хоћ
да
тумарне
у
свет
,
нека
га
,
нек
тумарне
,
неће
село
за
њим
пресвиснути
.
А
ако
ће
да
пали
што
има
,
боље
нека
све
то
поклони
светоме
Јовану
,
да
му
је
свећа
пред
свецем
,
не
би
ли
га
од
лудости
избавио
!
«
Поразговара
се
још
мало
с
оцем
Никодијем
,
посаветова
свога
синчића
да
у
свему
лепо
слуша
старог
калуђера
,
па
се
онда
с
њим
опрости
и
оде
.
Да
би
стигла
дома
још
за
видела
,
Иконија
удари
преким
путем
на
поток
Липовицу
.
Поток
је
био
поширок
добра
три
хвата
а
дубок
по
средини
око
две
стопе
.
Бистра
му
је
вода
струјила
преко
чистог
горског
шљунка
тихо
роморећи
.
Обалом
на
коју
се
долази
од
манастира
тихом
једном
зеленом
косом
,
пружило
се
џбуње
од
леске
,
вињаге
,
дивље
руже
,
мирисно
дахом
цвета
од
орлових
ноктију
.
С
оне
стране
воде
извиле
се
високе
тополе
,
па
пустиле
гране
над
потоком
,
као
да
хоће
да
га
сребрним
рукама
загрле
.
Кад
Иконија
стиже
на
поток
,
подиже
руку
десну
изнад
обрва
,
заклони
очи
од
сунца
,
које
са
запада
косо
своје
зраке
у
руменим
праменовима
пушташе
,
па
оштро
загледа
у
онај
тополски
луг
с
оне
стране
.
Баш
нигде
ни
сенке
од
каквог
човека
.
У
џбуну
поред
кога
Иконија
стојаше
,
један
бумбар
облеташе
једну
петолисну
бледу
ружу
,
која
се
истом
из
пупољка
развила
била
.
Из
луга
,
с
оне
стране
,
један
кос
звиждаше
некакве
значке
као
да
у
металну
пиштаљку
дува
.
»
Тицо
моја
,
је
л
’
то
мени
звиждиш
?
«
викну
Иконија
својим
јасним
и
пријатним
гласом
тици
преко
воде
.
Проста
ова
млада
сељанка
,
кад
год
би
се
нашла
усред
поља
и
усред
лугова
,
осећала
би
се
детињски
срећна
.
Чинило
би
јој
се
да
јој
је
свака
тица
певачица
неки
род
,
свако
лепо
дрво
неки
пријатељ
,
сваки
пољски
цвет
жива
реч
којом
поље
срцу
говори
.
Опет
косић
зазвижда
другу
неку
и
мало
подужу
значку
.
.
»
Казуј
,
роде
,
да
л
си
где
год
скоро
сагледао
мушко
око
под
челом
јуначким
?
«
Кос
као
да
је
био
слетио
у
шипраг
,
који
у
хладу
од
топола
загазио
беше
у
поток
,
па
одатле
три
пута
једно
за
другим
,
и
то
све
јаче
и
јаче
и
све
брже
и
брже
,
одзвижда
нову
једну
своју
нумеру
.
»
Шта
ли
ми
ти
то
казујеш
?
Да
л
’
да
газим
поток
,
ил
’
да
га
не
газим
?
!
«
рече
Иконија
,
поћута
мало
,
насмеја
се
и
рече
полагано
сама
себи
:
»
Баш
хвала
Богу
,
те
нема
никога
,
ни
да
ме
види
ни
да
ме
чује
како
се
овако
матора
жена
заносим
као
неко
дете
!
Бог
с
тобом
Иконијо
!
«
То
рече
па
се
спусти
под
ону
дивљу
ружу
.
Одвеза
опанке
,
скиде
чарапе
,
веза
их
једном
врпцом
све
заједно
,
и
устаде
.
Падоше
јој
погледи
на
оног
бумбара
што
облеташе
ружу
,
отера
га
махнув
руком
,
узабра
ружу
,
принесе
је
к
уснама
својим
,
па
је
онда
задену
испод
конђе
у
своју
густу
смеђу
косу
,
и
рече
:
«
Боље
да
те
ја
у
коси
носим
,
него
да
те
онај
црни
бумбар
љуби
!
»
Па
онда
—
подиже
сукњу
до
колена
и
загази
у
поток
.
Подиђе
је
милина
од
студене
воде
.
Ко
зна
можда
је
и
студену
воду
подишла
топлина
од
њене
милине
!
Устави
се
у
сред
потока
да
се
мало
брчка
.
А
поток
као
да
беше
уставио
сав
свој
жубор
,
да
пусти
само
да
се
чује
бућкање
од
сиграња
њених
белих
ногу
са
бистрим
валима
.
Ова
млада
жена
,
која
сад
већ
имађаше
сина
ђака
у
Св
.
Јована
,
брчкајући
се
за
неколико
тренутака
у
сред
бистрог
потока
,
под
одблеском
руменога
неба
на
западу
,
својим
млечним
лицем
,
својим
безазленим
погледом
и
својим
витим
стасом
изгледаше
као
да
је
девојка
.
Опет
јој
дође
нова
једна
мисао
.
Извади
ружу
из
косе
,
пољуби
је
и
пусти
је
низ
воду
:
»
Ја
сам
боља
од
бумбара
,
«
рече
ружи
,
»
али
те
бистра
вода
може
однети
ноћас
до
на
груди
каквој
вили
!
Па
онда
изађе
из
воде
,
посади
се
на
један
пањ
под
најближом
тополом
,
обриса
се
једним
белим
убрусом
,
навуче
брзо
чарапе
,
обује
опанке
и
још
притврђиваше
опуту
на
левој
нози
,
кад
иза
ње
зашушта
џбун
,
покрхаше
се
грање
под
неком
силном
навалом
,
и
Гавран
Ракетић
испаде
пред
њу
.
»
Вала
Иконијо
,
тек
сад
разумедох
што
се
памети
људске
окрећу
за
тобом
!
«
Иконија
се
препала
беше
кад
овако
из
ненада
изниче
човек
из
шипрага
,
али
савлада
свој
немир
па
рече
:
»
Бог
с
тобом
,
Гавро
,
какав
је
то
почетак
од
разговора
?
«
»
Видех
те
где
чараш
.
Стала
та
ћерка
у
сред
потока
,
брчка
се
као
сребрна
пастрмка
,
вади
цвет
из
косе
,
љуби
га
,
баца
у
воду
и
мрмља
чаролије
.
Хе
,
душо
моја
,
зар
то
није
чарање
?
«
»
Нисам
очију
ми
!
него
се
нашалих
и
рекох
цвету
:
боље
ти
је
на
бистром
потоку
него
на
пустој
глави
удовице
.
Или
тако
нешто
.
Ето
сам
већ
и
заборавила
!
«
»
Вала
моје
си
срце
давно
ишчупала
,
а
данас
си
ми
из
потока
памет
преврнула
.
Ја
ли
си
вештица
,
ја
л
’
вила
.
Друго
није
!
«
»
Хвала
Богу
,
ни
једно
ни
друго
!
Шта
сам
друго
него
једна
проста
жена
,
која
ако
је
и
видела
нешто
мало
среће
,
то
јој
није
дуго
потрајало
!
«
»
Чујеш
ли
ме
,
Иконијо
!
овако
се
више
не
може
.
Данас
ћеш
једном
твојом
речју
да
од
мене
начиниш
срећна
и
добра
човека
,
или
сотону
у
човечијем
облику
.
Видох
те
кад
прође
у
манастир
и
рекох
себи
:
боље
да
је
дочекам
овде
па
да
из
њених
уста
чујем
живот
или
смрт
.
Видела
си
Оца
Никодија
?
«
»
Видела
сам
га
.
Него
немој
да
овде
стојимо
.
Хајдмо
,
можемо
се
и
путем
разговарати
!
«
Пођоше
заједно
и
ћуташе
обадвоје
.
Гавран
не
скидаше
очију
с
њеног
лица
,
које
сад
бејаше
још
лепше
како
стидљивост
и
узбуђеност
растопише
нешто
тихог
руменила
у
млечност
његову
а
под
танком
и
лаком
копреном
од
сунца
.
После
дужег
ћутања
Гавран
ће
рећи
:
»
Је
л
’
ти
калуђер
говорио
што
о
мени
?
«
»
Јесте
,
брате
,
све
ми
је
казао
,
и
ако
ништа
у
томе
новога
није
било
!
«
»
Па
шта
си
му
рекла
?
«
»
Оно
исто
што
рекох
мојој
стрини
Јованци
кад
ми
пре
годину
дана
први
пут
дође
по
твојој
жељи
;
и
оно
исто
што
рекох
мојој
Макрени
,
кад
ми
дође
пре
шест
недеља
.
Немој
,
Гавро
,
да
чиниш
неправду
и
мени
.
Од
тога
ништа
бити
не
може
!
«
»
Зашто
не
може
«
упита
Гавро
горко
као
да
испи
чашу
пелена
.
»
За
то
што
не
може
,
а
не
може
зато
што
нећу
,
а
нећу
за
то
што
сам
се
везала
другим
заветом
,
а
везала
сам
се
заветом
за
то
што
је
то
тако
воља
божја
била
.
Ето
,
ви’ш
,
не
може
!
«
»
Не
може
за
то
што
ти
нећеш
,
а
ти
нећеш
за
то
што
си
се
неком
другом
поклонила
!
Ај
«
гракну
Гавран
,
тресну
једном
грозном
псовком
и
шкргутну
зубма
;
»
ај
,
да
га
знам
ко
је
тај
,
коме
не
треба
да
се
вера
по
шипрагу
те
да
види
шта
ја
данас
видех
,
зубма
би
му
гркљан
искинуо
,
његовом
се
крвљу
напојио
,
да
загасим
моју
жеђ
за
тобом
!
«
Гавран
сав
помодре
у
лицу
,
очи
му
се
засветлише
црвеним
жеравицама
.
Он
стегну
усне
подиже
десну
руку
претећи
у
вис
и
стисне
песницу
.
Иконија
се
није
препала
,
али
које
од
стида
са
онаких
речи
,
које
од
срџбе
поцрвене
као
црвени
божур
.
Граорасте
очи
њене
потамнеше
у
две
крупне
љубичице
,
а
кроз
њих
засеваше
муње
.
»
Срам
те
било
,
гаду
од
човека
!
«
рече
она
срдито
.
»
Да
имаш
душе
рекла
бих
ти
:
не
греши
душе
!
Али
човек
који
се
крије
по
шипрагу
да
види
како
жена
једна
гази
поток
,
нема
образа
људског
,
и
човек
који
сме
тако
да
беди
једну
жену
,
како
ти
мене
бедиш
,
нема
душе
и
није
човек
.
Иди
од
мене
један
нечовече
!
«
»
Вала
,
жено
,
запамтићеш
ти
мене
!
Слушај
,
«
и
опет
цикну
Гавран
као
да
је
бесомучан
.
»
Слушај
,
што
ћу
да
ти
кажем
:
остављам
ти
рока
још
три
дана
,
не
би
л
’
ти
се
лудој
јал
’
поносној
памет
повратила
.
Ако
ми
до
захода
сунца
у
уторак
не
пошљеш
реч
да
пристајош
да
ми
будеш
домаћица
,
онда
за
оно
што
ће
да
те
снађе
,
не
жали
ни
на
кога
до
на
себе
саму
!
Ова
рука
која
жуди
да
ти
милује
груди
,
живој
ће
ти
срце
ишчупати
!
«
Гавран
се
окрете
па
као
бесан
пас
одјури
натраг
у
луг
на
потоку
.
Иконија
се
беше
чисто
скаменила
.
Тако
оста
за
неколико
тренутака
.
Па
се
онда
побожно
прекрсти
,
подиже
очи
к
небу
и
рече
гласно
:
»
О
мајко
божја
и
богородице
!
Спаси
ме
од
сваке
беде
и
напасти
од
овога
лудог
човека
!
«
И
онда
настави
пут
свој
брзим
корацима
,
а
сетна
и
замишљена
.
ИИ
ГАВРАНОВА
ОСВЕТА
.
Две
недеље
после
дана
у
који
је
мали
Иван
постао
манастирско
ђаче
,
дошао
је
Ивањ
дан
,
празник
цркве
св
.
Јована
.
Већ
у
очи
самог
празника
искупило
се
на
пољани
испред
манастира
пуно
народа
из
близа
и
из
далека
,
Болеснике
оставише
да
преноће
у
цркви
и
око
цркве
.
Слабо
је
ко
и
спавао
.
Певало
се
поред
ватре
уз
гусле
,
причало
се
,
шале
су
се
проводиле
,
ватре
су
се
прескакале
,
а
већ
око
поноћи
млада
женскадија
навали
с
венцима
од
ивањског
цвећа
на
онај
извор
иза
цркве
,
те
умиваше
лице
,
јер
бабе
причаху
како
од
те
воде
јача
вид
очњи
,
и
како
је
чак
некаки
слепац
прогледао
кад
се
поред
великих
молитава
три
пут
пред
јутрење
на
том
извору
умио
.
Иконија
је
била
довезла
на
волујским
колима
старога
чича
Симу
.
С
њоме
је
дошла
и
њена
сестра
од
тетке
,
Макрена
,
с
мужем
и
децом
,
па
су
се
лепо
наместили
разастрв
костретне
поњаве
под
једном
дивљом
крушком
.
Донели
су
пуно
котарица
са
свакојаким
јестивом
,
и
по
више
већих
и
мањих
чутура
,
и
спремаху
се
да
се
лепо
проведу
.
Јутрења
и
литургија
служише
се
једна
за
другом
.
Иконија
је
за
рана
одвела
чича
Симу
у
један
сто
одмах
до
преграде
,
која
одваја
женску
од
мушке
цркве
.
Наместила
се
иза
њега
тако
да
му
је
могла
на
ухо
да
шапутне
кад
се
чита
евангеље
,
кад
се
износи
света
тајна
,
кад
треба
да
се
прекрсти
,
јер
старац
нит
добро
виђаше
нит
добро
чујаше
.
Тек
би
га
овда
и
онда
Иконија
по
рамену
живо
покуцала
па
му
зашапутала
:
»
Дедо
,
дедо
,
погледај
на
лево
!
Ене
нам
Ивица
иза
леве
певнице
уђе
у
олтар
!
«
—
Ене
,
ене
,
погледај
на
десно
;
ене
га
изађе
из
олтара
и
изнесе
неку
књигу
!
Ја
колика
је
,
једва
је
јадно
моје
ђаче
носи
!
Ено
је
даде
попу
Василију
,
који
за
десном
певницом
глас
води
!
Ех
,
да
ли
он
,
чедо
моје
,
зна
сад
да
га
деда
и
мајка
његова
очима
прате
!
«
»
Ћути
,
снахо
,
много
говориш
за
цркву
!
«
рече
јој
старац
тихо
,
па
погледа
полагано
и
застиђено
на
десно
и
на
лево
,
да
ли
није
кога
саблазнио
,
И
летургија
се
сврши
.
Свет
изађе
из
цркве
у
порту
.
Изађе
и
отац
Никодије
онако
с
одеждом
.
Држи
левом
руком
икону
прислонив
је
на
прса
.
У
десној
му
руци
кита
босиљка
,
па
њоме
шкропи
сваког
ко
приђе
икону
да
целива
.
Поред
њега
десно
иде
гологлаво
мало
ђаче
;
носи
у
руци
мален
котлић
од
калајисаног
бакра
,
у
који
ће
отац
Никодије
овда
и
онда
да
напоји
освећеном
водицом
своју
киту
босиљка
,
а
у
који
ће
побожни
народ
да
спушта
бакарне
мангуре
и
по
коју
сребрну
аспру
.
Нешто
снажном
својом
руком
,
нешто
слатко-гласном
својом
речју
,
Иконија
отвараш
себи
и
своме
свекру
пута
кроз
густу
гомилу
света
,
док
не
стиже
до
оца
Никодија
.
Па
онда
полагано
корачаше
иза
њега
водећи
старца
за
руку
.
Мали
се
Ива
окрете
,
па
угледав
мајку
и
деда
,
засијаше
му
се
очи
,
и
зрак
радости
из
њих
и
трепет
осмеха
са
усана
његових
осветлише
му
лепо
лице
његово
.
»
Мајкино
мило
јединче
!
«
замуца
Иконија
тихо
и
очи
јој
засузише
.
Старац
трепћући
гледаше
у
свога
унука
.
Беше
му
мило
,
али
не
могаше
ништа
друго
да
каже
него
:
»
Тако
,
синко
,
тако
!
«
Чу
отац
Никодије
где
неко
иза
њега
говори
,
па
се
окрете
.
Принесе
икону
старцу
и
пошкропи
га
,
па
је
онда
пружи
Иконији
која
,
сва
блажена
прекрсти
се
и
целива
,
па
онда
пољубив
руку
калуђеру
рече
,
тихо
:
»
Хвала
прво
Богу
па
онда
теби
оче
,
на
овој
великој
радости
!
«
а
очима
показа
на
своје
дете
.
»
Е
,
ово
је
моје
добро
ђаче
!
«
рече
ведро
отац
Никодије
.
»
Ако
пође
тако
и
даље
,
како
је
пошао
,
ако
слуша
и
учи
како
је
почео
,
ето
једнога
дана
од
твоје
куће
владика
цркви
!
«
Чича
Сима
беше
извадио
иза
појаса
неку
дугачку
кесу
,
па
између
многих
мангура
и
аспри
огледаше
да
руком
,
која
дркташе
извади
сребрн
грош
.
Најпосле
га
дохвати
,
стегну
и
баци
га
јуначки
своме
унуку
у
котлић
.
»
Их
,
болан
!
«
привика
момчадија
,
која
то
гледаше
,
дивећи
се
старцу
.
»
Их
,
болан
!
чича
Сима
даде
сребрн
грош
!
«
»
Баш
!
«
рече
старац
кашљуцајући
и
као
да
објасни
снаси
својој
ово
изванредно
расипање
новца
;
»
баш
нека
и
отац
Никодије
запамти
кад
је
наш
Иво
први
пут
понео
котлић
!
«
Оде
народ
да
се
мало
прихвати
ручка
.
Под
главним
вењаком
већ
засели
кнезови
с
калуђеђерима
и
поповима
.
Иконија
је
измолила
у
оца
Никодија
његово
ђаче
,
те
тако
мали
Ива
сеђаше
између
деда
и
мајке
своје
на
простиркама
испод
оне
старе
крушке
.
Иконији
је
сад
мало
било
што
гости
Макрену
и
њеног
Марка
,
него
нађе
и
некаквог
кумашина
и
кумицу
те
и
њих
посади
да
заједно
ручају
с
њеним
малим
ђаком
.
И
лепо
поручаше
и
весело
се
поразговараше
.
Послушаше
мало
како
под
главним
вењаком
калуђери
и
попови
отпеваше
нешто
.
На
многим
местима
из
гомилица
народа
поче
да
се
диже
песма
.
Мало
даље
на
пољани
зазвиждаше
двојнице
,
и
талас
од
момака
и
девојака
поче
да
се
повија
под
поветарцем
,
који
из
двојница
умиљато
и
весело
дуваше
.
Просу
се
вино
,
просу
се
и
песма
и
затресе
се
земља
од
хитрога
крока
момачкога
.
Народ
се
развесели
.
Али
нико
се
на
томе
сабору
није
осећао
срећнији
од
Иконије
.
Шта
је
срећа
једне
девојке
која
је
од
младога
момка
,
о
коме
је
у
тајности
свога
срца
на
јави
слатке
снове
сневала
,
тога
дана
чула
да
ће
да
је
проси
у
мајке
,
—
шта
је
та
срећа
према
срећи
једне
младе
матере
,
која
види
како
јој
је
јединче
пошло
путем
среће
и
славе
?
Иконији
се
чинило
као
да
се
њен
мали
Ива
већ
у
неку
руку
посветио
,
да
већ
сада
ни
отац
Никодије
ни
црква
Св
.
Јована
не
могу
без
њега
да
буду
.
Милина
јој
беше
да
слуша
како
Ива
прича
колико
се
пута
преко
дана
калуђери
Богу
моле
,
и
како
он
помаже
црквењаку
да
наспе
уље
у
кандила
што
гору
пред
светим
иконама
.
Тек
је
било
подне
превалило
и
весеље
се
на
све
стране
најлепше
загрејало
,
кад
се
од
једаред
кола
раскидоше
;
умукнуше
и
свирке
и
песме
.
Сав
се
сабор
ускомеша
,
као
кад
изненадни
вихар
ветар
таласе
узбурка
.
Народ
као
да
га
нека
сила
потискује
,
нагрнуо
беше
к
зидинама
манастира
.
»
Ово
нешто
није
добро
!
«
рече
Иконија
,
а
сва
претрнула
беше
.
»
Седите
ви
овде
где
сте
,
док
ја
отрчим
и
видим
шта
је
.
Ходи
Иво
с
наном
твојом
!
«
Узе
Иву
за
руку
и
потрча
цркви
.
Најближе
гомиле
народа
,
на
које
наиђе
беху
усплахирене
,
али
нико
не
знађаше
шта
се
збило
.
Мало
час
па
Иконија
виде
шта
је
.
Ако
не
више
,
а
оно
бар
стотину
Турака
коњаника
беше
се
развило
у
ланац
па
потискиваху
сав
народ
ка
цркви
у
гомилу
.
Страшно
их
је
било
погледати
:
разиграли
беху
коње
у
кратке
скокове
,
да
погазе
ко
се
не
измиче
;
у
зубима
носе
голе
јатагане
,
а
у
рукама
једни
криве
димискије
а
други
гвоздене
топузе
.
Испадоше
напред
кнезови
и
калуђери
па
се
смерно
и
дубоко
клањаху
.
Годинама
најстарији
кнез
седи
старац
Јанко
из
села
Јабуке
,
коме
је
било
преко
деведесет
година
,
узе
реч
:
»
Аман
,
аге
и
бегови
,
ако
сте
царској
раји
дошли
на
весеље
,
добро
сте
нам
дошли
,
и
послужићемо
вас
са
свим
што
нам
је
Бог
дао
а
са
радосним
срцем
,
како
и
треба
да
служимо
верне
слуге
нашега
цара
честитога
.
А
ако
ли
сте
по
каквој
другој
работи
царској
,
казујте
,
нам
,
ми
смо
вазда
цару
покорна
раја
!
«
»
Не
бој
се
рајо
!
«
викну
млад
један
Турчин
с
отвореним
и
човечним
лицем
,
који
очевидно
беше
вођ
чети
.
»
Не
бој
се
рајо
!
Казуј
само
је
ли
овде
Иконија
из
Лежимира
,
удовица
Миленка
хајдука
!
?
«
Из
преплашене
гомиле
народа
повикаше
неке
жене
:
»
Ево
Иконије
!
Ево
је
овде
!
«
И
показаше
где
је
.
А
Иконији
се
смрче
и
одсекоше
јој
се
ноге
.
Сва
пребледе
и
за
неколико
тренутака
не
могаше
ни
крочити
напред
нити
речи
прозборити
.
Али
се
брзо
прибра
.
Прекрсти
се
,
промуца
:
»
Помози
ми
Боже
и
Свети
Јоване
!
«
па
чврсто
држећи
свога
Иву
за
руку
,
изађе
напред
и
рече
слободно
:
»
Ево
Иконије
Миленкове
!
Миленко
цару
ништа
скривио
није
.
Он
је
служио
цара
,
кад
је
тукао
цареве
отпаднике
,
који
цару
рају
опадају
,
а
код
раје
цара
у
омразу
воде
!
«
»
Нико
те
за
то
не
пита
!
«
рече
Турчин
преко
.
»
Је
ли
тај
мали
твој
син
?
«
»
Јесте
честити
беже
!
«
рече
Иконија
грцајући
;
сва
се
тресаше
као
да
је
у
грозници
;
клекну
на
земљу
,
па
обема
рукама
пригрли
Иву
на
груди
своје
.
»
Дај
то
дете
овамо
!
цару
треба
!
«
викну
Турчин
.
Окрете
се
сав
онај
свет
око
Иконије
.
Она
врисну
да
се
на
далеко
чуло
,
па
само
још
чвршће
пригрли
дете
своје
,
и
сакриваше
га
од
погледа
турских
танким
и
везеним
рукавима
од
своје
кошуље
.
»
Браћо
и
народе
,
не
дајте
нас
!
тако
се
свакоме
од
вас
Бог
на
невољи
нашао
!
«
викаше
она
иза
гласа
и
запомагаше
.
Отац
Никодије
искочи
напред
и
стаде
пред
њу
те
је
заклони
од
Турака
.
»
Беже
!
«
поче
калуђер
;
»
има
ред
и
има
адет
у
царевој
земљи
.
Најтеже
је
раји
и
до
срца
је
боли
,
кад
цар
сваке
седме
године
пробере
нашу
најбољу
децу
,
па
их
носи
да
му
служе
као
Аџем
-оглани
и
Ич-оглани
.
Ево
се
још
нису
утрле
сузе
нити
је
заћутало
уздисање
овог
јадног
народа
за
децом
,
коју
цареви
људи
пробраше
и
однеше
из
овога
краја
пре
четири
године
.
Не
може
цар
да
опет
сад
иште
живу
крв
ове
јадне
сиротиње
!
«
Запишташе
у
глас
жене
,
којима
Турци
при
последњој
»
девчурми
«
децу
одведоше
.
Калуђерове
речи
позледише
многоме
срцу
ране
,
које
још
не
беху
зарасле
.
Кукњава
и
тужно
запевање
пронесоше
се
сабором
као
да
се
овај
који
је
мало
час
онако
весео
био
,
у
велико
гробље
претворио
беше
.
»
Слушај
,
црни
калуђеру
,
и
слушај
луда
рајо
!
«
викну
Турчин
.
»
Сваки
разговор
само
је
дангуба
и
ваша
штета
.
Пустите
да
с
миром
носимо
то
једно
дете
,
те
да
не
буде
горе
,
много
горе
!
«
»
Беже
!
«
рече
отац
Никодије
одважно
.
»
Ово
је
дете
ђаче
манастирско
.
Никада
до
сада
наш
честити
цар
није
одводио
ђаке
из
цркава
,
јер
је
још
на
Косову
Султан
Бајазит
дао
своју
царску
реч
раји
да
јој
не
дира
у
цркве
и
манастире
.
Ако
ти
не
вермаш
царску
реч
,
раја
је
верма
,
и
не
дамо
да
се
гази
.
Пази
беже
,
да
не
падне
крв
;
ако
падне
,
на
твоју
ће
главу
!
«
Раздера
се
вођ
турски
љутито
на
своје
људе
.
Скочише
њих
десеторица
доле
,
па
право
Иконији
,
одгурнув
сурово
оца
Никодија
на
страну
.
»
Не
дајте
браћо
!
«
врискаше
Иконија
.
»
Народе
не
дај
се
зулумћарима
!
«
викаше
отац
Никодије
,
па
се
голим
рукама
дохвати
у
коштац
с
једним
Турчином
.
Диже
се
просто
урнебес
од
вике
,
вриске
и
запомагања
.
Прискочи
нешто
момчадије
врљикама
;
неки
сељаци
потегоше
ножеве
.
У
народа
не
бејаше
ни
пушака
ни
пиштоља
,
него
му
је
ваљало
тојагама
,
врљикама
,
секирама
и
косама
тући
се
с
Турцима
.
Али
је
сад
на
сабору
мало
ко
имао
секиру
а
још
мање
косу
.
Турци
су
имали
и
пиштоље
у
кубурама
,
те
опалише
неколико
метака
,
па
се
разиђоше
по
сабору
ударајући
где
кога
стигну
сабљом
или
топузином
.
Неки
од
њих
појурише
у
цркву
да
је
опљачкају
и
запале
;
други
опет
хватаху
и
везиваху
младе
и
лепушкасте
девојке
.
Није
прошло
ни
четврт
часа
,
од
како
поче
овај
бој
голоруке
раје
с
оружаним
Турцима
а
већ
пламен
изби
из
крова
црквена
и
из
конака
манастирског
.
Народ
закука
иза
гласа
и
поче
да
бега
на
све
стране
.
Међу
тим
су
Турци
једним
ударом
буздована
оборили
оца
Никодија
,
и
рашчистили
оно
клупче
од
људи
и
жена
,
што
се
било
склопило
око
јадне
Иконије
.
Ова
се
отимаше
као
бесомучна
и
не
пушташе
Ивана
са
груди
својих
.
А
оно
сироче
,
све
бледо
и
престрављено
,
обема
се
рукама
ухватило
за
њен
десни
рукав
,
па
из
гласа
запеваше
:
»
Јаох
,
моја
нано
,
не
дај
ме
Турцима
!
«
Један
га
Турчин
дохвати
десном
руком
и
силно
тргну
,
а
у
исто
време
левом
руком
грубо
гурну
Иконију
.
Иконија
врисну
и
паде
на
земљу
;
у
Ивановим
рукама
оста
половина
њеног
везеног
рукава
.
Турчин
понесе
Иву
у
наручју
као
рибицу
која
се
праћака
,
и
узјаха
свога
коња
.
Довикаше
се
Турци
,
искупише
се
и
онда
пођоше
.
Однесоше
малог
Иву
и
једно
десетак
девојака
,
које
тужно
запомагаху
и
кукаху
.
Мали
Иво
из
све
снаге
врискаше
:
»
Нано
,
нано
моја
!
не
дај
ме
!
«
Иконија
која
беше
под
ударом
Турчиновим
полуобамрла
,
чу
вику
свога
детета
;
подиже
се
на
једну
руку
,
и
збуњено
погледаше
око
себе
,
као
да
се
пробудила
из
тешкога
сна
па
још
не
може
да
се
прибере
.
Неколико
жена
и
људи
помогоше
јој
да
се
дигне
.
Међу
њима
беше
и
—
Гавран
Ракетић
.
Он
јој
тобож
помагаше
да
се
дигне
,
али
јој
на
ухо
полагано
шапну
:
»
Не
рекох
ли
ти
,
да
ћу
ти
живој
срце
ишчупати
?
«
Иконија
се
окрете
па
га
погледа
немо
својим
крупним
очима
.
Хтеде
да
га
запита
:
»
Шта
велиш
?
«
али
не
могаше
уста
да
отвори
.
У
том
тренутку
растрезни
је
из
бунила
нов
врисак
њеног
детета
:
»
Нано
,
не
дај
ме
нано
!
«
Одмах
јој
би
јасно
шта
се
збило
,
па
потрча
за
Турцима
.
Јурила
је
за
њима
као
бесомучна
.
Грувала
се
у
груди
,
чупала
своје
косе
и
што
је
грло
доносило
викаше
непрекидно
:
»
Аман
вам
Турци
,
оставте
ми
чедо
моје
!
Ево
просто
вам
било
,
убите
мене
несретњицу
,
оставте
само
јединче
моје
.
«
Али
Турци
и
ако
не
касаху
,
опет
одмицаху
с
робљем
својим
.
Окретаху
се
овда
и
онда
да
погледају
стуб
од
дима
и
пламена
који
се
из
манастира
у
небо
дизаше
.
Опазише
да
једна
сељанка
трчи
за
њима
.
Један
се
Арапин
одвоји
од
чете
па
појаха
натраг
њој
у
сретање
.
Страшно
га
је
било
погледати
:
очи
избуљио
,
па
их
на
горе
преврнуо
,
беле
зубетине
искезио
,
црни
му
образи
грчевито
дркћу
као
кад
се
љут
пас
режећи
спрема
да
уједе
.
Загушљиво
закрешта
некаквом
,
ваља
да
арапском
псовком
,
завитла
троструком
татарском
камџијом
и
љуто
удари
сељанку
.
Јадна
Иконија
ништа
не
осећаше
.
Без
капи
крви
у
лицу
,
бледа
ко
крпа
,
с
очима
укоченим
с
устма
отвореним
,
с
пеном
белом
и
крвавом
на
помодрелим
уснама
,
промуклим
гласом
,
али
све
слабије
и
слабије
,
она
само
муцаше
:
»
Моје
дете
!
моје
дете
!
«
Као
да
није
ни
видела
Арапина
,
она
протрча
мимо
њега
дркћући
све
то
краћим
и
тежим
дахатом
.
Груди
јој
се
надимаху
као
да
хоће
да
прсну
.
Још
неколико
корачаја
,
па
се
под
новим
и
све
то
жешћим
ударцима
камџије
стропошта
на
земљу
као
мртва
.
Арапин
је
гледаше
за
неколико
тренутака
,
па
онда
скочи
с
коња
,
раскиде
јој
јелек
,
раздра
кошуљу
на
недрима
,
обнажи
јој
беле
груди
и
спусти
своју
гломазну
црну
шаку
на
њих
.
С
разјапљеним
чељустима
,
раширеним
уздркталим
ноздрвама
,
разрогаченим
ужареним
очима
гуташе
милину
,
која
се
као
мирис
од
цвета
подизаше
од
лепоте
ових
девојачких
груди
,
испод
којих
је
нежно
материнско
срце
на
смрт
рањено
било
.
У
том
долете
на
коњу
сам
вођа
турски
.
Просу
турску
бујицу
прекора
на
црног
Арапина
,
куцну
га
буздованом
и
два
и
три
пута
у
плећа
те
овај
скочи
у
седло
,
па
у
бесном
трку
заједно
с
вођом
стиже
чету
,
која
сад
потера
касом
и
брзо
зађе
за
једну
шумарицу
.
Није
дуго
постојало
,
па
гомилица
сељака
и
сељакиња
наиђе
на
обамрлу
Иконију
.
Умише
јој
лице
ракијом
,
протрљаше
јој
слепе
очи
и
руке
’
сунуше
јој
неколико
капљи
вина
у
уста
.
познадоше
да
није
мртва
.
Положише
је
у
волујска
кола
на
меку
подлогу
од
тек
покошене
траве
,
која
дихаше
мирисом
од
Ивањског
цвећа
и
мајкине
душице
.
И
одвезоше
је
кући
у
Лежимир
.
ИИИ
„
ОСВЕТА
ЈЕ
МОЈА
!
РЕЧЕ
ГОСПОД
"
Три
дана
је
Иконија
лебдела
између
живота
и
смрти
.
Већином
је
била
у
неком
бунилу
.
Смирила
би
се
за
мало
и
дошла
к
себи
,
па
онда
би
се
гласно
заплакала
и
узела
нарицати
за
својим
дететом
,
док
је
снага
не
изда
и
сузе
не
угуше
.
Па
онда
би
пала
у
бунило
,
бунцала
како
је
Иван
постао
пастир
стада
божјег
,
како
носи
сребрну
штаку
у
руци
и
бројанице
од
седефа
а
златну
камилавку
на
глави
;
па
би
тек
с
вриском
скочила
с
постеље
и
нагла
да
бежи
вичући
:
»
По
Богу
сестро
,
не
дај
ме
црном
Арапину
,
ево
га
де
ми
црним
канџама
срце
хоће
да
ишчупа
!
«
Бабе
неке
дођоше
те
јој
бајаху
свака
на
свој
начин
.
Пети
дан
Иконија
се
већ
предигла
била
.
Тога
дана
по
заходу
сунца
паде
у
село
харамбаша
Стојан
са
неколико
хајдука
оружаних
до
зуба
.
Он
је
био
поочим
Иконијином
Миленку
,
који
је
у
његовој
чети
хајдуковао
,
па
је
и
Иконију
снахом
звао
.
Било
му
је
око
шесдесет
година
,
а
већ
петнајест
година
како
се
његово
име
по
народу
са
славом
а
међу
Турцима
са
стравом
проносило
.
Био
је
висок
и
личан
човек
;
кроз
мрки
препланак
од
сунца
пробијаше
на
јабучицама
румен
младићскога
здравља
;
испод
густих
проседих
веђа
светлуцаху
два
сива
,
необично
бистра
ока
;
дуги
седи
брци
падаху
му
на
рамена
као
у
старих
јунака
који
с
онога
света
овоме
свету
кроз
гусле
говоре
.
Стојан
је
дошао
право
дому
некадашњег
свога
посинка
.
Иконија
се
диже
са
постеље
,
те
га
пред
кућом
дочека
кукњавом
.
Грцајући
од
плача
пољуби
га
у
руку
.
Стојан
кад
је
виде
онако
порушену
и
сузну
,
не
могаше
ни
речи
да
прозбори
,
него
јечаше
само
као
да
га
је
тешки
терет
претискао
.
Тек
кад
је
уведе
за
руку
у
кућу
,
и
кад
виде
оца
Миленкова
у
крај
огњишта
нађе
речи
.
»
Ето
,
на
несрећу
моју
не
нађох
се
ближе
!
«
поче
Стојан
посадив
се
на
једну
клупицу
поред
чича
Симе
;
»
Шта
ћеш
?
Људи
нас
хвале
да
смо
Соколови
.
По
срцу
можда
и
јесмо
,
али
нит
имамо
крила
нит
очију
Соколових
.
Нити
знаш
куд
ћеш
пре
.
Поручише
нам
калуђери
Дечански
:
ето
Арбанаса
на
манастар
!
Ломисмо
се
забадава
око
манастира
,
док
дотрча
један
инок
да
нам
каже
:
дође
човек
и
рече
:
спалише
Турци
Св
.
Јована
у
Топлици
и
поробише
Лежимир
!
Следи
ми
се
срце
и
скамених
се
.
И
опет
ми
неверица
!
Од
куд
ће
Турци
на
Св
.
Јована
и
на
Лежимир
?
!
Ништа
се
не
чује
да
царева
војска
иде
кудгод
великом
џадом
,
па
и
да
би
с
неруке
јој
је
и
много
заходно
,
а
посна
посла
у
Св
.
Јована
а
мршава
у
Лежимиру
.
Ех
шта
ћеш
остарех
и
ево
лепо
видим
где
ми
мозак
лапи
!
Док
бејах
млађи
,
могадијах
да
намиришем
од
куда
Турци
иду
,
као
оно
што
пас
нањуши
зверад
!
А
сад
се
ево
пометем
;
ломим
се
тамо
где
ме
не
треба
,
а
нисам
тамо
где
ме
треба
!
Није
друго
него
и
мој
шарац
поче
да
посрће
и
сузе
да
рони
.
Камо
да
је
већ
и
Стојану
давно
суђен
данак
дош'о
!
А
,
вере
ми
,
волео
бих
,
снахо
,
да
су
ми
арбанашке
пушке
срце
разнеле
,
него
што
ето
доживех
да
те
опет
гледам
где
се
вијеш
као
тужна
кукавица
!
«
И
онда
Стојан
опет
ућута
за
дуго
,
и
само
јечаше
,
и
пусти
Иконију
да
се
тихо
исплаче
.
Кад
се
исплака
и
умири
.
Стојан
јој
рече
да
му
исприча
све
како
је
било
.
Иконија
узе
да
прича
све
по
реду
,
па
кад
дође
до
онога
како
Турци
полетеше
по
сабору
с
голим
ножевима
,
и
како
јој
отеше
Иву
,
она
од
једанпут
заћута
;
замисли
се
нешто
дубоко
,
дохвати
се
обема
рукама
за
чело
,
подиже
очи
горе
,
прекрсти
се
и
рече
:
»
О
Боже
и
света
богородице
,
не
дајте
ми
да
душу
своју
огрешим
!
Опет
покри
лице
рукама
и
поћута
у
некаквим
дубоким
мислима
,
заљуља
се
на
десно
и
на
лево
неколико
пута
,
прошапута
:
»
Еј
,
тешко
мени
и
до
Бога
мога
!
«
Па
онда
се
исправи
и
одважно
рече
:
»
Вала
ћу
ти
поочиме
,
све
казати
и
ако
ми
је
зазор
за
по
нешто
,
и
ако
се
за
друго
опет
бојим
да
душу
не
огрешим
.
Ево
ми
тек
сада
сијну
,
и
ево
тек
сада
почињем
да
видим
,
како
овај
камен
сињи
из
ведра
неба
паде
,
да
нас
живе
у
гроб
сахрани
!
Ја
сам
луда
женска
глава
,
а
срце
ми
је
уцвељено
и
отровано
;
али
ти
си
хладна
и
паметна
мушка
глава
,
а
срце
ти
није
само
јуначко
него
добро
и
праведно
.
Ти
видиш
како
је
,
а
ја
само
да
ти
кажем
,
да
баш
онда
,
кад
ме
придигоше
,
несрећни
Гавран
(
да
га
Бог
убије
!
)
приђе
па
сав
жут
и
сав
у
дрхтавици
рече
ми
на
ухо
:
»
Не
рекох
ли
ти
да
ћу
ти
живој
срце
ишчупати
?
«
Поочиме
да
ли
може
бити
,
што
се
мени
привиђа
у
овом
тужном
часу
,
да
је
она
рђа
од
човека
довео
Турке
да
се
мени
освети
?
!
«
»
Да
се
теби
освети
?
!
А
што
да
ти
се
освети
?
«
упаде
јој
Стојан
у
реч
,
па
се
намршти
,
састави
веђе
и
просипаше
кроз
оба
ока
прамен
од
варница
.
»
То
је
оно
што
ми
је
зазор
попричати
,
али
видим
није
инако
већ
да
ти
све
кажем
!
«
И
онда
Иконија
исприча
како
је
Гавран
одавно
облетао
око
ње
,
како
ју
је
просио
и
преко
жена
и
преко
људи
,
и
како
је
покренуо
чак
и
оца
Никодија
да
јој
говори
,
како
ју
је
на
потоку
Липовици
пречекао
,
најпре
је
лепо
молио
,
а
најпосле
у
великој
срдњи
попретио
да
ће
га
запамтити
.
_
»
Па
то
је
он
,
скотина
једна
,
да
га
Бог
убије
!
Па
то
је
он
!
А
,
чекај
скоте
један
!
«
викну
Стојан
пун
јарости
,
па
одмах
посла
људе
да
ухвате
и
вежу
Гаврана
,
а
кнезу
поручи
:
да
рано
зором
сазове
све
село
и
старо
и
младо
,
и
мушко
и
женско
,
пред
судницу
.
Гаврана
не
бејаше
у
селу
већ
неколико
дана
.
Неко
рече
да
га
је
видео
у
шуми
изнад
медвеђе
пећине
.
»
Као
да
нису
чиста
посла
с
њиме
!
«
причаше
тај
што
га
је
видео
;
»
јер
иде
гологлав
и
босоног
по
шуми
,
грува
се
у
прса
и
жалосним
гласом
виче
:
»
Господе
помилуј
!
Господе
помилуј
!
«
а
кад
му
ја
назвах
Бога
и
упитах
за
здравље
,
ништа
ми
не
одговори
него
утече
од
мене
!
«
Харамбаша
посла
неколике
своје
хајдуке
са
по
више
сељана
да
по
шуми
потраже
Гаврана
и
да
га
доведу
.
Тек
је
сунце
било
отскочило
за
једно
копље
,
а
цело
се
село
искупило
пред
судницом
.
У
зачељу
на
једној
клупици
,
посадио
се
био
харамбаша
Стојан
са
кнезом
од
села
,
а
десно
и
лево
од
њих
посадило
се
на
троножним
столичицама
по
шест
,
годинама
најстаријих
домаћина
.
Око
њих
се
слегли
сељани
у
густој
гомили
.
У
том
доведоше
из
шуме
Гаврана
,
везана
,
гологлава
,
босонога
,
издрпана
,
бледа
и
тако
изнемогла
,
да
му
ноге
клецаху
,
те
га
два
момка
подржаваху
.
Стојан
нареди
да
га
одреше
,
и
да
му
пруже
залогај
погаче
и
гутљај
ракије
.
Кад
га
тако
мало
поткрепише
,
онда
Стојан
поче
:
»
Знаш
ли
,
Гавране
,
што
смо
се
јутрос
искупили
?
«
»
Искупили
сте
се
да
мене
,
новога
Јуду
судите
!
«
рече
Гавран
мирно
.
»
Признајеш
ли
да
си
и
Богу
и
људма
тешко
згрешио
?
«
»
Признајем
!
И
само
молим
суд
да
се
уморим
брзом
смрћу
,
јер
муке
које
ме
стегоше
,
не
могу
да
сносим
!
«
»
Казуј
нам
право
све
по
реду
и
облакшај
душу
своју
на
теразијама
Аранђеловим
!
«
Гавран
заиска
још
један
гутљај
ракије
,
повуче
добро
из
једне
чутурице
,
коју
му
дадоше
па
онда
поче
:
»
Казаћу
вам
право
као
пред
божијим
судом
,
а
да
би
на
страшноме
суду
мање
казивати
имао
.
Зна
село
како
ми
се
уврати
срећа
.
Подигох
кућу
,
накуповах
земље
,
и
виноград
и
забран
.
Али
не
зна
село
чијом
муком
то
би
.
Ваља
да
вам
испричам
све
,
јер
по
из
даље
иде
почетак
овог
мог
јадног
свршетка
.
»
Затече
ме
једном
,
пре
седам
година
олуј
у
сред
наше
планине
.
Змајеви
водише
облаке
и
бише
се
муњама
и
громовима
.
Удари
град
и
поломи
грање
у
шуми
.
Муње
цепаху
громове
око
мене
,
једва
жив
утекох
у
пећину
.
Не
могах
изаћи
од
кијамета
на
пољу
.
Остах
у
пећини
да
преноћим
и
заспах
на
гуњцу
моме
.
На
сну
ми
дође
старац
с
великом
белом
брадом
до
испод
појаса
,
наслони
се
на
дрвену
штаку
па
ме
гледаше
.
»
Што
ме
гледаш
?
«
запитах
га
.
А
он
:
»
Гледам
те
да
л
’
си
човек
,
да
ти
аманет
дадем
!
«
А
ја
рекох
:
»
Баш
јесам
!
«
А
он
онда
:
»
На
седамнаестом
кораку
од
прага
на
пећини
има
камена
плоча
маховином
обрасла
;
испод
те
плоче
има
лонац
,
у
лонцу
хиљаду
аспри
;
стекох
их
као
хајдук
,
чувах
их
као
испосник
;
хтедох
их
послати
Светоме
Јовану
,
али
умрех
пре
него
послах
и
пре
него
наредих
.
Устани
,
подигни
,
и
однеси
цркви
за
моју
душу
!
«
Окрете
се
старац
,
оде
унутра
у
пећину
,
застаде
мало
,
обрну
се
према
мени
и
показа
штаком
на
једно
место
маховином
покривено
.
Па
онда
додирну
истом
штаком
стену
од
пећине
.
Она
се
расклопи
као
двери
у
цркви
,
и
видех
златну
лествицу
на
којој
се
старац
пењаше
док
не
зађе
за
облаке
!
«
»
Бог
и
душа
,
сврнуо
је
с
памети
!
«
повикаше
неки
из
гомиле
.
»
Шта
сврнуо
с
памети
!
«
привикаше
други
;
»
има
тога
мој
брајко
,
те
још
како
!
«
»
Пустите
човека
,
коме
се
суди
,
да
се
исприча
до
миле
воље
!
«
рече
озбиљно
кнез
са
зачеља
.
»
Сврнуо
с
памети
,
велите
?
«
настави
Гавран
.
»
Тада
још
нисам
био
сврнуо
с
памети
.
Пробудих
се
и
најпре
рекох
себи
:
»
море
,
шта
човек
не
снива
?
Слушао
сам
хиљаду
гатки
о
оставама
па
сам
себи
у
сну
испричах
једну
такву
гатку
.
«
Него
опет
копкало
ме
да
видим
има
ли
плоча
на
седамнаестом
кораку
.
Одмерих
и
нађох
густу
маховину
,
а
под
њом
плочу
од
камена
.
Почупах
маховину
рукама
,
ножем
опсекох
плочу
са
свих
страна
,
подигох
је
не
без
муке
.
Испод
ње
беху
две
ћерамиде
,
испод
ћерамида
лонац
;
у
лонцу
сребрне
аспре
!
«
»
Ама
истину
ли
»
говориш
?
«
повикаше
сељани
са
више
страна
.
»
Протрех
очи
;
уштинух
се
десном
руком
за
леву
мишицу
.
Јест
,
бејах
будан
и
то
су
аспре
што
се
беле
!
Заграбих
руком
и
сасух
две
три
прегрши
у
недра
!
Почех
да
се
тресем
као
да
ме
грозница
ухвати
;
учини
ми
се
да
ми
се
по
недрима
размилише
хладне
гује
и
акрепи
;
утекох
из
пећине
на
поље
.
Сунце
већ
беше
огрануло
.
Огрејах
се
и
дођох
себи
;
охрабрих
се
и
обвеселих
видев
пуна
недра
сребра
.
Вратих
се
у
пећину
,
подигох
све
до
последње
аспре
и
одох
кући
пун
радости
,
Да
вам
не
дужим
!
Ђаво
ми
рече
:
»
ниси
ваљада
луд
да
носиш
калуђерима
,
који
и
онако
имају
свачега
доста
?
«
Не
однесох
новце
цркви
,
него
подигох
кућу
и
купих
земље
.
Жена
ми
говораше
:
»
Море
однеси
бар
пола
цркви
,
да
ти
се
не
освети
Бог
!
«
Не
послушах
је
.
Како
знате
она
умре
на
пречац
,
а
ја
остах
сам
.
Понех
се
и
побеснех
мало
,
али
још
не
сврнух
с
памети
.
Једнога
дана
случајно
ударих
на
поток
Липавицу
,
и
видех
Иконију
како
с
још
неким
женама
бели
платно
.
Склоних
се
мало
иза
једне
тополе
,
и
гледах
је
:
Што
је
дуже
гледах
,
све
се
више
губих
.
Рекох
себи
:
»
ову
жену
као
да
није
сељанка
родила
;
Бога
ми
је
ево
сад
лепша
од
сваке
девојке
у
свој
Топлици
;
а
вредна
је
и
паметна
је
;
удовица
је
,
удовац
сам
што
да
се
не
узмемо
?
!
«
Од
тога
часа
померих
памећу
!
Врзох
се
око
ње
као
сенка
њена
.
Слах
јој
и
моју
и
њену
женску
родбину
.
Слах
јој
и
друге
умољенице
.
Замолих
и
оца
Никодија
,
и
хтедох
цркви
да
повратим
половину
од
оставе
.
Али
све
узаман
!
Дочеках
је
с
ову
страну
Липавице
;
видох
је
како
гази
поток
;
заклињах
је
да
ме
не
убија
.
Она
ме
одгурну
,
и
ја
падох
сотони
у
наруч
.
Колико
ми
је
дотле
мила
била
,
толико
је
од
тога
часа
омрзнух
.
Мишљах
да
је
предсретнем
,
па
да
јој
бело
грло
зубма
прекољем
и
да
се
крви
њене
напијем
.
Али
ми
сотона
шапну
»
Море
то
није
ништа
!
та
сласт
за
кратко
траје
Слађе
је
да
је
из
дана
у
дан
гледаш
како
се
вије
као
кукавица
!
«
И
онда
ме
нечастиви
научи
шта
да
радим
!
«
Ту
се
Гавран
заустави
.
Загледа
се
преда
се
у
земљу
и
поћута
.
Цео
збор
ћуташе
муком
као
да
је
у
цркви
.
»
Казуј
све
право
по
истини
,
о
мање
ти
је
!
«
ободраваше
кнез
Гаврана
.
»
И
хоћу
кнеже
!
«
рече
Гавран
.
»
Знам
да
умрети
морам
,
нека
вам
се
исповедим
као
на
последњем
часу
!
«
И
онда
,
истина
овде
и
онде
запињући
и
с
натегом
,
исприча
овако
:
»
Отидох
санџак-
бегу
у
Прокупље
.
»
У
нашем
селу
,
«
рекох
му
,
»
има
једна
млада
удовица
тобож
сељанка
,
а
није
него
од
старога
властелинскога
рода
;
ми
сељаци
који
то
знамо
,
кријемо
ту
народну
тајну
;
али
бадава
крити
,
да
је
само
видиш
одмах
би
познао
.
А
да
јој
видиш
синчића
од
седам
година
,
твоје
соколове
очи
,
честити
беже
,
прозреле
би
одмах
Оџаковића
,
који
је
рођен
да
буде
велики
човек
.
Ја
сам
твој
човек
,
и
што
имам
хлеба
једем
га
у
царево
и
у
твоје
здравље
.
Слушам
шта
сељани
о
том
детету
говоре
,
и
видим
да
се
за
њ
везују
пусти
снови
луде
раје
.
Знам
да
нема
силе
која
би
кадра
била
царевину
да
уздрма
;
али
је
грехота
да
луда
раја
једнога
дана
узаман
гине
и
да
ти
с
њоме
муку
мучиш
.
Буди
отац
сиротињи
,
и
веран
слуга
царев
:
пошљи
малог
Оџаковића
у
Стамбул
,
нека
се
за
рана
научи
да
служи
цару
и
царевини
!
«
—
»
У
добри
час
,
верна
рајо
!
«
рече
ми
санџак-
бег
;
»
неће
ти
на
јалово
бити
.
Валах
и
онако
има
по
више
година
како
не
дизасмо
децу
у
овом
вилајету
.
Време
је
да
проберемо
јуначко
семе
за
царску
ордију
!
«
Препадох
се
и
рекох
:
»
Немој
тога
чинити
,
честити
беже
,
уцвелићеш
рају
,
а
велика
ти
фајда
бити
неће
,
јер
су
махом
крџава
деца
у
сиротиње
од
последњих
година
.
Него
пошљи
по
ово
једно
!
Ако
уцвелиш
кога
,
биће
само
једну
жену
.
Плакаће
,
па
ће
се
окренути
,
наћи
мужа
и
утешити
се
!
«
»
Ето
!
«
настави
Гавран
уздахнув
тешко
;
»
Ето
,
овако
је
било
.
Не
смем
да
призивљем
Бога
и
Св
.
Јована
за
јемце
,
али
ми
верујте
,
да
нисам
ни
помишљао
да
може
да
изађе
на
ово
како
је
изашло
!
да
ће
робље
да
се
одводи
,
да
ће
крв
да
се
пролије
и
да
ће
света
црква
да
изгоре
.
У
зао
час
хтедох
да
се
осветим
Иконији
,
за
коју
мишљах
негда
да
ми
дом
као
сунце
греје
.
Али
ето
,
у
место
једне
грудве
снега
,
пала
је
на
мене
планина
од
леда
и
претисла
ме
грешника
.
Ето
шта
учиних
и
од
себе
и
од
вас
.
Право
је
да
ме
уморите
!
«
Гавран
паде
на
колена
и
поче
да
целива
земљу
вичући
:
»
Опрости
ми
,
земљо
!
Опрости
ми
!
«
Светина
око
њега
и
око
суда
,
која
је
дотле
била
мирна
да
је
једва
дихала
,
сада
се
уздрма
као
тежак
талас
,
па
с
виком
писком
и
псовком
навали
на
Гаврана
да
га
жива
раскине
.
Изгруваше
га
,
и
крвава
у
лицу
дигоше
га
на
руке
,
да
га
изнесу
на
чистину
.
Харамбаша
Стојан
скочи
,
те
са
својим
хајдуцима
ишчупа
несрећника
из
руку
разјарених
сељака
.
Стојан
им
викну
љутито
својим
громким
гласом
:
»
Ако
ћете
тако
,
што
ће
вам
суд
?
А
кад
нећете
суд
где
ће
да
се
нађе
правда
?
«
Светина
се
стиша
и
суд
узе
да
суди
.
У
брзо
се
свих
дванајест
најстаријих
домаћина
сложише
да
за
овако
страшну
кривицу
Гавран
треба
главом
да
плати
.
Кнез
устаде
и
каза
Гаврану
како
суд
нађе
.
»
Право
је
«
викну
Гавран
;
»
само
вас
молим
за
брзу
смрт
.
Мозак
ми
је
узаврео
од
вриске
жена
и
прштања
манастирског
пожара
.
Спасите
ме
од
ових
мука
!
«
Сад
настаде
питање
каквом
смрћу
да
се
несрећник
умори
.
Да
се
убије
из
пушке
,
или
закоље
ножем
,
или
умлати
мотком
,
или
обеси
,
не
бејаше
доста
светини
.
То
би
таман
било
да
му
се
учини
милост
за
коју
он
и
моли
.
Него
њега
треба
на
лаганим
мукама
уморити
.
Неко
из
гомиле
,
и
то
једна
жена
помену
најпре
двојици
тројици
око
себе
,
а
ови
изнеше
пред
суд
,
уз
одобравање
светине
,
те
и
суд
пресуди
овако
:
Да
се
Гаврану
,
за
његов
грозни
злочин
,
испеку
најпре
жиле
под
коленима
и
то
усијаним
камењем
из
потока
,
на
коме
је
Иконију
из
прикривка
гледао
;
да
се
онда
као
богаљ
баци
у
пећину
где
је
оставку
предигао
,
па
да
се
ту
остави
да
од
глади
и
жеђи
полагано
скапље
или
да
га
горски
вуци
жива
поједу
.
Кућа
да
му
се
до
темеља
спали
;
земљу
да
нико
не
прихвата
за
седам
година
,
нека
у
трње
зарасте
,
а
после
нека
је
село
предузме
и
сиротињи
подели
.
Ова
се
казна
истога
дана
над
несрећником
извршила
.
Пред
вече
тога
дана
дођоше
жене
,
те
причаше
Иконији
и
Чича
Сими
све
шта
је
и
како
је
било
:
како
је
Гавран
из
гласа
кумио
да
му
жиле
потколенице
не
пеку
,
како
је
запомагао
и
од
бола
рикао
кад
су
му
усијано
камење
под
колена
метали
,
како
је
најпосле
обамр’о
,
и
како
су
га
ваља
да
већ
мртва
,
однели
на
мртвачким
носилима
у
планину
,
да
га
у
пећину
баце
.
»
Нека
га
,
скотина
једна
,
нека
цркне
!
«
рече
Иконија
горко
.
»
Мене
је
он
на
црње
муке
метнуо
;
он
је
видео
муку
за
неколико
часова
па
свршио
,
а
ја
остах
да
кукам
без
гроба
а
до
мога
гроба
!
Нека
га
,
скотина
једна
!
»
Из
свога
кута
до
огњишта
,
стари
чича
Симо
,
који
је
ретко
кад
шта
говорио
,
на
велико
чудо
Иконије
и
њених
комшијница
,
промешкољи
се
,
кашљуцне
два
три
пута
,
па
тиха
али
и
прекорно
рече
:
»
Не
ваља
то
тако
,
снахо
!
Не
ваља
се
светити
јер
Бог
је
казао
:
освета
је
моја
!
«
»
Па
то
му
се
Бог
ето
и
осветио
!
На
мукама
ће
липсати
као
бесно
псето
,
а
зверад
ће
му
кости
глодати
!
«
рече
једна
комшијница
.
»
Не
знамо
ми
то
!
«
прихвати
чича
.
»
Пре
ће
бити
да
му
се
сотона
,
коме
је
он
душу
за
аспре
продао
,
осветио
.
Бог
се
друкчије
свети
.
»
Освета
је
моја
,
рече
Господ
!
«
Богме
бих
вам
о
томе
могао
много
причати
;
али
нека
не
вреди
!
«
И
онда
чича
Сима
ућута
,
и
ништа
га
више
не
могаше
покренути
да
са
женама
говори
.
Те
ноћи
Иконија
не
могаше
за
дуго
оком
тренути
.
Мишљаше
о
свом
детету
;
премишљаше
шта
ли
ће
од
њега
бити
;
ко
зна
,
можда
су
га
Турци
већ
и
заклали
,
а
ако
нису
,
потурчиће
га
!
»
Еј
,
кукавици
мени
сињој
!
А
моји
снови
,
а
моја
надања
?
!
«
Па
онда
би
јој
се
горка
туга
свом
горчином
својом
окренула
на
оног
несрећника
,
који
је
сву
ту
беду
причинио
.
»
Нека
га
,
нека
још
на
овоме
свету
осети
шта
су
паклене
муке
,
он
,
који
ми
је
живој
срце
ишчупао
,
сунце
ми
помрчао
и
живот
ми
загорчао
!
«
У
том
јој
зазвонише
речи
чича
Симине
:
»
Освета
је
моја
,
рече
Господ
!
«
Мишљаше
о
томе
.
Ако
је
истина
да
је
Бог
казао
,
онда
је
грешно
што
људи
отимљу
од
њега
освету
његову
!
Пред
прве
певце
малко
је
заспала
.
Али
се
брзо
тргла
,
јер
јој
се
приснило
да
види
Гаврана
како
као
корњача
четвороношке
пузи
,
и
да
га
чује
:
како
је
куми
Богом
и
Св
.
Јованом
да
му
да
кап
воде
,
јер
сав
гори
од
жеђи
.
Сутра
дан
Иконија
је
радила
своје
домаће
послове
невесела
и
замишљена
.
Цео
низ
њезиних
горких
осећања
и
црних
мисли
тек
би
се
овда
и
онда
пресецао
речима
:
»
Освета
је
моја
,
рече
Господ
!
«
које
би
јој
громко
зазвечале
.
И
сад
јој
се
чинило
,
да
те
речи
више
не
говори
чича
него
да
јој
их
ветар
доноси
из
оне
пећине
у
планини
.
Опет
сама
себи
говораше
:
»
Ако
је
тако
,
онда
не
ваља
оно
што
село
учини
!
«
И
другу
ноћ
не
могаше
Иконија
да
заспи
дуго
и
дуго
.
Преврташе
се
немирно
то
на
једну
то
на
другу
страну
.
Комарац
један
облеташе
њено
милокрвно
лице
и
зујаше
јој
некакву
дугу
а
жалостиву
песму
.
»
Шта
ли
ми
ти
тако
тужно
причаш
?
«
питаше
га
Иконија
склапајући
своје
дуге
трепавице
,
па
,
слушајући
пажљиво
његово
танко
извијање
,
заспа
.
И
опет
у
сну
чу
како
Гавран
изнемоглим
гласом
виче
:
»
воде
...
воде
...
кап
воде
!
«
Пође
к
пећини
,
кад
тамо
седи
на
камену
старац
,
бео
као
овца
,
па
чита
велику
једну
књигу
оковану
у
злато
као
евангеље
.
Кад
је
опази
,
он
поче
да
чита
гласно
,
реч
по
реч
:
»
Освета
...
је
...
моја
!
рече
Господ
!
«
Сваку
реч
старац
изговараше
све
то
јачим
гласом
,
планина
прихваташе
сваку
реч
громкијим
одзивима
,
док
се
ови
не
сложише
у
праву
грмљавину
.
Кад
и
последњи
јек
у
даљини
издахну
,
онда
Иконија
опет
зачу
самртнички
шапат
Гавранов
:
»
воде
...
воде
...
кап
воде
...
за
живот
и
здравље
твога
Ивана
!
«
Иконија
се
пробуди
и
устаде
.
Насу
уља
у
кандиоце
пред
Иконом
Св
.
Петке
,
запали
га
и
помоли
се
Богу
да
јој
помогне
.
Изађе
на
двор
и
виде
да
је
близу
свитање
.
Узе
у
торбицу
једну
погачу
,
црна
лука
и
сира
,
привеза
је
себи
на
плећа
;
у
једну
руку
узе
чутурицу
с
вином
,
а
у
другу
крчаг
и
—
пође
право
у
планину
к
пећини
Гаврановој
.
Имало
је
скоро
сахат
хода
до
пећине
.
Док
на
једном
извору
у
шуми
наточи
крчаг
водом
и
док
стиже
пред
пећину
,
беше
већ
лепо
свануло
.
Застаде
мало
и
прислушкиваше
.
Заиста
,
сад
ово
већ
није
био
сан
,
него
на
јави
чу
како
Гавран
јечи
:
»
воде
...
воде
...
кап
воде
!
«
Иконија
се
прекрсти
па
уђе
унутра
.
Гавран
се
у
једном
куту
савио
беше
у
клупче
па
тешко
дихаше
.
Ватра
му
беше
подузела
образе
;
сув
језик
беше
исплазио
.
Иконија
извади
из
шаренице
један
убрус
,
добро
га
покваси
водом
из
крчага
,
положи
га
несрећнику
на
главу
и
суну
му
кап
вина
у
отворена
уста
.
Он
се
устави
у
јечању
;
с
муком
и
полагано
отвори
очи
,
гледаше
је
дуго
и
дуго
,
и
очевидно
не
могаше
је
познати
.
.
Кад
му
она
после
кратког
времена
опет
суну
мало
вина
у
уста
,
он
облизну
своје
суве
усне
,
па
с
муком
и
с
промуклим
гласом
промуца
:
»
Ти
си
...
божји
...
анђео
!
«
Иконији
је
срце
било
пуно
тегобе
,
па
ни
једне
речи
не
проговори
.
Остави
поред
њега
крчаг
с
водом
,
чутуру
с
вином
,
и
све
друго
што
беше
донела
и
изађе
из
пећине
.
Кад
дахну
мирисом
,
којим
шума
у
зору
дише
,
срце
јој
живље
закуца
.
Осети
како
је
обузе
нека
нежна
раздраганост
.
Чињаше
јој
се
ова
шума
као
нека
велика
,
тамјаном
окађена
црква
,
и
као
да
озго
са
небеског
плавог
кубета
мајка
божја
на
њу
гледа
.
»
О
мајко
божја
«
,
шапуташе
Иконија
;
»
о
Мајко
божја
,
која
си
и
сама
на
овоме
свету
уцвељена
била
,
ако
је
добро
ово
што
учиних
,
нека
је
за
здравље
моме
Иви
ако
је
у
животу
,
а
нека
му
је
за
душу
ако
у
животу
није
!
«
Сутра
дан
,
опет
пред
зору
,
Иконија
је
однела
у
пећину
стару
једну
поњаву
од
кострети
,
и
нешто
крпа
и
тканица
.
Све
је
то
оставила
поред
невољника
,
заједно
с
крчагом
тазе
воде
,
коју
је
у
планини
захитила
.
И
сада
је
Гавран
не
могаше
познати
,
јер
још
трајаше
ватра
у
његовој
глави
и
магла
у
његовим
очима
.
Полазећи
Иконија
,
навали
на
улаз
од
пећине
нешто
камења
и
пањева
,
да
не
би
зверад
унутра
улазила
.
И
трећи
дан
зором
отиде
Иконија
да
обиђе
богаља
.
Кад
му
донесе
крчаг
воде
са
извора
,
Гавран
је
замоли
,
да
му
га
дода
да
се
напије
.
Кад
се
добро
напи
,
лакну
му
и
разведри
се
,
и
онда
упре
своје
погледе
у
њу
.
Не
могаше
да
верује
,
да
је
то
она
.
»
Јеси
ли
ти
то
,
Иконијо
,
или
ме
очи
моје
варају
?
«
рече
.
Она
му
ништа
не
одговори
,
него
га
само
гледаше
.
Гавран
се
с
муком
и
с
јауком
подиже
на
колена
и
паде
на
руке
,
па
четвороношке
полагано
домиле
до
ње
.
Она
се
одмаче
један
корак
натраг
.
Гавран
пољуби
земљу
,
где
је
мало
час
њена
нога
стајала
,
па
зајеча
:
»
Иконијо
,
Бог
ти
дао
и
овога
и
онога
света
,
опрости
ми
кад
си
ми
живот
повратила
,
реци
и
да
ми
прашташ
!
«
»
Ја
те
жедна
напојити
могу
,
ја
те
гладна
нахранити
могу
,
ал
’
ти
,
Гавране
,
никад
опростити
не
могу
!
Него
кажу
,
који
знају
,
да
је
Бог
рекао
:
»
освета
је
моја
!
«
Моли
му
се
,
да
ти
се
он
не
свети
!
«
говораше
Иконија
озбиљно
и
тужно
.
.
»
Теби
сам
,
жено
,
згрешио
више
него
Богу
!
Али
јесте
,
ево
видим
,
Бог
ми
се
свети
.
Његова
освета
није
као
људска
.
Ево
ме
да
се
патим
у
пећини
,
одакле
је
моја
грешност
као
поток
потекла
.
И
ево
ми
се
он
кроз
тебе
свети
,
јер
ми
кроз
тебе
добра
чини
.
Нека
је
слава
Богу
,
који
је
дао
да
има
доброта
женска
!
«
ИВ
РИЗВАН
-
БЕГ
И
ХУСЕЈИН
-
АГА
Међу
дивним
дворовима
на
Боспору
,
има
-
један
који
се
зове
:
Аденистан
.
Чувен
је
био
са
лепоте
многих
својих
ћошака
растурених
по
луговима
од
најлепших
дрва
,
што
их
Анадолија
и
Румелија
имају
.
У
пространоме
парку
његовом
било
је
грмова
са
Балкана
,
четинара
с
Дурмитора
,
јасенова
с
Копаоника
,
липа
из
Македоније
,
кестенова
из
Руменлије
,
кедрова
са
Ливана
,
кипреса
из
Анадолије
.
Цветне
баште
попрскиване
водоскоцима
и
напајане
поточићима
,
који
из
мраморних
чесама
потицаху
,
беху
прошаране
шумицама
од
поморанџи
,
лимунова
и
неранџи
.
Међу
дрвљем
било
је
намештено
хиљаду
великих
кавезова
са
птицама
свакојаким
,
од
малог
царића
па
до
орла
камењара
;
док
се
јата
голубова
и
грлица
лепршаху
у
сунчевом
зраку
под
плавим
небом
,
а
славуји
у
слободи
певаху
,
како
је
слатко
ропсто
љубави
.
На
једној
од
главних
стаза
,
које
су
од
великог
дворца
водиле
к
обали
морској
,
између
свака
два
поморанџина
дрвета
,
стојало
је
привезано
златним
ланчићима
а
на
сребрним
пречагама
стотине
папагаја
шаренога
перја
,
који
су
шетаоце
поздрављали
персијским
стиховима
,
арапским
наводима
из
корана
и
турским
пословицама
.
О
самом
великом
дворцу
причало
се
да
му
по
лепоти
и
по
богаштини
мало
равних
има
.
Зидао
га
је
још
Махмуд
-
паша
Михал
-оглу
,
песник
,
велики
везир
и
зет
султана
Мехмеда
,
који
је
Цариград
освојио
.
Сазидао
га
је
благом
,
које
му
је
дошло
као
његов
део
од
богате
плени
цариградске
.
У
томе
је
двору
он
искупљао
око
себе
и
частио
песнике
из
Перзије
,
Мисира
и
Анадолије
,
и
учене
хоџе
и
улеме
из
све
турске
царевине
.
Како
је
Махмуд
-
паша
,
као
песник
носио
име
»
Адени
«
,
то
се
и
његов
овај
дворац
прозвао
»
Аденистан
«
.
Султан
Ибраим
поклонио
је
Аденистан
своме
зету
Ризван
-
бегу
,
кад
му
је
кћер
Мејриму
за
жену
дао
.
Ризван
-
бег
се
,
као
врло
млад
јаничар
при
освајању
Багдада
од
Перзијанаца
у
толикој
мери
одликовао
,
да
је
велики
везир
Ахмед
-
паша
јавно
признавао
да
се
само
његовом
личном
јунаштву
и
његовој
окретности
има
захвалити
што
је
турско
оружје
победило
.
По
повратку
с
војне
,
султан
га
узме
у
сарај
за
свог
Силиктар-
агу
.
То
се
високо
дворско
достојанство
свагда
давало
најлепшем
међу
младим
јунацима
турске
војске
.
И
сви
су
Турци
признавали
,
да
никоме
није
лепше
приличило
,
да
на
своме
рамену
,
а
испред
цара
носи
сјајну
сабљу
цареву
,
која
се
на
сунцу
од
силног
драгог
камења
гледати
није
дала
,
него
што
је
то
приличило
новоме
Силиктар-
аги
,
сиво-оком
Ризван
-
бегу
,
крока
господскога
,
витког
струка
а
високог
раста
.
Како
је
и
где
је
најмлађа
кћи
царева
видела
младог
Силиктара
,
то
само
она
и
Ризван
-
бег
знају
.
Али
тек
Мејрима
,
коју
је
Султан
као
најлепше
и
најбистрије
своје
дете
мазио
,
једнога
дана
кад
јој
цар
помену
о
удадби
,
просто
и
јасно
рече
цару
,
да
је
о
јунаштву
и
о
доброти
Ризван
-
бега
толико
слушала
,
да
већ
не
може
срећна
бити
,
ако
јој
га
султан
не
поклони
.
Тако
је
Ризван
-
бег
постао
зет
царев
,
везир
царев
и
господар
од
дивнога
Аденистана
.
Свадба
се
његова
обавила
са
свечаностима
и
раскоштвом
,
о
којима
се
на
широко
и
на
далеко
по
свој
царевини
чуда
причаху
,
и
о
којима
су
јелчије
читаве
књиге
у
Франкистан
писале
.
Но
једно
месец
дана
после
те
свадбе
,
јави
се
у
конаку
новога
везира
стари
један
Јаничар
.
Каза
капуџи-баши
да
се
зове
Хусејин
,
да
је
чорбаџија
Доганџија
које
чувају
стари
Сарај
у
Једрену
,
и
да
је
дошао
у
Стамбол
само
зато
,
да
са
царевим
везиром
Ризван
-
бегом
проговори
две
три
речи
у
четири
ока
.
Кад
капуџи-
баша
поднесе
овакав
извештај
Ризван
-
бегу
,
овај
заповеди
да
му
Јаничара
одмах
у
селамлик
доведе
.
Кад
стари
Јаничар
,
у
жутим
мествама
,
смерно
и
скрушено
наиђе
на
праг
од
селамлика
,
млади
се
везир
диже
са
свога
перзијског
сиџадета
,
пружи
према
старцу
обе
руке
,
притрча
му
,
не
даде
да
темена
,
него
му
по
турски
паде
на
једно
па
на
друго
раме
,
и
рече
:
»
Од
толиких
радости
којима
ме
је
Алах
(
нека
му
је
слава
!
)
обасуо
,
ова
данас
није
најмања
!
О
,
мој
добри
Лала
,
о
мој
стриче
и
први
учитељу
,
добро
си
ми
дошао
!
«
И
поведе
га
за
руку
и
посади
поред
себе
на
сиџаде
.
Старац
са
учтивошћу
правог
Турчина
,
даде
се
водити
и
посадити
као
да
је
дете
;
али
чим
му
везир
пусти
руку
он
се
диже
на
ноге
,
одмаче
се
са
сиџадета
и
са
највећим
страхопоштовањем
удараше
темена
младоме
везиру
,
и
стаде
као
кип
с
рукама
на
прса
прекрштеним
.
»
Не
,
не
,
није
друге
,
мој
добри
Лала
,
већ
да
поред
мене
седнеш
!
Ово
је
твоја
кућа
.
Пре
него
ме
је
цар
(
коме
нека
се
слава
без
краја
множи
!
)
обасуо
милостима
,
ја
сам
прву
милост
у
тебе
нашао
.
Од
тебе
сам
научио
да
пушком
бијем
,
сабљом
да
сечем
и
копљем
да
погађам
.
Без
тебе
Ризван
данас
не
би
био
царев
везир
!
«
«
Био
би
ти
царев
везир
и
кад
цар
не
би
хтео
,
јер
то
тако
стоји
у
твојој
звезди
записано
!
«
рече
Хусејин
мирно
и
поуздано
.
Кад
чусмо
у
Једрену
,
рекох
орта-баши
:
Знао
сам
да
ће
да
буде
.
Пусти
ме
да
идем
да
га
видим
;
и
ако
сам
позни
и
последњи
,
опет
да
му
срећу
зажелим
!
Имам
за
њ
и
поклон
,
малечак
и
сиротињски
,
али
је
у
мога
везира
срце
велико
и
господско
,
па
ће
да
га
прими
од
Хусејина
!
«
Хусејин
се
опет
подиже
на
ноге
.
Извади
иза
црвеног
кожног
силава
нешто
у
зелену
шамију
завијено
;
размота
ту
шамију
,
извади
из
ње
један
румени
јаглук
посут
шљокицама
сребрним
и
златним
;
разви
и
јаглук
и
извади
из
њега
нешто
у
саде
свилу
,
танку
као
паучина
,
завијено
.
Кад
поче
и
то
великим
и
грубим
својим
прстима
да
развија
,
руке
му
задркташе
,
виде
да
не
може
да
развије
,
па
са
најдубљим
поштовањем
ниско
погнут
приђе
младом
везиру
,
положи
му
на
колено
ону
танку
свилену
тканицу
,
и
опет
се
натрашке
узмаче
неколико
корачаја
,
па
с
прекрштеним
рукама
ћуташе
и
гледаше
пред-а-се
.
Ризван
-
бег
зачуђен
погледа
на
старог
Јаничара
,
па
на
ону
тканицу
.
Размота
саде-свилу
и
из
ње
извади
једно
парче
врло
танког
платна
.
На
једном
крају
то
парче
беше
опточено
шареним
везом
,
у
коме
се
плаве
звезде
и
црвени
крстићи
везиваху
у
ланац
златним
гранама
од
рузмарина
.
Златан
конац
беше
поцрнео
и
позеленио
,
али
плави
и
црвени
конци
беху
још
једнако
живе
боје
Једна
страна
ове
крпе
не
беше
порубљена
;
из
ње
вишаху
конци
неправилно
,
као
да
је
цело
парче
било
оцепљено
.
»
Шта
је
ово
,
Лала
?
«
питаше
везир
подигнув
у
вис
онај
комадић
платна
и
не
скидајући
ока
с
њега
.
Кад
смо
те
отимали
од
твоје
мајке
,
ухватио
си
се
обема
рукама
за
њен
десни
рукав
;
тргох
те
од
ње
и
однесох
те
у
моме
наручју
,
а
ти
стегао
у
ручицама
ово
парче
од
рукава
њеног
.
Не
могох
дуго
и
дуго
да
заборавим
поглед
,
којим
ме
је
твоја
мати
погледала
кад
на
земљу
паде
.
Ево
и
сад
(
па
Јаничар
састави
трепавице
)
кад
очи
склопим
видим
њене
очи
!
Узех
од
тебе
ово
парче
и
чувах
га
као
амајлију
.
Сиромах
сам
да
ти
радост
моју
богатим
поклоном
покажем
.
Рекох
да
ти
носим
ову
амајлију
!
«
Ризван
скочи
на
ноге
.
Уздрктаним
рукама
беше
раширио
оно
парче
од
рукава
своје
матере
.
Гледаше
га
раширеним
зеницама
,
као
да
полагано
сриче
тајне
реченице
у
ономе
везу
.
Па
онда
га
подиже
у
вис
,
са
поштовањем
,
у
које
се
мешала
љубав
и
побожни
страх
,
претисну
га
на
своје
чело
,
па
на
своја
уста
,
па
на
своје
срце
,
и
опет
на
своја
уста
.
Приђе
опет
к
старцу
,
загрли
га
,
извади
иза
свога
свиленога
паса
па
у
његов
силав
задену
танак
један
черкески
нож
,
којега
златне
корице
беху
посуте
смарагдима
,
а
којега
дршка
од
слонове
кости
беше
упрскана
туркизима
,
рубинима
и
брилијантима
.
Поведе
старца
за
обе
руке
и
посади
га
на
своје
место
,
а
сам
се
спусти
поред
њега
.
Старцу
се
наводнише
очи
,
и
гладећи
седу
своју
браду
руком
,
понављаше
тихо
по
неколико
пута
:
»
Алах
акбар
!
...
Алах
акбар
!
...
Велики
је
Бог
!
«
Ризван
метну
оно
парче
рукава
у
своја
недра
па
рече
;
»
Ти
памтиш
све
како
је
било
!
?
Док
си
био
наш
уста
у
Сарају
,
никад
ми
ништа
помињао
ниси
!
«
»
Таква
је
стара
царска
заповест
.
Ич-оглани
не
треба
да
знају
за
завичај
и
за
родбину
.
Цар
је
њихов
родитељ
,
шатор
је
њихов
завичај
а
јунаку
је
доста
да
у
сабљи
својој
има
сестру
.
Ти
си
царев
везир
.
Великаш
треба
да
има
и
велико
срце
.
Ти
си
га
имао
и
пре
него
си
великаш
царев
постао
.
Сад
не
квари
ништа
да
знаш
:
да
ти
је
завичај
Сирф-вилајет
и
да
ти
је
мати
кауркиња
.
Али
каква
кауркиња
?
Сељанка
са
очима
једне
хасеки-
кадуне
!
Кад
те
очупах
од
ње
,
она
паде
,
погледа
ме
крупним
очима
испод
дугих
трепавица
,
пресече
ми
срце
на
двоје
као
нека
оштра
сабља
.
Из
таких
очију
посла
за
мном
прекор
као
зрно
које
не
промаша
.
Чисто
ми
онда
рече
:
Зар
не
знаш
да
сам
везирова
мајка
?
!
«
Млади
се
везир
замисли
дубоко
.
Изгледаше
снужден
и
по
дуго
ћуташе
,
па
ће
онда
рећи
:
»
Мислим
се
нешто
,
да
л
’
је
моја
мати
жива
«
,
Ако
је
жива
,
па
се
мучи
у
сиротињи
док
ја
газим
по
свили
и
кадифи
,
како
ће
то
да
изгледа
пред
Богом
који
све
види
и
све
зна
?
!
«
»
Пре
је
давно
умрла
него
да
је
жива
«
,
прихвати
Хусејин
.
»
Кауркиња
слабо
кад
преболе
кад
јој
царева
рука
срце
ишчупа
!
«
»
Али
ти
не
знаш
да
је
умрла
!
Добри
мој
Лала
,
ево
сад
царевом
везиру
добро
да
учиниш
!
Пођи
у
Сирф-вилајет
,
отиди
у
село
које
знаш
,
распитај
за
њу
.
Ако
је
жива
,
доведи
је
амо
;
ако
је
умрла
,
подај
сиротињи
хиљаду
аспри
и
сагради
чесму
уз
друм
,
нек
жедан
путник
жеђ
гаси
и
нек
каже
:
Бог
да
прости
!
Ево
ти
пет
кеса
за
пут
одовуд
и
одонуд
!
«
Стари
се
Јаничар
диже
,
десном
руком
живо
откуца
темена
и
рече
:
»
Да
идем
!
«
И
одмах
пође
.
Хусејин
-
ага
је
предао
своме
орта-баши
писмену
заповест
Румили-Беглер-
бега
,
да
старог
Јаничара
пусти
да
иде
,
а
да
га
не
пита
куда
.
Пред
полазак
из
Једрена
,
Хусејин
је
имао
дуг
разговор
са
својом
кадуном
,
која
је
била
једна
од
оних
девојака
,
што
их
Турци
на
сабору
код
манастира
Св
.
Јована
узгред
запленише
.
И
пре
је
од
ње
слушао
да
се
мајка
Ризванова
звала
Иконија
,
и
да
је
из
села
Лежимира
у
Топлици
.
Сад
је
све
то
искао
да
му
се
опет
разговетно
каже
,
и
онда
се
крене
пут
Топлице
са
пратњом
од
десет
коњаника
,
и
са
царским
бурунтијама
на
све
санџак-
бегове
и
на
све
паше
.
У
Прокупљу
је
већ
сазнао
да
је
Иконија
жива
.
Једнога
дана
он
са
својом
четом
и
са
још
десетак
коњаника
,
које
му
је
санџак-
бег
од
Топлице
дао
,
и
са
једном
арабом
,
покривеном
зеленим
шаторским
платном
,
падне
пред
судницу
у
Лежимир
.
У
Лежимиру
се
много
шта
изменило
.
Чича
Сима
је
давно
умро
,
умро
је
и
стари
кнез
и
већи
део
оних
домаћина
што
судише
Гаврану
.
Али
Гавран
бејаше
још
жив
.
Био
је
оседио
,
у
лицу
поцрнио
и
вукао
би
се
четвороношке
од
пећине
до
једне
колибе
,
коју
му
на
једном
брежуљку
а
у
сувоти
подигоше
сељаци
.
У
томе
,
што
после
онаквих
мука
,
и
остављен
у
пећини
зверовима
,
оста
жив
,
сељани
гледаше
као
неко
чудо
од
Бога
.
Сам
Гавран
причаше
народу
озбиљно
:
да
му
је
Бог
послао
анђела
,
који
га
је
бистром
водом
расхладио
и
вином
напојио
,
и
који
му
је
проговорио
само
ове
неколике
речи
:
»
Освета
је
моја
,
рече
Господ
!
«
У
самој
ствари
Иконија
му
је
сваке
Суботе
обилазила
његову
живу
гробницу
и
односила
му
нешто
хране
и
вина
.
Сваке
године
на
Ивањдан
,
ишла
је
она
да
се
на
развалинама
цркве
исплаче
и
искука
.
Још
јој
није
било
ни
педесет
година
,
али
је
од
туге
и
од
невоље
пре
времена
оседила
.
Према
густој
а
седој
коси
чудновато
пристајаху
њене
крупне
и
још
једнако
живе
очи
.
На
лицу
,
које
је
сад
вазда
бледо
било
,
владаше
сад
мирна
збиља
,
а
испод
ње
један
тихи
али
тек
видљив
нанос
дубоке
туге
.
И
мушко
и
женско
,
и
старо
и
младо
предусретало
је
»
стрину
Иконију
с
љубављу
и
поштовањем
.
На
весеља
није
никад
ишла
,
али
где
год
би
се
десила
болест
или
смрт
у
кући
,
ту
је
Иконија
била
прва
да
помогне
и
саветом
и
радом
,
и
да
одлакша
речима
од
утехе
и
својим
сузама
.
Сад
се
све
село
било
узбунило
доласком
турских
коњаника
и
шарене
арабе
.
Искупише
се
сељани
пред
судницу
,
те
чуше
од
кнеза
да
је
дошла
од
Санџак
-
бега
заповест
:
да
Хусејин
-
аги
без
разговора
предаду
Иконију
да
је
води
у
Стамбол
.
»
И
још
поручује
Санџак
-
бег
«
,
понављаше
кнез
,
—
»
без
разговора
,
вели
,
ако
хоћете
да
вам
глеве
на
раменима
а
слемена
над
главама
остану
!
«
»
А
што
ће
стрина
Иконија
у
Стамболу
?
«
повикаше
сељани
.
»
Ваља
да
треба
цару
!
«
прихвати
Хусејин
-
ага
,
који
је
као
сваки
Јаничар
српски
говорио
.
»
Биће
да
треба
цару
,
кад
царску
заповест
имам
да
је
царевом
везиру
водим
!
«
»
А
што
ће
стрина
Иконија
цару
и
царевом
везиру
?
«
опет
питаху
сељани
.
»
Биће
да
је
цару
жао
«
,
рече
Хусејин
озбиљно
,
»
биће
да
је
цару
жао
да
храни
рибе
морске
девојкама
из
харема
,
па
ће
да
проба
да
их
храни
бабама
кауркињама
!
«
»
Вољан
си
,
аго
,
да
с
нама
шалу
збијаш
!
А
ко
зна
?
Свашта
може
да
буде
у
вас
Турака
!
«
—
одговорише
му
неки
из
гомиле
.
У
том
навалише
и
жене
,
па
с
њима
дође
и
Иконија
,
по
коју
је
кнез
већ
послао
био
.
Казаше
јој
шта
је
и
како
је
.
Иконији
се
стеже
срце
и
за
један
тренут
поста
беља
од
креча
на
дувару
од
суднице
.
Него
се
брзо
прибра
.
»
Немојте
,
народе
,
браћо
и
сестре
моје
,
да
се
бринете
и
буните
,
те
ново
какво
зло
на
село
навлачите
.
Царској
треба
да
се
покоримо
.
Није
ме
страх
да
пред
цара
изидем
,
јер
знам
у
цара
је
правда
.
Њему
ћу
слободно
да
признам
да
сам
хранила
и
вином
појила
горске
хајдуке
,
јер
нас
сиротињу
од
силеџија
,
царевих
одметника
,
бране
.
Ето
од
цара
ме
није
страх
.
Него
се
друго
бојим
,
друго
нешто
,
друго
!
«
и
иконији
грчевито
задркташе
углови
од
усана
и
очи
јој
се
наводнише
.
Привикаше
јој
са
више
страна
да
каже
шта
је
то
друго
.
»
Ево
шта
је
«
,
предузе
Иконија
;
»
бојим
се
да
је
мој
син
,
кога
ми
цар
пре
двадесет
и
толико
година
отео
,
жив
;
ако
је
жив
,
биће
да
је
,
као
и
отац
што
му
беше
,
јуначког
срца
и
плаховит
на
неправду
;
биће
да
се
царевим
везирима
замерио
,
те
су
га
осудили
да
погине
,
а
он
замолио
цара
да
бар
пред
смрт
види
своју
мајку
;
а
цар
,
као
милостив
цар
,
посла
да
се
сужњем
последња
жеља
за
последње
виђење
испуни
!
«
.
Заплака
се
Иконија
,
закукаше
жене
,
диже
се
граја
,
и
кнез
и
Хусејин
-
ага
имађаху
муке
да
је
утишају
.
»
Знаш
,
ага
«
,
рече
кнез
као
да
извини
ову
олујину
,
»
у
нашега
народа
има
пословица
:
не
дао
Бог
детету
што
му
га
мати
зажели
!
«
»
Жена
и
није
свуда
жена
,
али
је
мати
свуда
мати
!
«
рече
Хусејин
благо
.
»
Није
то
друкчије
ни
у
нас
,
који
смо
турске
вере
.
Него
кнеже
и
царева
рајо
има
мени
петнајест
конака
до
Стамбола
.
Ето
нека
се
Иконија
ноћас
спреми
,
па
да
се
сутра
ако
Бог
да
зором
крећемо
!
«
Хусејин
-
ага
,
као
искусан
војник
,
постави
страже
око
села
,
а
кнезу
каза
да
ће
му
главу
својом
сабљом
одрубити
,
ако
би
Иконије
преко
ноћ
нестало
.
Сељани
се
искупише
на
тајни
договор
шта
да
раде
.
Мишљаху
да
пошљу
брзохотце
да
потраже
Милету
,
синовца
Стојана
харамбаше
који
погинуо
беше
,
и
да
га
позову
да
са
својом
четом
одмах
к
Лежимиру
похита
.
Али
им
дође
порука
од
Иконије
,
да
тога
не
чине
.
Не
вреди
да
због
ње
икога
ма
само
глава
заболе
.
У
јутру
дође
Хусејин
-
ага
са
својим
Турцима
и
с
арабом
пред
њену
кућу
.
Иконија
се
ижљуби
са
Макреном
,
на
којој
имаовину
своју
остави
,
са
сељанкама
и
старим
и
младим
,
поклони
се
кнезу
и
домаћинима
,
мољаше
све
да
јој
опросте
ако
се
на
овом
свету
видели
не
би
прекрсти
се
и
седе
у
арабу
.
Кад
већ
изађоше
из
села
,
Иконија
викну
:
»
Аман
,
ага
,
стани
мало
!
Заборавих
нешто
да
мојима
на
аманет
оставим
!
«
Хусејин
устави
своју
чету
и
арабу
.
Викну
сељанима
,
који
издалека
жалостиво
гледаху
за
њима
.
Дотрча
неколико
момака
.
Иконија
подиже
један
крај
платна
,
којим
арњеви
беху
покривени
,
па
викну
:
»
О
,
Ристифоре
и
ти
Миловане
,
душе
вам
кажите
мојој
Макрени
и
кума
Марти
,
а
Бога
ми
реците
и
кнезу
и
свему
селу
:
аманет
вам
онај
невољник
у
планини
;
немојте
да
огрешите
душе
те
да
скапље
од
глади
без
мене
!
Збогом
сад
,
и
нека
вам
је
Бог
и
Свети
Јован
свима
на
помоћи
!
«
В
ИКОНИЈА
У
СТАМБОЛУ
У
главним
улицама
стамболским
,
које
од
старога
сараја
воде
к
џамији
Сулејманији
,
искупила
се
била
светина
у
густим
шареним
гомилама
.
Живи
ланац
од
Јаничара
с
муком
је
издржавао
ове
таласе
од
људи
,
да
не
запљусну
онај
отворени
пут
средином
улице
,
који
се
чувао
слободан
,
да
њиме
султан
са
свитом
својом
у
џамију
прође
.
На
горњем
спрату
у
једној
двокатној
кући
,
седела
је
иза
шимширове
решетке
на
прозору
једна
постара
српска
сељанка
и
једна
још
млада
и
прилично
угојена
жена
по
турски
одевена
.
Сељанка
је
била
Иконија
,
а
пуначка
Туркиња
била
је
кадуна
Хусејин
-
аге
,
која
је
као
Српкиња
девојка
носила
име
Марица
.
Као
робињицу
заплењену
на
сабору
код
Св
.
Јована
,
Санџак
-
бег
од
Прокупља
даде
је
на
поклон
Хусејин
-
аги
.
Хусејин
,
јуначан
Јаничар
а
пуки
сиромах
,
одмах
је
узе
себи
за
жену
и
од
милости
прозва
је
»
Шекер-Мара
«
.
По
годинама
могла
је
бити
кћи
Хусејину
.
Али
она
се
не
могаше
довољно
да
нахвали
Иконији
,
колико
јој
је
стари
Јаничар
добар
.
»
Бога
ми
«
,
рече
,
»
носи
ме
као
мало
воде
на
длану
,
радим
с
њиме
што
хоћу
,
заповедам
му
како
хоћу
,
молим
се
Богу
по
српски
,
чак
ми
је
донео
од
некуд
стару
икону
богородице
;
живим
ти
без
бриге
као
бубрег
у
лоју
!
Ја
га
не
зовем
друкчије
него
»
Караконџул-
ефендија
«
,
а
он
мени
опет
за
то
тепа
:
»
џанум
«
и
»
кузум
«
,
срце
моје
и
јагње
моје
!
«
Сад
су
њих
две
седеле
на
софи
једној
под
прозором
,
па
вириле
кроз
решетку
доле
на
улицу
.
Иза
њих
је
стајао
стари
Јаничар
озбиљан
и
смеран
.
»
Ево
Асас-баше
и
Алај-чауши
,
трче
да
јаве
да
иде
Падишах
.
Отвори
добро
очи
кад
ти
покажем
везира
,
да
га
добро
видиш
,
да
се
не
препаднеш
кад
те
после
пред
њега
изведем
!
«
рече
Хусејин
Иконији
.
»
Баш
се
не
бих
препала
па
да
је
како
страшан
!
«
одговори
Иконија
мирно
;
али
опет
ти
само
мени
њега
покажи
!
«
У
том
прође
једна
чета
чауша
са
шиљастим
црвеним
капама
од
сукна
,
загасито
зеленим
кафтанима
,
без
оружја
и
само
са
дугачким
зеленим
доламама
,
којих
скутови
беху
подигнути
па
за
појас
придевени
,
са
жутим
шалварама
и
црвеним
јеменијама
.
Носили
су
ханџаре
за
црвеним
силавима
,
дуге
пушке
на
раменима
,
а
за
калпаком
по
једну
дрвену
кашику
.
Хусејину
мило
беше
да
их
гледа
.
Срце
му
се
раздрага
па
викну
:
»
А
,
бре
,
синови
цареви
,
аферим
!
«
За
њима
иђаше
једна
чета
»
Бостанџија
«
одевених
и
наоружаних
онако
као
што
су
Јаничари
,
само
што
им
високи
калпаци
беху
од
црвеног
сукна
.
Иза
бостанџија
корачаху
сложно
»
Балтаџије
«
са
скрлетним
доламама
и
белим
турбанима
,
носећи
у
рукама
сребрне
наџаке
.
Па
онда
проведоше
дванајест
доратастих
хатова
из
Курдистана
,
са
позлаћеним
рахтовима
и
седлима
покривеним
међедином
;
двадесет
и
четири
коњушара
,
који
их
водише
,
беху
сви
обучени
у
жуту
чоху
,
а
опасани
стамболским
пасима
од
жуте
свиле
.
Иза
овог
царског
првог
јелека
корачаху
у
ногу
Хербаџије
,
у
скрлетним
доламама
,
а
са
тигровом
кожом
о
левом
рамену
;
у
рукама
ношаху
пушке
са
сребрним
пафтама
,
а
у
силаву
ханџаре
и
пиштоље
све
у
сребро
заливене
.
Па
онда
удари
једна
кита
Спахија
коњаника
.
Не
зна
човек
шта
пре
да
погледа
,
да
л
’
људе
да
л
’
коње
.
Спахије
све
по
лепоти
и
јунаштву
пробрани
,
носили
су
црвене
шалваре
,
зелене
доламе
,
на
прсима
панцире
и
токе
сребрне
;
а
са
десног
рамена
висаше
низ
плећа
стреоник
од
црвене
кадифе
,
златом
извезен
,
пун
стрела
са
левог
рамена
опет
сам
лук
с
тетивом
,
завијен
у
зелену
кадифу
опет
златом
извезену
.
На
глави
ношаху
позлаћене
шлемове
са
белим
ниским
турбаном
око
чела
.
У
десној
руци
држаху
копља
,
а
о
бедрима
ношаху
криве
димискије
.
И
опрема
коњска
била
је
богата
,
све
од
самог
црвеног
ибришима
и
сребра
,
а
седла
им
покривена
у
једних
жутом
,
а
у
других
љубичастом
чохом
,
по
којој
се
пружаху
шаре
од
сребрне
жице
.
Иза
њих
јахаше
Спахи-
баша
на
дивном
арапском
коњу
.
Био
је
одевен
као
и
друге
спахије
само
што
је
се
из
његовог
белог
турбана
,
уз
златни
шлем
,
извијала
висока
бела
перјаница
,
што
му
накит
на
коњу
беше
од
злата
,
и
што
поред
коња
његова
корачаху
по
шест
дечака
са
црним
малим
шубарицама
,
црвеним
доламама
и
жутим
шалварама
.
Удари
други
царски
јелек
:
дванајест
вранаца
са
сребрним
рахтовима
;
о
седла
од
црвене
кадифе
беху
и
с
једне
и
с
друге
стране
обешени
округли
сребрни
штитови
рубинима
искићени
.
Коњушари
,
све
по
два
на
једнога
коња
,
беху
одевени
у
црвену
чоху
са
високим
црвеним
калпацима
са
дугим
кићанкама
а
од
плавог
ибришима
.
Одмах
иза
овога
проведоше
и
трећи
царски
јелек
:
дванајест
као
млеко
белих
арапских
хатова
,
с
густим
и
до
земље
црним
реповима
.
Њихови
рахтови
беху
од
сувог
злата
;
а
о
седла
од
плаве
кадифе
беху
притврђени
златни
штитови
искићени
плавим
сафирима
,
а
коњушари
ношаху
на
глави
беле
калпаке
,
а
поврх
белих
шалвара
плаве
доламе
.
Па
онда
наиђе
Једна
чета
Јаничара
на
коњима
,
са
црвеним
доламама
поврх
зелених
шалвара
,
са
златним
токама
на
прсима
,
са
белим
сарколима
са
златним
первазом
и
златним
челенкама
на
глави
.
Иза
њих
јахаше
на
високом
вранцу
Ага
јаничарски
.
Носио
је
кунтуш
од
зеленог
атлаза
опточен
широким
первазом
од
зибелина
,
антерију
од
истог
таквог
атлаза
с
рукавима
од
белог
атлаза
,
широке
шалваре
од
црвене
чохе
и
жуте
чизме
.
За
свиленим
пасом
имађаше
богато
искићен
ханџар
.
Рахтови
његовога
вранца
беху
све
од
самог
сребра
.
Поред
њега
корачаху
и
с
једне
и
с
друге
стране
по
шест
красних
момака
,
у
јаничарском
руву
,
са
лепо
извезеним
стреоницама
о
плећима
.
»
Гледај
нашег
агу
,
гледај
!
«
викну
Хусејин
Иконији
,
па
је
у
свом
одушевљењу
гурну
не
баш
врло
нежно
.
И
онда
сави
руке
на
прса
и
поклони
се
своме
старешини
,
и
ако
овај
чак
ни
слутити
није
могао
,
да
га
је
иза
оне
решетке
гледао
један
Јаничар
.
Наиђе
за
тим
једна
гомила
кадија
,
хоџа
и
улема
,
са
белим
турбанима
,
зеленим
кафтанима
и
меким
чизмама
од
црног
сахтијана
.
Па
онда
једна
мања
чета
шејика
потомака
Мухамедових
,
са
великим
зеленим
чалмама
.
Иза
њих
заступник
Муфтије
са
белом
чалмом
и
у
белом
кафтану
.
Иза
ових
наступише
риџали
царства
,
аге
од
Дивана
и
од
царској
Сараја
,
кади-аскери
,
беглер-
бези
паше
и
везири
,
све
то
са
сабљама
и
ханџарима
драгим
камењем
окићеним
,
са
турбанима
од
кашмирских
и
хиндустанских
танких
тканица
,
разних
боја
и
разних
облика
неко
у
ћурковима
од
црвене
млетачке
чохе
,
неко
са
кунтушима
и
са
бињишима
од
дибе-тканице
златном
и
сребрном
жицом
испреткане
,
са
зибелинима
,
самурима
и
скупоценим
лисичинама
оперваженим
.
»
Е
сад
,
отварај
очи
и
добро
гледај
!
»
викну
Хусејин
Иконији
;
»
ево
га
наш
везир
!
«
Иконија
наслони
чело
на
решетку
,
па
оштро
гледаше
на
улицу
.
А
срце
јој
поче
живље
да
куца
,
не
знађаше
ни
сама
зашто
,
мањ
ако
није
што
јој
Хусејин
оно
онако
из
ненада
викну
.
Три
млада
момка
,
лична
и
висока
,
у
панцирима
и
са
сребрним
шлемовима
иђаху
у
корак
онај
у
среди
ношаше
копље
са
три
коњска
репа
,
а
она
двојица
поред
њега
забацили
на
рамена
шестоперне
буздоване
.
Иза
њих
корачаху
сложно
дванаесторо
дечака
,
све
по
четворица
у
једној
врсти
.
Беху
обучени
они
у
првом
реду
у
жутој
,
они
у
другом
у
црвеној
,
а
они
у
трећем
у
зеленој
свили
.
Изгледаху
као
жива
башта
од
лалета
.
Иза
њих
на
високом
једном
анадолијском
хату
јабучасте
боје
,
јахаше
леп
млад
човек
.
Његова
долама
од
црвене
кадифе
била
је
тако
богато
златом
извезена
,
да
је
једва
овде
и
онде
кроз
гроздове
и
грање
од
злата
кадифа
провиривала
.
На
прсима
је
носио
златне
токе
;
иза
свиленог
паса
ханџар
,
којега
су
и
корице
и
дршка
биле
смарагдима
и
рубинима
богато
ишаране
.
На
глави
је
носио
златан
шлем
,
обавијен
танком
белом
чалмом
,
из
које
се
спреда
а
изнад
чела
узвијаху
две
челенке
од
драгог
камења
,
у
којима
беху
усађене
перјанице
од
црнога
нојевога
перја
.
Застор
његовог
седла
био
је
од
зелене
кадифе
златом
и
бисером
извезен
.
Узенгије
су
му
биле
од
злата
а
тако
и
дизгини
,
са
којих
је
висило
на
свакој
страни
по
дванајест
кита
од
дробног
бисера
и
толико
од
крупног
мерџана
.
Коњ
му
је
на
глави
носио
белу
,
у
сребрно
лале
утврђену
перјаницу
,
на
челу
између
оба
ока
амајлију
са
крупним
једним
смарагдом
,
око
кога
се
савијало
три
низа
од
алема
,
рубина
и
сафира
.
Златом
оковани
кајиши
са
дугачким
ресама
од
срме
,
држали
су
на
широким
прсима
Јабучиловим
једну
велику
звезду
од
рубина
са
полумесецом
од
алем-камена
изнад
ње
.
И
коњ
и
јахач
трептали
су
на
сунцу
од
злата
и
драгог
камења
,
Била
је
милина
погледати
их
.
Јахач
сеђаше
као
да
је
прикован
за
седло
,
и
тихо
,
благо
,
готово
смерно
погледаше
то
на
једну
то
на
другу
страну
.
А
његов
Јабучило
,
као
да
се
поношаше
накитом
и
јунаком
својим
,
корачаше
усталасаним
кроком
,
крешући
праменове
од
варница
из
калдрме
,
свој
лабудовски
врат
час
савијајући
ниско
као
да
се
клања
до
земље
сиротињи
и
фукари
,
која
иза
леђа
јаничарских
запрепашћена
гледаше
све
ово
чудо
и
господство
,
а
час
опет
поносито
и
с
фрком
дижући
главу
у
вис
,
као
да
нестрпљиво
тражи
да
види
да
ли
се
крилати
Пегаз
застиђен
сакрио
за
облачке
од
сребра
на
плавоме
небу
од
азура
.
Кад
би
на
спрам
оног
прозора
са
решетком
,
млади
јахач
упре
своје
погледе
на
њ
,
као
да
је
хтео
силом
својих
очију
да
скине
решетку
.
Не
могаше
да
скине
решетку
,
али
не
скидаше
погледа
свога
са
ње
,
докле
га
поносити
коњ
његов
не
однесе
даље
низ
ову
живу
реку
која
ваљаше
,
злато
,
сребро
и
драго
камење
.
Иконија
га
је
добро
уочила
.
Њени
се
погледи
залепише
за
њ
,
и
он
их
понесе
собом
далеко
низ
улицу
.
Она
изгледаше
збуњена
,
узбуђена
,
бледа
и
замишљена
.
Гледаше
једнако
за
њим
:
срце
јој
лупаше
баш
као
да
се
нешто
препала
била
,
и
једва
дихаше
.
Као
да
јој
све
мисли
,
све
срце
,
сва
душа
одоше
низ
улицу
,
и
само
несвесно
тело
оста
челом
на
решетку
наслоњено
.
Трже
се
и
разабра
се
тек
кад
Хусејин
вихну
:
»
Ево
Падише
!
«
Јаничар
паде
на
колена
,
сави
руке
на
прса
а
главу
нави
на
лево
раме
склопив
трепавице
.
Па
кад
је
тако
,
по
јаничарском
обичају
,
показао
како
је
готов
да
за
цара
положи
главу
на
пањ
да
се
сече
,
онда
се
подиже
и
тихо
,
више
сам
у
себи
,
прозбори
:
»
Падиша
чок
јаша
!
«
(
да
живи
падиша
!
)
одјекујући
тиме
грмљавини
која
се
за
султаном
ваљаше
низ
улицу
.
Иконија
је
сад
у
ономе
,
што
јој
под
очима
промицаше
као
нека
шарена
гунгула
,
једва
спазила
између
позлаћених
клобука
Пејика
и
високих
перјаница
Солака
,
Турчина
једног
у
годинама
,
са
три
црне
перјанице
на
белој
чалми
у
бињишу
од
сребрне
жице
и
на
белом
коњу
.
Виде
још
како
неки
из
свите
цареве
бацаше
читаву
дажду
од
сребрних
аспри
у
гомиле
света
,
који
са
још
ватренијим
узвицима
за
здравље
и
срећу
падишину
поче
сад
да
се
бије
грабећи
аспре
са
калдрме
.
»
Виде
ли
цара
?
«
упита
је
стари
Хусејин
сав
радостан
и
весео
.
»
Да
ми
,
аго
,
не
замериш
,
а
и
цар
да
ми
опрости
,
једва
би
смела
рећи
да
га
видох
!
«
»
Их
,
како
јадна
да
не
видиш
цара
?
!
Па
ти
онда
ниси
видела
ни
Кизлар-
агу
са
његовим
Кара-
агама
,
ни
Капи-
агу
с
његовим
белим
евнусима
,
ни
царева
Силиктара
,
који
сабљу
цареву
носи
,
ни
његовог
Ибриктара
који
му
златни
ибрик
носи
,
па
ни
Рикабдара
који
му
узенгију
придржава
,
ни
његова
Дулбендара
који
му
чалму
завија
,
и
турбаном
царским
Муслимане
поздарвља
!
Па
ти
ниси
видела
баш
оно
што
је
најлепше
!
А
лепо
сви
они
прођоше
мимо
тебе
а
испред
Падише
!
«
»
Ја
се
,
Бога
ми
,
бејах
загледала
у
твога
везира
.
Вала
доста
је
и
њега
видети
па
да
очи
засену
!
А
право
да
кажем
,
учини
ми
се
да
сам
те
очи
и
то
чело
неге
видела
,
па
се
занесох
тражећи
по
мојој
лудој
памети
где
сам
их
видела
!
«
»
А
како
ти
се
свиди
царев
пролазак
?
«
упита
ага
да
би
повео
разговор
другим
путем
.
»
Е
,
па
није
шала
,
царевина
је
то
!
Како
гледах
оволику
силу
и
господство
,
ја
се
мишљах
:
еј
,
Боже
,
тако
је
то
и
у
нас
било
док
имадосмо
своје
цареве
!
Да
ти
мој
ага
чујеш
,
кад
наши
гуслари
стану
казивати
како
је
некада
у
нас
било
!
Вала
ако
није
и
лепше
било
,
није
мање
!
«
»
Јок
вала
!
«
рече
поуздано
стари
Јаничар
;
»
лепше
да
буде
не
може
.
Паметнији
и
од
тебе
и
од
мене
рекоше
:
»
Мал
дер
Хиндустан
,
акл
дер
Френгистан
,
хижмет
дер
али
Осман
,
«
»
преко
блага
Хиндустана
,
и
памети
Френгистана
,
а
сјајности
Османлија
,
ништа
веће
нема
!
«
»
Вољан
си
аго
да
тако
говориш
;
ама
да
могу
сада
да
прошетају
овом
чаршијом
само
три
војводе
Милош
Обилић
Иван
Косанчић
и
Милан
од
наше
Топлице
,
Бога
ми
би
ова
чаршија
од
чуди
занемила
,
а
сам
цар
и
везир
потрчали
би
да
им
посипљу
пут
аспрама
!
«
Јаничар
се
насмеја
,
па
махну
руком
као
да
каже
;
»
Море
жено
батали
ти
то
!
«
»
Да
ти
видиш
Топлицу
Милана
,
«
поче
Иконија
да
с
пуно
поноса
казује
,
као
нешто
што
је
сама
видела
,
па
јој
се
очи
разгореше
а
лице
засветли
;
—
»
Да
ти
видиш
Топлицу
Милана
,
кад
се
јунак
узме
да
облачи
,
прво
меће
,
бурунџук
кошуљу
,
нит
’
је
ткана
нити
је
предена
,
већ
од
суха
злата
исплетена
,
на
кошуљу
челик
панцијера
,
на
панцијер
румену
доламу
,
по
долами
троје
токе
сјајне
,
једне
вите
а
друге
салите
,
а
на
трећим
гује
исплетене
,
повисоко
издигнуле
главе
,
у
главама
алем
камен
драги
,
на
токамо
пуце
под
гр’оцем
,
и
у
њему
чаша
од
биљура
;
па
облачи
ковче
и
чакшире
,
на
ковчама
триста
трепетљика
,
до
колена
од
сухога
злата
,
и
обуче
чизме
цариградске
,
а
устакну
калпак
и
челенку
,
десет
пера
дванајст
челенака
,
и
тринајсто
ноја
тице
крило
,
то
се
крило
на
чекрк
окреће
,
те
казује
...
.
«
»
Аман
!
куд
си
пошла
,
шта
си
намислила
!
«
прекиде
је
Хусејин
!
»
Хајде
да
се
полази
;
далеко
је
везиров
конак
.
«
Иконија
,
Шекер-
кадуна
и
Хусејин
-
ага
довезоше
се
на
везировом
кајику
из
Стамбола
у
Аденистан
.
На
мраморноме
бајиру
дочекали
су
их
везиров
Кизлар-
ага
и
Капу-
ага
,
онај
први
с
белом
а
овај
други
с
црвеном
и
високом
камилавком
,
а
обојица
у
џубетима
од
дибе
с
навратком
и
первазима
од
зибелина
.
Иза
њих
су
стојали
поређани
с
једне
и
с
друге
стране
по
шест
црних
и
шест
белих
евнуха
,
неколико
бостанџија
и
повише
других
дворских
слугу
.
Међу
овима
је
Иконија
нарочито
запазила
Тутучи-
башу
,
надзорника
папагаја
,
са
два
шарена
крила
папагајева
на
сниском
турбану
,
а
у
руци
са
шареном
штаком
са
прапорцима
горе
на
врху
.
Поред
њега
је
стајао
и
Булбулџи-
баша
,
надзорник
славуја
,
са
крилом
јастребовим
у
челенци
и
са
сребрном
тицом
на
штапу
који
је
у
руци
држао
.
Иконија
се
јутрос
упорно
противила
наваљивањима
Хусејин
-
аге
и
његове
кадуне
да
се
фереџом
заогрне
,
па
прође
кроз
Стамбул
и
Боспором
на
кајику
онако
у
белом
зубуну
,
са
шљокицама
међу
црним
ресама
,
и
са
сниском
белом
конђом
,
коју
је
низ
образе
с
грлом
везивао
црни
као
кадифени
рубац
.
А
овде
не
рече
ни
речи
,
кад
је
Кизлар-
ага
и
Капу-
ага
заогрнуше
као
неким
кафтаном
од
загасито
зелене
тешке
кадифе
са
златним
ширитом
.
Кад
јој
је
црни
Кизлар-
ага
приступио
,
она
се
само
сва
стресе
и
побледе
.
Мало
затим
па
се
насмеја
и
рече
Хусејину
:
»
Баш
му
,
аго
,
молим
те
кажи
,
да
човек
не
мисли
да
сам
се
од
њега
препала
.
Није
,
него
ми
тако
долази
свагда
,
чим
угледам
Арапина
,
сва
се
стресем
и
најежим
а
не
знам
ни
сама
за
што
!
«
Прођоше
као
с
литијом
кроз
башту
,
мимо
неколико
кијосака
,
мимо
многе
чесме
мраморне
водоскоке
и
шарене
кавезе
с
тицама
.
Ударише
и
оним
широким
путем
између
великих
поморанџи
,
са
којих
кроз
загасито-зелено
лишће
и
кроз
ките
од
бела
мирисна
цвећа
провириваху
зреле
поморанџе
као
јабуке
од
злата
.
Иконија
не
знађаше
чему
пре
да
се
диви
,
да
ли
овом
дрвљу
са
зрелим
родом
и
цветом
у
једно
исто
време
,
или
оним
великим
и
шареним
тицама
са
кукастим
широким
кљуном
,
што
на
тачкама
и
сребрним
пречагама
међу
свака
два
поморанџина
дрвета
стојаху
.
Још
се
већма
задивила
кад
виде
како
,
само
што
Тутуџи-
баша
зазвекта
својим
прапорцима
,
свака
од
оних
тица
приклони
ниско
главу
клањајући
се
,
па
онда
,
истина
крештавим
и
нешто
мало
загушеним
глисом
,
али
тек
разговетно
,
проговори
неколико
речи
,
од
којих
је
неке
Икокија
познала
да
су
турске
.
Кад
стигоше
пред
лепо
изрезана
врата
од
једнога
двора
,
у
коме
се
низови
од
белог
и
руменог
мрамора
надметаху
својом
лепотом
,
пењући
се
под
прозоре
затворене
позлаћеним
решеткама
,
онда
се
црни
Кизлар-
ага
окрену
целој
свити
,
па
само
махну
руком
.
На
мах
се
сви
бели
евнуси
и
бостанџије
па
и
сам
Капу-
ага
,
одвојише
и
одступише
натраг
.
Хусејин
-
ага
,
једва
стиже
да
Иконији
прозбори
:
»
Иди
само
са
Шекер-
кадуном
за
Кизлар-
агом
и
не
бој
се
ништа
!
«
па
се
онда
сам
брзо
измаче
.
Оста
само
Кизлар-
ага
,
његових
шест
Арапа
,
и
Иконија
са
Шекер-
кадуном
пред
вратима
.
Кизлар-
ага
закуца
сребрном
алком
те
се
на
мах
оба
крила
расклопише
.
Иза
врата
стојао
је
и
с
једне
и
с
друге
стране
по
један
лав
од
црног
углачаног
мрамора
.
Од
њих
,
па
даље
у
ходник
,
пружали
су
се
редови
од
Арапа
,
од
којих
једни
држаху
сребрне
наџаке
,
а
други
голе
сабље
димискије
.
Било
их
је
страшно
погледати
,
а
тешко
је
било
казати
ко
је
грђи
од
кога
.
»
Нека
Бог
сачува
свакога
да
их
и
у
сну
снива
!
«
рече
Иконија
самој
себи
корачајући
полагано
,
али
без
страха
иза
Кизлар-
аге
;
»
вала
ни
ђавоља
стража
око
пакла
не
може
бити
ни
црња
ни
страшнија
!
«
Али
се
призор
овај
брзо
замену
другим
.
Уз
широке
мраморне
степене
изађоше
горе
у
пространи
и
дуги
ходник
,
патосан
звездама
од
белог
,
руменог
и
зеленог
мрамора
,
а
по
зидовима
застрвен
богатим
перзијским
ћилимовима
.
Дуж
целог
ходника
,
и
с
једне
и
с
друге
стране
,
поређало
се
око
педесет
младих
и
дивно
лепих
девојака
.
У
сваке
коса
беше
оплетена
у
стотине
танких
витица
,
па
падаше
по
плећима
до
испод
појаса
;
шалваре
им
беху
од
разнобојне
свиле
,
жуте
,
црвене
,
зелене
и
беле
;
око
паса
танки
свилени
бајадери
,
по
којима
златна
и
сребрна
жица
беше
извезла
свакојако
цвеће
;
јелеци
махом
од
црвене
и
зелене
кадифе
златом
богато
извежене
,
беху
око
витког
им
струка
тесно
прикопчани
златним
пуцетима
а
на
грудма
широм
отворени
,
да
кроз
танку
маглицу
од
свилене
паучине
покажу
где
нежна
милина
девојачка
још
једнако
тихо
снева
снове
невиности
.
Између
сваке
две
девојке
стојао
је
осмоугли
сточић
од
седефа
,
а
на
сваком
од
њих
по
једна
кита
од
зумбула
или
по
једна
кита
црвеног
каранфила
.
Милина
је
била
погледати
та
два
низа
од
лепих
девојака
,
разнобојне
свиле
,
којима
су
се
јунак
зумбул
и
витез
каранфил
надметали
за
зрачне
погледе
из
девојачког
ока
.
Кизлар-
ага
проведе
Иконију
кроз
неколико
лепо
намештених
соба
,
па
је
заједно
са
Шекер-
кадуном
остави
у
једној
са
врло
богато
застрвеном
софом
.
Мало
час
па
уђе
унутра
Ћехаја-
кадуна
,
проговори
нешто
турски
са
Шекер-
кадуном
,
а
ова
онда
рече
Иконији
:
како
мора
да
је
остави
саму
у
овој
одаји
да
дочека
везира
,
који
ће
јој
кроз
који
час
доћи
.
Ту
су
обе
кадуне
на
једна
врата
изашле
,
а
на
другој
страни
Кизлар-
ага
отвори
једна
по
ниска
вратанца
од
седефа
и
пусти
унутра
младога
везира
.
Иконија
је
стајала
поред
софе
,
као
да
се
скаменила
,
и
гледаше
право
и
не
трепћући
у
везира
.
Везир
беше
очевидно
и
сам
узбуђен
.
Био
је
сав
блед
,
и
на
трећем
кораку
стаде
и
гледаше
онако
исто
немо
и
укочено
у
Иконију
,
као
и
она
у
њега
.
После
јој
приђе
узе
је
за
руку
и
рече
јој
српски
само
једну
реч
:
»
Седи
!
«
Она
седе
не
проговарајући
ни
речи
,
него
само
гледаше
непомично
у
очи
његове
.
Он
седе
поред
ње
.
Извади
оно
парче
оцепљена
рукава
,
и
показав
јој
,
упита
је
тихим
гласом
:
»
Познајеш
ли
ово
?
«
Она
погледа
у
оно
парче
рубља
,
па
онда
опет
везиру
право
у
лице
и
рече
уздркталим
гласом
:
»
Познајем
мој
рукав
!
Познајем
и
тебе
.
Ти
си
.
Он
јој
дохвати
руку
и
пољуби
је
.
»
Како
си
ме
познала
?
«
питаше
је
.
»
Кад
сам
те
на
подне
с
царем
видела
,
почела
сам
да
слутим
.
Сад
сам
те
познала
прво
по
очима
твога
оца
,
а
друго
по
куцању
мога
срца
!
«
И
онда
Иконија
бризну
плакати
.
Везир
јој
миловаше
руку
,
пусти
је
мало
да
се
исплаче
,
па
је
онда
тихо
запита
:
»
Што
плачеш
?
!
»
Плачем
а
незнам
ни
сама
за
што
,
«
рече
Иконија
,
просто
грцајући
.
»
Плачем
од
среће
од
среће
што
те
видим
,
и
опет
од
несреће
моје
што
кад
те
видех
жива
,
нађох
те
да
си
царев
везир
!
«
»
Па
зар
је
несрећа
бити
царев
везир
?
«
упита
везир
с
осмехом
.
»
Знам
ја
,
не
можеш
ти
бити
царев
везир
а
да
ниси
турске
вере
.
Ето
какве
сам
среће
ја
:
нађох
сина
кога
ми
Јаничари
одведоше
,
али
ми
га
турска
вера
оте
,
да
од
њега
турска
срећа
гради
царева
везира
!
Цар
има
пуно
везира
;
ја
имађах
само
једног
сина
!
«
»
Ни
моја
вера
ни
моје
везирстро
,
«
рече
Ризван
потресеним
глосом
,
»
нису
могли
да
отму
моје
срце
од
тебе
.
Ја
имам
једну
матер
.
И
ја
и
ти
,
и
ми
који
клањамо
и
ви
који
се
крстите
,
имамо
само
једног
и
истог
Бога
.
Немој
да
плачеш
!
Немој
да
грешимо
Богу
!
По
његовој
смо
се
вољи
—
нека
му
је
слава
!
—
данас
састали
да
се
,
до
његове
воље
,
више
не
растајемо
!
Ходи
да
те
водим
да
видиш
младу
султанију
снаху
твоју
!
»
И
везир
је
узе
за
руку
као
неко
дете
,
и
кроз
она
вратанца
од
седефа
одведе
је
унутра
у
харем
.
У
пространоме
перивоју
Аденистана
било
је
по
више
ћошака
и
малих
конака
.
По
најлепши
је
био
један
,
саграђен
сасвим
близу
обале
морске
,
али
не
баш
врло
далеко
од
главног
конака
и
од
великог
харема
.
Звао
се
»
Седефли-шкољка
.
«
Доњи
му
је
кат
био
од
белог
мрамора
,
а
горњи
од
стакла
и
резаног
кедра
са
Ливана
.
Некада
је
кедрово
дрво
било
све
покривено
љускама
од
седефа
,
који
се
на
сунцу
преливао
из
беле
млечности
у
тамно
зеленило
,
а
из
овога
у
топло
руменило
.
Отуда
је
дошло
и
име
конаку
.
Зидао
га
је
Махмуд
-
паша
,
те
у
тој
шкољки
затварао
бисер
,
који
му
је
султан
Мехемед
у
својој
најмлађој
сестри
поклонио
био
.
Дугачки
редови
од
тамно
зелених
кипресова
одвајали
су
га
од
великог
перивоја
.
Око
самог
конака
извиле
се
старе
липе
,
па
га
чисто
загрлиле
мирисном
хладовином
и
меким
облаком
од
свога
зеленог
листа
са
сребрнастом
поставом
.
На
једно
двеста
корачаји
од
конака
,
пружала
се
обалом
ограда
од
руменог
мрамора
,
коју
су
сафирни
морски
таласи
тихо
,
чисто
тепајући
јој
,
запљускивали
кад
је
море
на
тишини
сунцем
успавано
било
,
а
опет
бесно
у
њу
грували
и
пребацивали
је
млазовима
од
беле
пене
,
кад
се
море
ричући
рвало
с
ветровима
.
Између
конака
и
ове
ограде
виле
су
се
ситним
и
блиставим
шљунком
насуте
стазе
кроз
широке
цветне
леје
,
начичкане
лалетима
,
зумбулима
и
криновима
у
пролеће
,
а
ружама
и
каранфилима
преко
лета
.
Била
је
милина
озго
са
ћошке
,
погледати
преко
овог
шареног
и
мирисног
ћилима
од
цвећа
к
оном
оквиру
од
руменог
мрамора
,
и
преко
оквира
по
плавом
морском
огледалу
,
поврх
кога
облетаху
витокриле
беле
утве
,
а
по
коме
тамо
даље
пловљаху
трговачки
и
царски
бродови
разапетим
једрилима
као
џиновске
утве
грдосије
.
Сама
ћошка
блистала
је
као
да
је
башта
од
разнобојних
лалета
:
по
споду
персијски
ћилимови
са
дивним
шарама
у
меканим
и
загаситим
бојама
,
на
три
стране
уз
прозоре
ниске
софе
од
крмезове
чохе
,
па
застрвене
овде
и
онде
ћилимима
из
Бокаре
и
шаловима
из
Индије
;
дуж
софе
дуги
а
уски
јастуци
од
црвене
и
зелене
кадифе
,
па
златом
извезене
;
испод
таванице
,
свуда
у
наоколо
,
иде
поширок
перваз
,
у
коме
су
талијански
мајстори
живим
бојама
исписали
како
се
поносити
паунови
по
цветноме
пољу
шећу
,
и
како
јелени
кроз
младо
,
зелено
борје
скачу
;
сама
таваница
урезана
дубоко
и
високо
,
као
да
се
горе
негде
топило
злато
,
меки
бисер
и
плави
сафир
,
па
се
млазови
спуштајући
се
доле
скристалисали
пре
,
него
што
су
се
златне
,
бисерне
и
сафирне
капљице
откинуле
да
као
блистава
роса
попадају
по
персијским
ћилимима
,
чоси
и
кадифи
.
Везир
је
овај
дивни
мали
конак
дао
својој
мајци
Иконији
да
у
њему
станује
.
Да
је
непрестано
дворе
,
да
су
поред
ње
и
на
њену
службу
и
дању
и
ноћу
,
дао
јој
је
из
харема
своје
жене
једну
Гркињу
из
Солуна
и
једну
Арбанашкињу
из
Скадра
.
Обе
су
говориле
српски
,
истина
мало
заносећи
,
али
тек
српски
.
Колико
је
било
танких
робињица
и
брзоногих
дечака
од
12
година
у
доњим
одајама
.
Иконија
није
ни
знала
.
Гркињи
је
било
право
име
Агапија
,
али
су
је
у
харему
,
као
робињу
,
звали
»
Нурисаба
«
,
што
значи
»
Зорка
«
;
Арбанашкињи
је
било
име
Петрија
,
а
у
харему
су
јој
дали
име
»
Ђулбахар
«
или
»
пролетња
ружа
«
.
Обе
су
биле
младе
,
бистре
,
брзе
да
разуму
што
им
Иконија
каже
,
срећне
да
погоде
што
она
и
помисли
и
хитре
да
послуже
.
Првих
дана
приступише
јој
погнуте
,
са
рукама
на
пафтама
од
појаса
склопљеним
.
Иза
сваке
њене
речи
,
обе
припадаше
да
јој
скуте
целивају
,
или
да
прстима
дотакну
спод
под
њеном
папучом
.
Али
већ
трећи
дан
Иконија
не
могаше
да
сноси
ово
чудо
од
своје
госпоштине
.
Викну
их
обе
и
рече
им
:
»
Тако
вам
очију
,
децо
моја
,
немојте
ме
више
мучити
!
Волим
вас
обе
,
јер
видим
да
сте
добре
душе
;
али
не
могу
да
волим
службу
вашу
.
Боли
ме
ево
овде
«
(
па
Иконија
метну
руку
на
срце
)
,
»
да
вас
гледам
као
робињице
.
Лакнуће
ми
да
сте
ми
по
Богу
кћери
.
Говорите
ми
као
што
би
мајци
својој
говориле
.
Ходите
да
вас
као
децу
моју
пољубим
!
«
Обе
младе
жене
разрогачише
очи
,
па
је
гледаху
непомично
као
да
се
беху
окамениле
.
И
тек
када
Иконија
приђе
,
те
пољуби
у
образе
најпре
Агапију
па
онда
и
Петрију
,
бризну
и
једна
и
друга
у
гласно
јецање
.
Агапија
јој
паде
око
врата
и
просто
се
заценила
била
од
плача
,
а
Петрија
клече
на
ћилим
и
обасипаше
јој
руку
пољупцима
и
сузама
.
Ударише
сузе
и
Иконији
и
од
тога
часа
бијаше
јој
лакнуло
.
»
Нисам
мислила
да
вас
расплачем
децо
!
«
рече
Иконија
,
као
да
је
осећала
да
је
у
неколико
крива
за
њине
сузе
.
.
»
Нека
нас
да
плачемо
!
«
рече
Агапија
.
»
Од
како
смо
сиње
кукавице
изгубиле
мајке
наше
,
нико
нам
тако
говорио
није
као
ево
ти
данас
.
Срце
нам
се
било
давно
скаменило
,
а
и
шта
ће
срце
робињицама
?
!
А
данас
си
нам
ти
,
твојом
добротом
,
растопила
у
ове
сузе
лед
око
њега
и
ево
нађосмо
да
га
још
имамо
!
Те
вечери
обе
младе
жене
испричаше
Иконији
целу
своју
прошлост
и
жалосну
судбину
,
а
она
опет
њима
причаше
како
су
јој
сина
отели
и
како
се
у
њеном
завичају
живи
.
Иконија
је
и
овде
,
у
Седефли-шкољки
на
Боспору
,
рано
легала
а
зором
устајала
.
Много
пута
није
могла
по
целу
ноћ
да
спава
,
и
онда
би
јој
Агапија
причала
шта
је
видела
у
Јерусалиму
,
где
је
као
девојчица
од
дванајест
година
била
,
и
шта
је
видела
у
Кајиру
где
су
је
гусари
који
је
на
мору
заробише
,
најпре
на
продају
изнели
.
Ове
Агапијине
приче
о
Јерусалиму
,
о
гробу
Христовом
,
,
о
чудесима
чудотворних
икона
,
пред
којима
се
кандила
никада
не
гасе
,
особито
су
се
омилиле
Иконији
.
Петрија
је
опет
знала
да
прича
по
неку
причу
из
»
Четрдесет
везира
,
«
коју
је
у
харему
научила
и
,
као
и
по
неку
досетку
Насрадин
-
хоџе
.
Иконија
би
се
слатко
насмејала
,
па
би
тек
опет
Агапији
рекла
:
»
Хајде
ти
сад
после
ове
веселе
Джумбусаре
(
тако
је
почела
да
зове
Ђулбахару
)
причај
нам
о
оном
старцу
у
Јерусалиму
,
што
је
био
заспао
па
се
пробудио
тек
после
осамдесет
година
!
«
Ризван
-
бег
је
чинио
све
што
год
је
могао
,
да
му
мати
буде
задовољна
.
Свакога
понедеоника
долазио
је
сам
лично
да
је
види
,
и
да
с
њоме
поседи
мало
на
шареној
ћошки
седефли-шкољке
.
Свакога
петка
пред
вече
,
млада
би
султанија
послала
своју
Ћехаја-
кадуну
,
са
још
две
кадуне
и
девет
робињица
уз
обичну
пратњу
црних
и
белих
евнуха
,
да
је
од
њеног
конака
допрате
у
харем
.
Иконија
је
свагда
водила
собом
и
своје
две
поћерке
.
Пролазећи
с
оваким
спроводом
кроз
башту
,
она
би
се
сама
у
себи
насмејала
и
рекла
:
»
Боже
,
Боже
!
шта
ли
би
моји
сељаци
рекли
,
да
сад
некуд
из
прикрајка
гледају
,
па
да
виде
ово
моје
чудо
и
господство
?
Бог
и
душа
знам
их
,
пре
би
се
насмејали
него
зачудили
!
Та
ево
ме
и
сама
се
смејем
!
«
Па
би
се
опет
тихо
насмехнула
.
У
харему
дочекале
би
је
ките
од
робињица
све
лепше
од
лепших
,
клањале
би
јој
се
до
земље
,
а
нека
би
се
сагибала
да
је
и
скуте
љуби
.
Ту
би
је
ћехаја-
кадуна
и
још
једна
'
дворанка
узеле
под
мишке
,
па
је
увеле
у
велику
дворану
,
где
би
јој
млада
султанија
изашла
пола
пута
у
сретање
,
претисла
њену
руку
па
своје
срце
,
па
је
онда
сама
узела
под
мишку
и
повела
да
је
посади
поред
себе
на
софу
.
Тада
би
робињице
донеле
велику
једну
сребрну
синију
,
наместиле
је
на
осмоугли
столац
од
седефа
пред
султанијом
и
Иконијом
,
а
по
синији
разместиле
плаве
ћасе
од
кинеског
порцелана
у
великим
позлаћеним
зарфовима
,
са
млеком
,
сртлијашем
,
кадајифом
,
белом
и
руменом
халвом
,
рахатлуком
и
свакојаком
другом
ђаконијом
.
Једна
би
се
висока
и
танкострука
девојка
—
с
црном
косом
,
црним
очима
,
белим
челом
и
руменим
лицем
,
сва
обучена
у
црвену
свилу
и
кадифу
и
с
црвеном
ружом
у
коси
—
укипила
на
десном
крају
од
ћилима
пред
софом
,
а
поред
једног
сточића
од
сребрне
срме
,
на
коме
је
стајао
кристални
бокал
са
црвеним
шербетом
;
а
на
левом
крају
,
према
њој
стојала
је
поред
сребрног
сточића
с
бокалом
са
жутим
шербетом
једна
исто
тако
велика
и
танкострука
млада
девојка
са
бледожутом
ружом
у
златној
коси
,
с
плавим
очима
,
с
лицем
белим
као
да
је
млеком
наливено
,
и
сва
у
бледожуту
свилу
обучена
.
Кад
се
ни
султанија
ни
Иконија
не
хтедоше
ничега
прихватити
,
онда
четири
робињице
дигоше
сребрну
синију
и
однесоше
.
Тада
би
млада
султанија
ударила
длан
о
длан
.
У
дну
дворане
,
према
султанији
,
два
би
нубијска
горостасна
црнца
размакли
тешке
завесе
,
па
пустили
да
уђе
унутра
Кизлар-
ага
са
дванајест
црних
евнуха
,
за
њима
дванајест
дечака
па
дванајест
девојчица
,
па
ћехаја-
кадуна
са
своје
четири
помоћнице
,
а
иза
њих
дванајест
Арапкиња
,
па
дванајест
белих
жена
,
а
иза
њих
24
младих
девојака
од
петнајест
до
осамнајест
година
,
све
то
богато
обучено
и
накићено
,
у
руву
од
разних
боја
и
разнога
кроја
.
Све
то
прође
поред
Султаније
и
Иконије
чисто
са
страхом
,
гледајући
преда
се
и
склопивши
руке
на
појасе
.
Дворкиње
се
разместише
у
гомилице
дуж
зидова
,
а
евнуси
чак
доле
у
дну
дворане
.
Две
робињице
донесу
једну
сребрну
и
једну
златну
кадионицу
,
баце
у
њу
алоје
и
још
неке
индијске
мирисе
и
покадише
њима
најпре
султанију
па
Иконију
и
прођоше
после
по
редовима
дворанства
.
А
друге
две
донесоше
у
сребрним
котлићима
миришљаву
воду
од
руже
,
па
китама
од
црвеног
каранфила
пошкропише
ћилимове
и
засторе
на
зидовима
.
Тек
иза
овога
настајала
би
права
забава
,
у
којој
би
свагда
било
певања
,
играња
и
опсенарских
престава
.
Најживље
је
Иконија
запамтила
прво
вече
и
често
би
о
њему
и
причала
.
На
један
знак
султаније
,
Кизлар-
ага
уведе
унутра
једног
дервиша
,
високог
,
сувоњавог
,
црне
масти
и
дуге
црне
браде
.
Он
разастре
своје
поабано
сиџаде
,
стаде
на
њ
’
проговори
неколико
арапскик
речи
,
па
се
онда
узе
ударати
у
главу
буџом
једном
,
у
којој
је
било
пола
оке
јексера
усађено
,
па
онда
дугим
и
уским
ножем
пробадати
своје
мишице
а
великом
једном
иглом
прошивати
усне
своје
.
Згрози
се
султанија
па
махну
руком
.
Дервиш
онда
извади
из
своје
горње
костретне
одеће
једну
прљаву
кесу
,
отвори
је
,
и
извуче
из
ње
једну
змију
,
пресече
је
па
се
начинише
две
,
дохвати
једну
и
опет
је
пресече
и
опет
се
начинише
две
,
тек
за
тили
часак
поче
да
гмиже
по
ћилиму
силество
змија
,
док
султанија
пребледе
,
па
се
диже
а
девојке
вриснуше
престрављене
.
Кизлар-
ага
викну
две
три
оштре
речи
дервишу
,
те
овај
баци
своју
високу
и
шиљату
камилавку
од
сивог
сукна
доле
на
под
,
а
змије
све
једна
преко
друге
навалише
да
се
у
њу
као
у
неко
гњездо
савију
.
Султанија
преко
Агапије
запита
Иконију
да
л
’
се
није
препала
?
»
Нисам
!
«
рече
Иконија
.
»
А
и
што
би
?
Какве
сам
ја
смукове
виђала
у
нашој
планини
па
се
плашила
нисам
!
Смукове
видети
,
то
је
тек
нешто
,
а
ово
је
тек
шала
!
«
У
том
дервиш
подиже
у
вис
своју
камилавку
пуну
змија
,
али
с
муком
и
напрезањем
као
да
је
свака
од
олова
;
протресе
је
мало
као
да
је
зобница
са
зобљу
,
промумла
некакве
речи
,
које
нико
не
разумеваше
,
па
из
ње
поче
да
излеће
голуб
за
голубом
,
носећи
у
кљуну
по
један
струк
ђурђевка
.
Читиво
јато
облеташе
испод
златне
таванице
и
лепо
беше
погледати
их
.
Један
паде
на
софу
,
између
султаније
и
Иконије
и
спусти
пред
султанијом
ђурђевак
.
Она
се
маши
да
га
подигне
,
али
је
Иконија
нагло
прихвати
за
руку
и
викну
:
»
Не
,
кћери
царева
!
Ова
дервишева
посла
нису
чиста
посла
!
«
Кад
Агапија
преведе
шта
Иконија
рече
,
султанија
се
слатко
насмеја
.
У
томе
дервиш
зазвижда
и
голуб
за
голубом
падаше
му
на
рамена
,
а
он
једног
по
једног
гуташе
као
шећерлему
.
Кад
већ
не
оста
више
ни
један
,
онда
високи
дервиш
поче
да
се
смањује
а
у
исто
време
да
се
шири
,
док
не
поста
шири
него
дужи
,
па
се
онда
окрете
,
и
као
кепец
дебељко
остави
своје
сиџаде
.
Девојкама
,
па
и
самој
султанији
,
то
се
даде
на
смеј
па
се
слатко
насмејаше
,
Али
се
Иконија
није
смејала
него
се
баш
била
препала
.
У
том
уђе
четрнајест
младих
девојака
:
седам
,
свирачица
с
ћеманетима
,
цитрама
,
тамбурама
и
таламбасима
,
и
седам
певачица
.
Засвираше
и
запеваше
да
је
милина
било
слушати
.
Певали
су
неку
перзијску
песму
:
како
је
ружа
нарицала
за
.
славујем
,
коме
је
срце
од
силног
прижељкивања
препукло
.
Млада
султанија
,
која
разумеваше
перзијски
,
беше
усхићена
,
и
кад
се
песма
сврши
она
два
пута
живо
рече
:
»
Аферим
,
аферим
!
«
а
све
њене
дворанке
поновише
за
њом
:
»
Аферим
!
!
«
На
један
миг
,
оне
две
шербет-девојке
крочише
к
певачицама
и
у
сребрним
пехарима
дадоше
им
слатка
и
мирисна
шербета
.
Иконија
се
била
сва
у
ухо
претворила
,
па
растужена
замишљено
гледаше
у
младе
певачице
.
Султанија
јој
нешто
рече
,
и
Агапија
јој
преведе
;
али
она
не
чу
.
И
опет
јој
то
поновише
,
кад
је
султанија
тихо
руком
дотакну
.
»
А
?
шта
велиш
?
«
питаше
Иконија
Агапију
,
као
да
,
се
из
сна
пробудила
.
»
Султанија
пита
:
»
је
ли
да
је
лепа
песма
?
«
»
Баш
је
лепа
!
«
одговори
Иконија
;
»
Много
лепа
!
Занела
ме
чак
натраг
у
моју
младост
и
у
срећно
доба
,
кад
је
црква
Св
.
Јована
појала
.
Боже
благи
!
кад
се
сетим
кад
једном
дођоше
калуђери
из
Пећи
с
патријарковим
ђацима
па
запеваше
...
.
чекај
молим
те
мало
!
«
Па
се
Иконија
погну
,
замисли
се
,
замисли
,
претисну
чело
прстима
као
да
хоће
да
из
мозга
исцеди
сећање
,
па
се
онда
опет
усправи
и
рече
:
»
Јест
,
сад
се
сетих
!
Ђаци
патријаркови
запеваше
танким
грлом
нешто
о
новом
Јерусалиму
,
а
оно
се
свима
диже
коса
на
глави
,
и
мислиш
диже
се
кубе
горе
у
кебо
,
да
отклони
цркву
да
и
анђели
чују
,
а
ми
све
младе
жене
и
девојке
пожутесмо
као
смиље
;
ђаци
и
калуђери
све
више
и
више
везу
гласовима
,
а
ми
се
јаднице
расплакале
па
плачи
!
Ех
,
Бого
мој
,
оно
је
било
појање
да
мртве
оживи
!
.
Јес
,
није
вајде
,
и
ово
је
лепо
,
није
да
није
лепо
,
баш
је
много
лепо
!
Али
оно
да
је
да
султанија
чује
!
Еј
,
еј
,
авај
нама
!
«
доврши
Иконија
тихо
,
па
се
љуљаше
то
на
десно
то
на
лево
;
као
тешкајући
се
што
је
то
све
било
па
прошло
.
У
том
уђоше
у
дворану
две
,
као
капља
,
младе
,
високе
,
витоструке
и
танконоге
Мисирлијке
,
с
обнаженим
рукама
и
грудима
,
утегнуте
танком
свиленом
копреном
око
паса
,
са
сребрним
гривнама
око
облих
зглавака
на
рукама
и
на
ногама
,
са
сребрним
минђушама
,
са
крупним
црним
зеницама
,
са
очима
као
бадем
повијеним
,
са
дугим
свиленим
трепавицама
,
са
витим
дугим
и
као
лук
од
стреле
високо
повученим
обрвама
.
Зазвекеташе
цитре
и
тамбуре
,
закуцаше
тихо
таламбаси
,
потскочише
обе
хитре
и
видрасте
Мисирлијке
као
два
кадифаста
и
златним
прахом
посута
лептира
.
Не
знаш
,
да
л
'
тамбуре
дрхћу
под
манђијом
дивотнога
девојачког
крока
,
ил
’
девојке
лебде
очаране
звеком
од
.
сребрних
жица
.
Милина
од
игре
и
милина
од
свирке
стопиле
се
у
један
шербет
,
који
новом
жеђи
стару
жеђ
гаси
,
да
жеђ
никад
не
загаси
.
Стаде
свирка
,
као
да
у
исти
тренут
све
жице
попрскаше
.
И
обе
играчице
као
да
се
у
лету
скаменише
,
тако
засташе
лебдећи
за
један
часак
само
на
једном
нокту
.
Султанија
опет
својим
сребрним
гласом
викну
:
»
Аферим
!
«
И
опет
шербет-девојке
прискочише
играчицама
и
напојише
их
.
Султанија
даде
запитати
Иконију
:
како
јој
се
свиди
игра
девојака
из
Мисира
.
»
Е
,
царска
кћери
,
«
одговори
Иконија
,
»
Бога
ми
ти
ја
не
умем
ништа
казати
.
Видим
да
је
мука
и
мајсторија
,
али
то
се
у
нас
не
би
звало
да
је
игра
.
У
нас
је
,
и
кад
се
весели
и
кад
се
тугује
,
све
као
моба
.
И
не
може
да
буде
игра
друкчије
,
него
кад
се
поведе
коло
,
па
се
повије
око
свирца
,
па
на
десно
па
на
лево
,
па
кад
сто
момака
и
двеста
девојака
удари
све
у
ногу
,
а
оно
као
да
игра
један
момак
и
једна
девојка
.
Па
не
знаш
шта
је
лепше
погледати
:
да
ли
стидљиву
девојку
,
или
стидљива
момка
,
кад
је
у
колу
.
А
стидљивост
и
чедност
баш
требају
свакој
девојци
као
цвету
мирис
и
боја
!
Бога
ми
,
па
без
тога
се
у
нас
не
би
никад
могло
ни
поиграти
!
«
Султанија
није
разумела
на
што
Иконија
нишани
,
а
опет
Иконија
не
би
ни
могла
да
разговетније
каже
оно
,
што
је
мислила
.
Султанија
помисли
да
овај
нешто
магловити
говор
значи
:
да
је
везирова
мајка
уморна
,
па
се
диже
,
опрости
се
с
њоме
и
нареди
да
је
опет
у
њен
конак
отпрате
онако
,
како
су
је
у
харем
допратили
били
.
Тако
је
и
било
,
само
што
је
сад
ваљада
стотину
дечака
,
са
шареним
фењерима
ишло
,
нешто
напред
,
а
нешто
по
странама
њеног
спровода
.
Око
поноћи
Иконија
повиче
са
своје
постеље
:
»
Децо
,
спавате
ли
?
«
Обе
њене
дворанке
скочише
.
»
Требаш
ли
нас
што
?
«
упиташе
је
.
»
Ево
не
могу
да
тренем
!
Цело
ми
оно
вечерашње
чудо
игра
једнако
пред
очима
.
Истом
се
мислим
,
вратим
у
цркву
,
да
слушам
како
наши
ђаци
поје
,
а
оно
дотрче
они
страшни
Арапи
,
(
буди
Бог
с
нама
!
)
па
ме
извуку
напоље
да
гледам
дервиша
и
његове
змије
.
Уграбим
као
прилику
и
као
нагнем
да
бегам
,
а
оно
оне
две
танке
циганчице
скакућу
испред
мене
!
Него
,
ако
ниси
сањива
,
Агапијо
,
причај
нам
што
о
светом
граду
Јерусалиму
!
«
А
Агапија
устане
,
умије
се
,
напије
се
воде
,
и
онда
седне
поред
Иконијине
постеље
и
почне
да
јој
прича
,
и
прича
јој
док
везирова
мајка
не
падне
у
тихи
сан
.
ВИ
ПОСЛЕДЊЕ
ДВЕ
СУЗЕ
.
Ризван
-
бег
је
чинио
све
што
велика
сила
и
још
веће
богаство
могу
да
помогну
једном
добром
сину
,
да
матери
својој
засведочи
своје
велико
поштовање
.
Али
није
дуго
постојало
,
па
он
сам
признаде
:
да
мати
његова
не
изгледа
да
је
срећна
и
задовољна
.
Она
се
истина
ником
и
ни
на
што
пожалила
није
.
Али
је
из
дана
у
дан
бивала
све
невеселија
.
Тек
би
се
са
ћошка
свога
конака
загледала
у
море
,
па
би
сетно
пољуљала
главом
то
на
десно
то
на
лево
,
и
тек
би
јој
се
по
неки
тешки
уздах
из
груди
откинуо
.
»
Ти
си
,
мајко
,
сетна
невесела
?
«
упитаће
је
једнога
дана
Ризван
.
»
Да
ти
није
што
криво
од
кога
у
моме
двору
?
Да
ли
има
нешто
што
би
ти
годило
и
за
чим
жудиш
,
а
што
ми
овде
не
можемо
да
знамо
док
нам
ти
не
кажеш
?
!
«
»
Хвала
ти
,
цареви
везире
!
«
рече
Иконија
,
која
никако
не
могаше
да
везиру
и
зету
турскога
цара
каже
»
сине
!
«
—
»
Хвала
ти
,
цареви
везире
!
Свега
има
изобила
у
двору
твоме
,
и
колико
ми
добра
чините
и
ти
и
сви
твоји
,
већ
и
не
ваља
,
хоће
скоро
по
неки
пут
и
да
ме
расплаче
.
Али
ти
нећу
крити
,
јесам
тужна
,
и
чини
ми
се
да
ми
се
срце
почело
да
камени
,
а
грло
претвара
у
пиштаљку
од
горког
сувог
дрвета
,
те
већ
и
њиме
не
могу
ни
да
уздахнем
,
ни
да
сузе
гутам
!
«
Пљесну
се
сиромах
Ризван
руком
по
челу
и
рече
тужно
:
»
Авај
мени
!
Аман
,
мајко
,
казуј
што
ти
је
?
«
»
Бојим
се
,
било
би
дуго
да
ти
све
казујем
.
Нити
је
право
да
кажем
ма
што
,
што
би
те
заболело
,
а
видим
да
ти
је
срце
болећиво
.
Него
не
треба
да
те
боли
,
и
немаш
шта
да
жалиш
.
Ти
ми
чиниш
толико
,
колико
ваљада
од
како
је
царевине
ни
један
син
,
дошав
до
силе
и
госпоштине
није
учинио
за
своју
мајку
сиротицу
.
Јесте
,
видим
да
не
треба
да
те
боли
,
јер
биће
да
сва
моја
сетност
долази
од
луде
памети
једне
старе
и
просте
жене
!
«
Ризван
навали
на
њу
да
му
просто
исприча
све
што
јој
је
тешко
.
»
Па
добро
,
ево
да
ти
све
и
кажем
:
»
Прво
и
прво
све
ми
се
чини
,
да
не
може
бити
,
да
ја
теби
и
царевој
кћери
нисам
овде
на
сметњи
.
Ови
царски
двори
,
ове
царске
баште
сва
ова
госпоштина
што
се
цакли
у
диби
и
кадифи
,
све
то
лепо
приличи
царевој
кћери
и
царевом
везиру
,
али
што
ће
усред
тога
једна
проста
и
стара
Супкиња
сељанка
?
Као
мува
кад
падне
у
чинију
млека
,
тако
сам
ти
ја
у
овој
госпоштини
.
Хоћу
у
њој
да
се
удавим
.
Огрешила
бих
душу
,
кад
не
бих
казала
,
да
је
твоја
жена
једно
добро
дете
и
праве
царске
милости
према
мени
,
простој
сељанци
,
а
ти
си
добар
као
добар
дан
,
и
ако
си
везир
турскога
цара
!
«
Ризван
се
мало
насмеја
.
»
Прости
ме
ако
кажем
,
што
се
не
ваља
.
Стара
сам
,
бога
ми
,
године
су
!
Сви
сте
ми
добри
и
предобри
.
Али
кад
прођем
поред
оних
ваших
тица
са
кратким
кукастим
кљуном
и
зеленим
,
плавим
и
златним
перјем
,
за
које
ми
ова
деца
овде
кажу
да
говоре
турски
и
арапски
,
а
оно
све
те
тице
погледају
право
и
оштро
у
мене
,
па
некако
мудро
задрмају
главом
,
по
нека
закрешти
нешто
,
срдито
,
а
по
нека
прогунђа
нешто
,
па
се
окрене
од
мене
,
као
неће
ни
да
ме
гледа
!
А
ја
сама
себи
велим
:
Боже
благи
,
може
бити
они
то
сад
по
арапски
гунђају
:
»
а
шта
ће
та
сељанка
овде
?
Није
њој
место
овде
!
«
Ризван
се
слатко
и
гласно
насмеја
.
»
Слободно
ми
се
смеј
царев
везиру
!
И
још
ћеш
се
смејати
мојој
простоти
,
само
слушај
!
Прођем
по
перивоју
мало
;
седнем
тамо
под
ону
велику
и
стару
липу
.
Истом
седнем
,
а
оно
се
проспе
жубор
,
шапуће
лишће
,
шапуће
,
шапуће
,
па
тек
с
друге
стране
зашушти
јачи
шушањ
.
Окренем
се
,
погледам
и
видим
онај
велики
раст
.
Рекнем
у
себи
:
»
Бог
и
душа
:
као
да
горско
дрвље
ромором
овим
измеђ
себе
разговара
!
Слушам
и
ослушкујем
.
Јест
,
не
може
бити
друго
,
него
баш
говоре
.
А
шта
могу
друго
да
говоре
него
:
»
А
шта
ће
ова
сељанка
овде
?
!
«
Па
онда
ми
се
опет
учини
да
раст
захучи
липи
:
»
Чекај
ти
мирисна
сејо
,
кад
цар
гаврански
падне
на
моје
гране
,
замолићу
га
да
пошље
своје
гавранове
да
одлете
до
Лежимира
,
нека
загачу
дрвљу
и
камењу
:
како
се
Иконија
овде
,
шири
и
башкари
!
«
Па
онда
опет
њему
липа
тихо
шапуће
:
»
Кад
челе
падну
сутра
на
мој
цвет
,
замолићу
царицу
њихову
да
пошље
неколико
чела
,
нек
одлете
до
Лежимира
,
и
нека
тамо
по
ливадама
пронесу
од
цвета
до
цвета
,
и
од
листа
до
листа
:
како
се
Иконија
овде
медом
храни
,
у
свиленом
се
фистану
по
трави
шеће
,
и
златним
папучама
цвеће
гази
,
а
на
јадно
своје
село
и
не
мисли
!
«
»
Видим
!
«
рече
јој
Ризван
;
видим
,
жудиш
за
завичајем
!
«
»
Не
знам
ти
ни
сама
казати
,
да
ли
жудим
за
завичајем
.
Али
има
друго
нешто
што
знам
.
Стара
сам
,
свакога
часа
и
кад
се
не
надам
може
ме
Аранђео
крилима
куцнути
да
му
душу
предам
,
па
ме
страх
хвата
и
туга
ми
срце
стеже
кад
помислим
,
да
ће
кости
да
ми
труну
негде
у
овој
туђој
земљи
,
далеко
од
мојих
гробова
.
По
твојој
доброти
ти
би
и
пролио
сузу
,
али
ко
ће
наћи
попа
да
ми
гроб
прелије
и
прекади
и
да
ми
га
о
задушницама
опојава
?
Сахранићу
се
овде
као
незнана
и
некрштена
душа
,
па
ћу
се
и
на
оном
свету
изгубити
и
залутати
међу
несвоје
,
а
моји
ће
ме
узалудно
ишчекивати
и
изгледати
!
О
мајко
божја
смилуј
се
и
сачувај
ме
тога
!
«
Иконија
се
прекрсти
,
па
побожно
погледа
к
небу
.
Ризван
се
беше
снуждио
и
замислио
.
По
дужем
ћутању
узе
да
говори
овако
:
»
Моја
је
давнашња
жеља
била
да
те
нађем
,
да
те
поред
себе
имам
,
и
да
се
потрудим
да
бар
старост
своју
проведеш
на
миру
и
без
бриге
поред
мене
.
Ако
мислиш
,
да
ћеш
бити
срећнија
међу
својим
људма
,
добро
,
ево
ћу
да
ти
сазидам
конак
тамо
,
напунићу
га
сваком
згодом
,
наредићу
да
ти
се
из
моје
хазне
издаје
што
год
ти
и
колико
год
ти
треба
да
живиш
као
везирова
мајка
!
«
»
Не
треба
да
се
трошиш
толико
«
,
прихвати
благо
Иконија
;
»
и
ако
си
царев
везир
,
опет
и
твоја
хазна
има
дно
своје
!
«
»
Нека
потрошим
десет
хиљада
дуката
!
«
говораше
одсудно
и
топло
Ризван
;
»
нека
потрошим
и
двадесет
хиљада
,
ако
само
тиме
могу
да
купим
теби
за
твоје
старе
дане
нешто
среће
да
у
њој
поборавиш
жалост
своје
младости
,
па
нисам
скупо
платио
!
«
»
Десет
хиљада
дуката
!
Двадесет
хиљада
!
Истину
ли
говориш
цареви
везиру
?
!
«
рече
Иконија
,
па
уста
силно
узбуђена
.
»
Вере
ми
се
не
шалим
!
«
одговори
Ризван
мирно
и
озбиљно
.
»
Е
чекај
мало
!
«
рече
Иконија
сва
усплахирена
;
погледа
к
мору
,
поћута
,
прекрсти
се
и
рече
полагано
:
»
О
мајко
божја
и
богродице
!
Помози
ми
сада
!
«
Па
се
онда
опет
окрену
везиру
и
узе
да
говори
:
»
Што
ће
мени
конак
?
!
Још
коју
годину
,
па
ће
мој
конак
да
буде
неколико
педљи
црне
земље
покривено
бусени
.
Али
ако
си
ми
син
,
ако
хоћеш
да
се
твојој
мајци
бар
под
њену
старост
скине
тешки
камен
са
срца
,
а
са
душе
њене
црни
облак
,
који
сузама
дажди
,
онда
измоли
у
цара
ферман
:
да
сиротиња
раја
на
оним
урвинама
од
св
.
Јована
подигне
себи
нешто
црквице
!
Биће
то
твојој
мајци
за
душу
,
а
теби
за
здравље
.
Удари
се
Ризван
руком
о
колено
.
Подиже
се
хитро
на
ноге
.
Приђе
к
својој
матери
,
дохвати
је
за
обе
руке
и
рече
узбуђено
:
»
Што
ми
то
,
мајко
,
и
раније
не
помену
?
!
Али
нека
је
у
добри
час
!
Ево
ћу
испросити
у
цара
ферман
;
даћу
блага
колико
год
устреба
да
се
црква
сагради
,
да
јој
се
земље
,
млинови
и
виногради
купе
,
даћу
да
се
доведу
калуђери
па
нека
црква
пропоји
као
твоја
задужбина
,
а
на
славу
Бога
,
који
је
један
и
исти
и
Мусломанима
и
каурима
!
«
»
Хвалим
те
боже
!
Ево
сад
нађох
мог
сина
!
«
промуца
Иконија
кроз
плач
,
и
сад
први
пут
загрли
царева
везира
као
свога
сина
.
Везир
је
купио
био
од
Осман
-
аге
прокупачког
Лежимир
и
још
три
села
у
околини
,
начинио
од
њих
један
тимар
и
дао
га
своме
старом
пријатељу
Хусејин
-
аги
.
Хусејин
је
дао
везиру
своју
поштену
јуначку
реч
,
да
ће
да
чува
својом
сабљом
и
својом
главом
,
да
нико
од
бесних
Турака
и
Арбанаса
не
смета
,
да
се
црква
и
конаци
око
ње
саграде
,
а
после
и
да
је
брани
од
сваке
напасти
,
док
је
год
жив
.
Везир
му
преда
берат
,
којим
га
цар
утврђује
за
Тимар-
бега
из
Лежимира
,
и
други
берат
којим
цар
одобрава
да
Иконија
обнови
цркву
св
.
Јована
.
Требало
је
пуно
две
године
да
се
грађевина
са
свим
доврши
и
да
се
црква
изнутра
испише
.
Везир
је
пратио
својој
мајци
из
Солуна
неке
мајсторе
и
зографе
,
који
су
били
на
Светој
Гори
Атонској
и
који
су
се
хвалили
и
Иконији
и
народу
,
да
су
иконе
исписали
са
свим
онако
како
су
на
царском
иконостасу
у
Вилиндару
.
И
ако
је
Хусејин
-
ага
из
везирове
кесе
плаћао
све
мајсторе
,
Иконија
покрене
своје
село
,
да
и
оно
само
,
од
драге
своје
воље
,
снесе
камена
и
дрвене
грађе
за
цркву
.
А
сваке
суботе
она
и
друге
жене
из
села
,
доносиле
су
раденицима
понуде
у
погачама
,
сиру
,
кајмаку
и
вину
.
Иконија
је
готово
из
дана
у
дан
ишла
на
грађевину
,
није
што
се
тобож
у
том
нешто
разумевала
,
него
само
да
се
радује
гледајући
како
зидине
одмичу
у
висину
,
како
се
кров
саставља
и
како
се
по
средини
велико
кубе
лепо
извија
.
Преко
зиме
и
с
пролећа
нешто
често
побољеваше
,
па
се
побојаваше
да
не
умре
и
мољаше
се
гласно
Богу
,
да
је
још
не
позивље
на
онај
свет
,
док
не
чује
,
да
је
црква
опет
запојала
.
Кад
већ
све
би
готово
,
остајаше
само
да
се
на
десном
зиду
у
женској
цркви
испише
:
како
је
црква
обновљена
заузимањем
»
Иконије
,
матере
Ризвана
везира
«
.
То
је
тако
и
само
везир
желио
да
буде
.
Али
ту
Иконија
,
на
супрот
и
Хусејин
-
аги
и
свима
мајсторима
и
свом
селу
захтеваше
,
да
се
при
пречи
»
матере
Ризвана
везира
«
,
дода
још
:
»
а
подружја
Миленка
Хајдука
,
кога
Бог
да
прости
!
«
И
најпосле
морадоше
јој
попустити
,
и
написаше
како
је
желела
.
Село
посла
људе
своје
у
Пећ
патријару
с
поклонима
и
с
молбом
,
да
,
ако
већ
сам
не
може
,
пошље
кога
да
цркву
мироноше
и
да
одреди
три
калуђера
,
који
би
прихватили
манастир
,
цркву
послуживали
и
дохотке
са
њених
баштина
прибирали
.
Патријар
нареди
:
да
се
црква
посвети
у
очи
самог
Ивањ-дна
,
и
посла
уместо
себе
игумана
Дечанског
Јеротија
.
И
дође
игуман
Јеротије
са
шест
калуђера
,
и
дођоше
попови
из
Топлице
,
са
Ситнице
и
са
Ибра
,
и
искупи
се
народ
са
свих
страна
,
а
кнез
и
кметови
од
Лежимира
,
баш
као
домаћини
,
све
гологлави
дочекиваху
госте
.
»
Благо
вама
с
вашом
Иконијом
!
«
говораху
гости
Лежимирцима
.
И
гураху
се
,
да
се
подаве
,
ко
ће
пре
да
стигне
до
ње
,
да
јој
руку
као
светињи
каквој
пољубе
.
После
се
народ
највише
савијаше
око
старог
једног
богаља
,
који
сав
сед
као
овца
,
а
мрк
у
лицу
као
труо
пањ
,
пузећи
четвороношке
обилазаше
око
цркве
,
па
би
се
пред
сваким
од
тројих
врата
устављао
да
повиче
:
»
Хвалим
те
Боже
,
који
си
великом
твојом
и
чудесном
милошћу
подигао
цркву
,
коју
сам
ја
мојим
грехом
разорио
био
!
Слава
теби
,
Боже
,
слава
теби
!
во
вјеки
вјеков
,
амин
!
«
То
је
био
несрећни
Гавран
,
кога
је
Иконија
дала
донети
из
планине
,
па
наредила
:
да
му
се
у
конаку
манастирском
даде
једна
ћелијца
при
земљи
да
у
њој
до
смрти
станује
.
У
очи
самог
Ивањ-дна
,
игуман
дечански
с
мноштвом
калуђера
и
попова
посвети
цркву
и
одмах
ударише
у
велика
бденија
.
Милина
је
било
погледати
на
оној
лепој
летњој
ноћи
,
како
је
народ
прекрилио
био
порту
око
цркве
,
па
се
ућутао
једва
дише
,
само
да
чује
,
како
калуђери
и
попови
у
цркви
поје
и
читају
дванајест
великих
јеванђеља
.
Многи
се
старци
заплакаше
.
Иконија
се
строгим
постом
спремила
да
се
сутра
на
великој
летургији
причести
,
па
које
од
узбуђености
,
које
од
умора
,
клону
у
један
сто
у
женској
цркви
.
Притрчаше
јој
жене
и
изведоше
је
из
цркве
;
попрскаше
је
хладном
водом
и
дадоше
јој
гутљај
ракије
,
те
се
брзо
опорави
.
Оста
у
порти
на
трави
до
свршетка
бденија
.
Око
ње
се
искупише
кнез
и
главни
домаћин
из
њена
села
,
а
дођоше
после
и
калуђери
и
попови
и
одоше
сви
у
велику
трапезарију
,
да
се
мало
прихвате
.
»
Све
ми
је
Бог
преко
молитава
мојих
и
преко
очекивања
мојих
испунио
«
,
рече
Иконија
;
»
али
ми
остаде
једна
жеља
на
празно
.
Мислила
сам
,
како
би
лепо
било
,
да
на
овој
слави
нашег
села
и
наше
цркве
буде
с
нама
стари
отац
Никодије
.
Поменух
то
једном
поодавна
Хусејин
-
аги
,
а
он
јави
везиру
,
а
везир
посла
на
све
стране
,
и
нашем
Патријару
,
и
у
Свету
Гору
;
распитивало
се
и
распитивало
се
,
па
све
узаман
!
Како
га
у
онај
страшни
дан
нестаде
,
пропаде
му
и
траг
!
«
»
Знам
ја
«
,
прихвати
игуман
дечански
;
»
и
ми
смо
се
питали
за
то
.
Него
смо
се
сетили
нечега
.
Пре
тако
пет
година
,
дође
у
Дечане
неки
Србин
из
Далмације
,
који
се
враћаше
из
поклоненија
у
Јерусалиму
,
па
нам
узгред
причаше
,
како
је
тамо
наишао
на
једног
старца
Србина
калуђера
и
с
њиме
се
добро
упознао
.
Кад
су
се
растајали
,
стари
му
калуђер
рече
:
»
Молим
те
,
брате
,
кад
будеш
пролазио
кроз
српске
крајеве
,
кажи
свакому
духовнику
,
свакоме
попу
,
а
и
сваком
брату
Србину
:
поздравље
ти
од
оца
Никодија
,
нашао
је
у
Јерусалиму
српску
цркву
св
.
Саве
и
краља
Милутина
,
и
у
њој
се
на
коленима
молио
Богу
за
сиротињу
српску
,
и
кад
се
дигао
,
чуо
је
из
олтара
разговетно
ове
речи
:
»
Не
дај
се
Србине
!
«
»
И
ја
сам
слушао
,
да
је
Никодије
отишао
у
Јерусалим
,
па
тамо
и
преминуо
рече
један
други
калуђер
.
Сутра
дан
,
спремајући
се
да
пођу
на
јутрење
,
Иконија
исприча
својој
Макрени
шта
је
сневала
те
ноћи
.
»
Од
некуд
искрсну
отац
Никодије
,
сав
бео
као
овца
,
узе
ме
за
руку
и
рече
»
хајде
,
да
видиш
твоју
цркву
!
«
И
онда
као
обиђосмо
цркву
уђосмо
и
унутра
,
и
калуђер
,
онако
стар
,
метанисаше
пред
престоним
иконама
па
се
онда
окрете
мени
и
рече
:
»
Лепо
је
,
лепо
је
!
Ове
иконе
баш
као
у
Вилиндару
!
Него
хајде
сад
да
те
ја
водим
у
једну
другу
српску
цркву
!
«
Па
ме
онда
поведе
све
за
руку
;
пређосмо
бистар
један
поточић
,
па
онда
кроз
неко
смиље
изађосмо
у
једну
дивну
башту
.
Сунце
грануло
па
обасјало
цвеће
,
да
ти
очи
засену
од
јаре
.
Мало
даље
,
па
угледасмо
цркву
.
Али
каква
црква
!
Из
темеља
па
за
један
аршин
све
о
самог
црвеног
мерџана
;
па
онда
зидови
све
до
под
саму
стреју
од
самог
биљура
,
па
се
на
сунцу
преливају
у
све
дугине
боје
;
погледам
горе
,
а
кубета
све
од
бистрог
плавог
камена
драгог
,
па
покривена
златним
тепелуцима
.
Дођосмо
пред
главна
врата
,
а
она
све
од
самог
сребра
белог
као
млеко
;
пред
њима
два
златна
стуба
,
а
око
оба
стуба
увиле
се
гране
од
белог
и
плавог
јоргована
;
загледах
боље
и
пипну
прстом
,
кад
оно
није
природни
цвет
,
него
јоргованови
цветови
начињени
од
бисера
и
од
драгог
камења
.
»
Боже
благи
!
«
рекох
,
»
да
силног
богатства
и
дивне
лепоте
!
Овако
нешто
нема
ни
у
турског
цара
,
а
камо
ли
у
његова
везира
!
«
»
Е
,
сестро
моја
«
,
рече
ми
отац
Никодије
;
»
то
је
,
видиш
,
цар
Лазар
саградио
овде
за
своје
Србе
.
Ено
,
погледај
само
унутра
!
«
Ја
као
завирим
у
цркву
и
лепо
видим
,
где
на
јеном
престолу
,
десно
од
олтара
,
седи
цар
Лазар
,
чисто
га
ево
и
сад
гледам
;
крупне
очи
с
благим
погледом
,
дуге
косе
пале
на
рамена
,
по
кратка
,
густа
,
проседа
брада
,
долама
бела
,
као
да
је
од
сребрне
тканице
,
по
њојзи
крупна
пуцад
као
грудве
од
бисера
.
А
с
једне
и
друге
стране
поред
певница
стоје
патријарси
и
владике
у
златним
одеждама
,
и
као
чекајући
нешто
погледајући
к
вратима
.
»
Кога
ли
то
чекају
?
«
упитах
.
»
Чекају
тебе
,
да
те
причесте
!
«
рече
ми
отац
Никодије
.
А
ја
се
препадох
,
срце
ми
залупа
силно
и
ја
падох
на
праг
од
цркве
.
Тргох
се
из
сна
,
а
срце
ми
још
једнако
лупаше
као
да
хоће
из
груди
да
искочи
!
«
»
Е
па
то
је
!
«
узе
мудра
Макрена
да
тумачи
.
»
Синоћ
смо
о
оцу
Никодију
дуго
говорили
,
говорили
смо
с
игуманом
кога
је
Патријар
послао
,
легла
си
позно
и
уморна
,
мислиш
,
да
богме
,
на
причешће
које
ћеш
данас
да
примиш
,
па
све
се
то
помешало
и
ишарало
у
тај
лепи
сан
,
који
даће
Бог
да
је
на
добро
као
и
све
што
је
на
добро
испало
!
«
»
Нека
буде
у
свему
како
Бог
хоће
!
није
ме
већ
више
сртах
ни
од
смрти
.
Овде
сам
међу
својима
,
а
ето
је
се
црква
из
урвина
дигла
и
пропојала
!
«
Иконија
отиде
па
се
намести
пред
главним
вратима
од
цркве
.
Ту
хтеде
да
дочека
игумана
и
духовнике
,
који
ће
из
конака
доћи
да
почну
службу
.
Према
њој
,
на
другој
страни
од
црквених
врата
,
седео
је
на
земљи
богаљ
Гавран
.
Свет
нагрнуо
око
ње
и
с
једне
и
с
друге
стране
.
Вичу
јој
:
»
Е
,
Бог
те
благословио
!
«
»
Е
,
Бог
ти
дао
и
овога
и
онога
света
!
«
»
Ниси
ти
само
везирова
мајка
,
него
си
ти
мајка
све
ове
јадне
сиротиње
!
«
»
Е
вредило
је
да
прођеш
кроз
све
твоје
муке
,
кад
си
овакав
дан
доживела
!
«
А
они
који
беху
далеко
од
ње
,
довикиваху
јој
:
»
Ама
изиди
на
горњи
праг
од
цркве
,
да
те
сви
видимо
!
?
Има
нас
који
дођосмо
из
далека
;
дај
да
ти
очи
сагледамо
,
те
да
нашима
на
дому
кажемо
:
видесмо
цркву
божју
,
и
видесмо
угодницу
божју
!
Али
се
Иконија
снебиваше
да
изађе
на
горњи
мраморни
праг
од
цркве
,
па
да
је
сви
виде
и
гледају
,
него
оста
поред
врата
на
свом
месту
,
с
бледим
лицем
и
плачним
очима
.
У
томе
се
појавише
калуђери
од
конака
.
Сам
кнез
од
Лежимира
,
са
шубаром
испод
мишке
,
иђаше
напред
и
са
два
три
сељака
своја
с
муком
отвараше
пут
калуђерима
кроз
густе
гомиле
народа
.
Игуман
дечански
,
у
широкој
црној
мантији
са
гвозденим
крстом
о
гвозденом
ланцу
о
врату
,
са
високом
штаком
и
црним
бројаницама
,
корачаше
полагано
као
нека
страшна
светиња
.
Кад
већ
стиже
пред
саму
цркву
,
Иконија
му
се
маши
за
руку
,
заиска
смерно
његов
благослов
и
онда
поче
да
говори
гласно
,
да
се
на
далеко
чуло
:
»
Свети
оче
,
ово
је
данас
најсрећнији
дан
мога
живота
.
Бог
ми
је
дао
да
доживим
радост
да
видим
да
ова
црква
опет
пропоји
на
славу
његову
.
Моје
село
зна
да
има
преко
двадесет
и
шест
година
,
кахо
сам
хранила
овог
богаља
,
кога
ево
видите
овде
поред
твојих
ногу
.
Хранила
сам
га
и
чувала
од
људи
и
од
зверади
да
не
погине
,
али
му
у
срцу
никада
опраштала
нисам
.
Али
кад
је
мене
Бог
милостиви
оволиком
радошћу
данас
благословио
,
хоћу
ево
и
ја
њему
да
опростим
.
Гавране
,
нека
ти
је
проста
од
мене
свака
моја
суза
,
свака
моја
мука
,
сва
моја
туга
и
невоља
;
нека
ти
је
од
мене
све
просто
и
пред
Богом
и
пред
људма
!
»
»
Бог
те
благословио
!
Бог
ти
дао
!
»
зајеча
јадник
Гавран
гушећи
се
сузама
,
а
народ
то
прихвати
,
па
се
као
благи
талас
поваља
вика
:
»
Бог
ти
дао
!
Бог
те
благословио
!
«
Игуман
благослови
руком
богаља
па
рече
двојици
сељака
да
га
унесу
у
цркву
.
Али
се
Гавран
никако
не
даде
унети
,
него
пузећи
четвороношке
уђе
у
цркву
,
први
пут
сад
после
двадесет
и
шест
година
.
На
сваком
трећем
кораку
удараше
челом
о
мраморни
патос
,
па
викаше
у
глас
:
»
Слава
нека
ти
је
Господе
Боже
,
што
ме
грешника
пушташ
у
цркву
,
коју
си
ти
сам
од
суза
добре
једне
жене
саградио
!
«
За
њим
иђаше
игуман
водећи
левом
руком
Иконију
,
а
за
њима
остала
свита
.
Многе
се
жене
,
а
богме
и
понеки
људи
,
кад
видоше
овај
ретки
призор
гласно
заплакаше
.
Иконија
беше
бледа
и
корачаше
гледајући
смерно
пред-а-се
.
Калуђери
дечански
дивно
одслужише
летургију
,
па
онда
пред
сам
свршетак
узеше
причешћивати
народ
.
Прво
причестише
Иконију
,
па
онда
редом
ко
се
исповедио
и
приступио
.
Док
се
други
народ
причешћивао
,
дотле
се
у
једном
куту
цркве
црни
Гавран
исповедаше
тројици
калуђера
,
Кад
калуђери
чуше
све
шта
је
и
како
је
било
,
препадоше
се
и
не
смедоше
му
читати
опроштајне
молитве
,
него
одоше
у
олтар
и
казаше
све
игуману
Јеротију
.
Изађе
и
сам
игуман
у
пуној
одежди
па
рече
Гаврану
:
»
По
опроштају
који
си
од
Иконије
добио
,
по
благослову
који
ја
од
светог
патријара
имам
по
сили
власти
коју
нам
је
Бог
дао
,
и
са
вером
у
источник
неисцрпне
милости
коју
нам
је
Господ
Исус
Христос
отворио
,
ја
ћу
да
ти
читам
опроштајне
молитве
!
«
И
онда
му
их
он
очита
,
те
Гавран
,
плакајући
у
глас
као
мало
дете
,
одмиле
до
пред
царске
двери
и
причестише
га
Одоше
гости
одабрани
да
под
вењак
седну
за
совру
.
Посадише
игумана
дечанског
у
врх
совре
,
па
онда
калуђере
и
попове
све
по
старешинству
,
па
онда
кнезове
од
суседних
села
и
друге
главне
људе
.
Навалише
и
игуман
и
калуђери
и
сви
гости
на
Иконију
да
седне
,
али
их
она
смерно
мољаше
да
је
пусте
да
њих
,
као
најмилије
госте
,
које
је
икада
у
своме
животу
имала
,
двори
на
овај
велики
дан
за
њу
.
И
учинише
јој
по
вољи
и
оставише
је
да
стоји
близу
зачеља
од
совре
.
Много
је
била
бледа
и
уморна
.
Овда
и
онда
прихватила
би
се
за
најближи
стубац
од
вењака
и
мало
се
на
њ
наслонила
.
Дође
време
да
се
диже
у
славу
.
Усташе
сви
на
ноге
и
игуман
дечански
узе
дивно
говорити
:
о
Богу
,
о
народу
,
о
црквама
божјим
,
о
искушавањима
кроз
које
Бог
по
некад
води
свој
народ
,
и
како
је
народ
,
који
је
веран
остао
прелазећи
кроз
долину
смрти
,
нашао
,
да
га
Бог
на
излазу
из
ње
дочекује
изванредним
и
великим
милостима
.
Сви
беху
дубоко
потресени
и
смерно
пише
у
славу
божју
.
Напише
и
Патријару
пећском
и
васеленском
и
свима
другима
.
Па
се
онда
опет
диже
игуман
дечански
и
поче
овако
:
»
Во
Христу
братија
моја
,
децо
моја
,
христољубиви
и
благочестиви
народе
!
За
ову
велику
данашњу
радост
нашу
,
за
ову
утеху
,
која
ће
да
буде
и
нама
и
дуго
после
нас
,
онима
који
иза
нас
настану
,
коме
имамо
да
захвалимо
?
Прво
Господу
Богу
,
који
ево
и
у
овој
прилици
показа
да
неће
да
нас
остави
да
до
краја
пропаднемо
,
а
одмах
за
тим
имамо
да
захвалимо
оној
жени
,
доброј
и
смерној
,
од
суза
које
је
Бог
ову
цркву
и
саградио
,
како
јутрос
праведно
рече
један
страшни
грешник
,
а
сада
примљени
и
опроштени
покајник
пред
Богом
.
У
име
наше
свете
цркве
,
у
име
нашег
светог
Патријара
,
у
име
целог
клира
и
у
име
сиротиње
раје
,
нека
јој
је
вечна
хвала
!
Немам
речи
...
и
које
речи
имам
ево
ми
запињу
у
грлу
...
немам
речи
да
опишем
какво
је
велико
добро
овим
своме
народу
учинила
.
Није
само
запалила
свећу
да
јој
за
њену
душу
вечно
гори
,
него
је
запалила
буктињу
да
разгања
мрак
који
је
нас
,
бедни
српски
народ
притиснуо
.
Њено
ће
име
да
се
помиње
као
једно
добро
и
светло
име
докле
је
год
народа
српског
.
И
треба
тако
.
А
сад
браћо
у
здравље
ктиторке
овог
светог
храма
,
у
здравље
наше
добре
,
сиротињске
мајке
,
Иконије
!
«
Диже
се
усклик
од
народа
као
грмљавина
,
и
разнесе
на
све
стране
,
а
како
се
он
губљаше
у
даљини
прихватан
од
гомиле
до
гомиле
,
диже
се
око
совре
слаткогласно
брујање
калуђерског
»
Многаја
љета
!
«
Јадна
Иконија
подизаше
десну
руку
према
игуману
,
као
да
га
преклиње
,
да
не
говори
о
њој
,
а
леву
притискаше
на
срце
.
А
кад
се
осу
грмљавина
од
клицања
и
кад
се
из
ње
изви
оно
»
многаја
љета
«
,
она
пребледе
,
пожуте
,
пребледе
опет
,
промуца
неколико
речи
,
које
нико
не
чу
у
оној
ори
,
па
паде
на
земљу
као
да
је
муња
ударила
.
Притрчаше
јој
игуман
и
неколики
гости
у
њеној
близини
,
дотрчаше
и
неке
жене
из
гомиле
света
,
који
се
око
вењака
скупио
био
,
али
већина
калуђера
није
видела
шта
би
,
него
својски
довршиваху
своје
»
многаја
љета
«
.
Кад
га
свршише
,
онда
сви
скочише
иза
совре
пренеражени
и
искупише
се
око
Иконије
.
Две
крупне
сузе
откидоше
се
испод
њених
дугих
трепавица
,
и
полагано
клизаху
се
низ
њено
бледо
,
али
савршено
мирно
лице
;
око
углова
од
усана
станио
се
један
тих
једва
приметан
осмех
.
Са
те
две
сузе
и
са
тим
тихим
осмехом
опростила
се
с
овим
светом
у
тренутку
највеће
своје
славе
Иконија
,
везирова
мајка
!
Тако
се
звало
*
*
*
седмогодишше
+
+
+
прибирање
+
+
+
и
одвођење
мушке
+
+
+
деце
+
+
+
рајине
,
којим
се
војска
турска
и
+
+
+
државна
+
+
+
*
*
*
служба
*
*
*
снабдевала
*
*
*
најбољом
крвљу
*
*
*
хришћанском
.
