147
СРПСКА
КЊИЖЕВНА
ЗАДРУГА
147
.
ЈЕЛЕНА
Ј
.
ДИМИТРИЈЕВИЋ
.
НОВЕ
.
РОМАН
.
БЕОГРАД
.
НОВА
ШТАМПАРИЈА
ДАВИДОВИЋ
-
ЉУБ
.
М
.
ДАВИДОВИЋА
.
1912
.
И
Пред
једном
лепом
кућом
,
двоспратном
,
са
шалонама
и
с
три
балкона
,
на
грчком
Пиргусу
а
турским
-
Јалијама
,
где
су
летњиковци
солунских
богаташа
,
у
једно
лепо
мајско
јутро
,
зауставише
се
кола
;
и
док
кочијаш
,
Арнаутин
,
у
арнаутском
оделу
,
затезаше
вођице
танконогим
ватреним
вранцима
с
посребреном
оправом
,
с
бока
тих
кола
скочи
млад
црнац
,
дилавер
,
у
рединготу
,
крутој
огрлици
и
фесу
,
и
отворив
вратанца
,
окрете
им
леђа
и
пружи
мишицу
,
а
из
кола
изиђоше
три
хануме
и
једна
робиња
,
све
у
црним
чаршафима
,
то
јест
хаљинама
за
излазак
,
и
с
густим
црним
печима
,
веловима
,
на
лицу
.
Она
прва
што
сиђе
,
много
се
ослони
на
дилаверову
пружену
мишицу
.
Чим
залупаше
тучним
звекиром
на
високој
гвозденој
капији
те
лепе
куће
,
опкољене
дивним
парком
а
покривене
лозом
,
бршљаном
и
дивљом
ружом
,
много
исцветалом
,
хануме
,
кроз
гвоздену
ограду
,
сасвим
европску
,
опазише
једну
дежмекасту
црнкињу
,
капиџику
.
Она
им
отвори
,
и
кад
уђоше
,
пољуби
им
скут
и
пође
пред
њима
,
поведе
их
уском
стазом
посутом
ситним
шљунком
;
а
оне
,
идући
тихо
,
господски
,
бацаху
погледе
у
кратко
ошишану
траву
прошарану
жбуновима
руже
и
јасмина
и
бокорима
јоргована
,
у
две
грдно
велике
„
рунделе
“
као
два
дивна
уметничка
ћилима
од
цвећа
,
у
водоскок
,
у
кипарисе
око
ограде
,
смокве
и
палме
,
у
лимуне
пред
кућом
и
олеандре
,
који
су
надвисили
кућни
кров
.
Ишле
су
једна
за
другом
,
најстарија
,
на
млађа
,
па
најмлађа
,
па
робиња
са
шареном
бошчом
у
руци
;
и
кад
бише
до
пола
дворишта
,
или
боље
рећи
дивнога
парка
,
отворише
се
кућна
врата
и
појавише
се
из
куће
три
хануме
,
као
Гркиње
или
Јеврејке
,
развијене
:
да
дочекају
госте
.
У
предсобљу
се
бејаше
наместила
у
два
реда
женска
послуга
.
„
Сефа
гелдиниз
!
“
узвикнуше
радосно
домаћице
.
„
Сефа
булдумиз
!
“
одговорише
,
такође
радосно
,
гошће
.
Гошће
се
развише
.
Као
укућанке
,
и
оне
су
европски
обучене
.
Али
једна
од
њих
,
мршава
висока
старица
,
у
белој
памучној
антерији
је
,
и
с
кратко
подсеченом
сребрном
косом
.
Осим
те
старице
,
све
у
собу
одоше
с
ципелама
.
Читав
буљук
послуге
похита
за
њима
,
а
једна
робиња
однесе
њине
чаршафе
,
„
пелерине
“
и
печа
,
да
их
завије
и
остави
у
јашмак-одају
.
У
мусафир-одаји
,
то
јест
соби
за
госте
,
не
беше
ништа
турско
,
само
један
врло
мали
мангал
,
за
кафу
и
цигаре
,
коме
овде
није
место
,
јер
је
топло
те
су
сви
прозори
отворени
,
да
у
собу
„
уђе
и
мирише
мај
“
...
У
соби
наста
грљење
и
нежно
притискивање
лица
на
лице
,
пљескање
по
плећима
и
узвикивање
„
о
,
машалла
!
“
А
тек
што
поседаше
,
стара
,
преко
обичаја
турског
,
већ
упита
за
здравље
домаћиново
;
и
кад
јој
једна
четрдесетогодишња
ханума
,
у
сукњи
и
блузи
и
старомодној
европској
фризури
,
одговори
да
је
„
хвала
Богу
“
здрав
,
она
рашири
десну
руку
на
прсима
,
погледа
у
стихове
из
корана
који
вишаху
над
једним
вратима
,
подиже
се
и
,
са
сузама
у
очима
,
узвикну
:
„
О
,
Шућур
!
“
И
понова
грљење
и
љубљење
скута
старици
.
По
здрављењу
,
по
радости
види
се
да
су
најрођенији
род
.
То
је
свекрва
са
снахама
и
унукама
,
мајка
Ибрахим-Хасана
и
Исмаил-Ахмеда
,
два
богата
Цариграђанина
који
су
се
доселили
у
Солун
још
пре
двадесет
година
.
Ибрахим-Хасан-бејов
харем
дошао
је
у
госте
Исмаил-Ахмед-бејову
харему
,
из
Старога
Солуна
у
Нови
Солун
,
од
Алаџа-Имарета
на
Јалије
,
крај
мора
:
да
ту
проведе
мај
.
Послужише
их
цигаром
и
кафом
.
И
још
по
једанпут
се
поздравише
,
па
почеше
да
се
разговарају
,
полако
,
„
господски
“
...
Старичине
унуке
,
од
једног
сина
и
од
другог
,
две
младе
,
врло
лепе
девојке
,
значајно
се
погледаше
и
осмехнуше
,
и
упитавши
бабу
да
ли
јој
нису
што
потребне
,
изиђоше
и
одоше
у
једну
собу
окренуту
мору
,
с
мало
отвореним
шалонама
,
па
брзо
пређоше
у
другу
из
баште
,
где
бејаше
много
прозора
,
и
сви
широм
отворени
.
Да
је
ово
девојачка
соба
,
види
се
по
силном
мирису
и
по
многим
инструментима
за
свирање
;
да
је
ово
соба
савремене
муслиманке
,
нове
,
како
те
савремене
,
француске
васпитанице
,
себе
зову
,
види
се
по
свакојаким
ситницама
,
по
клавиру
,
по
столу
за
писање
и
по
полицама
с
француским
и
енглеским
књигама
.
Седоше
,
обе
у
једну
наслоњачу
,
загрлише
се
и
почеше
да
се
разговарају
,
француски
.
Гошћа
се
жалила
како
јој
је
отац
љут
,
како
се
врло
бојала
да
их
неће
пустити
да
проведу
мај
на
Јалијама
;
хвалила
се
неном
;
говорила
је
како
њена
мајка
и
сад
као
увек
само
пеки
,
како
по
њиховој
кући
по
вас
драги
дан
пеки
,
само
да
је
мир
.
—
Ја
свирам
у
пијано
и
мислим
на
Мадмоазел
.
О
,
ако
се
не
врати
!
Шта
ћу
ја
јадна
сама
?
Кажи
,
душо
Мерсије
?
упита
гошћа
.
—
Шта
ћеш
?
Да
се
удаш
,
срце
Емир
,
одговори
домаћица
.
—
Quelle
idée
!
узвикну
она
.
За
кога
?
—
За
старотурчина
,
одговори
Мерсије
уозбиљивши
се
.
—
У
гору
и
камен
!
рече
гошћа
уплашено
и
скочи
.
Напослетку
,
ја
сам
још
млада
,
душо
Мерсије
.
—
Don't
speak
so
foolishly
!
узвикну
Мерсије
озбиљно
и
имитујући
потпуно
њину
енглеску
учитељицу
,
да
гошћу
насмеје
.
—
Don't
speak
so
foolishly
!
понови
домаћица
а
гошћа
се
зацени
од
смеха
гледајући
је
у
њене
стиснуте
вилице
.
—
O
yes
!
It's
stupid
!
Млада
,
а
напунила
осамнаест
година
!
И
ја
.
Обе
смо
већ
зреле
девојке
,
јер
смо
Азијатке
.
Гошћа
престаде
да
се
смеје
и
рече
:
—
Ми
смо
нове
,
а
оне
су
Европљанке
,
Францускиње
.
Шта
ми
имамо
азијатско
?
Ни
говор
,
ни
хаљине
,
чак
ни
ход
,
чак
ни
покрете
.
—
Чак
ни
мисли
,
чак
ни
осећања
,
је
ли
,
Емир
?
—
И
то
не
,
заврши
гошћа
па
опет
седе
у
наслоњачу
,
загрли
се
са
сестром
од
стрица
и
удесише
,
врло
тихо
,
једну
сентименталну
и
монотону
турску
песмицу
,
на
се
засмејаше
што
певају
турски
,
и
запалише
по
цигару
,
извише
мало
врат
и
почеше
с
много
емоције
:
Come
!
O
,
come
my
life's
delight
!
“
Наједанпут
,
домаћица
прекиде
песму
и
рече
:
—
Збиља
!
је
ли
се
ханум-јенђе
помирила
с
Мондије-ханумом
?
А
гошћа
се
наљути
,
извуче
се
из
сестрина
загрљаја
и
рече
:
—
Нећу
више
с
тобом
.
Сут-ана
!
моја
слатка
сута
како
лепо
име
има
,
а
пакосне
хануме
дадоше
јој
надимак
.
Па
и
ти
,
Мерсије
;
нисам
знала
да
си
пакосна
.
—
Well
!
-
Је
ли
се
ханум-јенђе
помирила
с
Нурије-ханумом
?
—
Није
,
и
неће
!
Један
капиџик
од
целог
комшилука
,
па
и
он
затворен
.
Кад
год
у
њ
погледам
,
ја
заплачем
.
Мерсије
изненада
пређе
на
нешто
сасвим
друго
.
То
је
био
њен
обичај
.
Сувише
жива
,
она
није
могла
да
се
задржава
дуго
на
једном
предмету
.
—
Јуче
сам
видела
Жути
Врскапут
...
Сретосмо
се
,
он
ми
се
загледа
у
очи
,
ја
се
спотакох
.
—
Да
се
мени
загледа
у
очи
мушко
,
ја
бих
пала
.
А
женско
,
жена
,
мени
је
пријатно
...
Волела
бих
да
знам
тога
твога
Жутог
.
—
Јуче
је
био
у
црном
капуту
,
али
он
је
мени
Жути
Врскапут
,
као
и
онај
други
Браон
Фес
,
као
и
онај
трећи
К—К
.
—
Ко
ти
је
тај
?
!
Тога
ниси
помињала
!
упита
Емир
врло
радосно
.
—
Један
младотурчин
.
Дошао
са
школовања
у
Паризу
.
—
Па
где
си
га
ти
видела
по
Богу
?
упита
гошћа
још
радозналије
.
—
У
кући
,
у
соби
...
Седела
сам
с
њим
,
код
његове
тетке
.
—
Ти
!
—
Ја
...
Ја
.
—
С
мушким
!
!
—
O
,
yes
!
Али
шалу
па
страну
,
умало
не
умрех
,
испрва
,
а
после
...
ослободих
се
,
и
не
допаде
ми
се
:
француски
говори
,
тврдо
изговара
que
...
А
уображен
!
!
Буни
се
што
сам
покрила
главу
и
што
не
умем
с
мушким
да
говорим
.
„
Quelle
honte
!
Quelle
honte
!
“
узвикује
тако
надувено
.
Уображен
.
Његова
тетка
прича
му
да
Емине-Семије-ханум
хоће
да
се
развијемо
,
он
то
одобрава
и
на
сва
уста
грди
наше
обичаје
и
друштво
.
—
Мерсије
,
ја
не
бих
могла
с
човеком
!
А
замисли
европске
балове
.
Загрљена
с
човеком
...
игра
!
И
како
европска
жена
гледа
кад
јој
муж
игра
с
туђом
женом
?
!
Читам
,
слушам
то
као
бајку
„
Царев
син
заљубио
се
у
слушкињу
“
.
Али
ово
ми
и
није
чудновато
.
И
сад
нам
се
везирови
синови
заљубљују
у
робиње
и
узимају
их
за
жене
.
Ти
си
много
слободнија
од
мене
.
Теби
отац
не
брани
да
носиш
јелдрме
и
башјорти
,
то
што
мој
отац
зове
„
европски
огртач
за
прашину
и
европска
махрама
за
позориште
“
.
—
Зацело
,
Емир
јагње
,
ти
си
завијена
као
Арнаутка
и
не
смеш
пешке
одавде
донде
.
—
Моја
несрећа
!
...
А
то
...
што
си
седела
с
мушким
,
смем
ли
да
кажем
неком
?
упита
Фатма
.
—
Смеш
само
нашој
другарици
Ариф-тејзи
.
Њено
име
као
да
је
за
њу
измишљено
,
јер
она
је
ариф
.
—
Слатка
моја
Ариф-тејзе
!
рече
гошћа
нежно
.
Пакосне
хануме
кажу
:
„
Женски
Хилми-Паша
.
Он
изводи
реформу
у
држави
,
она
у
друштву
"
.
И
грде
је
због
Францускиње
.
„
Пофранцузила
се
!
“
Али
,
голо
дрво
нико
не
погледа
,
на
лиснато
бацају
очи
,
на
родно
камење
.
Мерсије
ућута
и
замисли
се
.
Емир
је
држала
да
она
мисли
о
Ариф-тејзи
,
али
Мерсије
узвикну
:
—
Ах
!
шешир
!
Кад
би
дошао
дан
да
метнем
на
главу
шешир
,
ја
бих
скакала
од
среће
,
јагње
Емир
.
—
А
ја
бих
,
душо
Мерсије
,
полудела
од
радости
.
И
мада
су
говориле
француски
,
тргоше
се
и
ућуташе
,
кад
у
собу
уђоше
две
робиње
.
Обе
су
врло
лепе
.
Домаћица
се
зове
Зехра-Мерсије
а
гошћа
Емир-Фатма
.
Једна
Туркиња
овако
их
је
описала
.
„
Обе
су
високе
као
селвије
,
и
танке
да
би
их
могле
обухватити
и
оне
женске
руке
што
се
занимају
само
везом
;
у
обе
су
очи
као
бадем
,
само
у
ове
с
Јалије
плаве
,
а
у
оне
од
Алаџа-Имарета
црне
;
од
њиног
погледа
човек
се
опија
као
од
вина
с
бенђелуком
;
у
повијама
имају
елиф
(
а
)
као
црном
бојом
направљено
;
у
Мерсије
коса
као
поморанџина
кора
,
у
Емире
као
од
печеног
кестена
љуска
,
и
сјајна
као
зрела
маслинка
.
Мерсије
има
мало
повећа
уста
,
Емир
као
саказ-кутију
од
љуске
орахове
превучене
црвеним
атлазом
;
у
обе
подвољак
округао
па
као
незагризена
јабука
;
у
обе
грло
као
неоткинут
крин
,
а
Емир-Фатми
је
на
грлу
,
мало
у
лево
,
младеж
као
најситније
зрнце
пржене
мока
кафе
.
Па
какве
су
њене
руке
,
њене
ноге
!
Емир-Фатма
има
једнога
белог
гаћастог
голуба
,
кога
из
скута
храни
,
па
као
тога
голуба
крила
,
такве
су
њене
руке
.
Мерсије
иде
мало
потешко
,
а
Емир
као
да
не
стаје
на
земљу
,
и
извија
се
као
змијица
;
и
има
глас
као
неј
то
јест
дервишку
свирку
у
текијама
:
тај
глас
подиже
човека
,
узноси
га
на
небо
и
преводи
преко
срата
,
(
моста
од
длаке
)
.
Да
је
неко
праведан
као
дете
,
огрешио
би
се
кад
би
погледао
у
лице
,
или
у
око
,
у
уста
,
у
подвољак
,
у
грло
,
у
руку
,
у
ногу
,
нарочито
у
танку
половину
—
Емир-Фатму
.
“
Оне
су
то
описивање
чуле
и
наљутиле
се
.
Оне
би
волеле
да
их
описују
као
Французи
своје
јунакиње
из
романа
.
Оне
живе
у
Турској
,
а
сањају
о
Француској
.
Сваки
дан
читају
нешто
ново
и
чезну
за
тим
туђим
,
непознатим
,
далеким
светом
.
Пошто
су
се
наразговарале
,
свирале
су
симфоније
и
плакале
;
а
после
су
,
са
сузним
очима
,
читале
из
романа
поједина
места
и
,
црвенећи
,
криле
лице
на
грудима
једна
другој
.
И
шта
је
то
што
их
толико
растужује
и
узбуђује
?
—
Љубав
.
„
Ја
сам
се
могла
заљубљивати
у
муслиманке
,
док
се
нисам
заљубила
у
Францускињу
,
"
рече
Емир
.
И
помињаху
предмете
своје
љубави
—
жене
!
Као
пансионаткиње
што
се
заљубљују
у
калуђерице
,
тако
и
ове
,
док
су
врло
младе
,
у
своје
учитељице
,
ако
их
имају
,
или
у
пријатељице
својих
рођака
...
Само
ове
,
немајући
додира
с
људима
,
продужују
то
и
доцније
.
Емир
се
бејаше
заљубила
у
једну
младу
Парижанку
,
пријатељицу
своје
гувернанте
,
која
им
често
долажаше
.
Седећи
према
њој
и
гледајући
њену
тоалету
,
нарочито
њен
шешир
,
њено
европско
држање
,
слушајући
њен
говор
,
не
шта
говори
већ
како
говори
,
француски
,
опијаше
се
и
сањаше
чудновате
снове
:
да
је
човек
,
муж
те
њој
миле
странкиње
.
А
пошто
гошћа
отиде
,
она
гледа
да
остане
у
соби
сама
,
да
мирише
јастук
на
који
се
та
страна
жена
наслањала
,
и
који
је
мирисао
на
хелиотроп
...
Кад
би
после
овога
изишла
пред
матер
и
бабу
,
црвенела
би
од
стида
и
крила
очи
.
Весела
девојчица
промени
се
,
уозбиљи
се
,
и
сваки
час
беше
врло
замишљена
.
То
опази
њена
мајка
и
као
права
Туркиња
сети
се
шта
је
,
те
једнога
дана
замоли
ту
страну
жену
да
им
више
не
долази
,
пошто
дође
и
каже
да
мора
да
путује
,
с
мужем
,
инжињером
,
чак
у
Каиро
.
Опа
се
није
устезала
да
каже
странкињи
због
чега
не
треба
да
им
долази
.
Овој
бејаше
жао
,
али
ипак
дође
„
да
им
каже
збогом
"
.
При
растанку
,
она
страсно
пољуби
лепу
заљубљену
турску
девојчицу
,
пољуби
је
у
оба
ока
и
у
уста
.
Од
пољупца
у
уста
,
Емир
се
изгуби
и
заплака
,
гласно
,
као
кад
је
била
мала
,
а
„
последње
збогом
“
обори
је
у
постељу
.
Мајка
јој
се
уплаши
те
је
онако
болесну
одведе
у
Скопље
,
да
се
међу
непознатим
и
веселим
харемима
разгали
.
Кад
се
отуд
,
после
неколико
месеца
,
вратише
,
она
не
бејаше
тужна
,
али
не
бејаше
ни
весела
,
јер
турско
друштво
је
више
не
занимаше
,
а
њихова
кућа
чињаше
јој
се
празна
.
„
Како
ћемо
овако
саме
,
нене
?
“
упита
бабу
;
а
она
јој
нежно
одговори
:
„
Фатма
,
чедо
,
па
нас
никад
није
било
више
:
сви
смо
,
Богу
хвала
,
живи
.
“
Она
се
трже
:
сви
њени
ту
су
,
а
њој
се
ипак
чини
да
нема
некога
који
је
испуњавао
ову
кућу
.
Данас
помиње
Парижанку
више
но
обично
„
отуд
што
мирише
јасмин
“
.
—
И
онда
је
било
пролеће
,
и
јасмин
просто
гуши
.
На
њу
ме
подсећа
,
увек
,
и
дување
ветра
,
и
реч
рéцомпенсе
.
„
Est-ce
la
récompense
,
mon
enfant
?
“
упитала
ме
је
кад
ми
је
једанпут
наместила
витице
а
ја
се
изгубила
и
пољубила
је
.
„
То
ће
те
подсећати
на
њу
,
док
се
не
заљубши
у
човека
.
“
—
Кад
би
тај
човек
био
Француз
,
ја
бих
се
у
њега
заљубила
.
Али
где
да
нађем
човека
?
У
кући
затворена
,
па
улици
у
затвореним
колима
.
Видим
по
некога
кроз
решетке
,
кроз
колске
прозоре
,
али
то
није
ништа
.
Понекад
ми
дође
да
поломим
решетке
...
Тако
ми
дође
,
али
ми
се
још
никад
није
подигла
рука
.
Мерсије
,
мој
муж
мора
свирати
у
пијано
,
знати
енглески
и
говорити
француски
као
Мадам
.
Ја
с
таквим
мужем
не
бих
волела
да
живим
овде
,
те
бих
молила
Бога
да
нешто
скриви
и
да
га
прогнају
:
да
с
њим
идем
у
свет
,
у
Париз
.
Ах
,
Париз
!
.
.
Ми
овде
не
живимо
,
већ
животаримо
.
„
Живот
вам
је
анималан
,
“
каже
Мадмоазел
.
„
Једете
,
пијете
,
спавате
“
...
Шта
је
живот
и
његова
борба
,
ми
не
знамо
,
Мерсије
.
Нама
је
све
готово
,
и
ми
смо
несрећне
.
—
Кад
се
понекад
размислим
како
живимо
...
рече
Мерсије
.
—
Дође
ти
да
се
убијеш
,
је
ли
,
душо
?
Кад
ништа
не
мислим
ја
сам
весела
:
певам
,
свирам
,
читам
.
Нене
ме
зове
кумријом
,
зато
што
јој
певам
.
Размисли
,
сестро
.
Кад
се
удамо
:
муж
,
деца
,
данас
на
Јалијама
,
сутра
на
Молосу
—
колима
.
Оне
нижег
сталежа
боље
пролазе
,
њих
је
увек
пуна
чаршија
.
А
Донме
?
Колико
сам
пута
зажалила
што
нисам
Донме
,
Бог
нек
ми
опрости
,
те
да
идем
готово
развијена
,
да
сам
по
ваздан
у
чаршији
,
да
пред
вече
седим
крај
широм
отворена
прозора
,
да
се
загледам
у
очи
женама
и
људима
.
Ја
мислим
да
се
Донмама
чак
јављају
људи
,
кад
их
сретну
на
улици
и
познаду
их
.
А
како
да
их
не
познаду
кад
су
скоро
развијене
!
Ја
просто
обожавам
Донме
,
зато
што
су
смеле
.
Бар
то
није
смелост
бити
муслиманка
и
ићи
развијена
кроз
град
где
има
муслимана
као
што
је
мој
отац
?
На
њиним
свадбама
међу
њима
се
прошетају
и
људи
,
а
оне
,
по
неке
,
метну
на
главу
—
џепну
марамицу
.
Једне
су
сасвим
гологлаве
.
О
,
што
нисмо
као
неке
наше
другарице
што
знају
само
турски
и
за
свашта
вичу
кисмет
?
!
О
јадне
ми
ако
нас
удаду
за
неке
свршене
правнике
у
кафеним
кафтанима
и
белим
чалмама
,
па
ми
да
им
се
обучемо
,
а
они
,
кад
из
чаршије
дођу
,
да
нас
и
не
погледају
,
и
ако
смо
се
за
њих
обукле
,
већ
прво
да
узму
абдест
и
да
клањају
,
па
тад
,
с
бројаницама
,
да
седну
у
једном
ћошету
.
Сестро
,
пре
бих
скочила
у
море
него
што
бих
се
за
таквог
удала
.
Шта
би
ме
се
тицало
куда
ће
ми
отићи
душа
?
А
ко
зна
да
ли
и
има
онога
света
?
Ја
памтим
шта
је
говорила
Мадам
.
Свет
,
Мерсије
,
то
је
за
мене
нешто
далеко
као
небо
,
тај
свет
који
сам
из
књига
познала
и
о
коме
ми
је
толико
причала
Мадмоазел
и
Мадам
.
О
томе
свету
сањам
и
ако
његову
даљину
не
могу
да
појмим
.
Па
они
дивни
градови
,
на
сликама
!
Али
ја
чак
и
Солун
не
познајем
,
и
ако
сам
се
у
њему
родила
и
одрасла
.
Заћута
,
и
пођоше
јој
сузе
.
—
Што
плачеш
,
око
моје
?
Шта
ја
више
знам
?
Истина
,
смем
да
идем
пешке
,
смем
да
обучем
јелдрме
и
да
на
главу
метнем
башјорти
.
Али
,
шта
је
то
?
Уместо
да
јој
нешто
одговори
,
Фатма
се
приљуби
уз
њу
.
Обе
се
замислише
.
Дубоке
Емир-Фатмине
очи
приковаше
се
за
једну
тачку
на
зиду
,
где
без
сумње
она
виде
тај
туђи
свет
,
свет
ван
Солуна
,
далеки
Париз
,
где
се
родила
Мадмоазел
,
и
Мадам
...
Овакви
разговори
и
њима
слични
понављали
су
се
сваки
дан
,
кад
су
биле
саме
.
Али
,
кад
су
биле
саме
?
И
ноћу
и
дању
гости
.
Ноћу
Туркиње
,
дању
странкиње
.
Јер
нема
ваљда
ниједне
странкиње
која
дође
у
Турску
,
нарочито
у
њене
веће
градове
,
да
не
гледа
,
на
сваки
начин
,
да
уђе
у
хареме
...
А
стране
путнице
уводиле
су
у
хареме
странкиње
што
у
Солуну
живе
.
Прво
су
их
водиле
Емир-Фатминој
Ариф-тејзи
,
па
после
другим
ханумама
за
које
су
знале
да
воле
Европу
.
Кад
год
су
хтеле
да
покажу
путницама
какву
велику
турску
кућу
,
странкиње
су
их
водиле
Исмаил-Ахмед-бејову
конаку
.
Он
је
диван
,
а
и
на
дивном
месту
крај
мора
.
И
тако
Емир-Фатми
за
читави
месец
дана
чинило
се
као
да
није
у
Солуну
.
Данас
Енглескиње
,
сутра
Францускиње
,
прексутра
Немице
.
И
девојке
су
се
осећале
срећне
што
су
са
сваком
могле
говорити
њеним
матерњим
језиком
.
Путнице
су
бивале
изненађене
што
су
у
„
земљи
незнања
"
нашле
толико
„
знања
“
,
а
странкиње
које
су
их
доводиле
у
ову
кућу
,
објашњавале
су
им
да
је
и
Солун
,
као
и
Цариград
,
варош
не
само
космополита
већ
и
полиглота
.
Једнога
дана
Ариф-тејзине
пријатељице
доведоше
им
једну
младу
и
врло
лепу
Рускињу
.
Фатма
никад
дотле
није
била
видела
жену
из
народа
који
оне
чак
и
у
својим
песмама
помињу
и
који
познаје
као
и
друге
народе
—
из
романа
,
и
сад
се
занесе
умиљатошћу
ове
лепе
жене
која
је
пољуби
у
уста
као
да
се
с
њом
бог
зна
откад
познаје
.
Пољуби
је
као
Мадам
!
И
читава
два
дана
бејаше
страшно
расејана
,
седаше
у
наслоњачу
где
је
седела
ова
путница
и
мирисаше
наслон
где
се
осећао
некакав
фини
парфим
.
„
Изветрило
је
,
“
рече
јој
трећег
дана
Мерсије
,
а
она
се
застиде
што
је
„
ухваћена
у
тајни
“
.
„
Ти
си
се
понова
заљубила
,
и
то
опет
у
жену
!
Само
не
знам
откуд
у
жену
Москова
,
којима
ми
плашимо
децу
?
Ко
воли
сунчеву
светлост
,
не
мари
за
месечеву
.
“
Емир-Фатми
се
учини
да
јој
сестра
завиди
на
срећи
,
па
јој
би
непријатно
...
Неколико
пута
,
нарочито
у
вече
,
кад
се
море
на
месечини
бели
као
какво
снежно
поље
,
оне
су
из
његових
дубина
чуле
„
некакав
говор
“
.
Оне
нису
знале
да
је
то
био
говор
вода
.
Оне
су
га
слушале
с
необичним
усхићењем
једанпут
кад
су
ишле
каиком
према
Олимпу
,
који
им
се
чинио
као
облак
изишао
из
мора
,
и
кад
су
на
таласима
гледале
„
котрљање
звезда
“
...
Двапут
су
ишле
на
мали
Кара-Бурну
на
затвореним
колима
;
а
једанпут
су
се
шетале
до
Виле
Алатини
пешке
.
Емир-Фатма
је
била
у
Мерсијином
чаршафу
,
да
је
не
би
познао
отац
,
ако
би
је
случајно
срео
.
Једно
предвече
,
мајке
им
не
беху
код
куће
,
а
оне
изиђоше
на
балкон
окренут
мору
.
Њу
је
Мерсије
обукла
у
своје
ружичасто
јелдрме
и
пребацила
јој
преко
косе
бели
башјорти
;
а
она
,
наслоњена
на
ограду
,
гледаше
се
у
једном
малом
огледалу
:
како
јој
лепо
стоји
башјорти
!
И
кад
би
смела
од
оца
,
она
би
га
увек
носила
.
Али
младеж
на
грлу
,
елиф
између
обрва
,
састављене
обрве
,
све
што
толико
воле
старотуркиње
,
она
је
страшно
мрзела
.
„
Кад
бих
могла
да
ишчупам
младеж
и
елиф
“
,
рече
гледајући
се
у
огледалу
,
и
повуче
танки
башјорти
да
сакрије
то
што
мрзи
.
Мерсије
се
насмеја
и
отрча
у
кућу
,
јер
је
одзва
једна
робиња
.
Наједанпут
,
она
испусти
огледало
,
јер
јој
се
учини
као
да
је
на
лађи
.
Конак
је
ушао
далеко
у
море
и
чинио
се
као
лађа
.
Фатма
се
радовала
,
чинило
јој
се
да
некуд
путује
,
и
ако
море
,
најежено
као
пред
грозницу
,
негде
као
да
је
посуто
златом
а
негде
крвљу
,
није
покретало
ову
лађу
.
Путује
у
Каиро
...
„
Али
зар
се
Мадам
сећа
онога
турскога
детета
?
“
Загледа
се
у
далеки
Олимп
,
у
пут
покрај
њега
којим
лађе
иду
у
Анадолију
...
„
Тим
путем
је
отишла
Мадам
"
.
Пета
година
,
а
њој
се
учини
као
да
је
јуче
било
.
Гледа
у
тај
„
водени
пут
“
,
а
сузе
јој
клизе
низ
лице
.
Кад
би
то
видела
Мерсије
,
смејала
би
се
.
Али
наједанпут
,
она
се
ућута
...
загледа
се
у
један
каик
,
који
се
с
разапетим
једрима
указа
отуд
,
од
онога
„
воденога
пута
“
.
Из
далека
јој
се
учини
црн
,
после
сив
,
а
најпосле
,
кад
се
сасвим
приближи
,
виде
да
је
бео
;
једра
су
му
личила
на
крила
каквога
огромнога
лабуда
.
„
Come
!
O
,
come
,
my
life's
delight
!
“
,
певушила
је
своју
омиљену
песмицу
,
а
каик
јој
се
приближавао
као
на
ветровима
...
Цариградски
каици
лепши
су
од
венецијанских
гондола
,
то
јест
пријатнији
су
за
око
,
весели
су
,
јер
су
бели
,
ишарани
разним
живим
бојама
,
а
седишта
су
им
обично
црвена
,
једра
бела
.
И
овај
каик
у
који
се
загледа
Емир-Фатма
био
је
као
цариградски
и
имао
је
два
веслара
,
једнога
црнога
старца
и
једнога
белога
младића
.
Око
младића
,
на
седишту
,
било
је
пуно
ружа
...
И
наједанпут
,
каик
стаде
,
младић
остави
весла
и
узе
ут
.
Она
је
мислила
да
хоће
да
свира
;
али
,
он
диже
очи
,
погледа
у
њу
,
и
кад
им
се
погледи
сусретоше
,
устаде
,
јави
јој
се
поклонив
јој
се
и
скинув
фес
...
Да
се
Туркињи
јави
човек
!
Можда
је
странац
,
па
не
зна
њихове
обичаје
,
а
метнуо
фес
да
мисле
да
је
Турчин
.
То
у
Турској
врло
често
бива
.
У
Цариграду
,
да
би
се
шетали
слободно
на
Слатким
Водама
,
и
другим
шеталиштима
,
и
гледали
се
с
турским
женама
,
странци
мећу
на
главу
фес
.
То
је
Фатма
знала
.
Поздрав
од
човека
њу
просто
избезуми
те
климну
главом
,
одговори
му
као
Мадмоазел
или
Мадам
,
и
задрхтавши
целим
телом
,
дође
јој
да
викне
па
да
побегне
,
али
не
могаде
,
не
понесоше
је
ноге
...
Али
кад
јој
се
он
загледа
у
очи
,
она
не
помисли
да
бежи
,
и
не
окрену
главу
,
чак
ни
очи
.
Да
ју
је
видела
Мерсије
кад
је
одговорила
човеку
на
поздрав
,
узвикнула
би
престрављено
:
„
Ти
си
полудела
!
“
а
за
гледање
,
ништа
јој
не
би
рекла
,
јер
то
је
њихов
обичај
.
И
ако
млада
,
Емир
се
са
стотину
жена
овако
погледала
,
и
увек
јој
је
било
пријатно
.
И
сад
је
обузе
једна
неисказано
пријатна
топлина
и
радост
.
.
Али
наједанпут
,
њој
се
учини
да
хоће
да
се
онесвести
,
те
затвори
очи
и
повуче
на
лице
башјорти
.
Видев
то
,
младић
узе
пуну
шаку
ружа
и
баци
их
њој
у
лице
,
али
оне
попадаше
у
море
...
Побојав
се
да
га
неко
из
конака
није
видео
,
одмах
узе
весла
и
похита
према
малом
Кара-Бурну
,
а
за
каиком
остајаше
сасвим
бео
млаз
,
као
да
се
просипало
млеко
.
„
Лепота
!
Мушко
!
По
Богу
,
дали
је
Француз
?
!
“
Ако
је
Француз
,
зар
она
да
промени
веру
?
...
О
,
кад
би
био
Турчин
,
Цариграђанин
,
цариградски
оџаковић
!
И
кад
би
био
богат
!
-Јер
њен
отац
тражи
зета
из
добре
куће
,
од
великог
рода
,
и
богата
...
Он
је
млад
,
леп
,
отмен
,
али
она
га
воли
што
јој
се
јавио
,
и
ако
је
не
познаје
.
Напослетку
,
да
јој
се
јавио
неко
кога
она
познаје
,
она
би
се
нашла
увређена
,
знала
би
да
то
чини
из
непристојности
,
„
да
се
око
ње
дира
“
.
.
А
за
овога
...
она
би
се
удала
,
и
зна
да
би
била
срећна
.
Да
јој
је
неко
рекао
да
мало
тражи
од
онога
с
ким
треба
век
да
векује
,
она
би
се
зачудила
и
узвикнула
:
„
Како
мало
!
Јавио
се
мени
робињи
као
слободној
,
и
још
,
јавио
ми
се
европски
:
поклонио
ми
се
и
скинуо
капу
...
“
У
првом
узбуђењу
и
радости
,
она
полете
у
кућу
да
каже
Мерсији
;
њене
атласке
на
врх
прстију
папучице
смакоше
јој
се
,
а
она
их
не
узе
,
већ
потрча
у
чарапама
по
кући
:
тражи
Мерсију
.
Казаће
јој
што
се
гледала
с
човеком
;
а
што
јој
се
јавно
,
нарочито
што
му
је
одговорила
,
криће
од
свакога
на
свету
,
чак
и
од
Ариф-тејзе
.
„
Мерсије-ханум
је
у
мусафир-одаји
,
с
гостима
,
“
рече
једна
робиња
,
а
њој
дође
криво
,
и
живо
се
окрете
и
опет
оде
на
балкон
.
Очи
јој
одлетеше
према
малом
Кара-Бурну
:
каик
јој
сад
личаше
на
орла
што
у
лету
сече
крилима
море
,
а
доцније
на
ласту
...
Она
уздахну
,
и
хтеде
да
се
насмеје
,
али
се
неисказано
разнежи
и
заплака
.
Запад
је
био
као
у
крви
,
а
и
по
једном
делу
мора
чинило
се
као
да
је
просута
крв
,
над
којом
су
летели
бели
галеби
,
вичући
као
да
су
осећали
њен
мирис
;
месец
је
изгрејавао
из
једнога
малога
црног
облака
и
био
је
сасвим
бео
;
а
море
,
у
вечитом
покрету
и
свако
предвече
немирно
,
ударало
је
снажно
и
ритмично
у
обалу
,
у
зидове
толиких
лепих
кућа
и
конака
;
са
њега
се
,
као
увек
у
ово
доба
,
дизао
влажан
,
слан
мирис
,
и
био
је
тежак
,
непријатан
,
јер
је
мирисао
на
рибу
;
али
час-по
,
на
махове
,
кад
би
духнуо
западни
ветрић
,
осетио
би
се
мирис
ружа
,
нарочито
лудо
исцветалог
јасмина
,
по
чијим
су
неисказано
великим
жбуновима
певали
славуји
.
Као
да
се
било
гдегод
у
шуми
:
толико
је
много
славуја
.
У
овим
тренутцима
Емир-Фатма
као
да
није
имала
физичких
очију
и
ушију
,
чула
.
Она
је
сва
била
обузета
мишљу
на
непозната
младића
;
али
,
као
добра
мухамеданка
,
трже
се
кад
чу
мујезина
са
минара
једне
оближње
џамије
.
Вече
,
а
она
је
напољу
,
готово
на
улици
.
Ушавши
у
кућу
необично
брзо
,
натрча
на
Мерсију
.
„
Хуот
!
Хуот
!
Хуот
!
“
узвикиваше
несташна
Мерсије
исто
као
њена
енглеска
учитељица
,
и
ухвати
Фатму
.
Али
Фатма
,
промени
се
.
Она
ништа
не
каза
Мерсији
,
не
само
сестри
од
стрица
,
већ
и
другарици
;
паде
у
једну
наслоњачу
и
дубоко
уздахну
.
Мерсије
се
зачуди
и
викну
,
пошто
се
уозбиљи
и
погледа
у
небо
:
—
Je
suis
une
vraie
croyante
et
je
jure
devant
Dieu
que
ma
cousine
est
amoureuse
de
la
belle
Rousse
.
Фатми
дође
смешно
,
али
се
не
насмеја
.
—
Трећи
пољубац
у
уста
биће
од
Енглескиње
.
Оне
,
хладне
,
слободно
се
љубе
...
„
Трећи
пољубац
од
њега
“
хтеде
она
рећи
,
али
не
рече
.
У
њој
,
француској
васпитаници
,
пробуди
се
оријенталка
,
неискрена
и
неповерљива
,
што
осим
Богу
не
верује
више
ником
.
Мерсије
опази
њену
промену
,
нерасположење
,
па
хтеде
да
је
насмеје
,
те
је
штипкаше
за
образе
и
падаше
на
њу
;
а
она
се
брањаше
,
испрва
молећи
,
после
љутито
.
„
Sois
raisonnable
!
“
говораше
.
И
најзад
узвикну
:
„
Laisse
moi
tranquille
!
“
па
заплака
.
„
Да
,
теби
је
до
шале
;
није
ти
жао
што
кроз
два
дана
идем
.
-
Мерсије
се
растужи
,
и
седе
до
ње
.
У
овој
тузи
,
она
заусти
да
каже
сестри
,
па
се
уздржа
.
„
Смејаће
ми
се
.
“
Нађе
разлог
да
би
себе
извинила
што
је
неповерљива
.
Прођоше
и
та
два
дана
,
сврши
се
мај
;
Ибрахим-Хасан-бејов
харем
врати
се
у
Стари
Солун
.
Кола
су
милела
балансујући
по
страшно
неравној
калдрми
,
а
кочијаш
је
затезао
вођице
танконогим
вранцима
да
високо
дигну
главу
и
каткад
их
је
ошинуо
бичем
да
подигравају
,
и
скретао
је
из
кратких
,
врло
уских
уличица
у
дугачке
и
страшно
криве
улице
,
пролазећи
кроз
метеж
,
кроз
гомиле
људи
у
црвеним
фесовима
и
зеленим
и
белим
турбанима
и
буљуке
жена
у
разнобојним
чаршафима
,
и
где
је
било
водоноша
с
ђугумима
,
слушкиња
с
ђувечима
,
трговаца
с
товарним
магарцима
,
продавачица
с
чевретима
и
кесама
,
Арнаута
у
новим
ћулавима
и
Туркиња
у
отрцаним
фереџама
,
дечака
у
скерлетним
хаљинама
и
старих
просјака
у
сивим
ритама
.
Дерњава
продаваца
заглушивала
је
уши
.
Одавно
је
прошао
Касумију
и
Алаџа-Имарет
с
конаком
свога
господара
,
а
он
тера
и
даље
,
да
сав
свет
по
хиљадити
пут
види
Ибрахим-Хасан-бејова
дивна
кола
и
коње
с
богатом
оправом
,
а
да
му
опет
не
види
харем
.
Попушта
вођице
и
пење
се
уз
брдо
,
затеже
их
и
скреће
у
попречне
улице
,
тера
све
ходом
поред
кућа
са
софама
,
терасама
и
кафезима
(
решеткама
на
прозорима
)
,
негде
густим
,
негде
проређеним
,
поломљеним
,
поред
чатрља
с
високим
оградним
зидовима
,
негде
белим
као
од
платна
,
над
којима
се
у
небо
дижу
црни
кипариси
и
олеандри
пуни
црвенога
цвета
;
овде
се
појави
хамам
покривен
маховином
као
ћилимом
,
онде
се
укаже
текија
опкољена
гробовима
као
стадима
,
и
мало
па
кафана
под
широколистим
дудовима
,
и
одмах
гробље
зарасло
у
коров
.
Кад
се
попе
на
највиши
врх
града
,
што
личи
на
последњи
ред
ложа
каквога
амфитеатра
,
заустави
кола
да
хануме
виде
једну
слику
коју
често
гледају
а
увек
се
њом
усхићују
као
да
су
је
први
пут
виделе
.
Оне
се
збише
уз
прозор
и
не
погледаше
у
велико
напуштено
гробље
које
их
је
окружавало
,
него
у
даљину
...
Каква
живописна
слика
!
Од
Солунског
залива
им
се
учини
широко
поље
покривено
снегом
,
а
од
кућа
и
џамија
велика
шарена
шума
.
„
Откуд
да
се
вода
бели
усред
бела
дана
,
кад
се
сунце
чини
као
какав
огроман
пожар
!
“
рече
Фатмина
мајка
,
гледајући
у
залив
преко
белих
минара
и
црвених
кровова
.
Кола
су
стајала
дуго
усред
гробља
,
на
једном
прашљивом
кратком
путу
;
а
хануме
су
отварале
прозор
и
истицале
Фатмину
лепу
главу
да
је
омилује
ветрић
,
који
се
дизао
из
корова
по
гробовима
с
обореним
гробовским
камењем
.
Кад
пођоше
натраг
низ
стрме
улице
,
вранци
посртаху
,
јер
им
толико
беху
олабављене
вођице
.
Најпосле
кола
стадоше
пред
једном
великом
двоспратном
кућом
са
софама
,
ћошкама
,
терасама
и
баба-фингама
(
собама
на
тавану
)
,
и
црни
дилавер
у
рединготу
,
крутој
огрлици
и
фесу
,
скочи
те
отвори
вратаоца
,
па
окрете
леђа
и
опружи
мишицу
...
Емир-Фатма
баци
поглед
с
неким
чудним
осећањем
у
прозоре
с
решеткама
,
и
први
пут
у
животу
:
кућа
њена
родитеља
учини
јој
се
као
хапсана
.
Крај
мора
,
крај
отворених
шалона
и
прозора
била
је
месец
дана
.
А
сад
,
да
се
затвори
.
И
чисто
са
страхом
погледа
у
две
тешке
велике
капије
са
звекирима
и
халкама
споља
,
с
мандалима
изнутра
,
у
грдно
висок
оградни
зид
.
И
она
ће
ту
,
иза
тих
густих
решетака
и
високог
зида
да
вене
без
сунца
и
ваздуха
.
Она
нема
право
ни
на
сунце
и
ваздух
!
И
учини
јој
се
да
досад
на
то
никад
није
помислила
,
па
пошто
се
велика
капија
отвори
,
она
потрча
,
гурну
средњу
;
хоће
да
протестује
,
да
виче
.
Ах
!
у
башти
чак
турско
цвеће
ариф-лен
зариф
...
Пред
харемским
вратима
четири
велика
лимуна
,
под
прозором
њене
девојачке
собе
један
кипарис
;
и
он
је
подсети
на
смрт
,
а
у
гробљу
,
малочас
,
смрти
се
није
сетила
!
Скрену
сузне
очи
у
нарове
:
много
родили
...
У
коначкој
авлији
је
чесма
,
а
у
харемској
шадрван
:
ханумама
„
на
увесељење
"
,
као
да
мртве
ствари
могу
да
веселе
.
Али
ово
нису
мртве
ствари
,
ово
су
живе
:
шадрван
,
лимуни
,
кипарис
.
Обучен
је
у
црно
за
њеном
слободом
.
Он
стражари
под
њеним
прозором
.
И
зар
она
зна
шта
је
то
слобода
?
.
.
И
пошто
обу
папуче
„
за
по
кући
“
,
оде
уз
степенице
брзо
као
да
бежи
од
туге
која
је
наједанпут
обузе
.
Али
не
побеже
;
туга
уђе
с
њом
у
кућу
с
турским
намештајем
,
и
где
је
мошус
просто
гушио
.
У
стакленој
софи
погледа
у
стихове
из
корана
.
У
својој
соби
омилова
погледом
свој
пијано
,
своју
библиотеку
,
кревете
,
слике
европских
градова
;
а
кад
,
преко
кровова
,
црвених
између
зеленила
,
виде
бео
залив
,
тренутно
се
разгали
,
док
јој
не
одоше
очи
у
небо
као
комад
плаве
свиле
.
Из
очеве
куће
она
га
никад
целог
не
види
.
„
Бог
је
створио
небо
за
свакога
,
само
не
за
турске
жене
.
“
И
понова
се
буни
;
али
против
кога
,
то
не
зна
...
Виде
појас
њихове
баште
и
дворишта
—
оградни
зид
,
покривен
лозом
и
бршљаном
,
и
пред
духовне
очи
изиђе
јој
цела
слика
харемског
живота
,
и
на
тој
слици
не
нађе
ниједне
живе
и
светле
боје
...
Виде
један
капиџик
,
један
једини
од
целог
комшилука
,
па
и
он
обрастао
у
исцветали
јасмин
.
„
О
моја
слатка
сута
!
Пошто
тејзе
није
у
Солуну
,
ја
бих
сути
све
казала
.
Али
моја
мајка
не
говори
с
њом
!
“
То
све
било
је
непознати
младић
и
његов
поздрав
.
У
конаку
су
људи
:
њен
отац
,
слуге
,
кочијаш
,
роб
дилавер
,
а
у
харему
жене
:
њена
баба
,
мајка
,
она
,
слушкиња
,
робиња
њена
другарица
.
А
врата
што
везују
харем
с
конаком
закључана
су
кад
год
отац
није
код
куће
!
Ту
јој
би
врло
тешко
те
седе
и
зарони
главу
у
јастук
.
Виде
оца
:
висок
,
врло
црномањаст
,
увек
намргођен
,
обучен
европски
а
у
фесу
.
И
зашто
је
обукао
те
хаљине
,
европске
,
кад
мрзи
Европу
?
Он
много
држи
на
своје
име
,
и
поноси
се
богатством
.
Дигне
главу
,
па
ногу
пред
ногу
,
и
због
тога
су
га
прозвали
Бујукбурунли
,
то
јест
носоња
,
што
ће
рећи
охол
.
Па
како
је
љут
,
и
љубоморан
!
Жена
кад
хоће
да
иде
у
комшилук
,
пита
га
:
„
Имам
ли
допуст
,
беј-ефенди
?
“
Напослетку
,
он
ништа
не
ради
преко
закона
;
у
Корану
стоји
:
муж
је
за
жену
одговоран
.
Он
поређује
жену
с
мачком
:
кад
се
највише
умиљава
—
огребе
.
Тешко
њој
ако
је
удаду
за
старотурчина
!
А
њеној
мајци
је
лако
:
она
за
друкчије
не
зна
,
и
ништа
није
учила
,
није
читала
,
никуд
се
није
макла
.
Нарав
је
примила
од
мужа
,
јер
му
је
дошла
млада
:
хвали
се
родом
,
поноси
се
богатством
.
„
Бог
је
богат
,
децо
,
“
вели
стара
,
али
то
не
помаже
.
Фатмину
оцу
је
мило
кад
се
каже
да
је
на
тој
и
тој
свадби
најбогатије
био
обучен
његов
харем
.
Али
,
да
ли
он
даје
сиротињи
,
кћи
му
то
не
зна
.
Ако
се
у
кући
деси
нешто
што
се
њима
чини
да
их
понижава
,
обоје
страшно
вичу
.
Мајка
јој
је
охола
,
зла
,
али
је
честита
.
А
„
слатка
“
нене
!
Она
је
учила
,
свршила
је
медресу
као
мушко
;
чита
персиски
и
арапски
;
учена
је
и
паметна
као
Ајше-Садика
,
друга
жена
Мухамедова
,
као
Фатма-Зехра
,
кћи
њихова
пророка
.
И
нене
је
путовала
:
прошла
је
сву
турску
царевину
,
живела
је
међу
Арапима
,
дружила
се
с
цариградским
највећим
харемима
.
Отац
јој
је
рођен
у
Цариграду
,
тамо
је
одрастао
,
школовао
се
,
оженио
се
,
и
дошао
у
Солун
да
наследи
стричево
имање
.
Њега
је
васпитавала
његова
нене
,
њу
њена
...
Њена
нене
неговала
јој
душу
као
нежну
биљку
,
учила
ју
је
да
Бога
воли
и
да
га
се
боји
,
да
сажаљева
,
да
буде
скромна
,
да
не
мрзи
,
да
не
оговара
,
да
се
сећа
да
је
овај
живот
пролазан
,
да
не
смеће
с
ума
дан
кад
се
свила
и
кадифа
замењује
с
неколико
аршина
памучна
платна
,
да
чешће
помишља
на
Страшни
Суд
,
да
тврдо
верује
да
човека
у
животу
сналази
само
оно
што
му
је
писано
кад
се
родио
.
„
К'смет
!
кажи
у
злу
,
па
ћеш
га
лакше
поднети
.
“
Али
њу
је
васпитавала
још
и
њена
гувернанта
,
Францускиња
.
Кад
им
је
дошла
,
њој
је
тада
било
тек
пет
година
.
Отац
мрзи
Европу
а
у
кућу
узима
Европљанку
:
да
му
кћи
не
би
остала
за
пашинским
кћерима
,
јер
оне
имају
гувернанте
.
Она
је
дакле
одрасла
не
само
поред
Туркиње
него
и
поред
Францускиње
;
нене
јој
тумачи
Коран
и
говори
о
светости
затвора
;
Госпођица
јој
чита
романе
и
описује
чари
слободе
,
и
у
њено
меко
женско
срце
утискују
се
две
ненине
речи
,
двеста
Госпођичиних
.
Кад
се
чује
какав
дестан
азиски
,
она
остаје
хладна
;
кад
одјекне
каква
европска
арија
,
она
добија
крила
и
у
духу
лети
по
непознатим
световима
,
заносећи
се
животом
који
познаје
из
француских
романа
.
Она
је
Туркиња
,
сентиментална
,
страсна
и
способна
за
најчудноватија
маштања
.
Растужена
,
она
замисли
лице
Госпођичино
од
своје
руке
,
па
је
ижљуби
.
И
друге
своје
учитељице
(
Туркињу
за
турски
,
Гркињу
за
грчки
и
Енглескињу
"
за
немачки
и
енглески
)
она
је
волела
,
али
као
Францускињу
—
никад
.
О
,
она
бела
Енглескиња
што
се
зове
Госпођица
Црна
(
Miss
Black
)
,
што
је
учила
и
певању
!
И
нашта
јој
свирање
и
певање
?
Да
весели
жене
по
харемима
,
као
чочек
!
„
Одакле
је
он
?
“
прошапта
па
баци
очи
кроз
прозор
.
Виде
сав
залив
,
а
небо
као
комад
плаве
свиле
.
Кад
би
нешто
имао
крила
,
па
да
полети
,
да
га
под
небом
види
!
Али
и
тада
би
јој
викнули
родитељи
:
„
Завиј
се
,
несрећна
кћери
,
ено
човека
!
“
Јер
дању
,
у
време
молитве
,
не
дају
јој
да
седи
у
башти
развијена
,
да
је
не
види
мујезин
...
Просиоце
јој
помиње
нене
,
не
родитељи
.
Отац
се
разговара
с
ћерком
као
с
каквим
старим
дервишем
.
Родитељи
свога
детета
не
познају
,
јер
она
их
се
боји
,
па
им
је
неискрена
.
Она
не
зна
да
ли
је
родитељи
воле
,
јер
јој
своје
милоште
не
показаше
.
Дете
не
дознаде
очеве
нежности
,
да
се
не
размази
—
јединче
...
Понекад
,
он
се
сувише
разнежи
,
и
рекао
би
јој
коју
„
слатку
“
реч
,
па
се
трза
,
јер
„
то
човеку
не
доликује
”
,
чак
ни
кад
је
отац
.
„
Покојна
моја
нене
бејаше
мирна
,
и
све
невесела
:
Фатма
ми
је
на
њу
.
“
Жене
,
слушајући
то
,
смеју
се
,
што
лаже
.
Оне
не
знају
да
он
истину
говори
,
јер
она
се
пред
њим
претвара
...
Она
је
жива
и
весела
,
и
зато
је
сви
воле
.
Она
је
онаква
каква
је
пред
Мерсијом
и
Ариф-тејзом
,
сестром
од
тетке
њене
матере
,
двапут
њених
година
,
а
с
којом
се
разговара
као
с
другарицом
.
Још
пре
неколико
година
с
њом
се
могло
разговарати
као
са
зрелом
женом
;
све
је
разумела
,
свачији
је
бол
појмила
,
од
нене
је
научила
да
размишља
,
од
Госпођице
да
ради
.
Госпођица
је
сваком
казивала
,
да
јој
је
мала
и
мила
ученица
и
васпитаница
врло
,
врло
интелигентна
,
и
да
често
,
кад
што
рече
,
не
верује
да
је
њено
,
већ
да
је
то
од
некога
чула
или
негде
прочитала
.
Њен
отац
мрзи
Европу
а
воли
што
му
кћи
зна
европске
језике
и
што
свира
на
клавиру
.
„
Мајчице
,
да
сам
дао
још
пет
,
десет
пута
за
Фатмино
учење
,
па
не
бих
жалио
:
волим
што
ми
је
кћи
образована
.
“
—
„
И
ја
,
сине
,
волим
,
али
се
и
бојим
.
Да
је
било
једно
или
друго
,
никако
обоје
.
Коран
и
романи
,
решетке
и
европско
учење
,
мени
се
чини
,
сине
,
не
иде
.
Аллах
нека
нам
умудри
Фатму
.
“
Сви
је
зову
„
Емир
“
,
а
нене
и
родитељи
„
Фатма
“
,
јер
то
је
име
кћери
њихова
пророка
.
ИИ
Како
се
изненади
Ђулренги
,
робиња
,
кад
уђе
у
софу
и
затече
девојку
с
чаршафом
.
—
Ааа
!
А
што
се
ниси
развила
,
што
плачеш
,
кјучук-ханум
?
—
Ћути
,
Ђулренги
,
да
не
чују
...
Жао
ми
је
Мерсије
,
рече
и
скочи
,
скиде
чаршаф
и
пече
,
обриса
очи
,
изиђе
:
отац
јој
долази
из
чаршије
.
—
Добро
дошле
!
Добро
дошле
!
изусти
он
готово
спонтано
и
пружи
руку
Фатми
.
Пошто
му
она
метну
чело
и
уста
на
руку
,
он
хтеде
да
је
омилује
,
па
се
трже
и
брзо
приђе
мајци
:
—
Добро
дошла
,
мајчице
!
узвикну
весело
и
узе
јој
мршаву
,
смежурану
руку
,
јако
притисну
на
њу
своје
чело
,
па
је
подиже
на
своје
теме
;
она
га
привуче
к
себи
,
омириса
му
лице
муцајући
:
—
Боље
те
нашла
,
сине
!
па
брзо
додаде
:
—
А
зар
тако
,
сине
?
!
Ти
не
мариш
за
нас
.
Сви
смо
те
изгледали
,
и
брат
ти
,
и
снаха
,
и
синовица
,
сви
ми
,
а
ти
,
никако
не
дође
.
—
На
Јалије
,
мајчице
,
не
волим
,
ја
сам
сто
пута
казао
:
тамо
су
шалоне
,
балкони
,
јелдрма
,
башјорти
,
алафранга
...
Па
се
окрете
жени
:
—
Добро
дошла
,
ханум
!
Она
му
брзо
приђе
,
притисну
му
на
руку
усне
и
чело
и
тихо
рече
:
—
Боље
те
нашла
,
беј-ефенди
!
После
ово
неколико
речи
,
он
уђе
у
собу
те
се
пресвуче
:
панталоне
и
капут
замени
антеријом
.
Коса
му
црна
као
гар
,
антерија
бела
као
снег
;
без
појаса
је
,
са
широким
скутовима
као
жена
;
чарапе
скинуо
,
бос
је
,
у
потпећеним
сактијанским
ципелама
;
на
глави
му
веома
мали
и
плитак
бели
ћулав
и
пошто
узе
абдест
,
простреше
му
овчју
кожу
,
да
отклања
вечерњу
молитву
.
Мало
,
па
и
жене
,
све
три
у
бело
,
све
три
скинуле
чарапе
...
И
стара
са
снахом
отклања
(
а
унука
јој
клања
само
о
Рамазану
,
као
све
турске
девојке
и
младе
жене
)
.
Насред
великог
отвореног
предсобља
,
разастреше
,
на
египатску
асуру
,
бели
чаршав
(
софра-алти
)
,
да
на
њ
падају
мрве
,
и
поређаше
около
шиљтета
.
Донесе
се
софра
;
они
поседаше
и
почеше
јести
прстима
,
ћутећи
.
Робиња
примаше
јела
од
ашчике
,
служаше
господара
и
госпође
,
и
двораше
их
с
новим
јелом
у
руци
.
И
за
час
,
па
сви
скочише
,
на
доксату
опраше
руке
и
уста
;
а
кад
се
вратише
,
софра
дигнута
,
„
софра-алти
“
покупљен
.
Поседаше
по
другим
дебелим
шиљтетима
око
зида
,
навалише
се
на
јастуке
,
и
мати
и
син
узеше
пити
кафу
уз
дуван
,
(
снаха
пред
свекрвом
никад
не
пуши
)
.
И
поче
се
разговор
,
затегнуто
као
међу
туђинима
.
Фатма
не
седе
,
већ
прође
кроз
предсобље
бацајући
погледе
у
широм
отворене
одаје
с
постељама
под
белим
танким
комарницима
.
За
њу
је
постеља
намештена
насред
софе
,
а
за
робињу
код
њених
ногу
;
комарници
су
им
били
високи
као
шатори
,
а
кроз
танко
платно
лепо
се
виделе
чисте
постеље
са
шареним
покривачима
.
Она
је
једва
чекала
да
легне
,
па
да
мисли
на
њега
,
као
до
пре
неколико
вечери
што
је
мислила
на
другога
,
на
своје
фиктивно
драго
.
Пре
но
што
се
срела
с
Мадам
,
она
је
једнога
„
створила
“
,
волела
га
,
за
њега
се
просила
,
удавала
,
он
је
изневеравао
,
она
је
била
љубоморна
,
умирала
од
бола
;
па
опет
оживљавала
,
гледала
његову
кућу
,
која
у
Солуну
не
постоји
,
изговарала
му
име
,
које
му
је
она
дала
,
виђала
га
кроз
кафез
и
кроз
пробушен
оградни
зид
,
премирала
од
чежње
за
њим
,
састајали
се
код
њене
Ариф-тејзе
,
остајали
сами
,
он
ју
је
салетао
пољупцима
,
и
опет
се
за
њ
просила
,
удавала
,
она
њему
никад
није
била
неверна
,
он
њој
често
,
једанпут
се
уверила
,
умрла
од
бола
...
А
неко
вече
:
родитељи
је
не
даду
њему
,
она
тугује
,
бежи
,
лута
с
њим
по
свету
,
по
Европи
,
срећна
је
.
Доцније
само
Мадам
.
После
и
Мадам
и
он
.
Последње
године
готово
само
он
,
јер
је
време
чинило
своје
,
брисало
је
,
полако
,
неосетно
,
оно
што
беше
у
њеном
срцу
дубоко
урезано
сусретом
те
туђе
жене
...
Ово
неколико
вечери
,
тога
фиктивног
драгог
нема
:
ишчезао
је
,
да
се
никад
више
не
појави
...
Попи
кафу
и
попуши
цигару
,
обуче
бели
геџелук
,
то
јест
ноћну
хаљину
,
сву
у
везу
,
повади
игле
из
комарника
,
па
се
провуче
,
леже
;
робиња
састави
платна
иглама
.
—
Аман
,
кјучук-ханум
,
шта
ти
је
?
!
чу
се
тихо
.
Што
ћутиш
?
—
Молим
те
,
не
дирај
ме
...
спава
ми
се
.
И
робиња
се
свуче
па
леже
.
Тишина
,
само
се
чује
шадрван
,
шушти
,
пљушти
као
јесења
киша
.
То
пљуштање
све
више
баца
Фатму
у
сањарије
;
жмури
а
не
спава
,
у
мислима
гледа
море
,
каик
,
младића
и
његов
поздрав
,
и
онај
дуги
и
дубоки
поглед
;
по
стоти
пут
се
пита
,
одакле
је
,
где
је
сада
кад
она
мисли
на
њега
,
је
ли
у
Олимпос-Паласу
или
Хотелу
д
'
Англетер
,
осећа
ли
да
она
на
њега
мисли
,
или
је
се
и
не
сећа
:
зар
је
он
једну
поздравио
и
тако
је
погледао
?
Па
се
покрије
преко
главе
,
да
не
чује
пљуштање
шадрвана
и
песму
једног
заосталог
славуја
,
јер
и
једно
и
друго
је
растужује
.
А
кад
збаци
покривач
и
осети
ноћну
свежину
,
мирис
влажан
од
земље
и
лимунова
,
преноси
се
на
Јалије
,
на
балкон
свога
стрица
.
У
зору
јој
се
мујезиново
позивање
учинило
као
запевка
;
тако
пријатан
глас
и
арија
,
а
тако
тужно
.
Гугутке
су
залепршале
крилима
око
отворених
прозора
и
чуло
се
тихо
и
нежно
:
„
гугу-то
“
!
И
на
мање
осетљиво
срце
чудно
утиче
овај
гугут
у
прозорје
ранога
лета
.
А
онај
заостали
славуј
опет
пева
.
О
,
како
је
тужна
та
славујева
песма
у
прозорје
!
И
загука
њен
голуб
:
она
му
глас
познаде
.
Није
га
видела
читав
месец
,
и
није
га
нахранила
из
скута
,
па
сад
,
осетио
је
зацело
да
је
она
ту
,
па
је
буди
.
Али
она
је
будна
кад
је
све
буди
:
тице
,
цвеће
,
воће
;
крај
њена
прозора
смоква
буди
је
,
шушти
,
и
час-по
удари
граном
о
отворено
прозорско
крило
...
Кад
је
требала
да
устане
,
она
савладана
умором
заспа
,
и
спавала
би
до
подне
да
је
не
пробуди
један
грлати
симиџија
.
С
њом
се
пробуди
и
оно
што
је
заспало
кад
и
она
.
Шта
је
то
?
Сети
се
,
и
би
јој
веома
тешко
:
плакала
би
на
сав
глас
.
Скочи
,
уми
се
,
па
цигару
.
Она
је
јутром
тужна
и
кад
нема
узрока
;
али
кад
попуши
цигару
,
или
чим
је
запали
и
повуче
један
дим
,
разгаљује
се
.
Данас
не
би
тако
.
Кад
оде
у
своју
собу
,
она
јој
се
учини
пуста
,
празна
,
и
ако
је
пуна
:
поред
европских
музичких
инструмената
,
ту
су
њен
ут
и
њени
зилови
;
она
је
понекад
и
чочек
...
Она
ништа
не
виде
,
већ
се
поклопи
на
кревет
Госпођичин
,
на
њено
узглавље
,
и
силно
је
пожеле
,
узе
узглављу
шаптати
своју
тајну
,
и
учини
јој
се
да
је
она
чује
,
да
је
ту
,
осећа
њен
мирис
с
косе
,
с
тела
.
Па
се
трже
:
ње
нема
;
а
сад
ће
жене
,
хануме
,
из
целог
комшилука
,
на
добродошлицу
;
рашчуло
се
да
су
се
вратиле
,
па
ће
свакидашњи
разговори
,
неискрено
сажаљевање
што
их
за
толико
нису
виделе
;
а
можда
ће
њу
молити
да
им
свира
,
да
им
пева
...
Како
да
пева
кад
јој
срце
плаче
?
Својим
лукавим
погледима
ако
опазе
на
њој
промену
,
ако
је
питају
:
шта
ти
је
?
Шта
да
им
одговори
?
Како
да
каже
?
Ако
погоде
?
Ако
чују
?
Од
кога
да
чују
кад
само
она
зна
...
Ако
дознаду
па
покваре
?
Шта
да
покваре
?
Шта
има
?
...
О
,
много
има
:
муслиманска
девојка
примила
је
поздрав
од
човека
,
и
одговорила
му
је
:
то
је
много
;
а
што
се
онако
с
њим
гледала
...
све
се
гледају
:
девојке
,
и
жене
што
имају
мужа
.
То
гледање
оне
зову
„
разговор
душа
“
.
Да
је
старотуркиња
,
она
би
већ
све
испричала
робињи
;
али
је
младотуркиња
,
нова
.
Седе
да
исприча
хартији
,
да
пише
Госпођици
.
Али
пре
но
што
ће
почети
писмо
,
она
одреши
појас
и
расплете
косу
;
учини
јој
се
да
почиње
нешто
важно
,
да
отвара
некаква
велика
врата
споља
затворена
катанцем
,
изнутра
мандалом
:
кроз
њих
ће
у
живот
,
па
гледа
да
на
њој
није
ништа
везано
,
сплетено
.
Солун
,
2
јуна
1905
.
Врло
драга
госпођице
,
У
мени
се
пробудило
оно
што
у
Атале
:
ја
сам
нашла
свога
Кактаса
.
„
Криј
се
од
људи
;
а
да
се
твоје
очи
не
би
среле
с
човековим
очима
,
обарај
их
.
“
Још
како
сам
обукла
чаршаф
,
овако
су
ме
училе
нене
и
мајка
,
и
ако
сам
онда
била
дете
,
ви
то
знате
,
драга
госпођице
.
Ја
се
никад
нисам
срела
с
човеком
,
па
зато
нисам
имала
потребе
да
очи
обарам
.
Нисам
до
пре
три
дана
;
а
пре
три
дана
...
и
ја
не
оборих
очи
.
Кад
би
ово
чули
моји
!
Ја
не
знам
кога
се
више
бојим
.
Нене
највише
;
али
не
,
ја
се
ње
не
бојим
,
већ
ме
срамота
од
ње
:
како
ме
је
учила
!
Кад
би
дошао
из
Цариграда
Мехмед-беј
,
ја
бих
га
право
у
очи
гледала
,
и
с
њим
би
се
слободно
разговарала
,
као
с
вама
;
али
он
,
и
ако
млад
,
мени
није
човек
,
мушко
,
него
брат
:
његова
мајка
и
моја
две
су
рођене
сестре
...
Ви
то
знате
,
драга
госпођице
.
Пре
неки
дан
сам
видела
човека
чини
ми
се
први
пут
у
животу
:
моје
очи
среле
су
се
с
његовим
...
Како
ми
је
било
,
да
знате
,
не
кад
ме
погледа
,
него
кад
ми
се
јави
!
У
нас
се
воле
по
неколико
година
само
гледањем
,
и
то
знате
,
драга
госпођице
.
А
он
скиде
фес
,
па
ми
се
поклони
,
и
ја
,
несвесно
,
климнух
главом
,
а
срце
ми
толико
залупа
да
излети
,
осетих
га
под
грлом
.
Јадне
,
јадне
ми
!
...
А
знате
ли
одакле
сам
га
видела
?
С
беј-аџова
балкона
.
То
Мерсије
не
зна
;
нико
,
само
Вог
и
ја
,
па
и
од
Бога
ме
страх
,
да
ме
не
прокаже
.
Кад
помислим
да
је
он
истински
,
није
га
створила
фантазија
младе
турске
девојке
...
Он
истина
живи
,
дише
,
ходи
,
говори
,
воли
...
О
,
само
још
да
не
воли
!
Ја
,
драга
госпођице
,
волим
једнога
одавно
,
још
како
сам
вам
почела
долазити
јутром
у
постељу
:
млад
,
леп
,
мио
;
али
томе
сам
човеку
дала
очи
,
уста
,
стас
,
узраст
ја
сама
;
ја
сам
га
задахнула
својом
душом
.
А
ономе
је
дао
душу
Бог
.
Ја
сам
онога
гледала
само
умним
очима
;
овога
сам
видела
чулним
,
па
га
гледам
умним
,
па
ћу
га
опет
гледати
чулним
,
даће
Бог
!
Госпођице
,
то
ваљда
само
ја
,
турска
девојка
,
тица
у
кафезу
,
измислила
сам
драго
,
замишљала
сам
га
.
Ја
,
затворена
,
нисам
могла
виђати
младиће
,
па
...
Али
како
сам
видела
овога
,
не
мислим
на
онога
.
А
пре
,
једва
чекам
да
легнем
,
у
вече
,
па
и
преко
дан
:
зажмурим
па
покријем
очи
,
гледам
га
и
с
њим
се
разговарам
...
Ви
сте
ме
толико
пута
тргли
из
сањарија
,
зовући
ме
на
час
...
Па
кућа
где
нам
је
била
,
и
каква
!
Час
у
Солуну
,
нас
у
Европи
,
у
Паризу
,
европски
направљена
и
намештена
.
А
како
видех
овога
,
ја
онога
заборавих
,
кућу
разорих
,
то
јест
уништих
.
Ја
се
,
драга
госпођице
,
и
сад
сетих
ваших
предавања
,
Стила
:
нећу
да
употребим
глагол
разорити
него
уништити
,
пошто
та
кућа
више
не
постоји
,
као
Содом
и
Гомор
,
градови
које
је
Бог
у
јарости
уништио
.
Али
ова
кућа
била
је
храм
,
где
су
гореле
свеће
,
моја
љубав
,
и
измирна
,
моје
...
Ја
не
знам
с
чим
да
поредим
измирну
...
Бајрам
није
,
а
мени
је
Бајрам
;
наша
ми
се
соба
чини
као
џамија
пуна
кандила
,
од
сваке
књиге
по
једно
кандило
,
и
од
других
ствари
.
Ви
сте
ми
предавали
,
да
кад
нам
се
тако
чини
,
то
је
из
нас
самих
.
И
до
сада
ја
то
нисам
опазила
;
а
сад
видим
да
је
све
из
мене
;
јер
у
мени
је
сад
и
светлости
и
топлоте
.
И
некако
ми
је
необично
,
некако
свечано
,
некако
велико
,
некако
страшно
,
као
да
ћу
да
изиђем
пред
Бога
.
Јуче
сам
била
тужна
,
па
и
синоћ
,
ноћас
и
јутрос
;
а
гле
сада
!
Ваљда
што
вама
пишем
или
што
о
њему
пишем
.
Ја
сам
и
чула
и
читала
шта
је
љубав
.
„
Љубав
је
,
кажу
муслиманке
,
жена
која
никад
не
иде
сама
,
него
с
другарицом
,
бледом
девојком
,
расплетеном
,
обученом
у
црно
—
с
Тугом
.
“
Ја
сад
у
то
не
верујем
,
јер
с
мојом
љубављу
је
румена
девојка
,
лепо
очешљана
и
закићена
,
сва
у
црвено
:
Радост
.
Од
јутрос
сам
учинила
нешто
што
никад
:
задрмала
сам
решетке
,
трипут
...
О
како
су
ми
руке
јаке
,
но
ја
ипак
...
Да
сам
ја
јака
,
решетке
би
се
поломиле
,
пале
,
и
ја
бих
излетела
као
тица
из
кафеза
;
ишла
бих
да
тражим
младића
што
се
мени
робињи
јави
као
слободној
.
Али
куда
бих
?
Једанпут
излете
из
кафеза
сутанина
канарина
,
полете
,
јадна
,
према
прозору
,
к
светлости
,
врати
се
,
удари
крилима
о
зид
,
па
у
један
кут
одаје
,
па
у
други
,
и
излете
кроз
прозор
,
паде
на
смокву
пред
кућом
.
На
смокви
је
стајала
за
дуго
,
па
кад
чу
наш
ход
,
она
се
уплаши
,
прхну
,
и
уместо
да
падне
на
врх
смокве
,
она
паде
на
најнижу
грану
.
Мавиш
и
Памук
,
сутанине
мачке
,
замаукаше
и
потрчаше
смокви
;
она
прхну
и
паде
на
траву
.
Мачке
се
са
смокве
смакоше
,
и
хтедоше
да
је
ухвате
;
али
ми
их
претекосмо
.
Кад
је
ухватисмо
,
срце
јој
удараше
као
сатић
.
Јадна
,
јадна
!
Да
не
беше
нас
,
њу
би
мачке
појела
.
Да
је
умела
говорити
,
зацело
би
нам
рекла
:
„
Вратите
ме
у
затвор
,
јер
ја
не
умем
у
слободу
...
“
Ето
,
драга
госпођице
,
ја
сам
као
та
канарина
.
Могла
бих
у
слободу
,
али
како
?
С
оним
који
зна
шта
је
то
слобода
.
Ја
,
госпођице
,
слободе
не
познајем
,
те
бих
у
један
кут
,
па
у
други
...
и
не
знам
куда
бих
.
Да
ми
неко
каже
да
пођем
Солуном
сама
,
ја
не
бих
смела
,
не
бих
умела
.
Како
је
леп
тај
младић
због
кога
сам
дрмала
решетке
!
Као
бог
.
Млад
,
наусница
му
као
угљеном
направљена
,
бео
као
снег
,
обрве
му
и
трепавице
црне
,
а
очи
плаве
као
...
„
Поређење
служи
да
означи
сличност
која
постоји
између
две
особе
или
две
ствари
“
тако
сте
ми
предавали
,
а
ја
не
знам
с
чиме
да
поредим
његове
очи
,
или
шта
да
поредим
с
његовим
очима
.
Зумбул
,
љубичица
,
море
,
небо
,
све
то
није
као
његове
очи
.
Очи
су
му
као
сафир
на
белој
свили
,
а
уснице
као
два
млаза
крви
на
снегу
...
Немојте
се
,
молим
вас
,
смејати
,
кад
сам
ја
оволико
озбиљна
.
Кад
би
нешто
био
мали
,
ја
га
,
чини
ми
се
,
не
бих
волела
;
јер
ја
желим
,
кад
ми
нешто
говори
мој
муж
,
да
га
,
слушајући
га
,
гледам
у
очи
с
подигнутом
главом
:
тек
би
ми
се
тада
чинио
као
мој
заштитник
,
као
мој
бранилац
,
човек
и
муж
.
Па
зар
овако
мисли
она
која
сања
о
равноправности
између
мужа
и
жене
?
Ах
,
не
из
мене
,
и
из
Мерсије
,
чак
и
из
Ариф-тејзе
сваки
час
проговори
Туркиња
,
жена
потчињена
човеку
,
мужу
.
Не
може
се
разорити
за
дан
што
се
зидало
вековима
.
Он
је
висок
као
кипарис
,
па
здрав
,
мушко
,
као
неки
старински
витез
,
и
ако
нема
мач
.
Узео
ут
,
па
као
неки
провансалски
трубадур
,
као
келтски
бард
,
или
као
муслимански
ашик
,
пева
,
зацело
своје
песме
.
Обучен
у
европске
хаљине
,
а
на
глави
му
фес
.
Леп
!
!
Сад
бих
волела
с
вама
,
врло
драга
госпођице
и
моја
пријатељице
,
да
читам
Ламартинову
песму
„
Прву
Жалост
“
,
или
да
певамо
:
Come
!
O
,
come
,
my
life's
delight
!
...
Ви
сте
ми
толико
пута
казали
,
да
сваки
човек
најрадије
говори
о
себи
;
а
ја
сам
,
опростите
,
у
то
сумњала
.
Сад
видим
да
је
истина
:
оволико
писмо
,
па
све
о
себи
,
ништа
о
вама
.
Опростите
ми
,
молим
вас
.
Ја
вас
волим
,
па
се
зато
с
вама
о
својој
тајни
разговарам
.
А
ви
,
мислите
ли
на
мене
често
,
или
по
који
пут
?
Има
ли
изгледа
да
ћете
нам
доћи
?
Цела
кућа
запевала
би
,
кад
би
угледала
вас
.
Ја
бих
нашу
стазу
посула
цвећем
,
да
нам
по
цвећу
дођете
.
Ја
сам
се
на
вас
толико
навикла
,
да
понекад
не
умем
ни
Бога
да
молим
,
зато
што
вас
није
у
нашој
соби
.
Ја
сам
тада
као
дете
.
Које
би
се
дете
молило
Богу
,
пре
но
што
ће
лећи
,
кад
крај
њега
не
би
била
мајка
или
дадиља
?
Ја
не
могу
без
вас
,
не
могу
,
не
могу
.
О
да
Бог
да
вам
оздравила
мајка
,
те
да
ми
дођете
!
Ала
сам
себична
,
јелте
?
Нисам
себична
,
али
вас
волим
,
волим
...
Одговорите
ми
,
врло
драга
госпођице
.
Примите
много
пољубаца
од
ваше
мале
,
срећне
ученице
,
васпитанице
и
пријатељице
Емир-Фатме
.
Писмо
је
писала
дуго
,
прочитавала
,
брисала
,
исправљала
,
преписивала
;
јер
њена
Госпођица
обраћала
је
велику
пажњу
на
стил
,
изговарајући
:
„
Стил
је
човек
“
.
А
Емир-Фатма
је
била
уредна
,
те
би
је
болело
кад
би
у
њену
писму
било
погрешака
с
неуредности
или
с
непажње
.
Затвори
га
,
адресова
га
,
па
се
сети
шта
је
писала
.
Овако
отворено
...
Госпођици
о
љубави
!
Је
ли
она
луда
!
Срамота
је
било
пред
њом
о
томе
и
да
мисли
...
Поцепа
завој
.
П
.
С
.
Ви
сте
ми
,
драга
госпођице
,
пред
полазак
поручили
да
се
вежбам
.
„
Ако
много
пишеш
,
биће
доказ
да
много
на
мене
мислиш
,
"
тако
сте
ми
рекли
.
И
ја
сам
се
вежбала
.
Е
.
-Ф
.
Опет
прочита
писмо
,
и
нађе
да
би
га
могла
послати
,
само
да
у
њему
није
оно
о
замишљеном
драгом
.
„
Како
сам
јој
могла
писати
то
!
“
прошапта
и
поцрвене
.
То
само
њена
пупа
фантазије
глава
,
више
ниједна
девојка
то
нема
;
на
пример
Мерсије
,
зар
јој
она
не
би
казала
?
Она
од
ње
ништа
не
крије
,
или
Ариф-тејзе
.
У
толиким
модерним
француским
романима
,
она
на
то
не
наиђе
.
Тамо
све
стварно
,
стварно
.
.
И
још
јаче
поцрвене
,
па
узе
те
изостави
те
редове
,
а
друго
пажљиво
преписа
.
„
Шта
ли
ће
рећи
о
својој
малој
?
Ако
ми
не
одговори
!
Или
још
горе
:
ако
ме
изгрди
!
Не
,
нећу
га
послати
,
нека
га
у
мојој
фијоци
.
“
Па
ипак
,
још
исти
дан
,
у
једном
необичном
тренутном
расположењу
испрати
га
.
А
после
,
сто
пута
се
покаја
што
га
је
испратила
и
сто
пута
рече
:
ако
!
ИИИ
Данас
је
петак
,
шести
дан
како
се
Ибрахим-Хасан-бејови
вратили
с
Јалије
,
Фатма
још
мисли
на
непозната
младића
,
али
је
много
мирнија
.
Јутрос
је
врло
весела
:
доћи
ће
јој
у
госте
њени
с
Јалије
,
стрина
и
сестра
од
стрица
.
Обуче
се
,
па
отрча
на
софу
да
се
помази
око
нене
.
Видећи
је
овако
веселу
,
мајка
јој
узвикиваше
:
„
Машалла
!
“
Она
после
отрча
у
башту
да
нахрани
голуба
и
да
набере
руже
.
Ружа
је
било
пуно
,
а
на
бокорима
јасмина
још
само
по
који
цвет
.
Она
је
у
једној
ружичастој
антерији
,
расплетена
,
с
нанулама
поврх
папуча
(
да
јој
се
беле
атласке
папуче
не
покваре
од
росе
)
.
Кад
нахрани
и
измилова
голуба
,
он
јој
летну
на
раме
,
а
с
рамена
одлете
на
једну
смокву
;
она
узвикну
„
ааа
!
“
па
јој
засузише
очи
.
После
чучну
крај
оградног
зида
,
у
јасмину
,
извади
груду
земље
из
једног
отвора
и
намести
око
:
свет
,
као
обично
по
турским
махалама
изјутра
и
пред
вече
,
а
она
никога
не
познаје
.
Чим
чује
кола
,
она
мисли
да
су
гости
с
Јалије
,
и
потрчи
,
али
кола
иду
даље
,
по
неравној
калдрми
тандрчу
.
Најпосле
,
једна
кола
стадоше
пред
њином
капијом
,
а
она
потрча
да
се
намести
са
својима
на
дну
степеница
,
да
дочекају
госте
.
Стадоше
у
два
реда
:
мајка
Ибрахим-Хасан-бејова
,
Ибрахим
)
-Хасан-беј
,
његова
жена
и
кћи
,
робиња
и
све
слушкиње
.
Никад
није
оволико
испољен
садашњи
турски
харем
као
данас
;
никад
није
у
мање
особа
оволико
оличен
.
Пет
особа
три
генерације
,
и
каква
разлика
међу
њима
.
Баба
,
Туркиња
из
Мухамедова
доба
,
школована
,
начитана
,
слободна
,
с
људима
се
разговарала
и
кад
је
била
млада
,
с
народним
чешљањем
,
аврапама
,
у
народној
хаљини
,
антерији
,
у
народној
обући
,
за
кућу
,
терлуцима
;
мајке
,
Туркиње
из
Султан-Меџидова
доба
,
знају
турски
и
по
коју
реч
француски
,
затуцане
,
у
турској
хаљини
и
обући
,
са
старомодним
европским
чешљањем
;
кћери
,
муслиманке
из
Султан-Абдул-Хамидова
доба
,
европски
образоване
а
не
смеју
с
мушкима
да
говоре
,
европски
очешљане
и
обучене
а
,
код
куће
,
турски
обувене
.
У
све
три
генерације
поздрави
турски
:
темена
.
Трећа
генерација
,
жене
из
ње
зову
себе
„
нове
“
,
и
једне
су
за
реформу
харема
,
друге
за
његово
„
уништење
”
.
Пошто
се
изгрлише
и
истапкаше
,
поседаше
на
стакленој
софи
;
али
се
девојке
брзо
одвојише
:
одоше
да
свирају
.
Свирале
су
Изгубљену
Срећу
и
биле
су
тужне
.
После
су
читале
тужна
места
из
француских
романа
:
Грацијелино
одсецање
косе
,
Аталин
погреб
,
и
плакале
су
.
Најпосле
су
,
у
француским
романима
,
тражиле
„
прво
зближење
”
Јулијино
с
Морисом
,
и
„
први
пад
“
Госпође
Бовари
с
Родолфом
,
и
црвенеле
су
,
и
у
том
часу
обе
би
пристале
и
на
одсецање
косе
и
на
смрт
и
на
зближење
и
на
пад
...
Јер
оне
проводе
живот
анималан
:
једу
,
пију
,
спавају
—
тако
је
рекла
Госпођица
.
Па
су
уплакане
отишле
крај
решетке
:
ништа
се
не
види
,
само
ишарана
лица
и
руке
,
јер
решетке
су
врло
густе
.
Па
су
прошле
кроз
предсобље
и
погледале
у
софу
:
мајке
им
седе
с
подавијеним
ногама
и
,
како
се
њима
учинило
,
тупим
погледима
,
не
пушећи
(
не
могу
пред
свекрвом
)
,
гледају
у
беја
и
слушају
га
;
он
,
обучен
а
бос
,
једном
руком
држи
чибук
,
другом
хвата
прсте
на
нози
,
и
нешто
прича
.
Оне
се
погледаше
и
подсмешљиво
осмехнуше
,
као
да
кажу
:
„
Зар
је
то
живот
?
!
“
па
одоше
на
терасу
.
С
терасе
се
виде
минара
,
кућни
кровови
,
смокве
,
одеандри
,
залив
,
и
мало
неба
.
Сиђоше
у
башту
;
зид
,
зид
,
и
више
ништа
!
„
Нове
“
,
а
уз
оградни
зид
чучнуше
као
„
старе
“
,
извадише
груде
земље
,
наместише
око
и
почеше
да
врачају
:
—
Ко
се
појави
први
с
леве
стране
,
срећа
је
Есмина
,
рече
Мерсије
.
—
Појави
се
старац
.
—
Сирота
!
Сирота
!
узвикнуше
обе
девојке
и
робиња
.
—
Ко
с
десне
,
срећа
је
Зехрина
.
—
Појави
се
дете
.
—
Благо
њој
!
узвикнуше
све
три
.
—
Намените
на
своју
срећу
,
рече
робиња
.
—
Ко
с
леве
твој
је
,
Мерсије
,
рече
Фатма
.
—
Појави
се
Исмаил-бејов
унук
;
оне
се
подмигнуше
.
—
Ко
с
десне
твој
је
,
Фатма
,
рече
Мерсије
.
Појави
се
луди
Соломон
.
Оне
прснуше
у
смех
и
простреше
се
по
трави
,
после
затворише
отворе
и
одоше
у
кућу
.
Пред
вече
опет
одоше
уза
зид
,
и
опет
намењиваху
.
Улицом
ври
;
продавци
,
Туркиње
се
враћају
из
шетње
,
Турци
иду
да
узму
абдест
.
Њима
намена
никако
није
била
срећна
.
И
већ
хтедоше
да
иду
,
кад
робиња
рече
:
„
Намените
још
једанпут
:
на
кјучук-ханумину
срећу
.
“
—
Ко
с
десне
твој
је
,
Емир
.
Појави
се
један
младић
.
То
јест
,
појавише
се
неколико
младића
,
и
Фатма
викну
и
покри
лице
.
—
O
,
Dear
me
!
—Шта
ти
је
?
упита
Мерсије
;
али
кад
она
смаче
руке
,
уплаши
се
—
била
је
бледа
као
смрт
.
—
Кога
си
видела
?
!
запита
је
зачуђено
.
—
Мени
се
чини
да
се
отвори
сутина
капија
и
да
он
ту
уђе
.
То
је
он
!
Тако
ми
ненине
главе
!
Ја
га
познадох
...
сутин
сестрић
...
Стоји
му
слика
код
суте
...
—
Под
стиховима
из
Корана
.
Ала
су
за
то
грдиле
жене
Мондије-хануму
,
рече
Мерсије
.
—
Па
зар
си
га
по
слици
познала
,
кјучук-ханум
?
А
она
под
тим
утиском
,
у
радости
,
све
исприча
:
како
га
је
видела
на
Јалијама
,
како
се
с
њим
гледала
,
и
како
ју
је
поздравио
,
то
јест
да
ју
је
поздравио
,
и
да
му
је
одговорила
.
Робиња
тапшући
од
радости
узвикиваше
„
ашколсун
!
“
,
а
Мерсије
се
наљути
.
Да
крије
од
ње
,
сестре
и
другарице
;
и
рече
да
и
она
њој
одсад
неће
просто
ништа
казати
.
У
вече
,
оне
су
седеле
на
софи
,
обасјаној
месечином
;
обе
су
биле
у
белим
геџелуцима
,
и
седеле
су
без
свеће
,
да
им
не
би
комарци
нагрдили
лице
и
руке
,
и
ноге
,
босе
.
Из
предсобља
се
шири
дим
од
омана
;
кроз
комарнике
се
виде
три
постеље
,
али
девојке
и
не
помишљају
на
спавање
.
Оне
хоће
да
седе
сву
ноћ
,
по
турски
,
и
да
спавају
до
подне
.
Пушиће
,
говориће
о
љубави
,
певаће
љубавне
песме
и
отвараће
нијете
.
Мерсије
,
лепа
и
мила
девојка
,
пуна
шале
,
„
пуна
ђавола
“
,
како
су
говориле
хануме
,
просто
је
уживала
да
засмејава
Фатму
;
а
засмејавала
ју
је
кад
год
је
говорила
енглески
.
И
ако
је
с
њом
врло
често
,
Фатма
се
увек
смејала
на
сваки
њен
енглески
узвик
,
па
сваку
њену
енглеску
реч
.
Јер
Мерсије
је
потпуно
подражавала
Мис
Блак
.
Кад
је
била
мала
,
чим
би
почела
да
се
игра
,
макар
с
турском
децом
,
говорила
би
грчки
;
и
чак
кад
би
само
видела
играчку
или
децу
на
улици
,
почела
би
грчки
,
јер
је
мислила
да
је
тај
језик
за
игру
,
не
знајући
да
са
својим
малим
свакидашњим
другарицама
говори
зато
грчки
што
су
оне
Гркињице
.
Како
је
велика
,
чим
хоће
да
се
шали
,
говори
енглески
.
Као
да
јој
је
тај
језик
за
шалу
.
Стисне
вилице
као
Енглескиња
Мис
Блак
,
и
говори
,
изговара
исто
као
она
.
И
Мис
Блак
се
смеје
,
јер
мисли
да
слуша
себе
.
И
никад
не
заборавља
како
ју
је
ова
несташница
једном
,
кад
је
била
мала
,
питала
:
„
Мис
Блак
,
кад
су
вам
тако
стиснуте
вилице
,
како
метнете
пуну
кашику
у
уста
?
“
Мерсије
узе
с
рафа
једну
дебелу
,
грубо
укоричену
,
мемљиву
књигу
и
рече
:
—
Фатуш
,
помисли
нешто
.
Она
се
малопре
смејала
кад
је
видела
лудога
Соломона
,
а
сад
задрхта
:
шта
ли
ће
јој
изићи
?
Помисли
:
„
Ако
се
у
мом
нијету
помену
сузе
,
бићу
несрећна
,
“
и
рече
:
—
Ја
сам
готова
.
Мерсије
зажмури
па
отвори
књигу
насумце
,
притисну
прстом
једно
место
у
књизи
,
и
од
прве
речи
где
јој
беше
прст
,
читаше
,
тобоже
напрежући
се
да
види
,
а
знала
је
све
на
памет
:
Ждрали
,
о
ждрали
!
високо
летите
вичући
.
Кад
пођете
одавде
,
понесите
поздрав
моме
драгом
.
Кажите
му
да
ми
се
око
од
суза
не
суши
,
и
да
...
—
Доста
!
узвикну
Емир-Фатма
чисто
промењеним
гласом
.
—
O
,
no
!
узвикну
Мерсије
,
али
тако
имитујући
Енглескињу
,
да
се
Фатма
насмеја
и
рече
:
—
Ти
си
као
покојни
Били
,
наш
папагај
.
Он
кад
рекне
„
Мадмоазел
!
“
,
моја
мајка
каже
„
Фатма
!
“
,
јер
мисли
да
ја
зовем
Госпођицу
.
—
O
,
yes
!
that's
right
!
одобраваше
Мерсије
.
Али
,
да
довршим
.
—
Остави
,
Мерсије
јагње
,
ја
сам
то
читала
...
Сузе
,
опет
сузе
.
—
What
!
What
!
What
!
—
Мени
сад
није
до
шале
.
Наменила
сам
:
ако
ми
се
у
нијету
помену
сузе
,
бићу
несрећна
...
—
That's
stupid
!
Бићеш
заљубљена
.
Заљубљени
плачу
,
плачу
.
О
,
ждрали
!
Кажите
му
да
љубавна
ватра
...
—
Ја
просто
нећу
то
да
слушам
,
викну
Фатма
и
запуши
уши
.
—
O
,
dear
me
!
узвикну
Мерсије
и
баци
књигу
.
—
Бејаше
ми
као
да
је
сутра
Бајрам
,
а
сад
ми
је
као
уочи
задушница
,
рече
Фатма
,
а
Мерсије
се
насмеја
и
рече
:
—
You
are
mad
!
—
Ја
сам
паметна
,
Мерсије
.
—
Кад
си
паметна
,
што
говориш
лудо
?
Где
ли
је
твоја
Мадмоазел
?
—
О
,
Мадмоазел
!
Она
верује
у
карте
,
у
духове
...
Некад
,
по
ваздан
држи
сточић
.
Сви
ми
још
мислимо
да
има
нешто
што
...
Ја
не
умем
да
се
изразим
,
Мерсије
.
—
O
,
yes
!
узвикну
она
весело
па
отвори
себи
:
„
Смех
,
песма
“
.
—
Благо
теби
!
бићеш
срећна
,
рече
Фатма
тужно
.
Мерсије
отвори
једној
својој
другарици
.
„
Сузе
,
сузе
,
сузе
.
“
Фатма
се
насмеја
,
а
Мерсије
рече
:
—
Туђим
сузама
се
смејеш
.
Грехота
!
па
узе
једну
кесицу
пуну
хартија
као
око
писаљке
увијаних
.
—
Први
нијет
је
твој
,
Емир
darling
,
рече
Мерсије
,
а
Фатма
се
у
лицу
промени
.
Кад
разви
хартију
,
весела
девојка
читаше
:
Црним
сам
се
газом
повезала
,
Тужна
сам
ти
,
сестро
,
невесела
:
Кроз
густи
сам
кафез
погледала
,
Вид'ла
сам
га
,
па
га
заволела
.
—
Црним
се
повезала
!
узвикну
Фатма
.
—
Ниси
ваљда
рекла
:
ако
ми
се
у
нијету
помене
црно
,
нећу
бити
срећна
.
И
после
,
ти
си
своје
драго
видела
с
балкона
,
европски
.
—
Кад
моје
срце
плаче
,
теби
је
до
шале
!
прекори
је
Фатма
.
Она
рече
:
—
Још
један
теби
.
Колико
сам
уздахнула
,
Сва
је
гора
заиграла
.
Како
не
бих
уздисала
,
Кад
сам
драго
изгубила
?
—
Како
си
могла
изгубити
оно
што
ниси
ни
имала
?
Тај
лепи
још
ти
није
драги
.
А
ко
зна
,
можда
је
и
жењен
.
—
Моје
суте
сестрић
није
жењен
,
рече
она
убедљиво
,
и
покаја
се
што
је
Мерсији
казала
своју
тајну
.
Што
да
тера
шалу
с
оним
кога
она
воли
!
—
Збиља
,
је
ли
се
помирила
госпођа
стрина
с
Мон
...
с
Нурије-ханумом
?
—
Није
,
рече
она
и
дубоко
уздахну
.
Мерсије
хтеде
да
је
дира
,
али
се
трже
,
видећи
да
је
тужна
и
рече
:
—
Још
један
нијет
,
да
видим
хоће
ли
се
помирити
:
На
одаји
ми
шарена
врата
,
А
у
одаји
софа
од
злата
:
Од
мога
драгог
ко
ме
одвоји
—
Нек
с
торбом
пође
од
врата
до
врата
!
—
Помириће
се
,
очију
ми
!
јер
,
ето
,
то
госпођа
стрина
куне
.
—
Аман
,
очију
ми
!
очи
моје
Мерсије
:
уста
су
ти
медена
,
дај
да
их
пољубим
.
Она
јој
поднесе
уста
,
пошто
их
напући
,
али
их
Фатма
не
пољуби
.
Задовољно
почеше
нијете
орасима
.
Мерсије
,
шапатом
,
приносећи
орахе
устима
,
намени
на
један
,
па
на
други
,
трећи
,
и
пружи
их
Фатми
,
на
длану
.
Она
узе
средњи
.
—
Добро
!
Сад
да
видимо
који
ћеш
од
ова
два
.
Она
узе
десни
.
—
На
средњем
је
био
Исмаил-беј
,
на
десном
Осман-ефенди
...
Осман
је
лепши
од
Исмаила
.
—
Није
леп
ниједан
,
рече
Фатма
равнодушно
.
—
Ти
их
не
познајеш
,
зато
тако
говориш
.
—
Дајте
мени
,
рече
Ђулренги
,
па
намени
на
два
ораха
и
пружи
их
,
као
малочас
Мерсије
,
Фатми
:
Фатма
узе
десни
.
—
Ашколсун
!
удаћеш
се
за
њега
.
—
За
кога
?
упиташе
девојке
у
један
глас
.
—
За
њега
/
!
Ашколсун
!
Ашколсун
!
узвикиваше
робиња
весело
.
А
Фатма
се
неисказано
обрадова
,
али
,
лукава
и
неповерљива
оријенталка
претвараше
се
као
да
не
разуме
,
питајући
:
„
Ко
?
Шта
?
“
.
Али
јој
румен
обли
све
лице
Срећа
те
се
на
месечини
то
готово
и
не
опази
.
—
Дај
руку
,
кјучук-ханум
.
Она
пружи
своју
малу
белу
ручицу
,
која
у
црнкињиној
руци
изгледаше
као
снег
на
угљу
:
робиња
принесе
својим
устима
ханумин
кажипрст
,
па
средњи
,
па
домали
,
намењујући
на
њих
,
а
после
их
стеже
колико
може
.
—
Који
те
заболе
највише
,
кјучук-ханум
?
Она
не
сме
рећи
.
—
Кажи
,
око
моје
!
вели
Мерсије
.
—
Домали
.
—
Он
,
кјучук-ханум
!
Он
,
тако
ми
Пророка
!
Тако
ми
земље
где
сам
се
родила
!
Малопре
сам
те
слагала
Сад
...
он
!
Фатма
се
сад
није
могла
претварати
.
Прво
се
засмеја
,
па
окрену
у
плач
,
и
сакри
лице
на
Мерсијиним
грудима
.
—
Ала
га
волиш
!
Како
те
то
ухвати
тако
брзо
?
!
говораше
Мерсије
и
запали
свећу
,
зари
нокат
чак
при
дну
свеће
и
рече
:
—
Док
свећа
не
изгори
довде
,
дотле
Он
све
да
штуца
.
—
Комарци
!
викну
Фатма
и
угаси
свећу
.
—
Не
бојиш
се
комараца
него
ти
жао
њега
,
да
не
штуца
,
да
се
не
мучи
,
говори
Мерсије
,
палећи
цигаре
за
све
три
.
Пушећи
,
она
говораше
:
—
Изјави
му
љубав
.
Пошаљи
му
ружу
.
Ђул
:
сенсин
беним
булбул
.
Пошаљи
му
нагорелу
цигару
.
Ти
знаш
да
то
значи
„
изгорех
за
тобом
“
.
Пошаљи
му
прамичак
косе
,
и
одмах
везуј
бошче
.
Јер
то
значи
:
Сач
:
ал
бени
—
кач
!
А
напослетку
можеш
побећи
без
ичега
.
Она
слуша
Мерсију
и
смеје
се
,
али
јој
смех
не
иде
од
срца
.
Кад
попушише
цигаре
,
спремише
се
за
спавање
,
очиташе
некакву
кратку
молитву
и
уђоше
под
комарнике
,
који
се
бељаху
,
али
не
више
на
месечини
,
него
према
свитању
,
јер
већ
се
чују
трећи
петли
и
гугутке
.
Устадоше
пред
само
подне
,
и
робиња
им
се
прикраде
као
лопов
и
шапатом
рече
:
—
Истина
он
,
Нурије-ханумин
сестрић
,
Мурад-Джемал-беј
.
Фатма
се
промени
у
лицу
више
него
икад
,
а
ништа
не
рече
.
Мерсије
упита
радознало
:
—
Од
кога
чу
да
је
то
Мурад-Джемал-беј
?
—
Гонџеђули
отвори
капију
,
нешто
да
купи
,
промоли
главу
и
искези
зубе
:
смеје
се
на
мене
,
и
ја
се
насмејах
на
њу
и
рекох
:
„
Што
се
смејеш
,
црни
ђаволе
?
“
—
„
А
ти
си
ми
па
бела
“
,
каже
она
и
смеје
се
.
„
Баш
нисам
црна
колико
ти
,
“
рекох
ја
—
„
Ако
си
украла
ханумино
белило
,
“
каже
она
—
па
се
обе
засмејасмо
.
Како
хануме
не
говоре
,
и
ми
не
говоримо
:
ја
нисам
хтела
.
А
данас
,
за
љубав
своје
султаније
,
проговорих
.
Гледамо
се
и
смејемо
се
:
њене
широке
ноздрве
играју
као
у
Беле
,
наше
ждребице
,
и
сва
се
...
—
Аман
!
викнуше
девојке
нестрпљиво
.
—
Је
ли
то
нарочито
,
да
ме
мучиш
?
вели
Фатма
.
—
Не
,
кјучук-ханум
.
„
Који
вам
је
оно
човек
?
“
упитах
је
ја
озбиљно
.
—
„
Из
Стамбола
,
“
одговори
она
па
се
смеје
.
„
Који
из
Стамбола
?
“
рекох
ја
.
—
„
Пашић
,
ханумин
сестрић
,
"
каже
она
,
па
се
непрестано
смеје
.
—
Срећа
!
виче
Мерсије
радосно
пљескајући
.
—
И
срећа
и
несрећа
:
ко
би
моју
мајку
тамо
одвео
?
говори
Фатма
и
уздише
.
Све
три
седоше
и
запалише
цигаре
.
—
Кад
бисмо
нешто
сад
чуле
куцање
,
и
ми
рекле
:
„
Entrez
!
“
и
врата
се
отворила
,
и
к
нама
ушао
тај
,
и
поклонио
нам
се
,
и
представио
нам
се
:
„
Ја
сам
Мурад-Джемал-беј
“
,
поче
Мерсије
.
—
Аман
!
узвикнуше
робиња
и
госпођа
и
покрише
лице
сукњама
.
—
Ха
!
ха
!
ха
!
насмеја
се
Мерсије
.
—
Ти
се
смејеш
,
а
ја
...
не
знам
шта
радим
.
Мени
се
чини
да
баш
уђе
,
па
...
Од
девете
у
чаршафу
!
Кад
ми
је
видело
мушко
и
очи
а
камо
ли
косу
?
—
Емир
!
Зар
ти
мислиш
да
си
сукњом
покрила
косу
?
Покрила
си
лице
,
као
Арнаутка
.
—
Јесте
,
али
то
је
...
како
да
кажем
,
не
умем
турски
да
се
изразим
!
C'est
spontanément
!
—
Ха
!
ха
!
ха
!
да
сакрије
лице
као
Арнаутка
!
—
Па
кад
ја
нисам
крила
лице
?
Пече
...
Mon
dieu
!
кад
бих
знала
да
ћу
довека
пече
,
чини
ми
се
убила
бих
се
.
—
Како
?
Ми
ћемо
обе
за
младотурке
;
а
они
праве
правила
са
женским
комитетом
за
жене
.
Ми
ћемо
за
Европљане
,
не
за
хришћане
него
за
муслимане
,
младотурке
.
И
ја
сам
у
чаршафу
од
девете
.
Па
ипак
,
Емир
,
моје
је
друго
:
видели
су
ми
очи
,
видели
су
ми
косу
,
кроз
башјорти
.
Откривену
никад
.
Малочас
кад
сам
говорила
о
Мурад-Джемал-беју
,
да
ће
закуцати
и
ући
,
ја
сам
покрила
косу
у
памети
.
То
је
тако
једна
навика
,
да
кад
случајно
који
од
наших
момака
изненада
уђе
у
кућу
,
ја
дигнем
скут
на
главу
.
—
О
,
Мерсије
!
Па
ви
дочекујете
госте
на
кућним
вратима
развијене
,
а
све
се
са
улице
види
.
Али
ми
овде
дижемо
скут
на
главу
кад
чујемо
мујезина
.
—
Збиља
,
Емир
,
кад
бисмо
сад
чуле
куцање
по
европски
,
и
кад
би
к
нама
ушао
...
не
крите
лице
!
...
и
к
нама
ушао
Мурад-Джемал-беј
,
по
европски
,
и
кад
би
нам
се
представио
,
по
европски
,
и
кад
би
се
с
нама
руковао
...
Девојке
цикнуше
и
сакрише
руке
иза
леђа
.
Фатма
је
врло
поцрвенела
и
смејала
се
једним
смехом
који
је
личио
па
плач
.
Она
се
тако
смејала
увек
кад
је
врло
узбуђена
.
—
Па
и
ја
сам
сакрила
руке
,
али
у
памети
,
рече
Мерсије
.
Али
,
Емир
,
зар
нам
наше
Францускиње
нису
причале
да
то
просто
није
ништа
!
Као
наше
поздрављање
са
женама
лице
на
лице
,
тако
њихово
руковање
с
људима
руку
у
руку
.
Оне
ништа
не
осете
,
ни
страха
,
ни
стида
,
и
не
узбуде
се
.
Оне
причају
да
то
чине
механично
,
по
навици
,
и
да
често
забораве
да
ли
су
се
с
неким
руковале
,
те
питају
:
„
Пардон
!
Да
ли
сам
се
с
вама
поздравила
?
“
Па
ипак
,
кад
некога
воле
,
ја
мислим
да
морају
да
се
узбуде
кад
осете
своју
руку
у
његовој
.
И
како
ли
то
изгледа
?
У
мушкој
великој
руци
женска
мала
ручица
.
Али
свакако
то
је
пријатно
.
—
Ако
некога
волиш
.
Ја
кад
осетим
Ариф-ханумино
лице
,
и
Нурије-ханумино
—
задрхтим
,
а
једна
ми
је
тетка
,
друга
мајка
по
млеку
,
рече
Емир
.
—
Не
драго
,
душо
Емир
.
Ко
зна
како
је
то
?
Свакако
врло
,
врло
пријатно
.
Ми
то
нећемо
никад
дознати
;
јер
то
мушко
што
нас
хвата
за
руку
биће
—
муж
.
—
А
зар
се
муж
не
воли
?
упита
Емир
зачуђено
.
—
А
која
у
нас
воли
мужа
?
—
Ариф-тејзе
.
—
О-хо
!
Ти
мислиш
мене
да
превариш
.
Кад
воли
мужа
,
зашто
је
онолико
тужна
кад
није
у
љубави
с
Мадам
Аристид
?
—
Али
ми
,
слатка
Мерсије
,
волећемо
своје
мужеве
.
Зар
би
се
ти
удала
за
човека
кога
не
волиш
?
—
Никад
!
Али
за
човека
кога
не
познајем
...
Ја
,
хвала
Богу
,
знам
у
каквој
сам
се
средини
родила
и
одрасла
.
За
Црни
Врскапут
не
бих
.
За
Браон
Фес
не
бих
.
За
Зрелу
Смокву
не
бих
.
За
онога
што
онако
рђаво
изговара
француски
а
уображава
да
изговара
дивно
—
никад
!
Ми
ћемо
поћи
за
некога
кога
смо
виделе
кроз
решетке
,
виделе
га
први
пут
уочи
венчања
.
—
Тешко
нама
!
узвикну
Емир
.
—
Тешко
нама
!
рече
Мерсије
.
И
обе
дубоко
уздахнуше
,
па
устадоше
и
одоше
у
башту
,
пробушише
зид
између
Ибрахим-Хасан-бејова
и
Нурије-ханумина
дворишта
;
метнуше
око
на
отвор
.
Нигде
никог
!
Затворише
нов
отвор
грудицом
земље
,
па
одоше
те
чучнуше
крај
зида
са
улице
,
видеше
свет
,
али
не
видеше
Мурад-Джемал-
беја
.
Оне
су
тражиле
њега
да
виде
.
И
Мерсије
би
га
познала
по
слици
.
Она
зна
да
му
је
слика
из
Париза
и
да
је
он
одрастао
и
школовао
се
у
Паризу
.
Ко
зна
да
ли
и
зна
турски
!
А
ако
и
зна
,
свакако
изговара
као
странац
,
као
Француз
.
Мерсији
он
изиђе
пред
очи
као
жив
.
Леп
је
,
сећа
се
.
Погледа
у
Фатму
и
помисли
:
„
Срећна
!
“
и
обузе
је
,
тренутно
,
некакво
тешко
осећање
,
тренутно
јој
нешто
би
криво
,
жао
на
Фатму
,
као
да
јој
завиди
,
па
скочи
и
рече
:
„
Хајдемо
у
ненину
собу
“
.
Не
рече
:
„
Ала
смо
луде
,
па
одатле
га
можемо
најпре
видети
"
,
а
то
помисли
и
због
тога
скочи
.
У
нениној
соби
седеле
су
позадуго
.
Што
би
људи
и
жена
из
те
улице
,
из
тога
краја
,
туда
прођоше
.
И
наједанпут
,
обе
викнуше
,
у
један
глас
:
„
Он
!
“
Обе
су
га
познале
.
Емир
,
узбуђена
,
збуњена
,
не
знађаше
шта
ради
те
побеже
удно
собе
,
ту
чучну
,
метну
руке
на
лице
и
заплака
.
—
Плаче
сад
кад
треба
да
се
смеје
.
Благо
теби
!
Сад
ти
живот
има
смисла
,
говораше
Мерсије
чисто
промењена
.
—
Боже
!
На
Јалији
ме
поздравио
!
...
То
ми
је
био
сан
...
говораше
Фатма
испрекидано
.
—
И
сан
ти
се
остварио
.
.
Само
да
су
му
црне
очи
,
и
да
је
мало
виши
.
А
леп
је
као
бог
,
говораше
Мерсије
као
за
себе
.
—
Виши
?
То
би
била
мотка
за
подупирање
кошуља
,
умеша
се
робиња
.
Одавде
одоше
на
баба-фингу
,
да
гледају
небо
и
море
,
и
да
ћеретају
,
да
говоре
о
том
непознатом
младићу
,
о
томе
Французу
што
се
зове
Мурад-Джемал-беј
.
Час-по
,
па
су
обе
затварале
очи
да
гледају
њега
;
али
кад
га
се
нису
могле
сетити
живог
,
гледале
су
му
слику
,
коју
тако
добро
обе
познају
:
виделе
су
је
небројено
пута
.
Једанпут
ју
је
Нурије-ханум
дала
Фатми
,
а
она
је
није
смела
држати
у
њиховој
кући
,
него
ју
је
однела
код
Мерсије
,
метнула
је
на
Мерсијин
писаћи
сто
,
и
ту
су
је
гледале
,
и
гледале
:
запамтиле
су
је
тако
како
је
никад
неће
заборавити
...
Преко
кровова
,
гледале
су
море
...
Одатле
,
са
залива
,
с
његовог
пристаништа
,
полазиле
су
лађе
за
Цариград
,
за
Анадолију
,
за
Сирију
,
и
за
Француску
...
Једнога
дана
дошло
је
више
лађа
,
и
једна
од
њих
донела
је
њега
;
а
оне
,
можда
баш
тога
дана
,
биле
су
мирне
,
равнодушне
!
...
ИВ
Шехназе-ханум
,
Фатмина
баба
,
сва
у
бело
,
полако
одшкрину
једна
врата
с
подмазаним
шаркама
и
погледа
у
собу
,
у
помрчину
направљену
од
фереџа
и
ћилима
као
уз
Рамазан
;
светлост
кроз
врата
паде
на
једну
постељу
,
на
кревет
с
црвеним
покривачем
,
где
спаваше
Фатма
,
покривена
чак
преко
главе
.
Стара
на
прстима
приђе
кревету
,
и
полако
диже
покривач
,
а
унука
јој
се
пробуди
,
отвори
очи
,
па
их
затвори
.
„
Ја
сам
те
,
чедо
,
пробудила
.
Али
што
да
се
покријеш
преко
главе
као
усред
зиме
,
кад
је
напољу
страхоба
,
омар
,
гори
небо
и
земља
!
Дигни
се
,
јагње
,
да
видиш
мајку
ти
;
готово
гола
,
па
само
виче
:
„
Африка
!
Африка
!
“
Унука
је
загрли
и
размажено
отеже
;
„
Не-неее
!
“
Стара
је
омилова
по
лицу
и
омириса
јој
косу
,
па
оде
те
смаче
с
једнога
прозора
фереџу
и
отвори
оба
крила
.
Споља
уђе
загушљив
ваздух
;
а
Фатма
се
подиже
на
лакат
,
па
кад
виде
мајку
,
насред
софе
широм
отворене
,
само
у
дугачким
белим
гаћама
,
раздрљена
,
седи
и
хлади
се
једном
грдно
великом
јапанском
лепезом
,
она
се
узе
смејати
како
се
деца
смеју
,
зацењујући
се
.
„
Сине
,
погледај
овамо
,
“
рече
јој
баба
и
с
другог
прозора
смаче
ћилим
и
отвори
оба
крила
;
а
унука
се
опет
подиже
на
лакат
и
погледа
у
башту
;
дрвеће
је
било
као
спарушено
,
а
две
крупне
беле
гаћасте
кокоши
раскрилиле
се
и
отвориле
кљун
,
мало
даље
један
пас
наслонио
главу
на
шапе
и
исплазио
језик
.
„
Тонди
ће
нам
липсати
!
“
рече
она
уплашено
,
а
баба
прихвати
:
„
Па
кад
је
оваква
врућина
,
цркавају
кокоши
,
пси
,
мачке
“
.
Кад
стара
рече
мачке
,
она
се
сети
сутиних
мачака
,
Мавиша
и
Памука
,
и
одмах
јој
се
сети
и
сестрића
,
на
кога
није
могла
помислити
одмах
чим
се
пробудила
:
збунила
је
баба
,
па
раздрагана
стеже
бабу
да
је
удави
.
Стара
се
брањаше
,
и
рече
:
„
Ти
си
нешто
лепо
снила
,
зато
си
тако
весела
"
.
—
„
Снила
сам
,
нене
,
зелен
калпак
.
“
—
„
Ако
си
га
снила
онако
,
радоваћеш
се
—
зелено
.
“
—
„
Снила
сам
га
на
глави
.
"
„
Е
,
удаћеш
се
.
“
Она
се
засмеја
,
као
малочас
,
јер
зелен
калпак
снивала
је
често
,
и
увек
јој
нене
рекла
да
ће
се
удати
.
—
Устани
,
монањо
!
што
јој
не
кажете
,
бујук-ханум
?
рече
црнкиња
улазећи
у
собу
,
па
се
закикота
.
И
кажу
да
је
леп
тај
француски
језик
,
а
како
му
је
ружна
,
грдна
та
реч
!
Турски
лепо
,
слатко
:
кузим
,
кузиџијим
,
заврши
па
оде
те
донесе
бокал
воде
и
изручи
је
у
бели
порцелански
умиваоник
на
мраморној
плочи
.
После
рече
:
—
Устани
,
монањо
,
да
ти
се
вода
не
охлади
.
—
Зар
си
ми
донела
вруће
воде
,
Замбак-ханум
?
—
Вруће
с
чесме
.
Кјучук-ханум
,
све
гори
.
Али
,
шта
ћеш
да
обучеш
?
—
Плаву
антерију
,
Замбак-ханум
.
—
Белу
,
ону
што
је
као
паучина
.
Врућина
,
кјучук-ханум
,
да
се
умре
.
—
Па
кад
је
толика
врућина
,
колико
је
сунце
?
Мора
да
је
грдно
велико
.
—
Сунца
,
кјучук-ханум
,
и
нема
,
није
ни
изгрејавало
,
само
онако
гори
,
не
гори
него
гуши
—
омар
.
Биће
неко
чудо
.
Сви
смо
у
бело
,
говори
робиња
и
полази
да
отвори
врата
,
јер
неко
зачагрља
резом
.
У
собу
уђе
Мерсијина
робиња
Ђулзаде
,
обучена
у
бели
чаршаф
а
црна
као
гар
,
и
искезивши
беле
широке
зубе
закикота
се
и
похита
да
пољуби
Фатми
скут
,
ноћну
хаљину
сву
у
везу
.
Она
јој
скута
не
даде
и
рече
:
—
О
,
добро
дошла
,
Јасмин-ханум
!
Али
како
се
то
смејеш
:
„
Ка
!
Ка
!
Ка
!
“
,
као
кад
какоће
кокош
!
—
Или
кад
гаче
гуска
,
или
кад
виче
патка
на
кишу
.
Она
је
као
патка
,
и
иде
као
патка
,
говори
Ђулренги
и
приноси
хануми
хаљину
.
А
Мерсијина
црнкиња
се
зацени
од
смеха
,
после
рече
:
—
Слатка
кјучук-ханум
,
какав
је
ово
омар
данас
?
!
Јутрос
рано
изиђох
на
балкон
,
а
оно
море
ври
,
преврће
кључ
;
од
обале
ми
се
учини
котао
,
па
се
тек
поче
дизати
пара
као
с
кључале
воде
у
зиму
,
и
наједанпут
ништа
се
не
види
,
ни
брда
,
ни
куће
,
ни
лађе
,
ни
каици
,
не
као
да
паде
с
неба
магла
,
него
као
да
се
диже
из
мора
пара
,
а
небо
поче
да
се
спушта
као
да
хоће
неко
да
поклони
онај
котао
с
водом
што
кључа
.
Боже
,
што
је
то
било
чудно
,
и
страшно
!
Сад
небо
високо
,
али
омар
!
Једва
дођох
.
—
Е
,
Јасмин-ханум
,
зашта
те
послала
кјучук-ханум
?
—
Ууу
!
ја
заборавих
!
О
што
волим
кад
ме
зовеш
именом
које
ми
даде
слатка
Ариф-ханум
.
Ја
и
Ђулренги
црне
смо
,
а
она
зове
једну
Јасмин
,
другу
Замбак
,
рече
робиња
,
па
се
опет
закикота
,
и
раскопчаваше
се
да
извади
нешто
из
недара
.
—
Писмо
!
Али
зашто
у
недрима
кад
је
толики
омар
?
Ти
си
га
поквасила
знојем
,
па
сад
не
могу
да
га
пољубим
,
рече
Фатма
тобоже
љутито
;
али
робиња
је
знала
да
се
она
то
шали
,
па
се
опет
закикота
,
зацени
се
од
смеха
,
после
рече
:
—
Није
ми
до
снаге
било
,
Бога
ми
!
А
Фатма
отвори
мило
писмо
и
прелете
очима
преко
дугуљастих
француских
слова
...
Понедеоник
.
Мила
Емир
,
Мислиш
ли
мало
на
мене
и
много
на
њега
!
Ја
сам
пуна
да
прснем
,
а
немам
пред
ким
да
се
испричам
.
Ми
се
спремамо
за
чифлук
.
Како
ћу
тамо
без
тебе
!
Јуче
нам
је
правила
посету
једна
Цариграђанка
,
зове
се
Фахрије
.
Да
знаш
како
је
била
обучена
!
Нико
не
би
казао
да
је
Туркиња
!
И
лепа
!
Док
је
говорила
,
ја
сам
је
све
гледала
у
уста
.
Каква
су
јој
уста
!
Као
расцветана
ружа
.
Не
смеј
ми
се
:
она
је
нова
.
И
долазила
нам
је
једна
Францускиња
,
зове
се
Мадам
Ажил
.
Да
знаш
какав
јој
је
био
шешир
!
Плавичаст
,
или
управо
неодређене
боје
као
њене
очи
.
Видела
да
га
гледам
,
па
га
скидала
и
метала
мени
на
главу
.
Да
знаш
како
ми
је
стајао
!
Као
овој
малој
Францускињи
.
Боже
,
како
су
јој
лепе
очи
!
Да
види
Ариф-тејзе
Мадам
Ажил
,
заборавила
би
Мадам
Аристид
.
Приложила
сам
ти
писмо
тејзино
,
послато
преко
мене
.
Опрости
што
сам
га
отворила
:
била
сам
радознала
!
Да
видиш
,
душо
,
ариф
и
али
просто
нас
буни
.
Изгори
га
,
молим
те
,
и
ако
је
на
француском
.
У
петак
ћу
ти
доћи
с
овом
лепом
новом
и
још
с
две
њене
пријатељице
,
и
с
Мадмоазел
Дарно
,
и
с
Мис
Блак
.
O
,
yes
!
Miss
Black
will
come
to
see
you
?
А
ти
,
спремаш
ли
се
за
чифлук
,
и
мислиш
ли
на
мене
мало
и
на
њега
много
?
I
am
jealous
.
Љубим
те
.
Мерсије
.
Фатма
извади
из
завоја
друго
писмо
,
теткино
.
Робиња
рече
:
—
Кјучук-ханум
,
има
ли
одговор
за
моју
кјучук
хануму
?
Хоћемо
у
хамам
,
па
морам
да
се
журим
.
—
Е
па
добро
;
дај
,
Ђулренги
,
хартије
.
Робиња
јој
донесе
два
ружичаста
табачића
,
који
су
много
мирисали
на
љубичицу
.
Она
писаше
,
оловком
,
на
колену
:
Понедеоник
.
Драга
моја
Мерсије
,
Ја
мислим
много
и
на
њега
и
на
тебе
.
Don't
be
jealous
!
Али
сад
,
ти
ми
изиђе
пред
очи
,
и
он
.
Како
сам
могла
и
помислити
да
ме
он
узме
?
Зар
ће
он
мене
узети
кад
је
принц
?
Јуче
прође
пешке
:
принц
!
И
видех
га
на
колима
:
принц
!
И
на
коњу
:
принц
!
Сута
ме
је
волела
па
ме
тек
онако
дирала
...
за
њега
.
Чудим
се
како
не
умрех
кад
га
,
онда
кад
си
ти
била
код
мене
,
видех
,
нарочито
кад
чух
да
је
сутин
сестрић
.
Ох
,
да
ми
је
да
га
данас
видим
!
Што
не
могу
да
се
разговарам
с
њим
,
да
чујем
какав
му
је
глас
,
и
како
говори
француски
?
Знаш
ли
ону
малу
Фифи
?
Кад
беше
заљубљена
,
не
беше
уставе
која
би
је
зауставила
да
пред
вече
не
изиђе
,
да
не
оде
у
башту
код
Бејаз-Куле
да
се
с
тим
кога
воли
нађе
и
разговара
;
а
сутрадан
је
бивала
блажена
,
као
да
је
ишла
на
седмо
небо
,
па
се
отуд
вратила
.
Напослетку
,
можда
је
и
боље
овако
;
кад
бих
га
узела
,
љубав
би
нам
била
сасвим
свежа
,
свака
реч
нова
.
Само
,
ја
сам
страшно
немирна
,
нигде
ме
место
не
држи
:
час
сам
крај
зида
,
час
крај
кафеза
,
час
на
софи
,
час
на
баба-финги
,
и
сама
себи
личим
на
тицу
у
кафезу
,
и
на
лавицу
у
менажерији
;
само
што
ја
не
дрмам
дрвене
кафезе
као
она
гвоздене
решетке
,
и
што
не
вичем
као
она
.
Али
,
задрмала
сам
их
кад
дођох
с
Јалије
...
За
чифлук
се
ваљда
спремамо
,
време
је
;
али
ја
то
не
знам
,
и
нећу
да
знам
.
Пре
сам
једва
чекала
лето
и
летње
врућине
,
да
бежим
на
чифлук
,
да
се
пењем
на
наше
куле
и
чардаке
,
те
да
гледам
зелено
поље
и
по
њему
нашу
ергелу
и
овце
.
Знаш
,
Мерсије
,
како
смо
волеле
кад
се
коси
трава
,
па
мирише
,
а
ми
се
по
њој
ваљамо
?
Ја
сам
лето
волела
највише
због
чифлука
.
Она
наша
ливада
,
и
ако
је
опкољена
зидом
,
милија
ми
је
била
од
наше
баште
,
зато
што
је
бескрајна
,
и
ми
се
по
ваздан
јуримо
по
њој
с
другарицама
,
или
се
играмо
лончића
и
ораха
,
како
децом
тако
девојкама
.
А
ноћу
,
на
кули
,
на
месечини
веселимо
се
с
ханумама
и
гледамо
у
Вардар
.
Како
сам
била
радосна
кад
нам
дођу
гости
из
вароши
,
и
како
сам
била
тужна
кад
пођу
!
Ја
сад
за
то
не
марим
,
и
страх
ме
од
ове
данашње
запаре
,
да
моји
не
побегну
на
чифлук
још
сутра
,
и
да
ја
за
толико
не
виђам
њега
.
У
петак
те
чекам
са
странкињама
и
Цариграђанкама
.
Ја
сад
Цариграђанке
сто
пута
више
волим
,
јер
Цариграђанин
је
он
.
Ако
можеш
,
доведи
и
Мадам
Ажил
.
О
што
није
тејзе
у
Солуну
,
да
њу
види
,
али
да
не
заборави
Мадам
Аристид
.
Не
кажеш
која
је
,
то
јест
је
ли
путница
или
ће
да
живи
у
Солуну
.
Прими
хиљаду
пољубаца
од
своје
сестре
и
верне
другарице
Емир-Фатме
.
П
.
С
.
Тејзино
писмо
ћу
изгорети
пошто
га
прочитам
и
ижљубим
.
Е
.
Ф
.
Фатма
затвори
писмо
па
га
даде
робињи
заједно
са
„
слаткима
поздравом
"
,
а
она
га
метну
у
недра
,
па
правећи
дубока
темена
и
смејући
се
изиђе
.
Фатма
чита
теткино
писмо
:
Серез
,
јуна
1905
.
Прошло
је
по
ноћи
,
сви
спавају
,
а
ја
седох
теби
да
пишем
.
У
ово
доба
године
и
овамо
је
врло
топло
.
Кућа
у
којој
гостујем
,
на
једном
је
брежуљку
одакле
се
види
сав
Серез
.
Ја
сам
до
сад
седела
код
отвореног
прозора
и
гледала
у
многа
минара
,
на
месечини
сива
као
и
јабланови
и
кипариси
,
и
мислила
...
о
,
на
шта
сам
све
мислила
.
Чудне
мисли
обузимају
мене
,
побуњену
,
кад
седим
сама
на
месечини
и
осећам
слан
мирис
,
ваљда
од
језера
или
чак
од
мора
,
чије
су
обале
засађене
маслином
,
и
чујем
један
кларинет
и
подврискивање
једнога
беја
.
Зашто
наши
људи
,
како
у
Солуну
тако
овде
,
воле
да
седе
на
месечини
сами
и
да
подврискују
?
!
Како
је
овде
лепо
што
је
створила
природа
,
а
како
је
ружно
што
су
створили
људи
!
И
вечерас
сам
тетурала
с
турским
женама
по
страшној
калдрми
,
поред
трошних
и
нахерених
кућа
окићених
поломљеним
кафезима
над
које
се
надносе
особите
воћке
пуне
рода
и
дижу
кипариси
.
Фењер
,
свако
вече
,
ја
носим
и
идем
напред
пред
женама
да
им
осветлим
пут
.
Чини
ми
се
да
их
не
водим
кроз
варош
пуну
живих
душа
,
него
кроз
гробље
.
Кад
нас
сретне
какав
дервиш
,
склања
нам
се
с
пута
,
јер
он
,
видовит
,
види
нову
струју
крви
и
живота
,
и
нову
душу
,
и
,
стар
,
плаши
се
од
те
нове
душе
,
од
нове
жене
.
Ох
,
а
наше
старе
хануме
!
Тек
почеле
да
живе
,
а
старе
;
старе
се
и
родиле
.
Ћуте
,
жваћу
саказ
,
задремају
,
и
заспе
.
Оне
спавају
.
Скочите
на
ноге
,
ви
младе
,
нове
,
прилазите
им
,
дрмајте
их
,
зовите
их
,
вичите
из
свега
младог
грла
:
нек
се
пробуде
,
нек
се
расвесте
,
нек
виде
да
нису
ствари
,
јер
имају
душу
,
нек
дознаду
да
све
што
има
дужност
има
и
право
на
право
:
учите
их
да
траже
право
сунца
.
Напред
ће
Емине-Семије
,
па
за
њом
Ђулистан-Хисмет
,
па
за
овом
ја
,
па
за
мном
ви
:
да
обарамо
,
да
рушимо
,
да
уништавамо
,
да
сечемо
,
да
цепамо
,
да
бацамо
у
ватру
,
милом
,
силом
,
крвљу
.
Устајте
,
младе
жене
и
девојке
,
која
год
је
имала
крај
себе
Ану
,
Марсел
,
Елиз
,
и
чула
шта
је
жена
,
и
шта
је
женина
дужност
,
и
шта
је
женино
право
.
По
сто
пута
грлим
и
љубим
тебе
,
Емир
душо
,
и
Мерсију
,
и
све
младе
,
све
нове
.
По
сто
пута
вам
узвикујем
као
апостол
,
као
пророк
:
на
ноге
!
Ариф-Алије
.
Фатми
се
коса
на
глави
диже
,
исцепа
писмо
на
најситније
комадиће
и
даде
Ђулренгији
да
то
баци
у
ватру
.
Али
Ђулренги
утрча
и
радосно
викну
:
—
Мужде
,
кјучук-ханум
!
—
Ко
је
дошао
?
—
Мужде
!
Она
јој
даде
чејрек
,
и
поцрвене
,
не
знајући
коме
треба
да
се
радује
.
—
Ариф-ханум
!
узвикну
робиња
и
отвори
врата
.
—
Тејзе
!
Моја
мила
,
слатка
тејзе
!
узвикиваше
Фатма
ван
себе
од
радости
,
а
у
собу
уђе
с
пуно
живости
Ариф-ханум
,
уђе
као
млада
жена
,
као
девојка
,
и
ако
је
прешла
четрдесету
.
Фатми
је
мила
овако
седа
,
јер
она
је
друкчију
и
не
памти
,
овако
пуна
темперамента
,
озбиљна
а
ипак
као
дете
.
Притрча
јој
,
у
геџелуку
,
неочешљана
,
па
и
неумивена
,
и
стаде
да
се
с
њом
грли
,
да
се
тапка
и
да
се
мирише
.
—
-Ја
ћу
,
тејзе
,
да
те
ижљубим
,
ако
сам
неумивена
,
рече
и
нападе
је
пољупцима
по
лицу
и
по
рукама
.
"
Ариф-ханум
љуби
само
кога
много
воли
;
и
њу
небројено
пута
пољуби
,
чак
и
у
очи
,
и
ако
они
кажу
да
се
не
ваља
.
—
Доста
,
Ариф
,
доста
!
Ти
не
знаш
шта
је
доста
!
рече
с
прага
Фатмина
мајка
,
онако
у
гаћама
и
кошуљи
и
с
јапанском
лепезом
.
Кад
јој
се
кћи
милује
с
тетком
,
она
је
љубоморна
,
боји
се
да
не
воли
више
тетку
него
мајку
.
—
Мајчице
,
мени
се
чини
да
је
тејзе
порасла
,
рече
Фатма
измичући
се
и
гледајући
тетку
.
Сестре
се
насмејаше
,
а
Ариф
рече
:
—
Можда
сам
се
смањила
.
Истина
,
ја
нисам
мала
,
ја
сам
средња
,
као
Сафет
.
Сафет
рече
кћери
да
се
одмах
умије
и
спреми
,
а
сестру
одведе
на
софу
.
„
О
!
Изведе
је
,
а
не
казах
јој
!
О
кад
чује
да
сам
заљубљена
!
“
Фатма
се
брзо
спреми
и
оде
на
софу
,
где
су
седеле
њена
нене
и
мајка
и
њена
тетка
.
Чучну
према
тетки
и
загледа
јој
се
у
мило
лице
.
О
колико
је
се
зажелела
!
Откад
је
на
путу
!
Била
је
у
Серезу
месец
дана
,
па
отишла
у
Цариград
с
једном
Енглескињо
,
па
се
опет
вратила
у
Серез
.
Како
јој
је
она
мила
другарица
!
Милија
чак
и
од
Мерсије
.
У
турској
старинској
антерији
и
старинском
чешљању
,
она
јој
је
новија
од
свих
.
Њу
је
једном
питала
нене
:
„
Волиш
ли
Ариф-хануму
,
чедо
,
или
што
је
весела
или
што
је
тужна
,
или
што
је
шаљива
или
што
је
озбиљна
,
или
што
чита
,
што
пише
,
што
зна
толике
језике
,
што
не
пуши
,
што
пе
пије
,
што
је
уредна
,
што
се
не
задужује
,
што
бира
друштво
,
што
воли
децу
,
што
жали
сиротињу
,
што
ружним
робињама
даје
лепа
имена
;
или
је
волиш
,
чедо
,
што
се
дружи
са
странкињама
и
што
воли
Францускињу
?
“
А
она
је
нени
одговорила
:
„
Не
,
слатка
нене
.
Ја
је
волим
,
али
не
знам
због
чега
је
волим
“
.
Арифа
говораше
,
а
готово
увек
,
кад
је
говорила
била
је
у
емоцији
,
некад
великој
да
је
замуцкивала
,
прекидала
реченице
,
и
најпосле
рекла
:
„
Не
,
ја
не
могу
даље
“
.
—
...
Ноћу
ми
је
било
лакше
:
тумарамо
помрчином
.
Дању
видим
и
нахерене
трошне
куће
и
безочне
људе
.
Нарочито
у
Цариграду
.
Стид
ме
је
било
од
оне
стране
жене
,
Енглескиње
.
Она
је
и
лепша
и
млађа
од
мене
,
а
наши
људи
њу
не
дирају
,
боје
се
да
није
жена
некога
странога
посланика
,
некога
из
дипломације
,
него
дирају
мене
.
Кад
не
спустим
пече
,
због
врућине
,
кад
не
отворим
сунцобран
,
да
не
заклоним
сунце
,
људи
,
Турци
,
завиркују
ме
,
намигују
ми
,
искашљују
се
.
Ја
окрећем
главу
или
спремим
сунцобран
да
га
изломим
о
„
мушку
главу
"
.
И
ти
људи
,
нељуди
,
наши
мужеви
,
љубоморни
на
своје
жене
,
заводе
туђе
;
и
којој
мало
врдну
очи
,
они
вичу
:
„
Неваљала
!
“
.
Људи
су
криви
што
су
жене
неваљале
,
а
жене
су
криве
што
су
људи
неваспитани
.
Још
док
је
мало
,
ми
га
пуштамо
да
ради
што
хоће
и
говоримо
:
„
Ако
,
мушко
је
“
.
Да
поправимо
то
:
као
женску
децу
да
васпитавамо
и
мушку
.
Али
до
колико
,
тешко
нама
!
До
онолико
док
се
с
мајком
сме
купати
у
женском
хамаму
.
А
после
:
„
Хајде
,
сине
,
на
сокак
,
нека
те
сокак
васпитава
.
А
кад
хоћеш
у
кућу
,
главом
се
не
шали
да
уђеш
док
не
питаш
:
„
Да
нема
некога
?
“
то
јест
гостију
твоје
мајке
и
сестара
.
„
Уместо
куће
,
кафана
;
уместо
сестара
,
чочекиње
и
кафанске
девојке
.
Па
кад
се
ожене
,
они
не
знају
честито
ни
да
проговоре
с
честитом
женом
,
и
нису
нежни
,
одвојени
од
мајке
рано
...
У
Европи
,
где
човек
жени
устаје
на
ноге
и
љуби
јој
руку
,
дохвата
махраму
,
придржава
горњу
хаљину
,
пушта
је
напред
и
десно
,
и
прича
јој
све
као
другу
,
жене
се
буне
против
неравноправности
с
људима
!
А
шта
да
радимо
ми
,
толико
потчињене
и
понижене
,
што
куд
муж
оком
ми
скоком
,
што
без
питања
не
смемо
никуд
,
што
се
морамо
вратити
из
шетње
пре
сунчева
захода
,
што
устајемо
мужу
кад
пође
и
дође
,
што
му
поливамо
кад
се
умива
,
што
му
помажемо
кад
се
облачи
,
што
му
палимо
наргиле
,
и
што
кад
нешто
тражимо
да
нам
каже
,
он
вели
:
то
није
за
жене
,
и
што
нам
муж
у
свако
доба
може
рећи
:
иди
,
ниси
за
мене
,
и
испраћа
нас
пошто
нас
је
исплатио
по
уговору
као
слушкињу
,
и
што
никад
нисмо
сигурне
од
—
ортака
?
Она
ућута
да
одахне
,
не
од
говора
него
од
некаквог
тешког
осећања
,
а
Сафет-ханум
рече
:
—
Сестро
,
да
је
Бог
хтео
да
су
муж
и
жена
равноправни
,
он
жену
не
би
створио
од
мужевља
ребра
,
већ
од
главе
.
Што
се
ја
не
буним
:
мој
муж
је
„
гром
“
,
него
ти
:
твој
муж
је
„
добар
дан
у
години
?
—
Сестро
,
што
се
баш
ја
буним
,
у
толико
је
искреније
:
из
мене
не
говори
моје
огорчено
Ја
,
него
милиони
понижених
турских
жена
.
Ми
људе
не
васпитавамо
,
људи
нас
не
спремају
за
живот
.
Да
сашијемо
кошуљу
за
шесет
пара
,
да
исплетемо
кесу
за
грош
,
да
навеземо
чевре
за
двадесет
пара
:
то
нам
је
сва
спрема
за
живот
.
Не
може
бити
равноправан
онај
с
оним
од
кога
изгледа
да
га
храни
.
—
Чиме
да
те
послужим
,
кад
не
пушиш
и
не
пијеш
кафу
?
рече
Сафет
да
би
прекинула
непријатан
јој
разговор
—
Отровом
,
рече
Ариф
.
О
Шехназе-ханум
!
о
слатка
ханум-нене
!
да
знате
како
ме
је
било
срамота
од
оне
стране
жене
!
То
је
једна
богата
енглеска
Мис
,
која
се
,
видела
сам
,
потуца
по
земљама
као
што
је
наша
,
трошећи
свој
новац
да
би
просвећивала
непросвећене
.
Видела
је
у
нашој
земљи
неуређеност
,
просјачење
,
пијанство
,
непросвећеност
,
дивљаштво
,
разврат
и
раскош
,
и
питала
ме
,
зар
ми
немамо
друштва
,
нарочито
женска
,
за
ово
и
против
овога
?
„
Разврат
и
раскош
упропашћују
земље
и
државе
.
"
На
једној
свадби
у
Серезу
,
она
,
хладна
и
озбиљна
,
није
се
могла
уздржати
од
гласног
исказивања
своје
запрепашћености
.
Кућа
,
где
је
била
свадба
,
бедна
и
жалосна
,
мала
,
ниска
,
влажна
,
у
једној
прљавој
уличици
,
а
у
њој
невеста
и
сватови
у
свили
,
у
кадифи
,
у
злату
,
у
бисеру
,
у
драгом
камењу
.
Она
,
висока
,
једва
се
усправила
у
соби
пуној
раскошно
обучених
жена
,
а
не
седа
него
стојећи
говори
:
„
Покупите
сав
овај
накит
,
продајте
га
,
и
тим
новцем
створите
Сиротињски
фонд
;
и
знајте
да
би
он
био
толики
да
би
издржавао
све
сереске
слепе
,
кљасте
и
убоге
просјаке
,
иако
их
је
толико
много
да
су
вам
закрчили
улице
.
Хоћете
ли
—
рече
ми
—
да
о
овоме
вашим
женама
,
овде
,
на
свадби
,
држим
једно
предавање
?
Ви
им
преводите
реч
по
реч
;
нека
им
свака
реч
уђе
у
срце
“
.
—
„
О
,
Мис
Смит
!
“
уздахнух
ја
дубоко
,
али
јој
на
питање
не
одговорих
.
Да
сам
Туркиња
свом
душом
,
осетила
сам
по
оном
болу
,
по
оном
стиду
.
На
сваки
начин
гледала
сам
да
одбраним
од
праведног
напада
своје
сународнице
и
рекох
јој
да
се
у
земљи
где
нема
слободе
не
може
ништа
урадити
.
„
Какво
организовање
женских
друштава
у
земљи
где
је
жена
ствар
и
где
је
слободан
само
онај
који
угушује
слободу
?
"
Емине-Семије-ханум
воли
Францускиње
,
то
јест
воли
просвећеност
њине
земље
,
а
Ђулистан-Исмет-ханум
Енглескиње
,
то
јест
високу
културу
њине
земље
.
„
Францускиње
распаљују
и
онако
распаљену
фантазију
наших
младих
жена
и
девојака
,
а
Енглескиње
је
темперирају
,
“
вели
она
.
Ја
сам
се
за
ово
време
,
док
сам
год
била
с
овом
радном
,
тачном
и
уредном
,
трезвеном
Енглескињом
слагала
с
Ђулистан-ханумом
и
готово
сам
постала
англофил
.
И
та
жена
нађе
пута
и
начина
да
пошаље
мени
и
многима
правила
свих
њихових
удружења
и
женских
друштава
,
те
да
их
ми
прочитамо
,
проучимо
и
да
узмемо
из
њих
оно
што
је
за
наше
прилике
,
за
наш
карактер
и
темпераменат
.
Она
ће
опет
доћи
и
поучиће
нас
као
старија
сестра
млађе
сестре
...
О
кад
бисмо
били
слободни
,
прво
бисмо
,
ми
просвећене
жене
,
организовале
једно
велико
,
монументално
друштво
које
би
се
звало
:
Друштво
за
самоваспитавање
и
васпитавање
.
Она
ућута
и
дубоко
уздахну
,
а
Сафет
се
љућаше
на
овај
њен
овакав
говор
,
али
прикриваше
љутину
:
дошла
је
с
пута
.
Она
устаде
и
рече
да
хоће
да
сврати
Мејрем-хануми
,
а
Сафет
се
ђаволски
насмеја
и
рече
:
—
Или
некоме
коме
треба
да
се
рече
„
срећни
ти
гости
“
?
Она
је
правила
алузију
на
Нурију
.
Ариф
је
зацело
хтела
тамо
,
али
да
не
би
сестри
учинила
на
жао
,
кријаше
.
Испратише
је
до
каније
,
Фатма
са
сузама
у
грлу
:
ништа
јој
не
може
казати
...
—
Није
она
љута
на
наше
људе
и
жене
,
него
на
Елизу
.
Кад
год
се
с
њом
завади
,
она
је
оваква
.
А
ја
сам
чула
да
су
се
завадиле
,
зато
и
лута
по
свету
,
говораше
Сафет
идући
.
Па
се
тек
наједанпут
окрете
свекрви
и
рече
:
—
Шта
јој
је
та
страна
жена
,
госпођо
мајко
?
—
Сестра
по
души
,
госпођо
снахо
.
Сафет
се
насмеја
како
се
ретко
смеје
,
нарочито
пред
свекрвом
и
рече
:
—
И
сад
тобоже
воли
Енглескиње
.
Она
је
луда
за
Францускињама
.
Она
је
и
Фатму
и
Мерсију
научила
да
лудују
за
све
што
је
француско
,
за
Францускињама
.
—
Није
чудо
,
госпођо
снахо
:
Францускиње
су
јој
сродније
по
нарави
,
по
свему
,
од
Енглескиња
.
Ариф
отиде
Нурије-хануми
,
или
,
како
је
Туркиње
зову
,
Мондије-хануми
,
Фатминој
сути
,
то
јест
мајци
по
млеку
.
Као
у
Нуријину
старинску
кућу
с
кафезима
а
и
са
шалонама
,
с
електричним
звонцетом
на
капији
поред
халке
и
звекира
,
тако
у
њену
велику
собу
,
у
салон
с
„
мешовитим
“
намештајем
,
Ариф-ханума
се
загледа
и
помисли
:
„
„
У
ђубрету
спава
,
царски
сан
сања
“
:
крај
турских
ствари
она
меће
европске
.
“
И
Нуријина
робиња
јој
се
обрадова
,
али
и
не
покуша
да
јој
пољуби
скут
,
пошто
зна
да
она
то
не
да
,
и
не
воли
,
него
јој
поможе
да
се
изује
,
и
обу
јој
њихове
папуче
,
али
не
као
робиња
госпођи
,
већ
као
кћи
мајци
.
Нурије-ханум
,
један
необичан
тип
Туркиње
,
црномањаста
и
жива
,
Сафетиних
година
,
уста
и
радосно
узвикну
:
„
Mon
Dieu
!
то
је
од
вас
лепо
,
Ариф-ханум
.
“
И
пошто
јој
показа
руком
место
где
ће
сести
и
она
прође
поред
њених
гостију
,
жена
,
старих
,
младих
,
и
седе
,
домаћица
се
спусти
према
њој
на
једно
шиљте
и
опет
узвикну
:
„
Mon
Dieu
!
“
Па
се
после
кратког
ћутања
здравише
теменима
,
све
редом
,
па
Ариф
виде
једну
озбиљну
,
отмену
и
врло
лепу
хануму
од
тридесет
пет
или
шест
година
,
и
пита
која
је
,
па
јој
Нурија
каза
да
је
то
пашиница
,
њена
сестра
,
млађа
од
ње
,
па
се
она
с
пашиницом
тужно
погледа
и
тужно
се
на
њу
осмехну
,
па
је
Нурије
поче
пецкати
за
Мадам
Аристид
,
па
се
жене
,
све
осим
пашинице
,
на
то
пецкање
,
дирање
,
лукаво
осмехнуше
и
лукаво
погледаше
у
Арифу
,
па
се
Ариф
наљути
и
брзо
се
трже
,
прибра
и
загледа
се
у
овај
необични
тип
,
Мондије-хануму
.
Њу
та
жена
увек
може
и
да
наљути
и
да
ражљути
,
може
чак
да
је
разгали
,
насмеје
.
Никад
не
каже
„
Алла
!
“
;
пред
сваку
реченицу
рекне
„
Mon
Dieu
!
“
„
Пофранцужена
Туркиња
“
,
како
је
још
зову
турске
жене
,
„
она
толико
воли
француски
и
говори
га
и
кад
треба
и
где
не
треба
:
пред
клањање
,
и
код
мртваца
!
“
Држи
француске
илустроване
листове
и
чита
само
о
обичајима
,
и
о
новостима
,
да
би
била
„
au
courrant
“
,
и
толико
говори
о
Француској
да
човек
мисли
да
је
у
њој
пола
века
провела
,
а
она
је
није
ни
видела
.
Чешља
се
француски
,
облачи
турски
;
у
кући
јој
је
намештај
и
француски
и
турски
;
пудлице
јој
имају
француска
имена
,
Фаворит
и
Мињон
,
мачке
турска
,
Мавиш
и
Памук
;
топи
се
од
милине
кад
неко
рече
да
личи
па
Францускињу
,
и
поноси
се
„
духовитошћу
"
.
Она
говори
о
духу
,
не
о
срцу
;
па
ипак
,
она
више
има
срца
но
духа
.
Цариграђанка
,
кћи
цариградског
паше
(
и
мајка
јој
је
била
кћи
пашина
;
она
је
с
овом
сестром
сестра
само
по
оцу
)
,
она
се
удала
врло
млада
,
готово
дете
,
и
живела
с
мужем
,
миралајем
,
који
је
пре
неколико
година
умро
,
непрестано
у
Солуну
,
немајући
своје
деце
и
волећи
туђу
:
за
сваким
сестриним
умрлим
дететом
одболовала
је
;
сина
јој
,
јединца
,
воли
као
да
га
је
родила
;
и
своје
суседе
,
Сафет-хануме
,
јединицу
готово
је
очувала
,
и
што
је
чудно
за
жену
која
није
никад
родила
,
давала
јој
недра
,
те
је
она
за
то
и
зове
„
суто
“
.
Као
обично
,
она
и
данас
седи
на
шиљтету
у
белој
алватној
хаљини
,
турској
антерији
,
коју
она
зове
saut
de
lit
,
с
фризуром
,
без
чарапа
,
у
црвеним
сактијанским
терлуцима
.
Што
је
турско
поред
француског
,
то
је
просто
из
љубави
према
конзерватизму
,
кога
се
тешко
ослобођавају
и
најинтелигентније
,
најпросвећеније
турске
жене
Нурије-ханумине
врснице
.
Она
се
загледа
у
Арифу
,
и
кроз
главу
јој
сину
једна
мисао
,
врло
лепа
,
и
она
се
зарадова
:
Ариф-хануми
ће
говорити
за
Джемала
и
Фатму
.
—
Mon
Dieu
!
заборавих
и
псе
и
мачке
и
тице
како
ми
дође
мој
сестрић
,
слатки
Джемал
беј
.
На
њ
,
што
је
леп
као
султан
Азиз
,
Памук
је
страшно
љубоморан
,
рече
и
омилова
једног
великог
мачка
што
лежаше
крај
њених
ногу
,
сасвим
белог
,
због
чега
га
она
и
зове
„
Памук
“
,
и
без
премишљања
позва
Арифу
да
јој
види
сестрића
.
„
Она
је
куражна
и
енергична
,
“
мислила
је
,
„
она
ће
ме
измирити
са
Сафетом
,
она
ће
удесити
венчање
.
"
Ариф
,
не
знајући
шта
она
мисли
,
зачуди
се
што
је
тако
наједанпут
и
пред
свима
зове
да
„
изиђе
“
пред
човека
,
и
поцрвенивши
захвали
јој
извињавајући
се
да
неће
да
га
изненади
—
туђинка
.
Њој
дође
жао
на
Арифу
,
помисли
да
она
хоће
да
уда
Фатму
за
другога
,
те
понова
поче
да
је
дира
,
вређа
за
Мадам
Аристид
.
Она
јој
је
увек
завидела
на
Францускињином
друштву
,
и
вређала
је
:
„
Где
је
Мадам
Аристид
?
Добро
сте
хтели
доћи
без
ње
?
!
“
Турске
жене
не
знајући
зашто
је
дира
,
смешаху
се
на
њу
лукаво
.
Она
се
попово
наљути
,
али
се
брзо
поврати
и
растужи
се
.
Оне
јој
се
учинише
заблуделе
душе
међу
које
је
послао
Бог
,
не
Пророк
,
њу
,
апостолицу
и
мисионарку
,
да
их
изведе
на
прави
пут
,
да
их
васпита
и
припреми
за
препорођај
,
за
њихово
ослобођење
.
И
узбуђена
,
да
не
би
заплакала
,
устаде
и
побеже
;
оне
осетише
то
у
њој
и
остадоше
дубоко
погружене
...
Она
понова
оде
Ибрахим-Хасан-бејовима
.
Кад
је
видеше
,
оне
се
изненадише
и
обрадоваше
,
нарочито
Фатма
.
„
Сад
ћу
јој
казати
,
“
мислила
је
.
Чим
седе
,
она
поче
говорити
о
женама
:
—
Јадне
наше
жене
!
Заблуделе
...
Ко
ће
их
извести
на
прави
пут
?
Многе
мисле
да
су
нове
,
ако
улазе
у
собу
у
ципелама
,
ако
су
се
очешљале
европски
и
назвале
турску
хаљину
француским
именом
,
и
изговориле
у
друштву
по
коју
француску
реч
.
А
како
се
облаче
!
рече
она
,
погледавши
у
стару
.
—
Као
деца
,
рече
стара
озбиљно
,
пушећи
.
Јеси
ли
видела
децу
:
мећу
капу
на
главу
,
па
оно
што
је
напред
,
они
окрећу
натраг
.
Кад
проходају
,
сваки
час
падају
,
а
кад
проговоре
,
има
речи
које
нама
ништа
не
значе
.
Полако
,
кћери
моје
,
ко
хоће
с
прве
степенице
на
четврту
,
лако
може
сломити
ногу
или
разбити
главу
.
И
ви
морате
као
Бог
.
Он
у
пролеће
да
дрвету
лист
,
па
цвет
,
па
род
.
—
У
Серезу
су
наше
жепе
горе
но
овде
.
Ништа
нису
читале
,
јер
и
не
знају
читати
,
ништа
нису
виделе
,
јер
се
никуд
нису
макле
,
а
овамо
вичу
:
„
Наших
обичаја
нигде
нема
!
“
—
„
Где
је
то
„
нигде
“
?
“
ја
их
питах
.
—
„
Наш
брак
,
па
наш
брак
!
“
узвикују
—
„
У
Европи
је
брак
много
савршенији
,
па
ипак
га
називају
преживелом
установом
и
раде
му
на
реформи
.
“
Једна
им
објасни
шта
је
то
реформа
,
а
оне
се
развикаше
:
„
Шта
!
ваљда
жена
да
иде
у
дућан
,
а
муж
да
седи
код
куће
,
да
гледа
кућу
и
децу
?
“
И
после
,
што
је
најгоре
,
наше
жене
су
неискрене
.
Прво
треба
васпитати
жене
,
па
после
људе
,
или
само
жене
,
а
оно
после
само
по
себи
долази
.
Тамо
још
по
старински
:
комшије
хватају
(
у
неваљалству
)
комшике
,
па
кад
коју
ухвате
,
закују
од
ње
капиџик
или
је
протерају
из
„
поштене
“
махале
;
и
тад
„
неухваћене
“
вичу
на
„
ухваћене
“
,
како
су
се
могле
заборавити
и
испрљати
оно
што
ни
море
не
може
опрати
—
образ
!
—
А
какве
су
странкиње
?
умеша
се
Сафет
.
—
Искрене
.
Да
су
као
наше
,
ја
се
с
њима
не
бих
дружила
.
С
нашима
морам
:
наше
су
.
Сафет
рече
брзо
и
неочекивано
:
—
Пишу
ли
љубавна
писма
кћери
твоје
Елизе
?
—
Њене
кћери
!
Деца
!
викну
увређено
Ариф
.
—
Колико
има
како
јој
се
кћи
испросила
?
брзо
рече
Сафет
.
—
Њена
кћи
тек
је
ушла
у
петнаесту
,
а
Францускиње
се
не
удају
рано
као
Туркиње
,
рече
Ариф
жустро
и
одсечно
.
—
Ти
си
плаховита
али
ниси
лажљива
.
Ти
то
не
знаш
зато
што
су
странкиње
искрене
.
Ариф
је
гледаше
зачуђено
.
—
Биле
сте
у
највећој
љубави
,
а
она
од
тебе
сакрила
,
зато
што
су
странкиње
искрене
.
—
Је
ли
истина
,
Сафет
,
то
што
ми
каза
?
упита
Ариф
.
—
Тако
ми
овога
детета
!
рече
Сафет
погледавши
у
кћер
,
па
се
трже
:
она
се
никад
не
заклиње
у
дете
.
Арифи
се
смрче
.
Кад
је
виде
бледу
као
смрт
,
Фатма
се
препаде
да
не
добије
напад
,
те
отрча
по
мокар
пешкир
.
—
Опрости
!
Никад
ти
не
бих
казала
да
ме
ниси
изазвала
.
Ја
то
чувам
као
тајну
већ
толико
време
.
Сад
се
истрчах
,
опрости
!
говораше
Сафет
врло
узбуђено
:
жао
јој
беше
Арифе
.
—
Воли
је
,
кћери
,
она
је
красна
:
за
опстанак
се
бори
боље
од
човека
,
рече
стара
јер
зна
да
се
Ариф
умири
и
развесели
кад
год
јој
хвале
пријатељицу
.
—
Мадам
Аристид
је
дивна
!
Кад
говори
француски
цвркуће
као
тица
,
умеша
се
Фатма
с
љубављу
према
тетки
и
тој
страној
жени
,
доносећи
мокар
пешкир
.
—
Нећу
то
...
Какав
напад
...
Ја
сам
данас
јака
,
јака
...
Боже
,
зар
неискрена
она
,
моја
другарица
за
толико
година
!
Колико
смо
се
наразговарале
!
Каквих
смо
се
књига
начитале
!
Да
нисам
била
с
њом
,
ја
не
бих
била
побуњеница
.
Она
ми
је
дала
духовним
очима
вид
,
начинила
ме
новом
.
Она
ме
је
волела
,
и
жалила
ме
је
кад
год
сам
била
болесна
или
несрећна
,
обилазила
ме
,
чувала
,
за
мном
плакала
.
Да
су
купљене
и
сачуване
у
стаклу
те
њене
сузе
,
ја
бих
давала
по
једну
девојкама
,
да
је
наспе
у
воду
ономе
кога
жели
за
мужа
,
те
да
је
муж
воли
,
јер
те
је
сузе
проливала
љубав
...
Сама
с
њим
...
као
два
пања
,
ја
сам
њену
децу
волела
.
О
кад
ми
дођу
и
пођу
по
кући
,
по
башти
,
како
сам
срећна
!
Пред
мојим
очима
су
расле
и
развијале
се
као
пупољци
.
Зову
ме
тејзе
,
зато
што
осећају
да
сам
им
с
мајком
сестра
по
души
.
Говорила
ми
је
да
се
не
осећа
у
туђини
сама
с
децом
—
ту
сам
ја
.
Где
је
с
њене
душе
накит
чијој
сам
се
лепоти
и
вредности
ја
дивила
?
!
Она
ућута
и
дубоко
уздахну
а
стара
Шехназе-ханум
рече
:
—
Ако
ти
се
чини
да
га
сад
нема
,
ти
си
јој
га
натраг
узела
,
јер
ти
си
јој
га
и
дала
.
Ариф-ханум
,
кћери
,
хоћеш
ли
да
ти
испричам
једну
приповетку
коју
сам
чула
у
Арабији
и
која
се
зове
Лончарев
Бог
?
Био
један
лончар
,
који
је
правио
лонце
,
легене
,
ибрике
и
разне
судове
,
и
шарао
их
је
како
нико
дотле
,
украшавао
их
,
па
од
тога
ситног
,
финог
посла
куд
је
уносно
себе
,
зар
мало
померио
памећу
и
узео
те
направио
од
земље
бога
;
после
га
однео
у
башту
,
наместио
га
под
кипарисима
крај
гроба
своје
мајке
и
клањао
пред
њим
по
пет
пута
на
дан
;
а
после
сваког
клањања
,
било
дању
кад
пали
сунце
или
ноћу
на
месечини
,
он
гледајући
у
то
своје
дело
толико
се
заносио
,
да
му
се
најпосле
чинило
да
га
те
мртве
очи
гледају
и
да
се
та
земљана
уста
мичу
.
Једнога
дана
затече
га
тако
занесеног
један
дервиш
,
и
кад
виде
да
обожава
земљу
,
он
му
узе
бога
и
тресну
га
о
земљу
.
Од
тога
треска
лончар
се
расвести
и
виде
—
црвене
црепове
.
Ариф
бризну
у
плач
,
као
да
жали
сиротог
лончара
.
И
Фатма
заплака
,
зато
што
њена
тетка
плаче
.
—
Ариф-ханум
,
кћери
,
ко
се
пије
разочаравао
,
тај
није
ни
волео
.
Тешко
оном
ко
нема
шта
да
оплаче
!
—
Тешко
оном
ко
има
шта
да
оплаче
а
не
сме
!
узвикну
Ариф
.
Једној
мојој
пријатељици
беше
умрла
кћи
,
и
она
мени
мало-мало
па
рече
:
„
Благо
теби
што
ниси
родила
,
те
не
знаш
за
жалост
.
"
Једанпут
ми
дође
сувише
тешко
,
те
јој
одговорих
:
„
Ја
не
знам
за
жалост
,
али
не
знам
ни
за
радост
.
Ти
си
била
тешка
,
па
си
очекивала
,
питала
се
да
ли
ће
бити
син
или
кћи
,
и
радовала
си
се
;
родила
си
,
и
гледајући
крв
своје
крви
,
радовала
си
се
;
гајила
си
,
и
видела
кад
ти
је
дете
проходало
,
чула
кад
је
проговорило
,
и
радовала
си
се
;
волела
си
и
била
си
вољена
,
и
радовала
си
се
.
Сад
жалиш
,
плачеш
,
а
ја
теби
завидим
чак
и
на
тим
сузама
које
проливаш
за
својим
дететом
.
За
чим
ја
плачем
,
и
смем
ли
да
плачем
?
Твоју
тугу
сваки
поштује
,
моју
исмејава
.
Не
,
ја
чак
не
смем
ни
да
тугујем
,
да
плачем
.
Сто
пута
си
срећнија
од
мене
!
“
Казала
сам
јој
,
и
она
ми
никад
више
не
рече
:
„
Благо
теби
што
ниси
родила
!
“
Она
обуче
чаршаф
,
диже
горњи
део
на
главу
,
пошто
је
наместила
пече
,
и
приђе
старој
с
речима
:
—
Шехназе-ханум
,
да
се
халалимо
:
ја
ћу
сутра
на
пут
.
—
Опет
на
пут
!
А
Али-беј
?
рече
Сафет
.
—
Ја
без
мужа
не
путујем
,
ти
знаш
,
рече
Ариф
,
па
се
са
свима
„
халали
“
,
опрости
,
јер
—
„
смртни
"
су
.
Фатма
је
испрати
до
средње
капије
и
загрливши
је
прошапта
:
—
Ах
,
слатка
тејзе
!
.
.
ја
имам
нешто
да
ти
кажем
.
Али
она
одмахну
руком
и
рече
:
—
Остави
ме
,
дете
!
Ја
сам
данас
као
раздешен
ут
.
На
софи
,
стара
Шехназе-ханум
говораше
као
да
чита
из
какве
персиске
или
арапске
књиге
.
—
Ова
жена
нема
прошлости
и
не
очекује
будућност
.
Она
је
у
тренутцима
у
којима
живи
.
Она
живи
од
утисака
.
Њени
живци
су
као
јако
затегнуте
жице
на
ћеманету
,
што
кад
дирнеш
једну
све
забрује
.
Њено
срце
не
зна
за
године
.
За
њену
душу
године
су
само
уображење
.
Њен
дух
се
обнавља
свако
јутро
,
као
што
се
сунце
рађа
свако
јутро
.
—
Госпођо
мајко
,
због
чега
Ариф
толико
воли
ту
страну
жену
?
упита
Сафет
.
—
Због
њене
земље
.
Да
је
Мадам
Аристид
оваква
иста
,
а
да
је
Гркиња
или
Јерменка
,
она
је
не
би
волела
.
Наша
Ариф
воли
видело
.
—
Али
ја
сам
данас
учинила
као
онај
дервиш
из
приче
,
госпођо
мајко
.
—
Госпођо
снахо
,
ја
вам
нисам
казала
крај
те
приповетке
.
Крај
јој
је
овакав
:
„
Али
лончар
је
волео
и
оне
црвене
црепове
“
.
Сафет
се
замисли
,
јер
се
не
сети
одмах
шта
то
значи
.
Ариф-ханум
ваљда
није
била
ни
до
пола
пута
,
кад
се
зби
једна
необична
природна
појава
.
На
небу
се
појави
огроман
пожар
,
обухвати
га
целог
.
Међу
животињама
завлада
паника
као
и
међу
људима
.
Људи
су
изгледали
такви
као
да
ће
им
изгорети
небо
,
те
неће
имати
према
коме
да
подижу
очи
кад
се
моле
Богу
.
Фатма
одлете
на
баба-фингу
,
собу
на
тавану
,
да
одатле
гледа
ту
страхоту
и
лепоту
—
запаљено
небо
Али
док
је
само
изишла
—
промена
,
навукоше
се
густи
сасвим
црни
облаци
,
као
да
се
онај
жар
претвори
у
угаљ
.
Сасвим
се
смрче
.
Она
се
уплаши
,
и
паде
ничице
.
Али
одмах
устаде
.
И
у
томе
осветли
се
сав
Солун
,
и
море
,
црно
,
порасло
као
брег
.
И
њу
као
да
обузе
пламен
,
засенише
јој
се
очи
,
и
у
томе
,
тресак
је
подиже
и
ничице
обори
.
Сва
дршћући
,
она
жмури
и
опет
види
небо
,
које
се
свакога
тренутка
раздираше
на
двоје
,
на
троје
,
на
четворо
,
и
кроз
те
раздеротине
,
по
целом
небу
,
покуљаваше
пламен
с
треском
.
Иначе
,
ваздух
је
сасвим
миран
,
непокретан
,
само
задрхти
од
пламена
и
треска
;
ни
најмањи
лист
се
није
покретао
пре
трескова
.
И
наједанпут
,
као
да
гром
удари
у
слеме
конака
њеног
оца
,
и
она
замре
од
страха
;
а
мало
после
тога
чу
се
туп
,
потмуо
пад
некаквог
огромног
тела
.
Она
скочи
.
Муња
нема
.
Небо
брзо
скиде
са
себе
црнину
.
Она
стрча
доле
.
Из
софе
виде
сакупљене
под
њеним
прозором
жене
:
нене
,
мајка
,
робиња
и
слушкиње
.
И
она
оде
међу
њих
.
Учини
јој
се
као
да
јој
отац
лежи
мртав
насред
баште
...
Њен
кипарис
!
Из
његовог
дебла
куљао
је
дим
...
Над
њим
су
кружиле
две
вране
гачући
као
да
су
осетиле
леш
...
Кипарис
јој
се
лежећи
учини
много
дужи
него
кад
је
стајао
и
дотицао
се
облака
,
и
црњи
од
малопређашњег
неба
;
од
његових
грана
чиниле
су
јој
се
руке
.
И
опет
се
чуђаше
како
је
велики
,
као
што
се
чудила
једном
брату
од
тетке
кад
је
био
на
мртвачком
одру
,
који
јој
је
за
живота
изгледао
мали
.
Жене
,
госпође
и
слушкиње
,
дошле
из
Цариграда
пре
двадесет
година
,
плакале
су
за
обореним
кипарисом
као
за
својим
првим
солунским
пријатељем
:
кад
су
први
пут
дошле
у
ову
башту
,
он
је
стајао
тако
усправан
,
прав
и
висок
као
џин
,
као
стражар
ове
куће
,
или
као
домаћин
,
и
шумео
им
је
радосну
добродошлицу
,
и
ако
је
био
обучен
у
црно
.
Оне
су
сад
поред
њега
мртвог
чучале
све
у
бело
,
час
крај
његовог
дебла
,
које
се
непрестано
пушило
,
час
крај
врха
који
је
ударао
чак
у
последњи
крај
оградног
зида
,
и
плачући
кидале
су
његове
гранчице
,
метале
их
на
уста
и
теме
и
остављале
их
у
недра
;
Фатма
је
сузе
лила
над
његовим
стаблом
,
око
кога
је
често
обавијала
руку
,
као
да
је
замишљала
струк
брата
,
кога
није
имала
.
Како
ће
им
бити
кад
га
понесу
!
Одгледаће
га
и
за
њим
ће
нарицати
као
за
милим
мртвацем
.
В
Беше
леп
летњи
дан
;
прошло
десет
;
Фатма
доцкан
легла
,
па
се
успавала
.
Кад
отвори
очи
и
виде
на
столу
пошту
,
чисто
задрхта
;
брзо
устаде
.
Хтеде
одмах
читати
,
па
се
трже
:
неумивена
је
.
Пошто
се
на
двоје
на
троје
уми
,
она
грозничаво
отвори
писма
.
Била
су
два
.
О
како
су
јој
оба
мила
!
Једно
је
од
тетке
,
друго
од
Госпођице
!
Шта
ли
јој
одговара
!
Грди
је
или
...
Не
сме
прво
Госпођичино
;
чита
теткино
:
Скопље
,
14
јуна
1905
.
Емир
,
срде
моје
,
Ти
си
имала
нешто
да
ми
кажеш
,
уз
капију
.
Шта
,
душо
?
Ја
,
себична
,
занесена
собом
,
не
мислих
на
тебе
.
Али
,
не
,
немој
ми
ништа
тајно
писати
,
јер
још
смо
у
старој
Турској
,
где
се
писма
„
губе
“
.
И
после
,
у
кући
где
гостујем
све
старо
,
од
пре
двеста
,
триста
година
:
осмеси
,
неискреност
,
сумња
,
ухођење
:
зар
бих
смела
оставити
писмо
њима
непрочитано
?
„
Ко
зна
од
кога
је
?
...
“
Од
дана
како
сам
последњи
пут
била
код
Нурије-хануме
,
ја
сам
друга
,
у
мени
се
некакав
преокрет
збио
,
ја
сам
се
препородила
;
од
тада
,
ја
се
не
љутим
на
наше
„
старе
“
што
су
оваке
;
ја
их
жалим
;
себе
осећам
,
све
више
и
више
,
као
апостолицу
,
мисионарку
,
и
јача
ми
воља
и
снага
;
све
више
и
више
ми
се
чини
да
ћу
их
моћи
извести
из
заблуде
,
васпитати
и
припремити
за
ново
доба
,
за
оно
свето
и
велико
:
ослобођење
харема
.
Истина
,
ја
то
нећу
моћи
сама
;
али
са
мном
саосећају
небројено
нових
у
Серезу
,
у
Солуну
,
у
Скопљу
,
пропагатори
светлости
(
јер
ми
смо
у
тами
)
,
новога
здравог
живота
(
јер
сад
нам
је
живот
трулеж
)
,
из
кога
бризга
крв
,
црвена
и
врела
;
а
и
њима
није
тешко
радити
,
јер
сваку
помаже
или
муж
или
брат
или
,
чак
,
отац
.
Ја
сам
се
овде
одмах
с
њима
нашла
:
Цариграђанке
су
,
чиновничке
и
официрске
жене
.
Ти
знаш
да
су
мужеви
тих
жена
,
само
због
жена
растурени
са
службом
по
Анадолији
,
и
по
овом
нашем
крају
,
где
ће
нам
се
,
свакако
,
како
„
пророци
проричу
"
,
родити
слобода
.
Овде
је
свега
пет
,
а
мени
се
чини
да
их
има
пет
стотина
,
пет
хиљада
:
тако
им
је
огроман
рад
.
Сад
им
је
главно
Устав
;
ослобођење
харема
споредно
.
За
ово
друго
спутала
нас
је
реакција
.
На
томе
ћемо
моћи
радити
тек
пошто
почнемо
удисавати
у
се
ваздух
слободе
.
Сад
је
доба
васпитавања
и
припреме
за
то
свето
и
велико
;
и
у
мени
сваким
часом
јача
и
воља
и
снага
...
Иначе
,
овде
је
теже
но
у
Солуну
:
турске
жене
као
у
џаковима
са
страшно
црном
маском
на
лицу
—
да
пукну
од
врућине
,
без
ваздуха
,
чини
ти
се
и
без
живота
,
корачају
,
миле
,
ишчезавају
иза
оградних
зидова
,
иза
високих
капија
,
окованих
мертечким
ексерима
.
Ја
и
оне
две
нове
идемо
за
њима
,
и
питамо
се
:
коме
ли
су
сагрешиле
?
Ја
сам
сад
мирна
,
и
ако
се
нисам
предала
вољи
Божјој
.
Овако
су
завијене
с
тога
,
што
је
Арнаута
пуно
:
па
они
жене
не
би
дирали
,
него
би
их
грдили
.
Па
,
замисли
,
и
ја
морам
такво
пече
;
и
првог
дана
свуд
уза
ме
иђаше
слушкиња
,
хришћанка
,
јер
не
видим
куд
идем
;
а
кад
код
куће
дигох
пече
,
на
очима
још
магла
...
бол
.
И
ове
жене
ћуте
!
И
ми
се
бунимо
!
...
Валијиница
правила
излет
у
Вигантову
Башту
(
ти
ту
башту
знаш
)
.
Било
нас
је
пуно
:
све
пашинице
(
девет
)
и
многе
чиновничке
и
официрске
жене
.
Једна
пашиница
врло
тужна
:
скоро
добила
ортака
.
Видиш
,
срце
моје
,
више
ни
просте
(
ова
је
пашиница
проста
)
не
подносе
ову
грдну
срамоту
,
неисказано
понижење
,
како
су
то
подносиле
њине
бабе
,
па
и
матере
.
За
ово
душа
наших
жена
свуд
је
нова
.
Упознала
сам
се
с
једном
нежном
,
белом
Цариграђанком
.
Све
жене
веселе
,
она
тужна
.
Све
жене
говоре
,
она
ћути
.
Кад
сам
је
питала
„
како
сте
“
,
да
није
одговорила
„
хвала
,
добро
сам
“
,
ја
бих
мислила
да
је
нема
.
И
нико
не
зна
узрок
њене
туге
и
ћутања
.
Ја
мислим
муж
...
„
Тражите
жену
“
...
А
ми
,
несрећнице
,
кад
видимо
овако
што
,
треба
да
кажемо
:
„
Тражите
човека
,
мужа
“
.
Да
си
слободна
,
ја
бих
те
питала
:
јеси
ли
видела
моју
пријатељицу
?
Овако
...
Ја
знам
да
је
ниси
видела
:
она
вама
неће
доћи
без
мене
.
Мислећи
на
њу
,
ја
се
међу
нашим
женама
осећам
као
туђинка
;
а
опажам
да
сам
и
ја
њима
туђа
.
Две
три
пашинице
знају
француски
,
али
како
?
Као
наша
Мондије-ханум
(
не
љути
се
,
срце
)
.
Овамо
не
нађох
ни
тебе
ни
Мерсије
.
Ово
што
предузимам
:
васпитавање
и
припремање
жена
,
масе
,
уједно
је
и
буђење
.
А
да
ли
је
добро
,
да
није
грех
да
их
пробудимо
?
Оне
још
сањају
чаробни
сан
Истока
.
Како
ће
им
бити
кад
се
из
тога
дубоког
сна
тргну
:
да
се
не
осете
несрећне
?
да
не
проклињу
онога
који
их
је
пробудио
?
...
Била
сам
у
соби
с
домаћицом
;
та
моја
рођака
је
из
срећног
Аблул-Меџидова
доба
,
и
ако
је
млађа
од
мене
:
говори
са
мном
,
и
чух
дубоко
дише
—
заспала
!
Одмах
после
ручка
,
кад
би
човек
требао
да
има
мира
;
али
,
јесте
,
старој
Ајше-кадуни
,
која
је
слушкиња
у
овој
кући
већ
четрдесет
година
,
прохтело
се
да
пуши
у
соби
где
јој
спава
ханума
,
где
ја
почех
песму
...
Пред
зору
се
пробудих
,
и
—
све
живо
спава
,
тишина
:
доцкан
смо
легле
,
по
харемском
обичају
.
О
моја
песма
!
...
Разочарање
...
Душо
,
душо
,
да
Бог
да
се
ни
у
кога
никад
не
разочарала
...
Да
сте
у
љубави
с
Нурије-ханумом
,
ти
би
,
без
сумње
.
чула
нешто
и
о
Елизи
...
Век
проведох
у
тражењу
срца
;
своје
давах
,
а
туђе
...
Ја
га
нађох
једанпут
,
онде
где
сам
најмање
мислила
да
га
има
;
у
човеку
,
мужу
!
...
И
ја
се
буним
,
бунила
сам
се
!
...
Како
је
ханум-нене
?
Шехназе-ханум
,
то
је
она
права
нова
у
турским
харемима
.
Најчешће
је
замишљам
у
оној
њеној
дугачкој
антерији
емир-боје
,
с
њеним
сребрним
аврапама
:
кад
јој
Ђулренги
јави
да
је
дошао
тај
и
тај
ага
или
беј
Ибрахим-Хасан-беју
,
па
он
није
у
конаку
,
а
она
одмах
устаје
,
као
млада
,
пребаци
преко
косе
танки
башјорти
,
с
којим
је
малочас
изишла
пред
Мухамеда
,
кад
је
клањала
,
и
иде
у
конак
,
да
се
са
синовљим
гостом
разговара
као
Фатма-Захра
с
очевим
...
Боже
,
Боже
,
колико
нам
је
вера
лепа
,
а
колико
су
је
наружили
неразумни
!
Пишем
ти
француски
,
да
не
би
разумео
твој
отац
,
ако
би
му
писмо
дошло
у
руке
.
Не
шаљем
ти
га
поштом
(
не
смем
)
,
већ
по
једној
новој
.
Развићу
је
,
раскопчаћу
је
,
метнућу
јој
га
на
срце
као
она
блага
,
хартије
...
па
ћу
је
закопчати
,
завити
...
Кад
ти
дође
та
нова
,
прими
је
лепше
но
мене
.
Ханум-нени
љубим
скут
,
зету
Хасан-беју
правим
темена
,
сестру
Сафет
грлим
,
сестричини
Емири
љубим
очи
.
Твоја
Ариф-тејзе
.
Фатма
пољуби
писмо
,
па
истрча
из
собе
и
пољуби
нену
у
руку
и
рече
:
—
Аман
,
нене
,
где
је
та
ханума
што
ми
је
донела
од
тејзе
писмо
?
—
Отишла
,
сине
.
—
Отишла
!
Боже
!
...
А
тејза
вели
:
„
Прими
је
лепше
него
мене
.
“
—
Жури
се
,
има
ваљда
неке
поруке
.
А
тебе
,
док
бисмо
пробудили
,
док
би
се
ти
спремила
...
Она
се
врати
у
своју
собу
нерасположена
;
али
се
брзо
развесели
,
управо
узбуди
,
кад
виде
на
столу
писмо
Госпођичино
.
Узе
да
га
отвори
,
а
руке
јој
дршћу
,
лепе
њене
ручице
...
Париз
,
11
јуна
1905
Драга
мала
,
Данас
у
подне
,
враћајући
се
из
вароши
и
улазећи
у
своју
собу
,
ја
осетих
мирис
мошуса
,
и
врло
се
обрадовах
;
јер
тај
мирис
јавио
ми
је
да
сам
добила
писмо
од
тебе
и
подсетио
ме
на
кућу
у
којој
сам
провела
више
од
дванаест
година
,
и
где
су
са
мном
поступали
врло
лепо
.
Садржина
тога
драгога
мирисавог
писма
није
ме
толико
изненадила
колико
ме
је
забринула
.
Није
ме
изненадила
с
тога
што
ти
имаш
осамнаест
година
,
што
на
Истоку
значи
:
зрела
девојка
,
још
мало
па
уседелица
.
И
не
чудим
се
што
онако
пишеш
о
љубави
;
о
њој
си
се
доста
романа
начитала
и
свашта
по
харемима
наслушала
.
У
почетку
,
ја
сам
намеравала
радити
као
многе
учитељице
:
забрањивати
ти
читање
љубавних
романа
;
али
кад
чух
шта
се
све
по
харемима
пред
девојчицама
говори
,
ја
одустадох
од
тога
,
знајући
да
у
романима
нема
ништа
слично
тим
разговорима
.
То
је
тако
,
мала
,
па
ипак
је
међу
вама
пуно
девојака
заиста
чедних
,
и
ако
не
црвене
кад
се
пред
њима
изусте
и
такве
речи
каквих
у
нашим
језику
зацело
и
нема
,
ја
их
бар
не
знам
.
Дакле
,
драга
мала
,
мени
није
за
чудо
што
онако
о
љубави
пишеш
,
него
ми
је
за
чудо
што
си
се
заљубила
у
човека
кога
пе
познајеш
:
само
зато
што
ти
се
лепо
поклонио
,
уопште
јавио
!
То
ме
је
забринуло
.
Да
си
од
тринаест
година
,
ја
бих
ово
могла
и
разумети
;
али
од
осамнаест
,
на
Истоку
зрела
девојка
!
Оно
,
истина
,
лепо
понашање
често
одаје
лепу
душу
;
али
то
је
често
,
не
увек
.
Ти
познајеш
Хиснет-хануму
.
Која
још
уме
да
направи
онако
грациозна
темена
као
она
?
Ниједна
.
А
у
које
је
још
онаква
душа
као
у
ње
?
И
после
,
драга
мала
,
заљубити
се
тако
,
то
је
по
моме
мњењу
лудост
.
Можда
је
добар
,
али
није
муслиманин
,
него
Грк
,
Јерменин
,
или
чак
Јеврејин
.
Ти
знаш
да
су
и
они
лепи
,
црномањасти
,
да
имају
црне
очи
,
да
носе
фес
...
Али
,
не
:
тај
у
кога
си
се
ти
заљубила
што
ти
се
јавио
,
има
плаве
очи
.
И
још
нешто
,
драга
мала
.
И
ако
изгледа
фин
,
можда
је
из
просте
куће
.
Зар
би
те
твој
отац
дао
човеку
који
није
од
породице
,
из
добре
куће
?
Ти
немаш
своје
ја
ни
у
избору
хаљине
,
а
камо
ли
у
избору
мужа
.
Хаљину
ти
бира
мајка
,
мужа
ће
ти
изабрати
отац
.
Онај
који
би
тражио
да
проговори
твоје
срце
,
то
је
твоја
баба
.
Али
та
паметна
жена
у
очима
твога
оца
само
је
жена
,
а
ти
знаш
шта
то
значи
.
Напослетку
,
драга
мала
,
ни
у
Европи
не
иде
све
онако
како
ви
на
Истоку
,
нове
муслиманке
,
замишљате
.
Ни
овамо
девојка
из
добре
куће
не
удаје
се
увек
за
онога
који
јој
се
„
лепо
јавио
“
.
И
овде
је
родитељево
искуство
уз
кћерино
неискуство
.
Мислећи
на
Европу
,
ви
се
често
уљуљкујете
обманама
.
И
мени
су
се
некад
тако
допадали
;
па
где
су
сад
они
?
Ја
их
се
више
и
не
сећам
.
Јер
,
ипак
ти
си
још
врло
млада
,
и
ако
те
тамо
рачунају
у
зреле
девојке
.
Ја
ти
овако
пишем
с
тога
,
што
је
почетак
,
што
је
семе
љубави
на
површини
срца
;
иначе
,
да
је
прошло
време
,
да
се
укоренило
,
ћутала
бих
:
срце
разуму
може
много
,
а
разум
срцу
ништа
,
наравно
у
харемима
.
Пиши
ми
што
пре
:
да
ли
се
„
ствар
развија
“
,
или
је
прошло
на
лепом
поклону
.
Што
се
тиче
стила
,
и
граматике
,
ортографије
,
ти
си
увек
била
пажљива
.
Сад
о
себи
коју
.
Не
чини
ми
се
да
ћу
икада
више
видети
Солун
,
град
у
коме
сам
провела
најлепше
доба
свога
живота
,
своју
рану
младост
,
и
младост
уопште
.
Мојој
мајци
је
све
горе
и
горе
,
и
не
чини
ми
се
да
...
Али
доста
.
Изјави
својој
ханум
нени
моје
одлично
поштовање
.
Срдачно
поздрави
госпођу
твоју
мајку
,
Ариф-хануму
,
малу
драгу
Мерсије-хануму
,
госпођу
Аристид
и
њене
кћери
,
и
све
друге
које
ја
волим
и
којима
сам
ја
мила
.
А
тебе
,
врло
драга
мала
,
нежно
љуби
твоја
учитељица
и
пријатељица
Ана
Жабуле
.
П
.
С
.
Збиља
,
ако
је
госпођа
твоја
мајка
у
љубави
са
Нурије-ханумом
,
те
ти
тамо
идеш
,
много
је
поздрави
.
А
.
Ж
.
Емир-Фатмине
очи
просто
су
сијале
од
радости
.
„
Благо
мени
!
она
ме
не
грди
,
слатка
моја
учитељица
!
Она
се
само
боји
да
није
Грк
,
или
Јерменин
,
и
чак
Јеврејин
!
да
није
из
рђаве
куће
,
из
просте
.
Муслиманин
је
,
моја
пријатељице
;
од
добре
породице
,
из
отмене
куће
,
господске
;
богат
...
све
што
мој
отац
тражи
.
“
И
метну
у
куверт
мило
писмо
,
па
га
десет
пута
пољуби
,
па
га
извади
и
ижљуби
,
и
опет
га
метну
у
куверт
,
па
га
намести
на
главу
и
пође
тако
по
соби
,
—
врача
:
да
опет
добије
тако
мило
писмо
од
миле
Госпођице
.
После
га
опет
неколико
пута
прочита
,
и
страсно
пољуби
,
па
најпосле
отвори
сто
за
писање
,
и
у
једну
лепу
шарену
кутију
,
пуну
француских
писама
,
остави
га
шапћући
:
„
Буди
с
њима
:
сва
су
ми
од
моје
Госпођице
“
,
и
загледа
се
у
лепи
рукопис
,
у
карактеристична
дугуљаста
,
коса
слова
симпатичне
Францускиње
.
У
другу
лепу
шарену
кутију
остави
теткино
писмо
и
рече
:
„
Буди
с
њима
:
сва
су
ми
од
слатке
тејзе
.
О
,
да
ми
сад
није
ње
,
не
би
ми
било
ни
наде
.
Кад
се
врати
,
она
ће
све
за
мене
...
“
Истрча
,
весела
,
да
каже
нени
и
мајци
шта
пише
тејзе
,
то
јест
да
им
изјави
поздрав
и
од
ње
,
и
од
Госпођице
,
па
се
трже
:
њена
нене
,
сва
у
бело
,
са
као
снег
белим
муслином
преко
косе
,
—
чита
Коран
...
Утрча
у
собу
,
весела
,
и
одмах
седе
да
одговори
на
писма
.
Солун
,
15
јуна
1905
.
Слатка
тејзе
,
дођи
што
пре
,
не
могу
без
тебе
.
Не
могу
,
тејзе
,
слатка
тејзе
!
Дођи
што
пре
!
Хукнула
сам
у
хартију
,
ту
је
мој
дах
:
из
њега
ћеш
прочитати
да
треба
што
пре
да
дођеш
,
да
те
чекам
,
да
те
волим
,
да
ти
љубим
очи
,
да
ти
љубим
руке
,
да
ти
љубим
скут
...
Воли
те
,
љуби
те
,
чека
те
с
нестрпљењем
,
са
чудном
жељом
,
жудњом
,
страсно
те
чека
од
свег
срца
твоја
...
твоја
сестричина
Емир-Фатма
.
П
.
С
.
Мадам
Аристид
нисам
видела
;
али
сам
чула
да
те
код
једне
наше
помињала
,
и
много
те
хвалила
,
те
ова
и
не
слути
да
нисте
у
љубави
.
Ја
ти
пишем
француски
;
а
ти
,
кад
читаш
својој
рођаци
,
ово
прескочи
.
Љубим
те
,
љубим
.
Е
.
-Ф
.
Ово
писмо
и
не
затвори
,
него
под
утиском
неописане
радости
,
која
јој
сву
душу
обузе
,
поче
друго
:
Солун
,
15
јуна
1905
.
Врло
драга
госпођице
,
Добила
сам
ваше
драго
писмо
,
и
љубила
сам
га
,
љубила
...
Ви
ме
не
грдите
,
ви
ми
тако
лепо
пишете
...
Није
Грк
,
није
Јерменин
,
а
Јеврејин
не
дај
Воже
!
Муслиманин
је
.
Леп
!
Од
добре
,
од
велике
породице
;
племић
,
принц
:
Мурад-Джемал-беј
,
син
Арслан-Нури-паше
Емир
Заде
и
Зенихе-Алије-хануме
...
Од
старе
емирске
арапске
породице
,
по
оцу
,
а
по
матери
Турчин
.
Ја
сам
срећна
!
Да
видите
како
нам
је
сад
лепа
кућа
!
Мени
је
лепа
.
Како
се
по
многобројним
собама
и
на
софи
смеје
наш
турски
намештај
!
На
мене
се
смеје
.
Како
су
нам
веселе
густе
решетке
!
Кроз
њих
гледам
Њега
.
Како
нам
је
радосна
висока
ограда
!
Иза
ње
је
Он
.
Како
су
светли
стихови
из
Корана
!
У
сваком
стиху
ја
сад
видим
Бога
!
...
Да
нисам
била
у
овој
кући
,
да
нисам
кћи
Ибрахим-Хасан-бејова
,
не
бих
видела
Њега
.
Јер
да
ми
није
Ибрахим-Хасан-беј
отац
,
не
би
ми
био
Исмаил-Ахмед-беј
стриц
,
и
не
бих
ја
провела
мај
на
Јалијама
у
оном
конаку
с
чијег
сам
балкона
видела
Њега
;
и
да
ми
није
Сафет-ханум
мајка
,
не
би
ми
била
Нурије-ханум
сут-ана
...
Тај
лепи
младић
сестрић
је
моје
сут-ане
,
Нурије-хануме
.
И
ви
га
се
може
бити
сећате
,
драга
госпођице
;
видели
сте
му
слику
у
сутином
салону
под
стиховима
из
Корана
...
Али
,
ах
!
тек
што
ово
написах
,
тргох
се
.
Шта
имам
ја
сад
од
тога
што
ми
је
Нурије-ханум
сут-ана
?
Моја
мајка
с
њом
не
говори
.
Је
ли
то
случај
или
судбина
?
Оне
се
воле
,
а
сваки
час
се
споречкавају
као
деца
,
ви
то
знате
,
драга
госпођице
.
Али
до
сада
:
некад
не
говоре
по
недељу
,
некад
дан
,
некад
сат
,
не
по
величини
увреде
,
него
према
расположењу
.
Капиџик
између
наших
дворишта
никад
се
није
затворио
ни
чивијом
,
а
камо
ли
катанцем
,
па
макар
се
оне
завадиле
не
знам
како
.
Ако
је
штогод
наше
код
суте
,
моја
јој
мајка
то
не
тражи
;
ако
је
штогод
њено
код
нас
,
ми
јој
га
не
враћамо
.
Откад
не
говоре
,
а
једна
другу
помињу
,
те
нико
и
не
слути
да
нису
у
љубави
;
моја
мајка
хвали
суту
као
пре
.
Откад
не
говоре
,
а
нигде
се
још
не
видеше
,
за
моју
несрећу
.
Ја
чим
чујем
да
је
неко
у
комшилуку
болестан
,
молим
мајку
да
га
обиђе
;
све
мислим
биће
тамо
сута
,
па
ће
проговорити
.
Јуче
,
кроз
кафез
видех
Али-агу
:
стар
,
има
сто
година
,
болестан
,
једва
иде
,
сиромах
,
подупире
се
дебелом
палицом
;
а
ја
помислих
:
комшија
кад
би
нешто
умро
,
одмах
би
тамо
отишле
и
мајка
и
сута
:
проговориле
би
код
мртваца
.
То
помислих
,
па
се
уплаших
да
ме
не
казни
Бог
.
Мајка
ми
невесела
,
а
нене
:
„
Госпођо
снахо
,
ти
не
можеш
без
Нурије-ханум
,
познајем
.
Године
су
то
,
откад
живите
као
сестре
,
и
боље
.
Покори
јој
се
.
“
А
мајка
,
љута
,
грди
сутану
,
виче
:
„
Никад
,
госпођо
мајко
.
“
—
„
Што
сад
тако
,
кад
досад
увек
...
ти
прва
?
Па
баш
да
те
и
неправедно
увредила
,
опрости
јој
.
Слушај
,
кћери
,
ово
су
речи
из
Корана
:
„
Човек
је
брз
по
природи
...
Оному
који
прашта
и
мири
се
са
својим
противником
,
Алах
ће
бити
дужан
награду
...
“
А
мајка
:
„
Решила
сам
се
да
јој
никад
не
отиднем
ја
прва
...
“
—
„
Паметан
попушта
,
”
вели
добра
нене
.
„
И
ако
бисмо
примали
к
срцу
све
што
нам
се
учини
као
увреда
,
ми
ни
с
ким
не
бисмо
ни
говорили
.
Само
ситни
сваку
ситницу
примају
за
увреду
.
“
—
„
Не
могу
,
“
каже
мајка
,
„
осим
да
чујем
да
је
...
“
—
„
Умрла
,
је
ли
?
“
—
„
Не
,
него
да
је
тешко
болесна
.
“
—
„
Ићи
ћу
јој
ја
,
госпођо
снахо
.
“
—
„
Да
Бог
да
да
ме
мртву
видиш
,
госпођо
мајко
!
“
...
Јуче
оне
тако
говоре
,
а
ја
их
слушам
,
па
ми
се
смркава
.
Ја
не
знам
шта
је
мојој
мајци
;
она
никад
није
држала
срце
.
Права
муслиманка
мири
се
с
пријатељицом
о
великим
празницима
,
или
кад
дођу
гости
.
Сута
је
добила
драге
госте
,
сестру
и
сестрића
,
и
мајка
није
отишла
.
Кад
се
нису
сад
помириле
,
чини
ми
се
неће
никад
.
А
пре
неки
дан
,
мој
отац
метну
на
сут-анин
капиџик
катанац
,
а
мајка
му
ништа
не
смеде
рећи
,
само
је
,
са
мном
,
крадом
плакала
.
Катанац
је
метао
тако
полако
,
да
не
чује
сут-ана
.
А
нене
му
говори
:
„
Зашто
,
сине
?
Ко
ти
је
тако
волео
кућу
,
ко
жену
,
ко
дете
?
Ко
ти
је
оне
што
су
ти
најмилији
обилазио
у
болести
онолико
?
Ко
је
с
нама
и
певао
и
плакао
?
Ко
те
бранио
од
рђавих
уста
?
Хиљаду
пријатеља
,
један
истински
:
ти
си
од
пријатеља
затворио
капиџик
.
“
—
„
Ја
,
мајчице
,
нисам
затворио
капиџик
од
пријатеља
,
него
од
непријатеља
...
од
Нурије-ханумина
сестрића
:
да
нам
је
даље
слама
од
ватре
.
“
А
нене
се
клатила
,
и
метнула
кључ
на
бућме
,
да
га
у
недрима
носи
...
Мерсије
је
„
лежала
код
мене
четири
ноћи
“
,
како
се
каже
нашим
језиком
;
но
сву
ноћ
смо
седеле
и
разговарале
се
,
о
њему
...
Пробушиле
смо
зид
,
па
смо
гледале
у
сут-анино
двориште
:
нисмо
га
виделе
.
Али
га
видесмо
кроз
кафез
из
ненине
одаје
.
Сваки
дан
га
видим
;
сваки
час
пролази
и
гледа
у
решетке
,
као
да
није
муслиманин
.
Сута
му
је
показала
нашу
кућу
...
Напослетку
,
он
је
муслиманин
само
по
вери
и
по
имену
,
иначе
не
,
јер
у
Европи
је
одрастао
,
живео
до
пре
две
године
.
Ја
не
знам
ни
да
ли
зна
турски
.
А
знам
да
зна
француски
,
енглески
,
немачки
...
Енглескиња
га
васпитавала
,
била
му
гувернанта
,
као
ви
мени
,
и
друкчије
,
јер
с
њим
није
била
мајка
...
Мени
је
све
сута
причала
.
Он
је
као
Европљанин
,
а
личи
на
арапског
принца
,
принц
је
.
Зове
се
Мурад-Джемал
,
а
ви
знате
да
то
значи
жеља
и
лепота
.
Да
се
кријем
,
увек
да
се
кријем
,
као
да
нисам
у
Солуну
рођена
и
одрасла
.
Овде
се
турске
жене
мало
крију
,
ви
то
знате
,
драга
госпођице
.
Као
у
Цариграду
,
иду
у
чаршију
,
иду
у
безистан
;
где
највише
света
има
,
код
Бејаз-Куле
,
на
Молосу
—
иду
отворена
лица
.
Тек
кад
се
неко
у
њих
добро
загледа
,
спусте
пече
...
Али
шта
имају
од
тога
?
Човеково
је
до
капије
;
а
и
на
улици
:
гледање
без
говора
,
или
,
како
наше
жене
кажу
,
разговор
душа
...
Кад
бих
нешто
ја
као
друге
излазила
и
у
јутру
и
у
подне
и
у
свако
доба
и
дизала
пече
сасвим
—
до
сад
би
ме
зацело
видео
;
али
ја
сам
,
за
несрећу
,
као
цариградске
велике
госпође
:
никад
пешке
,
увек
у
затвореним
колима
...
Само
се
молим
Богу
.
Бог
!
А
сад
,
врло
драга
госпођице
,
примите
хиљаду
пољубаца
од
своје
мале
Емир-Фатме
.
П
.
С
.
Мерсије
ме
молила
да
вас
поздравим
и
да
вам
кажем
ово
:
„
Наше
учитељице
Францускиње
створиле
нам
бол
.
“
Ја
то
пишем
,
мада
се
с
тим
не
слажем
.
И
још
,
врло
драга
госпођице
:
има
Бога
,
и
ја
га
сад
осећам
у
себи
,
и
томе
се
Богу
молим
за
своју
срећу
.
А
кад
мени
дође
срећа
,
то
значи
да
се
вратило
здравље
госпођи
вашој
мајци
...
Јер
ја
своју
срећу
не
замишљам
без
вашег
повратка
:
ви
да
ме
гледате
испрошену
за
Мурад-Джемал
беја
,
ви
да
ме
спремате
за
свадбу
моју
и
његову
:
косу
да
ми
наместите
као
европској
невести
,
и
да
ми
на
главу
метнете
дијадему
,
уместо
венца
од
мирте
или
поморанџина
цвета
.
Е
.
-Ф
.
ВИ
Јуче
јавише
Сафет-хануми
да
ће
јој
данас
на
„
јутарње
расположење
“
доћи
једна
стара
цариградска
пашиница
и
три
младе
Цариграђанке
из
највиших
кругова
,
те
она
,
да
би
ово
посело
свечаније
изгледало
,
позва
све
своје
пријатељице
и
јетрву
и
синовицу
.
И
ако
су
се
спремиле
за
чифлук
,
јетрва
јој
с
ћерком
дође
још
синоћ
,
како
би
сутрадан
увеличале
дочек
гостију
домаћицама
.
Петак
је
.
По
улицама
су
се
размилеле
жене
у
разнобојним
чаршафима
,
новим
.
Код
Сафет-хануме
чу
се
лупа
на
капији
пре
девет
,
и
робиња
—
која
се
налажаше
око
капије
да
не
би
гости
чекали
—
отвори
:
уђоше
Солуњанке
,
старе
у
црним
,
Сафетине
врснице
у
плавим
и
зеленим
чаршафима
,
све
с
посувраћеним
печима
.
Мало
,
па
пред
конаком
стадоше
двоја
затворена
кола
и
из
једних
изиђе
та
стара
цариградска
пашиница
са
своје
две
црне
робиње
,
из
других
три
младе
Цариграђанке
:
све
у
фереџама
,
с
јашмацима
,
јер
чаршаф
,
с
кога
је
„
запт
“
дигнут
поодавно
,
носе
обичне
,
а
фереџу
велике
госпође
,
због
одлажења
у
Јилдиз
.
До
средње
капије
у
харемском
дворишту
,
пред
женском
послугом
наређаном
с
једне
и
с
друге
стране
путање
,
обученом
у
свечано
рухо
шарено
као
по
ливади
цвеће
,
стоји
домаћица
Сафет-ханум
с
јетрвом
,
обе
у
плавим
свиленим
антеријама
,
и
док
чељад
љуби
скут
гостима
и
прима
им
сунцобране
,
дотле
им
хануме
праве
дубока
темена
и
радосно
се
смеше
на
њихове
љубазне
,
пуне
дражи
и
елеганције
цариградске
поздраве
,
и
тад
се
окрећу
,
обе
,
и
с
пуно
поштовања
полазе
пред
њима
,
да
их
уведу
у
кућу
.
За
Цариграђанке
спремљене
су
папуче
,
по
њихову
обичају
,
и
слушкиње
с
робињом
приђоше
да
их
преобују
,
замењујући
им
фине
плитке
ципелице
папучама
наврх
прстију
;
стара
пашиница
обу
своје
које
је
њена
робиња
у
бочици
донела
.
Наврх
степеница
у
предсобљу
дочека
их
стара
Шехназе-ханум
с
унукама
Фатмом
и
Мерсијом
,
обученим
по
најновијој
париској
моди
:
и
с
једне
и
с
друге
стране
измењаше
се
грациозна
темена
,
па
их
Сафет
с
јетрвом
одведе
у
јашмак-одају
,
да
се
развију
.
Кад
се
развише
и
чељад
узеше
остављати
фереџе
и
јашмаке
у
шарене
свилене
бошчице
,
оне
пођоше
за
домаћицама
на
софу
.
Гошће
нису
мислиле
да
су
ово
јетрве
,
него
ортаци
,
пошто
их
обе
дочекују
.
На
софи
се
поздравише
теменима
с
већ
дошлим
гостима
,
Солуњанкама
,
које
их
дочекаше
стојећи
,
па
поседаше
,
стара
,
у
старинској
антерији
с
каик-отосом
на
глави
,
на
миндерлук
,
младе
,
у
лаким
белим
молским
хаљинама
из
париских
магазина
,
на
столице
донете
из
Фатмине
собе
:
ниско
не
могоше
сести
због
корсета
;
у
дну
софе
спустише
се
робиње
поред
слушкиња
дошлих
са
Солуњанкама
.
После
многих
темена
и
многог
ћутања
,
Шехназе-ханум
поче
с
пашиницом
разговор
,
тих
,
који
се
за
час
сврши
.
И
опет
ћутање
.
После
,
по
жељи
те
отмене
гошће
,
Фатма
седе
за
клавир
,
који
се
за
ово
посело
изнео
на
софу
.
Док
је
свирала
Низамски
Растанак
,
старе
су
плакале
а
младе
су
остајале
хладне
.
Дим
се
дизао
од
дувана
,
али
се
није
задржавао
:
прозори
су
широм
отворени
.
Измешали
су
се
парфими
од
љубичице
и
хелиотроп
с
ливантама
од
јасмина
и
јоргована
.
Па
су
се
,
после
,
поделиле
у
четири
групе
,
пошто
их
је
било
повише
,
и
пред
сваку
се
групу
ставио
седефски
столић
с
тепсијом
и
споља
калаисаном
,
на
којој
су
били
сребрни
судови
са
сиром
,
кајсијама
,
с
татлијама
и
са
слатким
од
смокава
;
па
су
и
старе
и
младе
почеле
јести
прстима
ћутећи
,
слушајући
једну
арапску
арију
коју
је
Фатма
свирала
на
клавиру
с
много
школе
а
с
мало
осећаја
.
После
јела
опраше
руке
у
и
уста
на
абдеслуку
,
па
се
вратише
на
софу
да
пију
кафу
и
пуше
.
Једнима
је
,
које
нису
хтеле
кафу
,
донета
по
чаша
мирисавог
ружичастог
сирупа
.
Док
се
пијаше
кафа
,
Ђултер
удараше
у
деф
а
једна
њихова
бела
бивша
робиња
,
обучена
у
црвено
као
ватра
,
играше
.
Њена
вешта
игра
,
играна
с
неисказаним
осећајем
и
за
чудо
грациозним
покретима
,
усхићаваше
и
нове
као
и
старе
;
а
њено
бело
зарумењено
лице
очараваше
све
.
Пред
крај
њене
веште
,
уметничке
,
топле
игре
дођоше
оне
две
странкиње
које
Мерсије
у
свом
писму
помену
,
једна
плава
Енглескиња
што
се
зове
Мис
Блак
,
Фатмина
учитељица
за
клавир
и
енглески
и
немачки
језик
и
једна
смеђа
Францускиња
,
Мадмоазел
Дарио
,
гувернанта
деце
некога
паше
;
и
видевши
робињу
како
игра
,
не
као
њихове
балеткиње
и
баханткиње
,
толико
се
усхитише
,
да
експансивна
Францускиња
гласно
исказиваше
своје
дивљење
пљескајући
играчици
.
Кад
Фатма
виде
ове
две
странкиње
,
нарочито
Францускињу
,
обрадова
како
се
није
скоро
;
кућа
јој
се
учини
лепша
,
и
као
да
је
у
њој
Бајрам
.
Али
она
ту
своју
велику
радост
сакри
тако
вешто
,
како
то
само
уме
Туркиња
,
јер
се
бојаше
Солуљанака
,
нарочито
старе
Цариграђанке
,
која
је
непрестано
гледаше
.
Та
цариградска
пашиница
ока
не
скидаше
с
ње
;
гледа
је
кад
иде
,
гледа
је
кад
седа
,
гледа
је
кад
устаје
;
чак
кад
је
девојка
за
клавиром
,
она
је
гледа
у
стас
,
у
врат
,
у
главу
.
И
Фатма
осећа
те
толике
чудне
погледе
,
па
јој
је
неугодно
.
Фатми
су
ближе
по
души
чак
и
од
матере
оне
три
младе
Цариграђанке
и
ове
две
странкиње
а
она
то
мора
да
крије
,
да
се
претвара
,
да
је
неискрена
,
и
мора
са
свима
,
чак
и
са
странкињама
,
турски
.
„
Па
зашто
нам
наши
родитељи
дају
да
учимо
европске
језике
кад
не
воле
,
стиде
се
да
их
чују
у
својој
кући
?
“
Из
сујете
,
да
се
каже
да
су
им
кћери
образоване
.
А
данашња
турска
жена
не
може
се
назвати
образованом
,
ако
не
говори
бар
два
европска
језика
и
ако
не
свира
на
клавиру
.
И
она
се
младима
и
странкињама
све
више
душом
приближује
,
и
како
би
их
позвала
да
јој
виде
библиотеку
а
не
сме
од
Солуњанака
и
Цариграђанке
што
не
скида
очију
с
ње
.
Али
у
томе
нене
рече
:
„
Идите
у
башту
,
децо
,
веселите
се
.
Нас
ће
веселити
Ђулренги
—
певаће
нам
.
“
Свих
седам
захвално
погледаше
Шехназе-хануму
,
па
изиђоше
,
али
не
одоше
у
башту
него
у
собу
Фатмину
.
Оне
три
нове
нађоше
у
Фатминој
библиотеци
многе
своје
миле
познанике
,
поред
Шатобриана
и
Ламартина
—
Гиј
де
Мопасана
,
Марсела
Превоа
,
Пола
Буржеа
,
и
друге
.
Нађоше
и
Флобера
,
и
Лотија
,
и
насмејаше
се
,
узвикнувши
:
„
Гле
Азијаде
!
Она
је
Туркиња
колико
смо
ми
Францускиње
.
“
С
њеног
стола
за
писање
Фахрије-ханум
узе
The
hundred
best
Poems
(
lyrical
)
in
the
English
language
и
поче
читати
с
чисто
енглеским
изговором
и
потпуно
енглеском
интонацијом
:
We
watch'd
her
breathing
through
the
night
her
breathing
soft
and
low
.
—
O
,
yes
!
Thomas
Hood's
poem
„
The
Death
Bed
“
is
very
beautiful
,
узвикну
Мис
Блак
,
а
једна
нова
,
лепа
али
врло
бела
,
као
да
је
јектичава
,
сневесели
се
.
И
на
енглеском
језику
отвори
се
готово
интиман
разговор
.
Нове
казаше
да
су
све
три
биле
распуштенице
(
једна
још
и
сад
)
,
и
кад
их
Мис
Блак
упита
зашто
су
се
развеле
,
оне
с
пуно
ироније
рекоше
:
Кисмет
.
Францускиња
,
која
скроз
познаје
турске
жене
,
јер
годинама
је
живела
у
Цариграду
и
са
пашиницом
је
ишла
најотменијим
харемима
,
познаде
у
ове
три
нове
оне
што
вичу
на
уређење
садашњих
харема
,
што
се
занимају
феминизмом
и
што
се
буне
.
И
мало
па
виде
да
се
није
преварила
;
јер
најстарија
од
њих
,
жена
од
двадесет
и
неколико
година
,
врло
лепа
,
Фахрије-ханум
,
поче
с
пуно
жучи
:
—
Оне
затуцане
у
Цариграду
нас
три
зову
реформаторкама
,
као
овде
вашу
Ариф-хануму
Хилми-пашом
.
Али
оне
се
варају
:
ми
нисмо
за
реформу
харема
већ
за
њихово
уништење
.
Ми
налазимо
да
је
неприродно
ово
кријење
жена
од
људи
.
Жене
,
несвесне
свога
положаја
у
друштву
,
мисле
да
су
цвет
створен
да
га
човек
мирише
док
је
свеж
,
а
да
га
баци
кад
се
спаруши
.
Али
почињу
долазити
до
свести
.
—
Ја
сам
огорчена
као
жена
,
а
побуњена
као
кћи
ове
земље
,
рече
друга
,
млађа
,
Мирсаде-ханум
.
Ја
се
буним
против
овог
срамног
режима
.
Једна
моја
другарица
поста
удовицом
за
ноћ
,
да
се
сама
брине
за
кућу
и
децу
:
муж
јој
не
умре
него
га
протераше
у
Европу
за
чланак
у
новинама
где
се
нашле
речи
звезда
и
слобода
.
После
,
оволики
шпијуни
!
за
тридесет
лира
месечно
,
за
двадесет
,
за
десет
,
за
лиру
!
Погледам
у
свог
рођеног
оца
,
па
затворим
уста
,
да
ми
отац
није
шпијун
,
да
ме
не
поткаже
,
не
оптужи
своју
побуњену
кћер
.
Фатма
сва
претрну
.
У
кући
њена
оца
да
се
овако
говори
!
И
учини
јој
се
да
таван
,
под
,
зидови
знају
енглески
;
а
стидела
се
да
им
каже
да
говоре
што
друго
.
—
Ветар
најјаче
дува
кад
хоће
да
стане
,
рече
Фахрије
.
А
Францускиња
,
опазивши
да
је
Фатма
немирна
,
рече
:
—
Махните
се
,
хануме
,
политике
.
Од
ње
хвата
вртоглавица
и
људе
.
Гледајте
ви
да
радите
за
своје
ослобођење
:
да
сте
слободне
,
да
сте
с
људима
.
—
У
Европи
,
жене
,
поред
толике
слободе
и
права
,
боре
се
за
слободу
и
право
организујући
женска
друштва
,
удружења
,
савезе
,
поче
она
трећа
,
најмлађа
,
врло
бела
,
болесна
.
Ми
то
не
видимо
,
али
читамо
и
чујемо
од
странкиња
што
живе
међу
нама
и
путница
.
По
нека
осетљива
путница
заплаче
кад
види
како
живе
њене
сестре
муслиманке
,
невине
заточенице
,
заточене
пре
толико
столећа
себичношћу
људи
.
Људи
су
себични
уопште
,
наши
напосе
:
они
својим
женама
не
даду
ни
право
сунца
ни
ваздуха
,
заврши
и
закашља
се
,
а
Фатму
и
Мерсију
од
тога
сухог
кашља
обузе
хладноћа
.
Опет
поче
Фахрије
:
—
Од
неког
времена
,
ја
пратим
све
феминистичке
листове
,
па
видим
...
—
И
ја
,
упаде
јој
у
реч
Мирсаде
(
што
је
код
харема
необично
и
врло
неучтиво
)
,
па
видим
:
жене
траже
право
гласа
,
а
џакови
ћуте
!
—
Не
траже
чак
ни
право
сунца
и
ваздуха
,
узвикну
најмлађа
,
болесна
.
Док
су
оне
говориле
,
једна
слушкиња
је
непрестано
улазила
и
излазила
,
тобоже
нешто
тражи
.
Најпосле
Фахрије
нервозно
рече
:
—
Кад
ћемо
смети
рећи
слушкињама
и
робињама
:
„
Изиђите
,
имамо
нешто
да
се
разговарамо
“
.
а
да
не
навучемо
сумњу
!
Кад
ћемо
моћи
остати
саме
са
својим
мислима
!
Ми
то
нећемо
доживети
,
ни
наше
кћери
,
ни
унуке
.
—
Муж
нам
не
сме
у
собу
без
питања
,
а
слушкиња
и
робиња
сме
,
рече
Мирсаде
.
А
Енглескиња
прихвати
:
—
Ја
се
чудим
како
васпитавате
вашу
чељад
.
То
је
за
мене
тајна
.
Ваше
слушкиње
и
робиње
и
фамилијарне
су
,
и
између
себе
и
својих
госпођа
непрестано
виде
један
високи
зид
који
њихове
руке
не
покушавају
оборити
,
јер
мисле
да
га
је
подигао
Алах
.
Мерсије
и
Фатма
готово
ништа
нису
говориле
:
стиделе
су
се
да
говоре
пред
странкињама
о
овако
озбиљним
стварима
:
о
правима
жене
.
Оне
су
за
странкиње
држале
оне
три
Цариграђанке
,
не
Енглескињу
и
Францускињу
.
Оне
су
пред
њима
слободне
;
Францускиња
их
је
бунила
кад
год
су
биле
саме
,
пред
њиховим
гувернантама
.
Оне
су
ову
смеђу
,
експансивну
Францускињу
што
пљеска
играчици
пред
старим
ханумама
,
волеле
као
своје
гувернанте
;
и
да
нису
овде
ове
три
Цариграђанке
,
оне
би
је
сад
пољубиле
у
оба
образа
,
сад
кад
рече
:
„
Гледајте
ви
да
радите
:
да
сте
слободне
,
да
сте
с
људима
.
“
Фатма
би
је
пољубила
у
оба
образа
и
оба
ока
,
али
је
неповерљива
пред
Туркињама
,
па
макар
те
Туркиње
биле
и
нове
.
„
Да
сте
слободне
,
да
сте
с
људима
!
"
О
како
су
свете
те
речи
,
као
стихови
из
Корана
!
Она
би
онда
била
с
Джемалом
:
на
улици
,
у
кући
,
код
њих
,
код
суте
.
Молила
би
тејзу
да
га
позива
свакога
петка
,
и
она
би
ишла
тамо
,
и
седела
би
с
њим
,
и
разговарала
се
,
и
гледала
би
га
у
лице
,
у
очи
,
целог
,
не
као
кроз
кафез
,
не
као
кроз
зид
.
О
слатка
Мадмоазел
Дарно
!
Пољубила
би
је
чак
и
у
уста
,
преко
обичаја
турског
,
и
француског
.
И
док
се
Францускиња
,
слушајући
побуњене
Цариграђанке
,
питаше
,
јесу
ли
то
они
црни
џакови
,
оне
сени
без
лица
,
без
гласа
,
што
тумарају
улицама
као
сени
умрлих
,
дотле
Фатма
вребаше
прилику
да
јој
бар
стисне
малу
,
белу
,
милу
руку
,
кад
не
сме
да
је
пољуби
.
----
Гости
су
отишли
;
њих
две
су
остале
„
непотпуне
“
:
оне
су
однеле
нешто
од
њих
.
Нене
им
чита
персиске
песнике
,
и
оне
је
слушају
расејано
.
Одвојише
се
.
Говорише
о
хаљини
Мадмоазел
Дарно
,
нарочито
о
шеширу
.
Мерсије
има
нешто
Фатми
да
каже
,
па
не
може
:
никако
нису
саме
.
Ђулренги
је
непрестано
у
соби
,
седи
и
пуши
.
Она
пред
њом
све
говори
,
а
ово
не
може
:
не
сме
.
Ово
је
нешто
велико
,
крупно
.
Боже
,
кад
чује
Фатма
!
Најпосле
уграбише
прилику
,
те
Мерсије
,
на
француском
,
ако
би
ко
прислушкивао
да
не
разуме
,
поче
говорити
:
—
Прексиноћ
,
јагње
моје
,
била
сам
код
господина
Аристотела
,
на
балу
...
Што
се
чудиш
?
...
Моја
мајка
не
зна
...
Кад
би
чуо
отац
!
...
Одох
да
ноћим
код
Саније-хануме
,
а
она
звата
,
окупи
...
Тамо
се
нисам
развила
те
хтедох
пући
од
врућине
!
Али
сам
се
бојала
;
наших
жепа
с
Јалија
било
пуно
,
па
ме
све
,
многе
ме
познају
.
На
једној
стакленој
софи
прозори
су
били
застрти
газом
...
Бал
у
салону
,
ми
на
софи
:
све
смо
виделе
као
да
смо
тамо
биле
.
Фатма
од
чуда
не
долази
к
себи
.
—
Ти
не
верујеш
,
душо
?
—
Каква
смелост
!
Не
,
ти
збијаш
шалу
.
Мерсија
јој
затвори
уста
и
силно
је
стеже
,
па
настави
:
—
Ах
,
шта
је
кад
се
чује
и
чита
!
Треба
да
се
види
...
Ти
ми
не
верујеш
!
Жене
у
изрезаним
струковима
!
...
—
Верујем
ти
,
очи
моје
,
али
...
Како
си
смела
?
!
—
Тако
...
Као
нас
две
,
загрљени
...
Ја
сам
опазила
:
у
игрању
,
дотакну
се
лицем
...
—
Ако
се
воле
...
Боже
,
како
си
смела
!
—
У
дно
салона
,
у
куту
,
сву
ноћ
двоје
нагнути
једно
другом
...
—
Љубе
се
!
!
...
—
Лудост
!
Ти
мислиш
баш
толико
...
Разговарају
се
.
—
Заљубљено
?
Зацело
.
—
Зацело
.
Никога
нисам
смела
питати
...
А
кад
сам
то
видела
,
ја
сам
се
стала
трести
...
Лице
ми
је
било
као
ватра
,
а
руке
као
лед
.
—
Боже
,
Мерсије
!
Боже
,
Мерсије
!
...
С
ким
би
ти
тако
,
слатка
Мерсије
?
...
Је
ли
с
оним
што
говори
К-К
?
...
—
Ја
сам
на
њега
већ
и
заборавила
,
а
и
мрзим
га
:
уображен
.
Ја
не
знам
с
ким
бих
.
Мени
се
сви
допадају
,
а
ја
никога
не
волим
.
Кад
бих
се
ја
заљубила
,
па
да
га
не
могу
узети
,
умрла
бих
.
Умало
не
заборавих
!
Јуче
ми
гледала
Азизе-кадун
...
у
карте
,
па
ми
је
рекла
нешто
увијено
,
као
да
ћу
млада
умрети
,
ваљда
од
харемског
непријатеља
,
јектике
,
која
ће
ми
доћи
од
љубави
,
или
због
љубави
,
како
да
кажем
.
—
Ја
бих
с
њим
,
Мерсије
душо
...
—
Умрла
?
—
Не
,
не
,
не
!
—
Загрлила
се
?
...
Да
вам
се
дотакну
лица
?
Она
се
закикота
,
и
говораше
:
—
Не
,
не
,
не
!
него
...
у
куту
,
да
се
разговарамо
...
Благо
њима
!
Благо
њима
!
додаде
пошто
се
уозбиљи
.
—
И
те
с
толиким
правима
буне
се
за
право
!
—
А
ми
?
!
А
ми
?
!
А
ми
?
!
—
Да
је
ту
Ариф-ханум
,
рекла
би
:
Буну
ћемо
.
—
А
шта
радише
наше
?
упита
брзо
и
радознало
.
—
Једне
као
ја
,
тако
осећају
;
друге
вичу
:
срамота
!
И
час-по
,
кад
опазе
додир
лица
,
затварају
очи
.
Колико
неискрености
!
Колико
лажнога
морала
.
Која
од
њих
не
жели
ово
?
—
Али
како
си
смела
!
рече
ова
не
слушајући
сестру
.
—
А
мени
је
било
одвратно
што
се
праве
...
Напослетку
,
можда
се
и
не
праве
...
њима
није
неморална
чочечка
игра
;
оне
воле
без
људи
,
две
и
две
,
једнако
обучене
,
с
једном
цигаром
,
с
водом
из
једне
чаше
;
и
срећне
су
...
—
А
ми
,
нове
?
!
А
ми
,
нове
?
!
О
,
наши
људи
,
зашто
сте
нас
пробудили
?
!
У
томе
дође
на
врата
Ђулренги
и
рече
:
—
Кјучук-хануме
,
хајдете
Ајше
хануми
,
зову
вас
ваше
госпође
мајке
.
Не
смедоше
не
отићи
.
Пресвукоше
се
,
принеше
печа
и
обукоше
чаршафе
,
па
с
робињом
одоше
у
комшилук
.
Мајке
су
им
већ
биле
тамо
;
жена
пуно
,
из
целог
великог
комшилука
;
па
свирање
у
ут
,
ударање
у
деф
,
звецкање
чампарама
,
пљескање
длановима
,
смех
,
али
пригушен
,
и
тихо
певање
:
весеље
је
у
башти
;
разгранали
се
нарови
и
смокве
,
дигли
се
у
вис
олеандри
:
под
оним
наром
седе
две
,
и
тамо
две
,
једнако
обучене
,
по
једна
има
исечену
косу
као
мушкарац
,
пуше
једну
цигару
,
пију
из
једне
чаше
,
а
хануме
их
гледају
и
погуркују
се
смејући
се
крадом
;
под
оном
смоквом
седе
десетину
,
пред
њима
је
грамофон
:
пригушено
се
смеју
,
кикоћу
се
,
јер
чују
домаћицу
Ајше-хануму
,
њен
глас
„
ухваћен
“
:
„
Добро
јутро
,
Сафет-ханум
!
Како
је
Шехназе-ханум
,
Емир-ханум
?
Две
нове
,
Емир
и
Мерсије
седоше
међу
старе
,
раздрагане
грамофоном
;
а
те
старе
“
:
једне
су
мало
старије
од
њих
,
друге
су
њихових
година
.
Фатма
иђаше
очима
од
једне
до
друге
,
све
их
познаје
:
од
тридесет
и
неколико
свега
седам
осам
писмених
,
и
ако
су
бејовске
жене
и
кћери
!
Мрак
,
мрак
,
ноћ
у
души
,
или
душа
у
ноћи
:
непрестано
спавају
.
.
На
лицу
ових
младих
жена
огледало
се
задовољство
;
то
су
виделе
нове
,
па
су
им
завиделе
.
„
Оне
још
сањају
чаробни
сан
Истока
,
“
изусти
Фатма
шапатом
теткине
речи
из
писма
,
и
дубоко
уздахну
.
„
О
наши
људи
,
зашто
сте
нас
пробудили
?
!
"
рече
тихо
Мерсије
што
малочас
Фатма
,
па
и
она
дубоко
уздахну
.
У
овоме
друштву
не
осташе
дуго
,
искрадоше
се
па
одоше
у
башту
,
наместише
око
на
пробушен
зид
—
да
виде
Джемала
.
„
Кјучук-хануме
,
брзо
!
“
викну
из
куће
Ђулренги
,
а
оне
потрчаше
у
ненину
собу
.
Джемал
!
Стоји
под
прозором
,
и
разговарајући
се
с
једним
младићем
,
сваки
час
баца
очи
у
кафезе
...
„
Алла
"
!
какве
су
му
очи
!
“
виче
узбуђено
робиња
;
Фатма
се
загрцну
од
смеха
,
а
Мерсије
вели
:
„
Лепе
,
али
...
плаве
.
“
—
„
Плаво
је
море
,
и
небо
,
кјучук-ханум
.
“
Фатма
њих
не
чује
...
чује
њега
:
прозор
је
отворен
;
и
чује
само
како
говори
,
не
шта
говори
,
па
се
смеје
,
смеје
.
.
„
Француски
као
Француз
!
“
шапће
Мерсије
;
а
Фатма
би
рекла
нешто
,
па
не
може
,
не
сме
,
чини
јој
се
,
ако
проговори
заплакаће
,
па
ће
јој
се
смејати
сестра
од
стрица
.
„
Зна
ли
турски
овај
Француз
,
а
,
Емир
?
“
она
хтеде
проговорити
,
па
опет
не
смеде
.
Он
продужи
пут
,
а
робиња
викну
:
„
Аман
,
кјучук-ханум
!
црвена
си
као
зрели
нар
!
“
и
разлегаше
се
смех
по
одаји
старе
Шехназе-хануме
.
Сва
срећна
,
Фатма
испрати
миле
госте
:
они
ће
сутра
на
чифлук
.
Сва
срећна
,
она
оде
у
башту
с
Ђулренгијом
.
Саме
су
:
хануме
одоше
на
друго
посело
.
У
хладу
су
,
под
једном
старом
кривом
смоквом
.
На
тешкој
зеленој
свили
,
златом
,
Фатма
везе
оцу
Левха
:
Нема
Бога
осим
Бога
.
Мухамед
је
послат
од
Бога
;
везе
,
али
не
прелази
преко
лица
рукама
кад
изусти
„
Мухамед
“
,
не
уноси
се
у
стих
,
у
реч
,
у
сваки
бод
,
но
ради
расејано
,
и
сваки
час
оставља
иглу
па
преврће
Poésies
Nouvelles
„
слаткога
“
де
Мисе
,
који
јој
стоји
на
ђерђефу
...
Чита
песме
које
је
небројено
пута
читала
,
и
зна
их
одавно
на
памет
.
Од
свих
песника
,
и
старих
и
нових
,
и
она
,
као
и
многе
Туркиње
,
највише
воли
де
Миса
,
„
слаткога
де
Мисеа
“
,
како
оне
обично
кажу
.
Прочита
неколико
стихова
из
његове
Мајске
Ноћи
,
и
неколико
стихова
из
његове
Августовске
Ноћи
,
и
неколико
стихова
из
његове
Децембарске
Ноћи
.
Прочита
цело
Rappelle-toi
,
и
ако
то
зна
на
памет
.
Па
Adieu
.
.
Adieu
!
je
croix
que'n
sette
vie
Je
ne
te
reverrai
jamais
...
читаше
гласно
с
пуно
бола
.
-Јер
сад
,
што
год
је
читала
.
мислила
је
на
Джемала
.
Пре
је
мислила
,
читајући
Мисеове
песме
на
своје
фиктивно
драго
,
или
на
Мадам
;
сад
на
Джемала
...
Не
дочитавши
песму
,
опет
поче
вести
.
„
Adieu
,
Suzon
,
ma
rose
blonde
,
qui
m'as
aimé
pendant
huit
jours
“
узе
певушити
зарумењена
,
везући
,
и
по
навици
метну
на
главу
један
комад
платна
,
који
бејаше
на
њену
ђерђефу
,
покри
косу
,
јер
чу
с
минара
„
Алла
екбер
“
,
па
да
је
не
види
мујезин
.
Навезе
почетак
од
„
мим
“
,
првог
слова
у
пророкову
имену
,
па
опет
отвори
књигу
,
и
тражећи
нешто
непрестано
понављаше
„
Adieu
,
Suzon
,
ma
rose
blonde
“
.
—
Кјучук-ханум
,
код
Нурије-ханум
шушти
трава
.
.
Чујеш
ли
?
прекиде
је
робиња
.
Она
,
не
затворивши
књигу
,
слушаше
...
—
Кјучук-ханум
,
код
Нурије-ханум
шушти
трава
!
понови
робиња
.
—
Чујем
...
Пипни
ми
руке
...
Лед
!
—
Што
се
бојиш
?
...
Од
јасмина
се
не
види
капиџик
искићен
мертечким
јексерима
.
—
А
,
не
јексери
...
само
катанац
.
—
Зар
је
то
само
?
...
Слушај
!
...
Уз
капиџик
се
чу
говор
;
неко
говори
,
француски
:
—
Фатма
,
јагње
моје
,
Фатма
,
душо
душе
моје
,
моје
срце
је
пуно
љубави
и
бола
.
—
Аман
,
шта
говори
?
прошапта
робиња
уплашено
.
—
Да
бежимо
,
Ђули
...
Види
како
ми
лупа
срце
!
рече
Фатма
узимајући
робињину
руку
,
а
у
томе
,
преко
ограде
долете
писмо
.
Ханума
скочи
да
бежи
,
а
робиња
,
ухвативши
је
за
сукњу
,
рече
шапатом
:
—
Код
куће
нема
никога
...
Не
бој
се
!
...
Седи
!
Она
нагло
седе
,
те
претури
ђерђеф
,
и
разлетеше
се
листови
из
„
слаткога
“
де
Мисеа
.
Робиња
отвори
писмо
,
које
беше
много
намирисано
...
Преко
ограде
долете
још
једно
,
и
још
једно
.
—
Три
одједанпут
!
.
.
Зашто
их
не
читаш
?
...
Ја
ћу
ово
да
отворим
,
и
ова
два
,
говораше
робиња
шапатом
,
отварајући
писма
.
И
наједанпут
насмеја
се
и
рече
:
—
У
ова
два
нема
ништа
!
—
Како
ништа
?
!
изусти
Фатма
чисто
уплашено
.
—
Само
по
једна
реч
!
...
Фатма
узе
прво
;
цела
садржина
писма
беше
:
„
Ma
mie
“
Писано
је
пре
неколико
дана
.
Руке
су
јој
дрхтале
]
сад
отвори
друго
.
”
„
Je
t'aime
.
“
Ништа
више
.
Јучерашњи
датум
.
Отвори
треће
много
узбуђена
.
„
My
sweet
heart
,
I
love
you
.
I
am
thinking
of
you
.
You
are
the
one
object
of
my
love
.
“
...
На
њиховој
капији
чу
се
звекир
!
Она
стрпа
писма
у
недра
па
полете
у
кућу
без
душе
.
---------
Те
вечери
после
вечере
,
Фатмин
отац
оде
у
кафану
а
нене
и
мајка
похиташе
у
комшилук
,
где
не
престајаше
весеље
;
слушкиње
легоше
,
а
Фатма
с
робињом
сиђе
у
башту
.
Месечина
,
бели
се
башта
;
од
дугачке
сенке
олеандра
њима
се
,
час-по
,
учини
човек
;
с
оне
стране
зида
обраслог
у
винову
лозу
и
бршљан
чује
се
шуштање
траве
и
шум
нечијих
корака
.
Она
се
слободи
:
„
На
капиџику
је
катанац
“
...
Месец
просијава
кроз
гране
,
и
мало
па
се
изгуби
у
каквом
сивом
или
снежно
белом
облачку
.
Влага
,
мирише
земља
и
дрвеће
...
Из
комшилука
се
чује
деф
праћен
зиловима
,
и
певање
једне
чувене
солунске
певачице
,
потурчене
циганке
;
а
даље
пишти
кларинет
уз
једну
монотону
али
страсну
турску
песму
:
то
се
Ахмед-беј
на
своме
чардаку
весели
,
гледајући
у
залив
разливен
на
месечини
.
Она
осећа
љубав
у
тој
свирци
и
песми
,
у
месечини
,
у
мирису
земље
и
дрвећа
,
у
шуштању
траве
и
шуму
корака
...
Сву
ноћ
неће
ући
у
кућу
,
остаће
крај
јасмина
седећи
,
осећајући
љубав
...
Али
,
вечерас
се
не
прође
на
шуштању
траве
...
Чу
се
каменчић
у
капиџик
.
Она
претрну
,
али
се
опет
ослободи
:
на
капиџику
је
катанац
.
С
минара
се
зачу
позивање
на
последњу
молитву
,
а
она
несвесно
покри
косу
...
С
оградног
зида
паде
цреп
;
обе
дигоше
очи
,
—
човек
!
...
Она
хтеде
бежати
,
али
немаде
снаге
да
устане
,
и
хтеде
викати
,
па
,
као
у
сну
,
не
могаде
...
Робиња
се
не
миче
,
а
она
изненада
скочи
,
потрча
,
па
као
кокош
,
кад
је
хватају
,
што
полети
,
и
видевши
да
не
може
летети
,
завлачи
се
у
бокоре
,
у
жбуње
,
—
она
се
завуче
у
један
луг
од
јасмина
,
и
да
не
би
пред
мушким
била
с
откривеном
главом
,
једном
руком
диже
антерију
на
главу
а
другом
покри
лице
...
Ово
учини
као
у
сну
,
у
незнању
...
И
он
се
увуче
у
луг
и
паде
у
траву
,
крај
ње
,
ћутећи
,
с
јако
убрзаним
дисањем
.
Она
хтеде
да
виче
,
да
викне
колико
може
,
из
свега
гласа
,
па
не
даде
јава
од
себе
...
Као
да
је
од
страха
полудела
,
онемела
,
шта
ли
...
Он
поче
да
говори
брзо
као
да
се
жури
:
„
Ја
знам
да
си
нова
,
али
не
знам
да
ли
си
уз
Емине-Семију
или
уз
Ђулистан-Немету
.
Сад
видим
:
ти
си
уз
Ђулистан-Исмету
,
ти
ниси
за
ослобођење
харема
,
за
развијаше
,
ти
се
кријеш
од
људи
...
Немој
од
мене
...
Није
грехота
:
ти
нећеш
„
покварити
“
венчање
,
—
девојка
си
.
“
Он
је
говорио
француски
,
брзо
,
не
муцајући
,
а
она
не
скидаше
скута
с
главе
ни
руке
с
лица
.
Он
не
употреби
силу
,
већ
опет
поче
,
брзо
,
журећи
се
:
тако
много
има
да
јој
каже
,
тако
много
!
...
„
Каква
грехота
!
Глупост
!
Ово
су
измислили
љубоморни
мужеви
,
егоисти
,
како
каже
Емине-Семије-
ханум
...
О
,
зар
нова
,
па
тако
?
Скини
скут
с
главе
!
Ружно
...
Спусти
руку
!
“
То
рекав
,
повуче
јој
антерију
,
она
спаде
:
остаде
јој
откривена
глава
„
Откриј
лице
!
“
Ухвати
је
за
руку
...
Гледа
јој
,
он
први
,
што
је
толико
година
крила
:
главу
,
лице
.
Он
дршће
од
љубави
,
она
од
страха
.
Узе
се
трести
као
у
грозници
,
и
да
је
умела
мислити
,
она
би
се
питала
:
„
Зар
је
ово
та
срећа
о
којој
сањам
?
“
И
наједанпут
,
као
да
се
расвешћава
,
узе
се
стидети
:
с
мушким
сама
ноћу
!
А
никад
досад
није
била
ни
дању
,
у
друштву
!
...
Он
јој
узе
обе
руке
,
она
му
то
не
умеде
закратити
...
Он
јој
пољуби
руку
,
она
му
ни
то
не
умеде
закратити
...
Поче
јој
говорити
узбуђено
да
је
воли
већ
трећа
година
,
како
се
вратио
из
Европе
,
јер
његова
тетка
толико
је
хвалила
,
толико
му
причала
о
њој
,
да
је
он
познаје
боље
но
своје
рођаке
у
Цариграду
;
и
причала
му
,
вели
,
да
је
лепа
,
да
је
слатка
,
да
је
образована
,
да
је
готово
Европљанка
,
да
је
нова
и
оделом
и
душом
.
И
жалила
је
што
не
може
он
да
је
види
,
овде
,
те
га
слала
па
Јалије
,
свако
предвече
,
сваку
ноћ
,
кад
је
била
месечина
.
И
он
ју
је
тражио
,
а
знао
је
да
њена
рођака
има
плаве
очи
,
а
она
црне
;
ударао
је
у
ут
,
кад
је
пролазно
чамцем
поред
стричева
јој
конака
;
гледао
је
у
башту
,
у
прозоре
,
с
трамваја
.
И
једва
напослетку
...
Хтео
је
полудети
од
радости
...
Јавио
јој
се
као
познаници
Европљанки
,
новој
,
оној
новој
што
тражи
да
турске
жене
баце
,
на
комаде
исеку
чаршаф
и
пече
...
Како
се
вратила
с
Јалија
,
он
као
старотурчин
,
реакционар
:
пење
се
на
јабуку
...
Сакривен
у
лишћу
,
с
јабуке
је
видео
пет
пута
,
и
—
занео
се
...
„
Ја
осећам
да
и
ти
мене
волиш
,
и
ако
ми
то
не
кажеш
.
Хајде
,
душо
,
да
се
узмемо
:
да
свијемо
гнездо
за
себе
и
за
тичиће
.
Ја
сам
сиромах
...
Имам
срце
,
то
је
све
.
А
срце
ми
је
велико
,
широко
,
велико
,
па
ми
се
чини
да
би
у
њ
стао
свет
,
а
оно
—
ти
си
га
испунила
...
Твој
отац
не
би
мене
за
зета
,
пошто
сам
сиромах
.
Али
ти
...
ти
си
с
Европљанком
одрасла
:
узми
мужа
по
избору
,
удај
се
из
љубави
...
Ја
осећам
да
ме
волиш
...
Наћи
ћу
пара
,
па
да
бежимо
у
свет
,
где
сам
ја
одрастао
.
Би
ли
са
мном
?
“
Он
говори
,
она
ћути
као
да
је
онемела
,
и
двапут
јој
се
учини
као
да
ће
да
се
онесвести
.
А
он
јој
дочепа
руке
и
стаде
их
љубити
страсно
,
махнито
;
после
јој
мирисаше
косу
,
лице
;
и
наједанпут
,
изненада
,
једним
страсним
,
снажним
,
мушким
пољупцем
пољуби
је
у
уста
,
а
она
се
сад
не
опи
као
од
пољубаца
оне
две
жене
,
Францускиње
и
Рускиње
,
него
се
отрезни
,
расвести
и
скочи
,
пређе
башту
као
па
крилима
...
За
њом
полете
груда
земље
...
Уз
једну
стару
широку
смокву
,
младић
се
успужа
као
мачак
,
а
са
смокве
оде
на
зид
и
скочи
као
јелен
:
кроз
мртву
ноћну
тишину
одјекну
тупо
његов
скок
...
ВИИ
Кад
побеже
из
баште
,
Емир-Фатма
се
завуче
под
комарник
несвучена
.
Никад
јој
није
било
овако
.
Не
осећа
гриже
савести
,
а
ипак
јој
је
некако
необично
тешко
,
и
непрестано
је
држи
луди
страх
:
ако
ју
је
нешто
отац
видео
!
О
,
лудост
!
Да
ју
је
видео
,
зар
би
она
још
била
жива
?
...
Отац
није
код
куће
...
Па
осети
нешто
као
пресићеност
,
и
као
неку
одвратност
.
Откуда
то
сад
?
Дотакла
се
лептира
,
а
с
његових
лепих
крила
опао
прах
...
И
као
да
се
љути
на
онога
кога
је
толико
желела
:
само
да
се
једном
састану
,
па
да
умре
...
И
да
је
љуби
...
пољуби
у
уста
!
И
она
ће
сутра
пред
нене
и
мајку
с
човековим
пољупцем
на
уснама
,
па
ће
им
рећи
„
добро
јутро
"
и
гледати
их
у
очи
!
...
Сад
је
она
као
оне
из
романа
Les
demi-Vierges
:
омирисана
јој
коса
,
ижљубљене
руке
,
пољубљена
уста
...
И
сети
се
романа
Cousine
Laura
.
Она
је
ипак
боља
од
ње
,
честитија
;
казала
је
мајци
...
Анри
је
био
с
њом
,
она
му
сутрадан
писала
:
„
Venez
à
la
maison
,
Henri
.
J'ai
tout
dit
à
maman
.
"
...
Е
,
али
она
мајка
из
тога
романа
и
њена
:
пре
би
пристала
да
кћер
види
мртву
,
него
осрамоћену
.
И
сети
се
шта
њена
мајка
прича
о
Мадам
Вахрам
,
Францускињи
удатој
за
Јерменина
:
остала
без
мужа
,
с
децом
,
и
пошто
јој
је
била
мала
пензија
,
она
је
радила
;
у
честитости
је
Солуњанкама
служила
за
пример
:
црвенела
је
и
кад
се
пред
њом
помене
кошуља
.
А
једно
вече
,
њена
петнаестогодишња
кћи
вратила
се
из
шетње
и
за
собом
довела
младића
;
и
та
мајка
није
се
на
кћер
наљутила
,
него
је
сву
ижљубила
:
и
опет
кроз
Солун
иде
озбиљио
,
стидљиво
,
и
опет
поцрвени
кад
се
пред
њом
помене
кошуља
.
Па
се
сети
шта
им
је
причала
Ајше-ханум
,
њихова
суседа
,
о
Мадам
Христуригу
,
Немици
,
удатој
за
Грка
:
кћи
јој
се
испросила
без
њена
знања
;
испрошена
била
три
године
;
кад
јој
вереник
дође
из
места
где
је
са
службом
,
код
њих
руча
,
код
њих
вечера
,
код
њих
спава
:
соба
му
до
собе
вереничине
...
И
ова
мајка
,
вели
Ајше-ханум
,
црвенела
је
кад
год
се
пред
њом
поменула
кошуља
,
а
није
поцрвенела
кад
јој
је
кћи
родила
првенче
недоношче
...
О
те
добре
мајке
странкиње
!
А
њена
?
Ко
зна
,
можда
би
била
друкчија
да
је
као
оне
безглавна
,
удовица
;
али
њој
је
жив
њен
Бујукбурунлија
.
Њеног
оца
зову
још
и
Јилдирим
.
О
да
је
нешто
мало
пре
гром
пукао
,
по
свој
башти
би
разнео
Джемала
:
тамо
ногу
,
тамо
руку
,
тамо
главу
...
А
где
ли
би
било
срце
,
оно
широко
,
велико
срце
њом
испуњено
?
Опет
се
враћа
на
почетак
,
и
себе
извињава
:
знала
је
да
је
капиџик
затворен
,
а
ни
помислила
није
да
ће
он
преко
зида
.
Зна
за
свилене
лествице
,
али
у
Европи
...
Он
,
Европљанин
,
па
...
И
после
,
он
ју
је
питао
каменчићем
у
капиџик
:
хоће
ли
доћи
,
она
му
није
одговорила
,
каменчићем
,
ничим
.
После
се
осуђује
:
што
није
бежала
?
Ако
није
могла
побећи
,
што
није
викала
?
Да
је
викала
,
скупио
би
се
свет
...
Какав
свет
,
ноћу
...
Ко
би
је
чуо
!
Тешко
јој
је
како
никад
до
сада
;
жао
јој
је
:
она
је
изгубила
оно
што
у
њих
девојке
чувају
више
од
очију
,
—
чистоту
.
Кад
се
сети
да
више
није
чиста
,
она
заплака
;
па
наједанпут
скочи
и
оде
на
абдеслук
:
опра
сапуном
уста
,
и
руке
.
Понова
леже
,
плачући
,
поклапајући
лице
па
узглавље
,
уздржавајући
се
,
да
јој
се
не
би
чуо
плач
.
Али
,
тешко
њој
,
шта
ће
?
Пољубац
на
уснама
није
што
мрља
на
хаљини
.
Робиња
се
увуче
под
њен
комарник
,
и
утишаваше
је
.
Пред
саму
зору
,
заспа
;
али
,
спавала
је
врло
мало
,
и
чим
се
трже
—
он
,
опет
леп
,
опет
мио
,
колико
га
воли
!
Затвори
очи
,
види
му
покрете
,
чује
му
глас
,
осећа
му
дах
на
лицу
,
у
носу
је
голица
мирис
с
његове
косе
и
хаљина
,
а
тај
мирис
њој
није
познат
,
јер
није
ни
мошус
,
ни
љубичица
,
ни
јасмин
...
„
То
је
мирис
од
њега
,
његове
душе
“
...
И
дође
јој
жао
што
му
је
опрала
пољубац
.
Он
је
стваран
,
а
она
мисли
на
њ
као
на
замишљено
драго
...
Не
устаје
,
мисли
:
отац
је
не
да
њему
,
она
се
буни
,
бежи
с
њим
у
Европу
;
тамо
имају
кућу
,
европски
намештену
;
улицом
иду
испод
руке
;
походе
позоришта
,
опере
,
шуме
—
свет
;
она
никога
не
гледа
,
само
њега
;
па
деца
,
два
мушкарца
и
три
девојчице
;
она
,
мајка
,
он
,
отац
;
њено
све
у
Солуну
—
ништа
отац
не
да
,
његово
у
Цариграду
,
шаље
му
се
новац
у
Европу
,
доста
за
живот
...
Па
њено
друштво
,
људи
и
жене
,
Францускиње
,
она
је
„
у
свом
елементу
“
:
иста
је
као
оне
...
И
да
је
не
зваше
,
ко
зна
докле
би
лежала
и
маштала
,
бежећи
од
јаве
.
Ах
,
јава
?
Како
да
изиђе
,
како
да
их
погледа
у
очи
?
Па
као
невеста
прво
јутро
:
крије
очи
...
Она
се
њима
учини
болесна
.
„
Шта
ти
је
,
чедо
?
“
пита
је
нене
забринуто
;
а
она
,
непрестано
кријући
очи
и
црвенећи
,
рече
:
„
Мука
ми
је
,
нене
“
.
—
„
Од
чега
мука
...
овако
рано
?
“
—
„
Јуче
...
јела
сам
зелених
шљива
,
“
рече
,
па
још
више
поцрвене
.
—
„
Није
то
само
од
шљива
.
Хоћеш
ти
ноћу
у
башту
...
а
дувао
вардар
,
“
умеша
се
мајка
.
Она
претрну
.
И
кад
је
дувао
вардар
?
Да
то
нешто
не
значи
?
Што
је
више
освајао
дан
,
она
се
све
више
развесељавала
;
по
кући
је
ишла
пуна
радости
и
што
воли
и
што
је
вољена
.
И
Ћулренги
се
развеселила
како
није
скоро
;
и
ништа
не
говорећи
,
задовољно
погледа
кјучук-хануму
,
певуши
и
ради
,
слаже
у
сандуке
,
опшивене
телећом
кожом
,
рубље
,
хаљине
,
везује
бошче
,
спрема
постеље
:
сутра
ће
на
чифлук
.
Турске
жене
,
једне
иду
,
друге
дођу
;
доносе
Фатми
дарове
као
да
ће
па
хаџилук
,
праштају
се
са
свима
:
на
пут
ће
,
па
„
смртни
"
су
...
У
подне
,
Хасан-беј
позва
у
конак
мајку
:
дошли
му
гости
;
а
она
само
метну
башјорти
,
па
похита
на
врата
што
везују
харем
с
конаком
,
да
се
разговара
са
синовљим
гостима
.
Кад
се
отуд
вратила
,
била
је
врло
невесела
.
Пред
вече
,
њен
син
,
дошав
из
чаршије
,
весело
јој
рече
:
—
Мајчице
,
ја
дадох
нашу
Фатму
.
Жена
му
се
лудо
обрадова
,
а
мајка
пљесну
рукама
и
рече
:
—
Шта
учини
,
сине
мој
?
—
Што
,
мајчице
?
Зар
ја
нисам
распитао
и
дознао
да
је
истина
пашић
,
да
је
истина
оџаковић
,
да
је
истина
богат
.
А
Цариграђанин
је
.
Ви
сте
му
виделе
стрину
:
господска
жена
,
старинска
муслиманка
,
„
старотуркиња
"
,
како
кажу
ови
наши
чапкуни
протеривани
у
Европу
.
Тој
хануми
наша
Фатма
се
много
допала
,
па
је
хвалила
синовцу
.
Ја
видех
момка
,
мајчице
,
и
с
њим
се
разговарах
.
Млад
,
а
како
говори
!
О
,
оне
очи
!
Пашић
,
џемал
!
...
Баш
ми
се
допада
,
па
чисто
долетех
,
да
ти
кажем
,
мајчице
.
Сутра
рано
,
иншалла
’
ето
његове
стрине
с
обележјем
.
Мајка
га
слушаше
клатећи
се
,
а
кад
он
,
весео
,
ућута
,
она
,
невесела
,
поче
:
—
То
је
све
лепо
,
сине
;
али
ко
тако
сад
у
нас
удаје
девојку
?
Ни
амалин
,
чијој
кћери
је
сва
наука
плетење
кеса
и
везење
чеврета
.
Девојка
се
,
истина
,
с
момком
не
познаје
,
али
ипак
пита
се
,
хоће
ли
тога
и
тога
.
Грехота
је
дати
девојку
док
не
рече
„
хоћу
“
,
то
је
тако
у
нашем
закону
;
а
у
њему
се
ништа
није
изменило
нити
се
може
изменити
док
је
наше
вере
,
јер
њега
је
писао
Мухамед
.
Пошто
пређе
рукама
преко
лица
при
помену
имена
пророкова
и
очита
кратку
молитву
,
она
мирно
и
тихо
,
невесела
,
брижна
,
настави
:
—
Оне
сиротице
,
просте
,
без
књиге
,
с
иглом
и
концем
,
питају
хоће
ли
.
.
Па
зар
да
се
не
питају
фине
,
с
три
књиге
,
и
четири
,
више
...
Наша
Фатма
и
грчки
зна
,
као
Гркиња
,
а
ја
сам
је
учила
и
персиској
и
арапској
књизи
и
читала
јој
њихове
песнике
.
Али
,
сине
,
што
зна
муслиманске
књиге
,
ништа
;
него
хришћанске
,
европске
...
француски
језик
,
француске
књиге
.
Да
нам
је
Фатма
Ђаковичанка
,
ја
се
не
бих
бојала
;
али
,
она
је
Солуњанка
...
Још
није
доцкан
,
сине
,
није
донето
ни
обележје
,
а
камо
ли
да
је
било
венчање
:
да
питамо
Фатму
хоће
ли
...
Ја
ћу
је
питати
.
Да
испитамо
њено
срце
...
Ја
ћу
га
испитати
.
Да
видимо
да
ли
јој
је
срце
слободно
,
или
је
већ
кога
заволело
.
Али
,
зашто
већ
?
Она
нам
је
,
сине
,
нека
је
жива
,
ушла
у
деветнаесту
;
а
ја
сам
у
тим
годинама
била
мајка
троје
деце
.
Стара
ућута
и
загледа
се
у
очи
сину
;
а
он
поче
:
—
Да
се
испита
Фатмино
срце
?
Ха
!
ха
!
ха
!
А
је
ли
испитивано
срце
Фатмине
мајке
,
мајчице
?
Ха
!
ха
!
ха
!
—
и
крупним
корацима
пође
по
соби
;
један
крај
горње
усне
подигао
се
,
те
му
се
виде
бели
крупни
зуби
,
жиле
му
на
челу
набрекле
.
—
Наша
срца
,
сине
,
нису
испитивана
,
али
и
ми
смо
питане
хоћемо
ли
,
и
ако
смо
знале
само
за
Коран
.
Ову
свету
књигу
смем
да
поменем
по
правом
имену
:
абдеслија
сам
.
—
Овако
је
по
муслимански
,
мајчице
.
—
Кад
си
је
хтео
удавати
по
муслимански
,
зашто
си
дао
да
се
дружи
с
Европљанкама
,
што
си
тражио
да
учи
европске
језике
,
што
си
допустио
да
ти
се
по
харему
разлеже
пијано
?
Друкчије
се
мисли
уз
деф
,
а
друкчије
уз
пијано
.
Што
ниси
закратио
да
се
дружи
с
новима
?
—
Какве
су
то
нове
,
мајчице
?
—
Онакве
као
оне
младе
Цариграђанке
што
дођоше
са
стрином
тога
пашића
.
Али
ти
њих
ниси
видео
...
Као
наша
Ариф-ханум
.
—
Ха
!
ха
!
ха
!
Мајчице
,
наша
стара
Ариф-ханум
нова
!
...
Ваљда
због
одела
?
—
Одело
јој
је
,
сине
,
старинско
,
али
јој
је
нова
душа
.
Слушај
,
сине
мој
:
ти
си
Фатми
отац
,
али
ти
Фатме
не
познајеш
.
Она
је
пред
тобом
као
оне
девојке
што
изигравају
у
Еден-Театру
.
Смеје
се
,
кад
зна
да
је
теби
по
вољи
смех
,
плаче
кад
види
да
ће
тебе
задовољити
њен
плач
,
направи
весело
лице
кад
јој
речеш
да
не
сме
у
шетњу
,
прави
се
задовољна
кад
је
очекивала
француску
хаљину
а
ти
си
јој
купио
турску
антерију
.
Она
се
тебе
боји
,
па
зато
пред
тобом
једно
мисли
а
друго
говори
,
једно
осећа
а
друго
ради
.
Али
ја
Фатму
познајем
:
ако
је
заволела
једнога
,
а
ти
јој
намећеш
другога
!
...
Сине
,
сине
,
ти
не
знаш
шта
су
жене
,
и
шта
је
женско
срце
,
и
шта
је
женска
памет
.
Она
,
готово
цела
Европљанка
,
да
пође
за
невиђена
човека
!
Нека
прође
то
момче
нашим
сокаком
и
сутра
и
прексутра
.
Нека
пролази
неколико
дана
,
те
да
га
Фатма
добро
види
.
Најпосле
,
то
није
европски
обичај
,
то
је
наше
.
Кафези
су
истина
густи
;
опет
...
видеће
га
.
Или
,
нека
се
она
налази
уз
капију
и
нека
се
капија
отвори
баш
кад
он
пролази
,
те
и
он
њу
да
види
,
и
он
је
,
може
бити
,
младотурчин
...
—
Ха
!
ха
!
ха
!
Младотурчин
!
Ја
за
младотурчина
не
бих
удао
ни
своју
слушкињу
,
а
камо
ли
девојку
што
се
од
мога
срца
одвојила
.
Зар
да
удам
своје
чедо
за
те
протеранице
што
гледају
да
нас
пођауре
?
Никад
!
—
Или
нека
улицом
дигне
пече
,
кад
ће
с
њим
да
се
сретне
.
—
Зар
као
Донме
?
Никад
!
—
Или
,
сине
,
набави
његову
слику
:
то
је
цариградски
.
Он
удари
у
грохотан
смех
и
рече
:
—
Опрости
,
мајчице
,
али
и
тебе
је
занела
Европа
.
Слику
!
Нећу
,
мајчице
,
допустити
да
ми
кћи
види
просиоца
нарочито
,
па
макар
се
не
удала
.
—
Нећеш
,
сине
,
допустити
,
али
се
бојим
да
се
не
кајеш
.
-Ја
сам
ти
мајка
,
пријатељ
кога
ти
је
Алах
одредио
,
па
сам
своју
дужност
,
дужност
не
по
разуму
већ
по
срцу
,
испунила
,
а
ти
ради
како
хоћеш
.
То
рекавши
,
устаде
с
дивана
и
пође
из
собе
.
Висока
,
мршава
,
сва
бела
,
на
плећима
јој
се
подигла
бела
памучна
антерија
:
изгледа
као
нека
светитељка
.
Њене
паметне
очи
,
избелеле
,
напунише
се
сузама
још
како
њен
син
поче
онако
дрско
да
се
смеје
.
Кад
дође
до
прага
окрете
се
,
готово
се
сасвим
исправи
и
рече
:
—
А
јеси
ли
,
сине
,
говорио
с
братом
?
Не
.
Ниси
,
јер
ти
је
брат
отишао
на
чифлук
.
Јеси
ли
казао
,
за
кога
ћеш
дати
кћер
коме
пријатељу
,
то
јест
своме
пријатељу
,
јер
ни
најбољи
човек
нема
више
од
једног
пријатеља
?
—
Нисам
,
мајчице
;
такве
се
ствари
не
казују
ни
брату
ни
пријатељу
.
—
Ни
родитељу
?
—
О
,
мајчице
,
Алах
па
родитељ
,
рече
он
,
поклони
се
,
па
диже
очи
к
небу
:
брада
му
задрхта
.
Али
сад
,
ја
сам
дао
реч
...
"
—
Држи
реч
,
сине
,
и
сећај
се
шта
ти
сад
кажем
.
Ко
се
ни
с
ким
не
договара
,
нема
право
никоме
ни
да
се
потужи
.
То
рече
,
па
изиђе
из
собе
чисто
посрћући
.
Он
обуче
своју
белу
антерију
и
скиде
чарапе
па
прекрсти
ноге
на
шиљтету
,
а
жена
му
принесе
запаљен
чибук
и
спусти
се
према
њему
.
Он
повуче
,
дубоко
,
три
дима
,
подржа
затворена
уста
,
и
из
две
широке
ноздрве
покуља
као
из
димњака
;
загледа
се
у
тај
густи
колутави
дим
,
па
„
отвори
“
разговор
:
—
Како
се
теби
,
ханум
,
чини
ово
за
Фатму
?
—
А
,
беј
,
красно
:
машалла
’
!
Снага
ми
дршће
од
радости
.
Док
си
се
ти
с
госпођом
мајком
препирао
,
ја
сам
љубила
нашу
Фатму
.
Он
скупи
обрве
:
—
Ја
се
са
својим
родитељем
не
препирем
него
разговарам
.
После
направи
насмејано
лице
и
рече
:
—
Шта
рече
Фатма
кад
чу
?
—
Заплака
од
радости
...
изгрли
ме
.
Хоћеш
ли
,
беј
,
да
је
видиш
?
—
После
,
онако
,
случајно
.
Нарочито
...
биће
је
срамота
.
А
момче
је
добро
,
од
оца
,
из
куће
...
—
Па
зар
би
ти
,
беј
,
дао
своју
кћер
да
није
добро
,
красно
...
Је
ли
ово
она
жена
што
свекрви
:
„
Нећу
да
се
покорим
Нурији
"
?
Сад
само
:
добро
,
лепо
,
хоћу
.
Она
мужу
највише
угађа
и
потчињава
се
зато
што
од
њега
не
би
ожалошћена
и
понижена
као
неке
њене
друге
од
својих
мужева
:
љут
,
суров
,
—
ала
јој
не
доведе
ортака
.
Сутрадан
,
Фатми
се
донесе
обележје
;
али
пре
овога
,
мајка
склони
сина
да
се
пита
Фатма
.
Питала
ју
је
једна
млада
рођака
,
а
она
,
весела
и
срећна
,
рече
:
хоћу
!
Она
је
синоћ
прислушкивала
...
чула
је
кад
отац
рече
:
пашић
,
џемал
...
Обележје
јој
је
донела
она
стара
Цариграђанка
,
у
антерији
,
хрци
и
каик-отосу
...
Джемалова
стрина
...
Сад
јој
је
јасно
што
ју
је
онолико
гледала
.
Али
она
би
волела
да
је
уместо
стрине
тетка
:
њена
сута
...
И
пошто
њен
отац
хтеде
да
је
све
по
старински
,
њу
сакрише
.
А
гостију
одмах
пуно
,
јер
су
јавили
целом
комшилуку
,
свим
рођакама
и
пријатељицама
.
Али
зашто
Фатма
не
чу
бабу
и
мајку
,
кад
се
договараху
,
коме
да
јаве
?
—
Јави
,
госпођо
снахо
,
и
свом
пријатељу
:
јединица
ти
се
испросила
.
—
Да
смо
у
љубави
,
госпођо
мајко
,
ја
бих
прво
њој
,
у
поноћи
,
и
пре
но
што
се
испросила
.
—
У
великој
радости
као
у
великој
жалости
:
непријатељ
се
с
непријатељем
мири
;
а
она
теби
није
непријатељ
,
нити
ће
ти
то
бити
.
„
Стари
пријатељ
не
бива
непријатељ
;
ако
буде
,
није
лепо
.
“
Снаха
поћута
,
па
рече
:
—
Не
могу
,
није
да
нећу
.
—
То
је
тврдоглавост
.
„
Једна
поштена
реч
и
један
опроштај
увреде
бољи
су
од
милостиње
за
којом
би
дошла
мука
нанесена
оному
који
је
милостињу
примио
...
“
Отићи
ћу
јој
ја
,
госпођо
снахо
.
—
Да
ме
мртву
видиш
да
Бог
да
,
госпођо
мајко
!
—
Била
ти
добра
годинама
,
а
сад
није
!
—
Променила
се
.
—
Ви
садашње
,
чим
се
с
пријатељем
споречкате
,
одмах
:
променио
се
.
А
за
себе
мислите
да
се
не
можете
променити
,
као
Алах
!
.
.
Да
отворим
капиџик
?
Кључ
је
у
мене
,
а
сад
се
немамо
кога
бојати
...
Ти
одовуд
,
она
отуд
,
нека
је
између
вас
—
праг
.
—
Па
после
би
требало
преко
прага
ја
прва
?
—
Која
је
млађа
?
—
Ко
би
то
знао
?
—
Па
да
потражимо
тефтере
.
—
Ти
тераш
шалу
,
госпођо
мајко
,
рече
снаха
поцрвеневши
,
па
залупи
врата
и
изиђе
.
Овај
разговор
не
чу
Фатма
.
Она
,
сакривена
,
не
одваја
се
од
обележја
(
бисерне
челенке
)
,
јер
у
њему
види
и
воли
своју
љубав
.
Одмах
ће
бити
и
венчање
!
Журе
се
Цариграђани
,
младићев
стриц
и
ујак
.
Фатми
жао
,
како
ће
без
Мерсије
и
тетке
.
Посла
робињу
тетки
:
можда
се
вратила
.
И
заиста
,
дошла
синоћ
.
Мислила
да
остане
годину
,
па
једва
неколико
дана
;
јер
она
у
овим
годинама
гледа
да
не
изгуби
ништа
од
живота
;
а
живот
јој
је
:
кућа
,
град
где
се
осећа
покрет
харема
,
њено
интернационално
друштво
,
и
њена
пријатељица
,
сестра
по
души
,
Мадам
Аристид
.
Чини
јој
се
да
се
брзо
врати
само
зато
да
се
с
њом
помири
;
јер
дане
које
проводи
без
ње
,
она
не
рачуна
у
дане
живота
.
Кад
робиња
рече
да
је
Фатма
испрошена
,
она
од
изненађења
не
могаде
доћи
к
себи
.
„
Каква
Фатмина
прошевина
!
Чудновата
шала
!
“
У
томе
њен
муж
дође
из
чаршије
.
—
Око
ти
светло
,
ханум
!
Испросила
се
Фатма
.
Она
ништа
не
умеде
помислити
до
то
:
„
Па
што
ми
у
писму
ии
једном
речи
не
напомену
.
“
После
гласно
рече
:
—
Зар
је
тај
узима
као
хаљине
?
Јер
,
и
за
коња
би
му
требало
више
времена
.
А
кад
се
зави
,
њен
муж
рече
:
—
Ја
сам
му
се
,
ханум
,
видео
са
стрицем
и
ујаком
.
Јуче
су
били
у
конаку
код
Хасан-беја
,
договарали
се
...
Дадоше
ми
његову
слику
...
На
,
понеси
је
,
Фатми
,
јер
не
верујем
да
је
она
њега
могла
видети
.
Ариф
узе
слику
,
али
је
не
смеде
погледати
:
ко
зна
какав
је
,
можда
јој
није
прилика
.
—
Немој
ти
тамо
нешто
Хасан-беју
,
да
он
не
викне
.
Ариф
плану
:
—
Ја
не
тражим
учитеље
.
А
ја
ћу
му
све
рећи
,
па
макар
ме
истерао
.
Да
га
питам
,
јесу
ли
жене
ствари
.
Срце
ми
се
цепа
.
Ја
у
Елизиној
деци
зацело
волим
Елизу
,
а
у
Сафетиној
кћери
волим
Сафетину
кћер
.
Кад
оде
Хасан-бејову
харему
,
она
,
уместо
да
честита
,
рече
:
—
Откуда
то
,
по
Богу
?
Овако
изненада
!
—
Кажи
срећно
,
па
онда
испитуј
,
рече
јој
зет
.
—
Нека
је
срећно
,
да
Бог
да
!
Али
ми
је
за
чудо
...
Ја
бих
рекла
,
зете
,
да
ти
кћер
удајеш
као
Ђаковичанку
.
—
Као
старинску
муслиманку
,
Ариф-ханум
.
—
Зашто
си
јој
набављао
европске
учитељице
,
кад
си
хтео
да
је
овако
удајеш
?
—
Е
,
мода
.
Зар
да
ми
кажу
:
„
тврдица
“
или
„
прост
“
?
И
што
да
моја
кћи
остане
иза
пашинских
?
Кажеш
:
„
овако
је
удајеш
“
.
А
како
би
ти
,
нова
,
хтела
?
Пет
година
да
јој
је
драги
,
и
пет
вереник
:
да
му
отидне
сва
ижљубљена
...
А
?
Чујемо
ми
стари
,
шта
хоћете
ви
нове
:
да
се
развијете
,
и
да
се
„
узимате
“
онако
,
без
венчања
...
—
Јесте
,
зете
;
а
не
знам
да
ли
сте
чули
ви
стари
да
ми
нове
спремамо
за
вас
оружје
,
да
вас
побијемо
...
—
Ваше
оружје
не
пали
...
Ја
старинску
памет
,
ти
хаљине
.
—
Е
,
мој
зете
,
боље
да
променимо
памет
,
но
хаљине
.
Ономад
,
у
Скопљу
,
сретох
једног
мушкарца
:
у
финим
европским
хаљиницама
,
с
рукавицама
и
штапићем
,
иде
с
једним
гавазом
.
Ја
помислих
да
је
синчић
некога
европског
конзула
,
те
се
савих
да
га
омилујем
,
кад
он
мене
штапом
по
глави
,
и
:
„
Ђувенде
!
“
...
Ја
тад
видех
:
Азијатче
у
европским
хаљинама
.
Ибрахим-Хасан-беј
узе
се
смејати
с
неизказаним
задовољством
и
кроз
смех
говораше
:
„
О
,
ако
,
ако
!
Хоћеш
да
га
милујеш
што
је
Европљанче
!
“
—
А
где
је
Фатма
?
—
Као
свака
испрошеница
,
сакривена
.
—
И
она
ћути
,
зете
?
—
Немој
ми
бунити
дете
,
рече
Сафет
љутито
.
—
А
,
ја
да
ти
је
буним
!
Побуниће
се
сама
.
Да
им
је
овако
честитала
нека
што
има
кћер
на
удају
,
Сафет
би
помислила
:
„
завиди
ми
"
.
Ариф
често
каже
:
„
Ја
час
жалим
што
нисам
мајка
,
час
волим
;
јер
материна
је
љубав
често
себична
:
завиди
кад
хвалимо
нечију
децу
,
чак
и
кад
почињемо
,
да
не
бисмо
њеној
материнској
осетљивости
на
жао
учинили
,
са
:
„
Нису
боља
од
твоје
деце
“
“
.
—
Ја
ћу
Фатми
,
зете
.
А
што
рече
да
бих
ја
хтела
пет
година
...
Вараш
се
,
мој
зете
.
Ја
сам
за
чистоту
и
код
момка
,
и
...
Али
ја
не
могу
о
томе
с
тобом
да
говорим
.
—
Женски
Хилми-паша
,
ха
!
ха
!
ха
!
—
Ми
ћемо
вас
оним
оружјем
које
сте
нам
ви
дали
.
Он
је
пита
какво
је
то
оружје
,
а
она
не
одговори
,
већ
узбуђена
и
љута
похита
Фатми
.
—
Слатка
тејзе
!
викну
она
радосно
,
па
потрчавши
пред
тетку
сави
јој
руке
око
врата
и
узе
је
љубити
;
и
она
њу
љуби
и
муца
:
—
Срце
...
нека
ти
је
срећно
!
...
Али
како
...
изненада
...
—
Ја
сам
ти
,
тејзе
,
све
хтела
казати
,
али
ти
оде
...
—
Кад
се
удајеш
за
невиђено
,
како
можеш
да
си
весела
!
...
И
оне
пре
триста
година
страховале
,
а
ти
...
Донела
сам
ти
његову
слику
,
рече
и
узе
се
раскопчавати
.
—
Не
,
слатка
тејзе
!
Ко
зна
какав
је
на
слици
!
А
његову
слику
имам
у
срцу
,
у
свести
.
Ево
је
,
рече
па
зажмури
.
—
А
отац
ти
мисли
да
полазиш
за
невиђено
,
ха
!
ха
!
ха
!
...
Видела
си
га
кроз
кафез
?
...
—
Прво
с
беј-аџова
балкона
,
па
кроз
зид
,
па
кроз
кафез
,
па
у
башти
.
—
Чијој
?
—
Нашој
.
Ово
знамо
само
ја
и
Ђули
.
Мерсије
зна
да
га
волим
,
али
није
овде
да
зна
и
ово
.
—
Шта
рече
:
видела
си
га
у
вашој
башти
?
—
Јесте
,
слатка
тејзе
.
—
И
ти
би
хтела
да
вам
дођу
,
да
се
разговарате
.
Али
то
време
тако
је
далеко
.
Ми
о
мужу
као
о
Богу
.
„
Ефенди
,
беј
...
“
Ја
се
опет
буним
против
људи
...
—
Долазно
ми
једну
ноћ
...
Синоћ
,
прексиноћ
...
—
У
сну
?
—
На
јави
.
—
Како
?
—
Преко
зида
.
—
Чијег
?
—
Сутаниног
.
—
Зашто
отуд
?
—
Зашто
отуд
?
!
Слатка
,
слатка
моја
тејзе
!
—
Твоја
фантазија
.
Или
си
негде
читала
,
па
...
Је
ли
имао
свилене
лествице
?
—
Је
ли
могуће
да
ти
ниси
пољубила
Мадам
Емину
кћер
како
се
воли
?
Зато
што
ју
је
љубио
човек
?
Ти
,
која
нас
буниш
,
говорећи
нам
да
имамо
оружје
свест
,
коју
су
нам
пробудили
наши
људи
образовањем
...
—
Буним
вас
,
али
не
да
се
љубите
с
људима
,
него
да
сте
у
друштву
с
људима
,
те
да
у
мушкарцу
не
бисте
гледале
мужјака
,
него
човека
.
Али
каква
је
то
шала
од
испрошенице
?
!
—
Није
шала
.
Ја
од
тебе
не
умем
да
кријем
...
Писао
ми
:
„
Je
t'aime
“
.
Рекао
ми
:
„
Хајде
,
душо
,
да
се
узмемо
,
да
свијемо
гнездо
за
себе
и
за
тичиће
“
.
—
То
је
све
из
некога
романа
.
Шта
си
читала
ово
време
...
—
Fort
comme
la
Morte
.
—
О
,
душо
,
полазити
за
невиђена
човека
,
непозната
...
Што
сам
срећна
ја
.
.
то
је
случај
.
„
Fort
comme
la
Morte
“
мучно
да
можемо
казати
.
А
ти
,
можда
би
се
састајала
чак
и
ноћу
да
си
удовичка
кћи
.
Где
је
брат
,
па
се
не
сме
,
а
камо
ли
отац
,
овакав
отац
,
Гром
.
Али
нећу
чинити
неправду
удовицама
;
јер
и
оне
...
само
допусти
она
која
је
или
луда
или
неваљала
.
Луда
,
па
лаже
свет
:
„
Тај
што
долази
,
род
нам
је
“
.
У
нас
ретко
...
Не
да
комшилук
.
—
У
странкиња
,
тејзе
?
—
Лудих
или
...
А
твоја
мајка
,
и
да
је
удовица
,
опет
не
би
допустила
,
јер
је
паметна
...
Али
што
си
таква
,
Емир
?
Погледај
ме
у
очи
.
Она
сакри
лице
на
теткиним
грудима
.
—
Емир
,
несрећнице
!
узвикну
Ариф
оштро
и
одгурну
је
од
себе
.
Не
шалиш
се
!
Ти
си
се
испросила
,
али
се
ниси
венчала
,
удала
.
Ти
не
знаш
шта
је
човек
...
С
младићем
сама
девојка
,
и
то
још
ноћу
!
.
.
Ти
си
луда
!
...
А
зар
мислиш
да
они
после
увек
узму
?
Морали
би
,
по
нашем
закону
,
кад
би
било
доказа
;
јер
они
не
признају
.
.
Страшни
!
.
.
Је
ли
признао
Ахмед-беј
?
И
после
,
младожења
,
њена
прилика
,
врати
је
мајци
прво
јутро
;
и
она
,
сирота
,
заведена
,
седе
,
седе
,
док
се
најпосле
не
удаде
за
најгорега
међу
најгорима
.
Захвали
Богу
,
Емир
,
ако
...
Јер
ти
си
одрасла
с
Францускињом
,
али
си
Туркиња
;
ти
знаш
шта
су
Турци
,
шта
траже
од
невесте
...
А
ако
неки
неку
коју
је
завео
,
мора
узети
,
довека
је
прекорева
,
и
никад
јој
не
верује
.
Она
кроз
кафез
погледа
у
голуба
,
он
мисли
у
човека
...
Мајка
твоја
,
чим
ти
је
обукла
чаршаф
,
одмах
ти
је
почела
говорити
о
девојачкој
чистоти
:
да
је
чуваш
више
од
очију
...
(
И
заврши
:
)
Како
је
могао
доћи
?
.
.
Кажи
је
ли
истина
?
.
.
Можда
те
љубио
?
.
.
Можда
...
Кажи
!
На
сваком
кораку
сретнемо
по
заводника
,
а
после
:
ми
смо
криве
,
и
нема
нам
опроштаја
...
Наши
људи
су
...
Не
знам
како
да
их
назовем
...
Али
кажи
,
бар
нека
ти
знају
родитељи
.
—
Тејзе
,
не
бој
се
...
ја
сам
паметна
,
промуца
она
јако
поцрвеневши
,
и
не
погледа
тетку
у
очи
.
Ариф
то
опази
,
па
викну
:
—
Ти
си
луда
!
...
Ево
ти
ово
:
на
!
Сад
не
волим
ни
њега
ни
тебе
.
Па
извадивши
из
недара
слику
,
баци
јој
је
љутито
,
а
она
је
узе
блажена
,
и
инстинктивно
склопи
очи
,
као
да
хоће
да
их
одмори
,
да
их
спреми
за
светлост
с
те
слике
,
па
их
наједанпут
отвори
,
погледа
у
слику
:
она
јој
заигра
пред
очима
...
—
То
није
он
!
викну
промукло
и
страшно
,
па
се
заљуља
и
паде
...
Око
ње
се
скупи
сав
харем
,
и
отац
јој
...
ВИИИ
Цариград
,
Бејлербеј
,
6
августа
1905
.
Драга
моја
госпођице
,
Да
ли
сте
већ
кадгод
помислили
да
сам
мртва
.
Јер
,
сва
ваша
мила
писма
,
мени
слата
у
Солун
,
ја
сам
добивала
овде
,
па
свако
сам
љубила
,
а
ни
на
једно
нисам
вам
одговорила
.
Нисам
могла
,
била
сам
болесна
.
И
шта
да
вам
одговорим
,
шта
да
вам
пишем
после
онога
што
сам
вам
писала
у
данима
своје
среће
?
Ви
сте
зацело
очекивали
да
вас
позовем
на
свадбу
,
јер
,
чим
сам
примила
обележје
,
одмах
сам
вам
с
неколико
речи
јавила
.
Али
,
од
моје
свадбе
ништа
није
било
,
нити
ће
бити
...
У
Турака
,
затуцаних
као
што
је
мој
отац
,
још
постоји
један
чудан
,
један
страшан
обичај
,
да
дају
девојку
за
непозната
јој
момка
,
и
да
жене
момка
невиђеном
девојком
.
За
девојке
опет
боље
:
могу
га
видети
кроз
кафез
,
у
пролазу
,
на
слици
;
али
за
људе
:
они
нас
узимају
потпуно
невиђене
.
(
Ја
говорим
уопште
.
)
Али
,
ипак
,
као
за
све
тако
и
за
брак
,
људи
су
удесили
да
они
не
пате
:
ако
се
младожењи
не
допадне
невеста
,
кад
је
,
и
венчану
и
њему
одведену
,
први
пут
види
,
он
је
враћа
;
ако
се
невести
не
допадне
младожења
,
она
обично
стегне
срце
па
ћути
и
трпи
...
За
читави
месец
дана
,
ја
сам
била
збуњена
,
као
занесена
,
па
кад
сам
чула
да
ме
отац
удаје
за
пашића
,
„
џемала
”
,
ја
сам
,
ван
себе
од
радости
,
брзо
рекла
„
хоћу
“
.
Али
Джемал
,
то
је
наше
име
,
истина
;
но
ово
значи
још
и
лепота
.
Дакле
,
мој
отац
је
тога
мога
просиоца
назвао
лепотом
,
али
није
му
име
Лепота
.
А
кад
су
хтели
доћи
пуномоћници
и
сведоци
,
да
ми
буде
венчање
,
дође
нам
Ариф-тејзе
,
и
донесе
мени
вереникову
слику
.
О
,
кад
га
видех
!
...
То
је
био
други
пашић
,
други
човек
.
Ја
њега
просто
никад
нисам
видела
,
нисам
га
ни
у
сну
снила
,
и
он
је
требао
да
ми
буде
муж
!
...
А
за
пуномоћнике
,
мој
отац
:
„
Да
их
доведем
,
кћери
,
да
их
видиш
...
Ти
њих
познајеш
,
наше
комшије
,
Ахмед-беј
и
Осман-ефенди
,
али
их
ниси
скоро
видела
,
па
...
да
им
не
даш
пуномоћје
док
их
не
видиш
,
то
јест
,
док
им
не
упамтиш
глас
,
да
их
по
гласу
познаш
.
Мој
отац
!
Да
видим
пуномоћнике
,
а
да
не
видим
младожењу
!
Кад
сам
му
видела
слику
,
ја
сам
била
пала
,
потпуно
изгубила
свест
.
Колико
сам
тамо
лежала
,
не
знам
;
тек
,
кад
се
расвестих
,
ја
не
устадох
:
падох
у
постељу
.
Долазише
лекари
,
два
Грка
и
један
муслиманин
,
па
кад
видеше
да
ништа
боље
од
њихових
лекова
,
они
рекоше
моме
оцу
да
треба
да
променим
ваздух
,
и
да
сам
,
тамо
куд
отидем
,
вечито
у
друштву
,
и
напоменуше
му
да
је
и
за
ваздух
и
за
друштво
најбољи
Цариград
.
И
отац
их
одмах
послуша
,
доведе
ме
овде
,
узе
кућу
у
Бејлербеју
,
на
азиској
страни
,
на
обали
Босфора
.
Са
мном
су
сви
моји
:
нене
,
отац
и
мајка
,
и
Ђулренги
...
Босфор
,
о
коме
сам
толико
слушала
од
наших
жена
и
читала
књиге
ваших
земљака
,
ја
сам
сад
први
пут
видела
а
нисам
му
се
зачудила
,
јер
ја
мислим
само
на
своју
несрећу
.
Непрестано
саму
себе
питам
:
„
Зашто
ме
отац
удавао
овако
?
Давао
ме
туђем
човеку
као
неку
ствар
,
невиђену
!
Па
и
ствар
,
кад
се
купује
,
тражи
се
да
се
види
.
Дао
ме
као
неки
поклон
:
поклон
се
даје
невиђен
.
“
О
,
врло
драга
госпођице
,
зашто
узех
тек
онако
оно
што
ми
писасте
:
да
ја
немам
своје
Ја
ни
у
избору
хаљине
,
а
камо
ли
у
избору
мужа
?
„
Хаљину
ти
бира
мајка
,
мужа
ће
ти
изабрати
отац
,
“
тако
сте
ми
писали
.
Па
ипак
,
никад
ми
мајка
није
купила
хаљину
а
да
је
ја
не
видим
,
док
се
мени
не
допадне
.
Ја
нисам
ствар
,
нисам
поклон
од
сребра
,
од
злата
,
од
камена
,
ни
од
свиле
,
ни
од
памука
,
већ
сам
створење
од
крви
и
меса
,
што
има
душу
.
Та
душа
сад
силно
пати
,
а
ја
сам
пред
оцем
као
увек
:
мирна
и
насмејана
.
Не
могу
у
очи
да
га
погледам
ни
честито
пред
њим
да
проговорим
,
не
толико
што
га
се
бојим
,
колико
што
ме
од
њега
срамота
.
У
нас
,
пред
оцем
не
пуши
,
и
седи
као
девојка
син
,
а
камо
ли
кћи-
.
.
Кад
помислим
да
сам
испрошена
!
Кад
се
сетим
обележја
!
У
Цариград
су
донели
и
њега
,
то
обележје
,
ваљда
да
ме
њим
занесу
:
богато
је
,
скупоцено
је
.
Један
дан
,
мајка
ми
га
изнесе
,
а
ја
хтедох
да
изгубим
свест
.
Кад
та
челенка
не
би
била
овде
,
мени
би
било
лакше
;
овако
,
ја
је
осећам
,
и
ако
је
не
видим
,
па
ми
је
тешко
,
и
бојим
је
се
;
у
собу
где
је
сандук
с
њом
,
још
нисам
ушла
,
и
чак
не
могу
да
прођем
поред
ње
.
А
кад
видим
официра
,
мене
обузме
љутина
,
јарост
,
јер
мој
вереник
је
официр
.
И
нико
то
не
зна
;
научила
сам
да
се
савлађујем
:
нене
ме
учила
.
Досад
нисам
знала
да
сам
оваква
муслиманка
:
кад
ми
дође
да
на
сва
уста
грдим
,
или
да
закукам
колико
могу
,
ја
узмем
абдест
:
прострем
серџаде
,
па
клањам
;
а
нени
и
мајци
мило
:
молитвом
се
стишава
љутина
и
блажи
јад
.
Досад
,
као
и
све
младе
,
ја
сам
клањала
само
о
Рамазану
;
сад
сваки
дан
.
Ја
мислим
да
ћу
довека
бити
муслиманка
;
јер
у
мени
час
као
да
нешто
ври
па
хоће
да
прекипи
,
час
као
да
букти
па
хоће
да
избије
пламен
,
а
ја
се
савладам
па
чак
се
и
насмејем
!
...
Али
,
драга
госпођице
,
помислите
,
—
ја
се
надам
.
Срце
ми
каже
да
ће
се
на
добро
окренути
,
лудо
моје
срце
!
Јер
мој
отац
пре
би
пристао
да
му
кћи
умре
,
него
да
га
осрамоти
...
Не
,
он
би
ме
пре
убио
него
што
би
...
он
је
дао
реч
.
А
добро
зна
зашто
сам
се
била
разболела
,
онолике
грознице
,
бунцање
:
казала
му
Ариф-тејзе
,
и
изгрдила
га
;
а
он
њу
како
ти
није
назвао
:
и
женски
Хилми-паша
,
и
бунтовница
,
и
како
би
њу
требало
,
заједно
с
њеним
другарицама
,
што
у
лудилу
називају
себе
новима
,
—
протерати
из
Турске
,
и
,
помислите
,
узео
па
је
истерао
из
наше
куће
!
Крили
од
мене
,
а
ја
ипак
дознадох
,
па
умало
не
умрех
.
А
она
,
претерано
осетљива
,
и
болесна
,
чудим
се
како
је
ту
срамоту
издржала
.
Ја
знам
да
се
она
од
тада
буни
против
наших
људи
још
више
;
и
да
припрема
за
буну
свако
женскиње
наше
што
је
дошло
до
свести
било
књигом
било
дружбом
са
странкињама
.
Све
му
казала
,
само
није
да
волим
Нурије-ханумина
сестрића
.
То
није
смела
,
због
мене
;
јер
он
би
мени
подвикнуо
:
„
Како
то
да
га
волиш
!
Где
си
га
видела
,
кад
никада
не
идеш
пешице
?
“
...
Питаћете
,
шта
каже
моја
мајка
.
Ништа
,
драга
госпођице
:
њен
муж
није
ништа
необично
учинио
;
и
друге
наше
девојке
тако
се
удају
.
А
нене
?
Шта
ће
она
сама
?
Чула
сам
где
говори
сину
:
„
Да
вратимо
обележје
,
то
није
толика
срамота
;
он
зна
да
није
испросио
Ђаковичанку
,
него
Солуњанку
,
кћер
цариградског
беја
што
је
за
кћерину
науку
дао
толики
новац
“
.
Али
он
ни
да
чује
.
„
Закон
нема
посла
с
науком
.
Очева
реч
детету
је
закон
.
“
Али
мени
се
чини
да
би
ми
било
лакше
кад
бих
чула
да
је
овамо
дошао
он
.
Откад
смо
овде
!
Њега
нема
!
Мерсије
ми
пише
(
преко
једне
своје
другарице
овде
удате
)
и
каже
да
је
он
у
Солуну
,
виђа
га
...
Благо
њој
!
Ја
не
знам
,
зашто
су
њена
писма
некако
чудна
,
замршена
;
видим
да
има
нешто
да
ми
каже
а
не
може
,
и
час
ми
се
учини
да
га
брани
што
не
дође
,
час
да
га
осуђује
,
оптужује
.
Ономад
каже
:
„
Не
зависи
од
њега
већ
...
“
па
ту
стала
.
Од
кога
зависи
?
Ваљда
не
од
његове
мајке
.
О
,
Цариграђанке
!
Веселе
,
на
улици
кокетују
с
пролазницима
,
у
лађицама
се
шале
с
продавцима
воћа
и
халве
,
и
с
онима
што
чисте
обућу
,
с
бојаџијама
.
Ја
их
гледам
и
пакосно
им
завидим
:
благо
њима
кад
су
веселе
!
...
Насред
Мармаре
нешто
пуче
на
лађи
;
капетан
појури
,
а
жене
,
и
турске
и
хришћанске
и
јеврејске
,
приврискаше
,
деца
писнуше
као
црви
,
зато
што
им
мајке
вриште
,
јер
сама
нису
свесна
несреће
.
Једна
стара
Јерменка
груну
се
у
груди
,
на
покри
рукама
очи
,
—
да
не
види
смрт
,
јер
се
осећало
да
нам
се
она
ближи
.
А
ја
?
Мирно
сам
седела
и
гледала
путнике
и
своју
нене
,
и
мајку
:
и
оне
се
грдно
препале
—
за
мене
.
„
И
за
шта
све
то
?
“
мислила
сам
.
„
За
живот
!
И
она
стара
Јерменка
воли
га
!
...
“
Ја
сам
,
драга
госпођице
,
сто
пута
пожелела
да
свој
уништим
,
да
скочим
у
Босфор
,
да
се
убијем
,
да
се
отру
...
О
,
не
,
на
отров
никад
не
мислим
.
Најчешће
мислим
на
револвер
,
па
га
у
мислима
узимам
,
сакривам
под
јастук
,
а
кад
цела
кућа
заспи
,
ја
га
отуд
извлачим
и
наслањам
му
уста
на
груди
без
кошуље
,
на
срце
;
али
се
увек
трзам
,
прибирам
пре
по
што
сам
повукла
обарачу
...
Побуњена
,
хоћу
да
се
убијем
;
муслиманка
ми
руку
задржава
,
меће
револвер
у
футролу
,
оставља
га
:
она
верује
у
живот
после
смрти
.
.
Али
,
чини
ми
се
,
највише
ме
задржава
од
тога
нежна
унука
,
и
кћи
...
Нене
мени
никад
не
би
причинила
бол
;
а
родитељи
...
они
нису
свесни
...
И
кад
то
добро
знам
,
зашто
да
их
дубоко
ожалостим
и
грдно
осрамотим
?
.
.
Ја
то
сматрам
и
за
срамоту
:
да
побегнем
испред
невоље
као
кукавица
...
Не
,
ја
бежати
нећу
;
ја
хоћу
да
се
борим
као
мушко
с
невољом
,
са
својом
несрећом
.
И
ко
зна
,
могу
и
да
је
победим
,
па
после
да
славим
своје
јунаштво
...
Драга
госпођице
,
колико
је
лепо
у
Бејлербеју
пред
вече
.
На
обали
небројено
четвороножних
столичица
без
наслона
,
ниских
,
и
небројено
ханума
сасвим
отворена
лица
,
с
белим
муслином
преко
косе
,
па
пуше
и
гледају
у
Босфор
,
у
воду
,
или
погледима
дочекују
и
испраћају
мале
лађе
овде
зване
„
просјаци
“
,
зато
што
сад
отиду
на
румелиску
страну
,
сад
на
анадолску
,
и
стану
у
малом
пристаништу
каквог
лепог
села
босфорског
,
да
приме
путнике
,
тако
по
вас
драги
дан
,
као
просјаци
од
капије
до
капије
.
И
ја
сам
с
неном
и
мајком
међу
тим
ханумама
,
и
ја
гледам
у
те
лађице
препуне
света
,
па
ми
се
све
чини
да
ћу
видети
Њега
.
.
Кад
пођемо
Бејлербејом
,
да
се
шетамо
,
око
кућа
зидови
(
виши
од
наших
у
Солуну
)
,
кафези
(
густи
као
на
вашим
прозорима
)
—
стежу
ми
срце
.
Час
ми
је
срце
стегнуто
,
час
разбивено
кад
мислим
:
„
Може
бити
сад
ме
гледају
неке
очи
црвене
од
плача
с
оваког
бола
какав
је
мој
“
.
А
та
душа
,
гледајући
кроз
кафез
мене
,
мисли
:
„
Ето
,
срећна
!
Јер
где
би
јој
било
до
шетње
и
до
гледања
у
кафезе
да
има
какву
бригу
или
бол
,
и
да
је
не
занима
туђ
живот
!
“
Она
,
јадна
,
и
не
слути
да
ме
овде
занима
туђ
живот
зато
што
личи
на
мој
.
А
понекад
свратимо
неком
харему
.
Све
старинско
,
као
да
смо
негде
далеко
у
Азији
;
и
било
би
сасвим
као
у
Азији
,
да
се
готово
у
свакој
кући
не
чује
грамофон
...
На
азиској
страни
је
више
грамофона
,
него
дефова
,
и
чудно
утиче
...
Необично
осећање
наиђе
на
човека
кад
се
ноћу
,
у
„
јацију
“
,
у
ноћној
тишини
помеша
глас
какве
европске
оперске
певачице
с
гласом
мујезина
!
На
овој
страни
одакле
нам
се
сунце
рађа
,
чије
куће
и
џамије
према
сунчевим
вечерњим
зрацима
трепте
као
у
пламену
,
жене
су
задовољне
,
слушају
грамофон
или
певају
нове
турске
песме
на
старе
арије
с
веселим
срцем
;
веселе
се
као
да
су
освојиле
свет
,
или
као
да
су
завладале
тврдим
главама
својих
мужева
;
ништа
их
се
не
тиче
што
су
преко
дан
,
на
каквом
шеталишту
званом
овде
„
пијаса
“
,
или
у
чаршији
,
кроз
редове
људи
,
пролазиле
као
кроз
махниту
хордију
,
и
што
су
из
шетње
донеле
успомене
:
на
мишицама
модрице
...
Страшан
цариградски
обичај
!
И
уместо
да
су
у
жена
сви
сунцобрани
поломљени
и
све
пете
с
ципела
поотпадале
,
оно
ништа
!
И
ја
се
једанпут
с
мајком
прошетах
једном
пијасом
,
па
ми
не
погледасмо
једна
у
другу
,
црвенесмо
једна
од
друге
,
и
читаву
недељу
дана
не
засукасмо
мишице
,
док
са
њих
нестаде
и
најмањег
трага
азијатског
варварства
и
беснила
наших
побеснелих
људи
...
Кад
год
сам
гледала
Ариф-тејзу
побуњену
,
ја
сам
се
питала
:
„
Боже
,
па
шта
јој
је
?
Какви
су
то
толико
наши
људи
,
и
наши
обичаји
,
што
она
на
њих
баца
дрвље
и
камење
?
"
А
сад
,
сад
бих
се
њој
придружила
,
и
чини
ми
се
да
бисмо
нас
две
биле
у
стању
побунити
све
жене
,
женске
милионе
у
пространој
турској
царевини
.
А
ове
су
жене
задовољне
,
благо
њима
!
На
мишицама
им
,
на
грудима
,
па
некима
чак
и
на
лицу
,
трагови
од
мушких
прстију
и
мушке
безочности
,
а
оне
,
несвесне
тога
понижења
,
сад
се
разговарају
,
сад
се
навале
на
јастук
и
—
заспе
.
Понекад
каиком
што
стоји
испод
конака
једне
наше
познанице
(
њена
је
својина
тај
каик
)
пређемо
на
европску
страну
,
на
страну
румелиску
,
како
овде
кажу
.
У
башти
крај
Босфора
,
где
се
под
црним
кипарисима
бели
какво
породично
гробље
,
ја
седим
с
девојкама
и
младим
женама
,
и
осећам
неуздржану
струју
новога
живота
,
која
се
просто
и
очито
види
у
организму
ових
пробуђених
створова
,
и
необуздану
бујицу
што
носи
из
мрачне
ноћи
у
ведар
и
светао
дан
толике
нове
душе
.
Оне
не
певају
,
оне
се
не
веселе
.
Оне
плачу
и
дубоко
жале
оне
своје
сестре
по
вери
(
не
по
души
)
,
што
се
сад
разговарају
а
сад
се
навале
на
јастук
и
заспе
.
Опијума
,
који
им
је
,
кажу
ове
нове
,
дала
физичка
јачина
мушких
,
људи
,
још
се
не
ослобођава
њина
глава
,
њино
биће
.
Оне
,
тим
опијумом
опијене
,
спавају
и
сањају
„
чаробни
сан
Истока
“
.
Напослетку
,
ја
налазим
да
су
оне
срећне
:
благо
њима
!
На
месечини
,
танка
минара
чине
ми
се
као
авети
:
у
свитање
,
пријатан
глас
једнога
младога
мујезина
с
једне
старе
џамије
врло
ме
разнежи
:
плачем
и
осећам
се
муслиманка
и
најмањим
делићем
своје
душе
,
вичем
,
ридајући
:
„
О
моја
лепа
веро
,
како
су
те
изопачили
неразумни
!
“
Ја
,
драга
госпођице
,
знам
ону
праву
танку
нашу
веру
:
њој
ме
је
учила
моја
добра
нене
.
Дође
тренутак
кад
ми
се
душа
развесели
,
и
дође
тренутак
кад
зарида
.
Сад
је
дошао
овај
други-
.
.
Алла
'
!
Колико
сам
несрећна
!
„
No
thought
can
think
,
nor
tongue
of
mortal
tell
“
И
сад
изговарам
овај
Шекспиров
стих
и
гутам
своје
сузе
...
Ја
сам
ово
писмо
почела
јутрос
рано
,
писала
сам
га
ваздан
и
нисам
га
завршила
.
.
Ја
бих
вама
писала
и
данас
и
сутра
и
прексутра
...
А
ви
,
не
читајте
га
одједанпут
,
један
дан
.
Кад
с
париских
улица
допире
до
ваше
одаје
хука
и
кад
чујете
јако
,
снажно
било
једног
великог
европског
града
,
где
су
жене
слободне
и
срећне
,
ви
мислите
мало
,
понеки
пут
,
на
једну
младу
несрећну
заточеницу
,
и
узимајте
њено
писмо
,
у
које
се
она
сва
уносила
,
непрестано
гледајући
душом
вас
,
и
влажила
га
сузама
а
сушила
уздасима
и
топлотом
што
бије
с
њених
раширених
зеница
,
где
се
чита
један
жесток
бол
,
велики
и
страшан
као
што
је
Господ
...
Нема
душе
која
се
не
би
од
тога
бола
уплашила
и
која
се
не
би
пред
њим
поклонила
,
осетивши
у
себи
--------------------
Петак
,
августа
.
У
прошли
петак
,
драга
госпођице
,
ја
не
доврших
писмо
...
Сад
га
настављам
,
и
ако
је
врло
дугачко
,
и
почињем
са
:
„
Нема
Бога
осим
Бога
,
Мухамед
је
послан
од
Бога
“
.
Има
Бога
,
Јединог
,
Створитеља
света
,
и
ја
га
осећам
у
што
год
живо
погледам
,
а
највише
у
себи
...
Срце
ми
за
свашта
затрепери
као
јасиков
лист
;
„
разум
ми
се
изоштрио
као
мач
“
.
Несрећа
човека
начини
старијим
но
што
је
,
научи
га
да
дубоко
осећа
,
да
много
размишља
.
.
Нисам
веровала
у
судбину
,
и
почела
сам
сумњати
у
Бога
,
Бог
нека
ми
опрости
!
.
.
Бога
има
...
У
прошли
петак
(
наш
празник
!
)
ја
пишем
,
а
к
мени
уђе
отац
.
Ја
претрнух
,
па
се
тек
сетих
да
ми
не
може
писмо
прочитати
:
не
зна
...
Стојим
,
сирота
,
као
кривац
,
не
гледам
га
,
а
осећам
да
жели
нешто
да
ми
каже
.
Али
он
не
каза
,
изиђе
.
Уђе
нене
.
„
Дај
мужде
,
чедо
!
“
весело
рече
,
па
ме
загрли
и
омириса
ми
лице
као
цвет
или
зрелу
јабуку
.
—
„
Зашто
мужде
,
нене
?
“
упитах
зачуђено
,
јер
нисам
могла
ни
слутити
чим
би
ме
могла
обрадовати
.
„
Ми
испратисмо
младожењи
челенку
"
.
Ове
просте
речи
кроз
мене
прођоше
као
нека
струја
...
Стајала
сам
као
окамењена
,
а
она
ме
опет
узе
мирисати
,
и
ја
осећам
да
ми
се
овлажи
лице
...
сузама
,
њеним
сузама
,
и
:
губим
свест
.
„
Отац
ти
,
чедо
,
добно
једно
писмо
...
"
И
још
нешто
говори
,
а
ја
не
разумем
,
као
да
не
говори
мојим
матерњим
језиком
;
због
вашег
писма
била
сам
се
унела
у
француски
„
На
,
прочитај
то
писмо
,
без
потписа
.
“
И
ја
узех
грубу
хартију
,
па
и
знам
и
не
знам
,
јер
очи
ми
лете
преко
редова
...
И
наједанпут
узех
се
смејати
и
плакати
као
луда
,
и
овако
млада
и
јака
стегох
нену
,
да
је
удавим
.
Могла
сам
је
и
удавити
,
јер
сам
била
ван
себе
од
радости
,
а
она
је
стара
и
слаба
.
„
Ја
немам
овде
наочара
,
дај
,
прочитај
ми
га
,
чедо
,
да
видим
шта
је
све
у
њему
.
“
А
ја
,
то
писмо
прво
метнух
на
главу
па
се
прошетах
по
соби
,
после
га
узех
на
глас
читати
.
Никад
ми
овако
није
имао
смисла
почетак
нашега
муслиманског
писма
,
као
сад
.
„
У
име
Бога
благога
и
милосрднога
,
”
то
ми
је
сад
нешто
огромно
значило
.
„
Беј-ефенди
,
за
кога
дајеш
своју
кћер
?
Зет
ти
прост
,
од
проста
рода
,
јер
отац
му
паша
,
али
деда
телак
:
у
хамаму
трља
леђа
и
циганима
.
Напослетку
,
тај
паша
и
не
признаје
свога
родитеља
за
родитеља
,
а
до
чина
паше
доспео
је
лажући
,
уходећи
,
опадајући
...
И
како
богат
!
Лаж
!
Има
два
конака
,
али
су
оба
већ
туђа
,
—
жена
му
их
презадужила
.
“
Ништа
више
.
Ја
се
загледах
у
крупна
и
искривљена
слова
...
Понеко
слово
,
право
и
ситно
,
учини
ми
се
баш
као
Ариф-тејзино
...
Али
,
она
врло
лепо
пише
,
врло
драга
госпођице
.
Мој
отац
с
писмом
ишао
од
познаника
до
познаника
:
све
истина
онако
.
И
он
га
тада
дао
својој
мајци
,
она
мени
.
На
пошту
сам
однео
челенку
!
.
.
И
сад
,
челенке
нема
,
из
куће
је
изнесена
...
а
ја
у
ту
собу
не
смем
да
уђем
,
као
да
је
тамо
био
окуженик
...
Па
ипак
моје
срце
није
било
лудо
.
После
овога
,
ја
прођох
Пером
и
Галатом
—
и
мени
је
све
пуно
:
официра
нисам
ни
опазила
,
Босфор
ми
је
чудно
леп
,
кипариси
ми
се
чине
као
џинови
који
чувају
моје
пробуђене
сестре
од
немани
...
Кад
зажмурим
,
руке
ми
се
учине
толико
дугачке
,
да
бих
могла
загрлити
цео
свет
;
а
ја
у
мислима
загрлим
само
вас
,
а
после
ону
милу
Мадам
што
оде
у
Каиро
,
и
Мадам
Аристид
и
Мерсијину
гувернанту
,
и
ако
је
одавно
отишла
,
и
духовиту
Мадмоазел
Дарно
,
коју
ви
толико
волите
,
и
све
оне
Францускиње
што
нам
,
слободне
,
говорише
о
слободи
и
да
и
ми
имамо
право
,
не
само
дужност
.
Ја
мислим
да
ћемо
до
недеље
,
кроз
неколико
дана
,
на
пут
,
јер
ја
сам
се
већ
опоравила
,
и
да
нене
не
вели
да
не
ваља
,
ја
бих
се
измерила
,
да
видим
колико
ока
имам
.
Тако
моје
тело
:
лице
ми
се
заруменело
;
а
душа
...
Говорим
,
смејем
се
,
и
певам
...
О
,
кад
угледам
Солун
и
нашу
високу
ограду
и
наше
густе
кафезе
!
Кад
извадим
грудицу
из
зида
и
прислоним
око
!
Кад
седнем
крај
кафеза
и
погледам
на
улицу
!
Бог
!
Љуби
вас
,
љуби
ваша
мала
срећна
Емир-Фатма
.
П
.
С
.
Драга
госпођице
,
моја
мајка
везује
бошчице
и
пева
,
а
нене
је
пита
:
„
Госпођо
снахо
,
шта
те
је
на
песму
окренуло
?
"
Она
јој
одговара
:
„
На
песму
ме
окренуле
две
радости
:
прва
и
велика
,
што
ми
је
оздравила
Фатма
:
друга
,
што
ћу
се
помирити
с
Нуријом
“
.
—
„
Откуд
знаш
,
госпођо
снахо
?
“
—
„
Срце
ми
каже
,
госпођо
мајко
“
...
Слатка
моја
мајка
!
Слатко
њено
срце
!
Е
.
-Ф
.
ИX
Ибрахим-Хасан-бејов
харем
не
врати
се
морем
,
већ
железницом
,
да
би
Фатма
видела
места
поред
пруге
што
води
преко
Дедеагача
.
Она
,
у
засебном
купеу
,
уз
мајку
и
нену
,
не
навлачи
па
прозоре
завесе
,
и
одушевљена
,
непрестано
гледа
у
лепу
земљу
са
њеним
брдима
и
бистрим
рекама
,
и
час-по
па
се
обрадује
мору
,
кад
се
заплави
између
зелених
брежуљака
.
Зеленило
траве
,
широколисти
дудови
,
огромне
гомиле
диња
поред
пруге
уз
станице
,
свет
на
станицама
,
све
је
подједнако
зачуђава
и
занима
;
и
подједнако
је
обузима
чудно-пријатно
,
топло
верско
осећање
,
кад
се
год
појави
каква
висока
бела
џамија
или
се
укаже
какво
пространо
бело
гробље
,
турско
,
у
долини
,
под
зеленим
брсним
дрвећем
,
чије
испретурано
надгробно
камење
чини
се
као
стадо
на
пландишту
.
Кад
су
били
у
Ђумулџини
,
она
се
усхитила
како
није
скоро
;
хиљаду
успомена
навалише
на
њу
:
види
своју
тетку
дубоко
погружену
,
где
с
болом
помиње
ово
мало
турско
место
,
и
са
протестом
говори
о
турском
друштвеном
уређењу
.
Овде
је
била
удата
једна
дивна
цариградска
девојка
,
дата
је
мушком
—
не
мужу
—
невиђена
,
као
какав
поклон
од
дрвета
или
камена
,
и
она
се
побунила
,
прва
за
коју
Ариф
зна
,
побунила
се
—
ћутањем
!
...
Фатма
кроз
прозор
откиде
један
багремов
лист
,
да
га
однесе
тетки
као
спомен
из
Ђумулџине
...
Вече
се
спусти
брзо
,
као
да
хтеде
да
се
Фатма
одмори
и
припреми
за
нове
пријатне
утиске
који
ће
навалити
на
њену
женску
примчиву
душу
кад
се
укаже
Солун
,
град
где
су
је
пробудиле
из
сна
од
опијума
датог
муслиманкама
пре
толико
векова
—
западне
књиге
и
жене
.
.
Кад
се
колима
приближавала
њиној
кући
,
она
се
радовала
како
никад
,
јер
јој
се
чинило
као
да
ће
у
њој
наћи
њега
.
Ноћ
увелике
,
турске
улице
сасвим
су
пусте
;
на
месечини
џамије
много
су
се
белеле
и
чиниле
се
неисказано
велике
;
и
њина
кућа
,
бела
,
јако
је
одударала
од
готово
црног
дрвећа
над
њиховим
високим
оградним
зидовима
.
Кад
сиђоше
с
кола
,
Фатма
заборави
на
турско
господство
,
и
уместо
робиње
лупну
на
капију
сама
,
не
звекиром
,
но
дланом
своје
мале
меке
руке
,
и
учини
јој
се
као
да
је
лупнула
срцем
;
и
никад
јој
у
срцу
није
одјекнула
овако
звека
ланца
с
чивијом
,
нити
јој
је
икада
овако
било
кад
је
прелазила
авлију
и
гледала
према
капиџику
своје
сутане
—
као
сад
.
Тишина
,
а
по
њиној
кући
све
се
устумарало
.
Мало
,
па
се
и
унутра
утиша
као
напољу
;
а
хануме
се
разузуриле
,
али
нису
легле
:
онако
уморне
седе
и
разговарају
се
о
Цариграду
,
где
се
нису
осећале
пријатно
,
а
сад
им
је
све
као
нека
далека
пријатна
прошлост
.
Сафет-ханум
је
једва
чекала
да
се
сване
,
да
чује
шта
се
ради
по
Солуну
,
и
да
ли
јој
је
овде
Нурије
.
А
Фатма
,
као
пре
,
леже
на
софи
под
белим
комарником
,
јер
царство
комараца
још
није
прошло
,
зује
као
пре
,
а
њој
је
и
то
монотоно
зујање
мило
:
подсећа
је
на
вечери
кад
је
,
без
свеће
,
седела
са
својом
сестром
од
стрица
,
и
говорила
о
њему
.
Много
уморна
од
пута
и
утисака
,
заспа
;
у
зору
је
пробуди
мујезиново
„
Алла
’
екбер
“
...
Како
јој
је
мило
то
позивање
на
молитву
,
њој
познато
!
И
овим
пробуђена
и
разнежена
,
чу
шадрван
:
пљушти
као
киша
!
"
Устаде
.
Насред
баште
,
под
отвореном
ћошком
је
шадрван
;
вода
му
пршти
у
вис
и
враћа
се
,
слива
се
у
дивну
мраморну
вазу
,
па
се
прелива
и
пада
у
басен
,
који
би
се
за
час
препунио
да
на
њему
није
цеви
.
Под
сваком
цеви
,
или
лулом
,
кроз
коју
иде
вода
,
бели
се
по
мраморна
коцка
,
куд
се
стаје
кад
се
узима
абдест
.
Гледа
:
њен
отац
,
сав
у
бело
,
опра
уши
и
руке
до
лактова
,
па
метну
босу
ногу
на
мрамор
.
Она
,
као
да
је
први
пут
видела
узимање
абдеста
,
тако
је
занима
;
и
дође
јој
да
стрчи
,
да
се
крај
оца
и
сама
спреми
за
молитву
.
Са
шадрвана
јој
одоше
очи
на
затворен
сутин
капиџик
,
а
она
се
не
растужи
:
њеној
мајци
срце
је
казало
да
ће
се
помирити
са
својом
суседом
...
О
то
њено
срце
!
Кад
би
га
могла
узети
и
метнути
у
своје
!
...
Рано
,
те
понова
леже
,
и
заспа
;
сања
њега
:
он
као
на
јави
,
никад
га
није
снила
овако
.
Кад
устаде
и
спреми
се
,
пође
по
кући
;
бола
нема
,
и
она
задовољно
погледа
у
сваку
ствар
,
па
су
јој
све
подједнако
миле
;
и
нека
у
кући
помену
шта
хоће
и
кога
хоће
,
она
ће
остати
равнодушна
.
Седе
за
клавир
,
и
поче
весело
по
диркама
,
па
устаде
,
отвори
фијоку
с
Госпођичиним
писмима
,
подиже
заклопац
са
шарене
кутије
.
Мили
рукопис
!
Омилова
га
и
погледом
и
руком
,
па
,
осврћући
се
,
отвори
долап
;
раши
мало
један
дугачак
а
узан
,
право
турски
јастук
и
из
њега
извади
његова
писма
,
брзо
их
метну
у
недра
,
па
саши
јастук
...
Узе
та
мила
писма
,
отвори
...
„
Је
т'аиме
“
...
Притисну
усне
на
те
три
речи
...
Сва
топла
,
хтеде
да
их
остави
с
Госпођичиним
,
па
прошапта
:
„
Не
ту
!
“
и
похита
у
собу
на
тавану
,
на
баба-фингу
.
Одатле
се
види
све
море
и
цело
небо
,
али
она
се
не
сети
друге
лепоте
до
оне
у
њој
.
.
Остаде
дуго
,
а
кад
отвори
врата
,
из
собе
се
осети
мирис
изгореле
хартије
...
Она
задовољно
закопча
хаљину
уздрхталим
прстима
,
и
притискаше
у
недрима
нешто
,
неко
сакривено
благо
...
Кад
сиђе
,
она
из
своје
библиотеке
узимаше
једну
по
једну
свешчицу
;
прегледа
их
,
из
сваке
по
штогод
прочита
,
француски
и
енглески
.
Правила
,
дикте
,
синтакса
,
стил
,
композиција
,
литература
,
како
јој
је
све
то
мило
!
Она
све
зна
лепо
,
учила
је
много
више
и
боље
него
слободна
.
После
,
у
башти
,
позва
свога
белог
гаћастог
голуба
;
он
јој
долете
на
раме
;
она
га
нахрани
из
скута
.
После
,
с
неном
оде
у
коначко
двориште
,
да
види
и
омилује
коње
:
мушкој
послузи
је
јављено
,
те
се
сва
склонила
,
осим
коњушара
,
али
он
је
окренуо
ханумама
леђа
...
Она
је
у
ово
двориште
ретко
улазила
,
кад
однекуд
дође
,
никад
више
.
А
кад
се
врати
у
башту
,
и
загледа
готово
сваку
ружу
,
неодољива
је
жеља
повуче
да
прислони
око
на
пробушен
зид
сутанин
;
али
се
савлада
,
страх
је
беше
да
је
когод
не
опази
.
Виде
све
,
па
се
повуче
у
ненину
одају
,
намести
око
на
кафез
...
„
Джемал
!
“
После
два
месеца
!
...
Не
вероваше
чулним
очима
,
те
их
затвори
:
опет
његова
мила
слика
,
—
сачувале
је
духовне
очи
.
И
у
овом
тренутку
,
она
нагло
скочи
,
па
као
по
неком
нагону
,
као
лавица
у
менажерији
,
задрма
решетке
...
Ваздан
гости
,
долазише
на
добродошлицу
.
Стрина
и
сестра
јој
доцкан
чуле
,
па
доцкан
и
дошле
;
и
пошто
није
обичај
да
се
отмене
муслиманке
виде
на
улици
после
сунчева
захода
,
оне
осташе
да
преноће
.
Девојке
се
зажелеле
једна
друге
,
те
седеше
до
зоре
,
разговарајући
се
о
Джемалу
,
тихо
певајући
љубавне
песме
и
отварајући
нијете
.
Док
се
говорило
о
лепом
младићу
,
Мерсије
је
била
некако
необична
,
невесела
,
и
неколико
пута
заусти
нешто
Фатми
да
каже
,
па
не
могаде
.
Фатма
,
срећна
,
ништа
не
опази
,
нити
се
сети
питати
је
:
што
су
јој
писма
„
замршена
“
.
Сутрадан
,
Ибрахим-Хасан-беј
рече
да
треба
да
слушају
лекара
,
да
се
Фатма
прошета
пешице
.
Снаха
му
се
зачуди
,
а
жена
се
чисто
уплаши
:
како
ће
њене
кћери
ножице
по
рђавој
калдрми
!
...
Она
је
солунским
улицама
ишла
пешице
још
дететом
,
пре
но
што
су
јој
обукли
чаршаф
...
Фатма
се
пред
Мерсијом
радовала
;
а
кад
пођоше
пешице
,
њој
се
овај
радни
дан
учини
већи
од
оба
Бајрама
:
срешће
се
може
бити
с
њим
!
Она
би
,
чини
јој
се
,
пала
,
јер
њене
ноге
нису
јаке
,
да
би
могле
држати
,
носити
толику
радост
.
И
час-по
,
обузета
овом
мишљу
и
чудном
милином
,
окрене
се
Мерсији
,
а
она
,
видевши
јој
кроз
густи
вео
само
облик
лица
,
погурне
је
лактом
.
.
Ишле
су
по
турски
,
мајке
,
за
њима
кћери
,
за
овима
робиње
(
завијене
у
чаршафе
као
хануме
)
.
Пролазиле
су
уске
,
криве
улице
Старога
Солуна
са
шареним
кућама
и
с
високим
оградним
зидовима
,
гдегде
опалим
исподупираним
дирецима
;
а
чардаци
,
ћошке
,
софе
,
џумбе
,
испусти
,
све
с
кафезима
давали
су
слику
једнога
правог
турског
града
,
као
и
оно
мртвило
по
споредним
улицама
,
и
лупа
халке
или
звекира
на
капијама
,
која
се
с
времена
на
време
чула
и
одјекивала
тишином
;
неке
куће
нису
биле
у
реду
с
другим
,
већ
су
заузимале
сокак
,
а
у
угловима
седели
су
просјаци
у
ритама
,
једни
онакажени
болешћу
,
други
онеспособљени
за
рад
леношћу
,
и
на
глас
су
просили
,
пружали
руке
називајући
хануме
лепотама
,
султанијама
,
драгим
камењем
,
а
оне
су
им
прилазиле
,
мајке
давале
милостињу
из
кеса
,
кћери
из
торбица
од
црвеног
атлаза
,
везених
златом
.
Ишле
су
све
ћутећи
,
свих
шест
у
црним
чаршафима
,
с
црним
густим
печима
спуштеним
на
лице
,
те
су
личиле
,
овако
без
лица
и
без
гласа
,
на
сени
умрлих
усталих
из
неког
напуштеног
гробља
,
из
гробова
с
препуклим
плочама
...
Па
су
изишле
на
брдо
и
пошле
оним
,
обраслим
у
коров
,
гробљем
,
одакле
обично
гледају
Солун
,
једну
слику
толико
познату
а
увек
нову
—
залив
,
Олимп
,
који
се
дизао
из
воде
и
пео
се
у
небо
,
бела
минара
,
црне
кипарисе
,
црвене
кровове
што
се
једном
Фатми
учинише
као
да
су
обојени
крвљу
из
њеног
срца
,
и
над
тим
цело
целцато
плаво
небо
.
Кад
су
год
биле
овде
на
брду
,
увек
су
дизале
печа
и
гледале
с
усхићењем
у
небо
као
у
нешто
што
је
толико
дивно
а
оне
га
тако
ретко
виде
,
гледају
.
Али
данас
је
било
време
кад
се
пада
у
сањарије
и
меланхолију
:
небо
је
прљаво
сиво
,
а
на
њему
сунце
опкољено
белим
широким
кругом
;
слика
Солуна
се
видела
кроз
врло
танку
маглу
,
а
Олимп
је
личио
па
један
велики
мрко-сив
облак
изишао
из
воде
,
ветрић
,
намирисан
сухом
травом
с
гробља
,
на
нечији
последњи
дах
:
Фатми
се
учинило
да
је
то
дах
лета
,
—
лето
издише
,
умире
,
и
она
се
не
растужи
него
задрхта
од
некаквог
потајног
страха
.
Она
је
пролетос
осетила
кад
се
рађало
пролеће
,
и
у
њој
је
певало
нешто
,
неко
.
Сад
је
страх
,
од
смрти
,
можда
што
је
у
гробљу
,
премда
ниједна
се
и
не
сети
где
иде
,
да
се
спотиче
о
камење
које
је
можда
притискивало
младост
и
лепоту
,
срца
пуна
жеља
и
нада
,
некад
,
сад
иструлела
,
суха
као
трава
по
гробљу
,
на
измаку
лета
.
Оне
се
мртвих
не
сећају
на
гробљу
,
као
што
се
не
надају
живима
на
улици
:
и
једни
су
и
други
с
њима
у
мислима
по
кућама
уз
свирку
и
песму
...
Одатле
,
оне
пођоше
натраг
у
град
,
ногу
пред
ногу
,
и
требало
им
је
много
времена
да
сиђу
и
да
уђу
у
метеж
код
Ћемер
Капије
,
у
једно
неисказано
гурање
,
где
је
вика
продаваца
просто
заглушавала
уши
,
а
мирис
из
дућана
са
свакојаким
јестивом
,
јелима
зготовљеним
на
маслу
,
испуњавао
сву
чаршију
.
Девојке
,
идући
за
мајкама
,
с
печима
на
лицу
,
подрхтавале
су
од
сусрета
с
младим
људима
:
у
свакоме
од
њих
замишљале
су
Джемала
,
и
кад
су
виделе
да
није
он
,
враћала
им
се
снага
,
моћ
,
могле
су
ићи
за
мајкама
полако
.
Кад
су
скренуле
у
једну
од
најлепших
солунских
улица
,
Хамидију
,
ишле
су
само
мало
пешке
,
па
ушле
у
трамвај
,
наместиле
се
иза
платна
а
ипак
печа
нису
дигле
:
отишле
су
к
Депоу
.
С
времена
на
време
,
Фатма
је
осетила
да
је
пређе
лака
дрхтавица
,
и
није
знала
зашто
,
да
ли
што
јој
се
малопре
учинило
да
умире
лето
,
или
што
се
вози
трамвајем
први
пут
!
Пошто
су
сишле
,
пођоше
к
мору
,
које
се
час-по
заплави
између
кућа
.
Фатма
се
прибија
уз
Мерсију
као
да
не
би
била
сама
Њој
се
,
и
пре
и
како
је
заљубљена
у
Джемала
,
често
учини
да
је
сасвим
сама
,
па
некад
воли
ту
усамљеност
,
некад
се
од
ње
стреса
.
Најпосле
уђоше
у
једно
бујно-зелено
двориште
једне
обичне
двоспратне
куће
крај
мора
,
готово
у
мору
,
те
се
онима
који
у
њој
живе
често
чини
као
да
су
на
лађи
која
вечито
путује
,
носи
их
у
неки
далеки
непознати
крај
за
којим
чезну
,
и
ако
се
та
лађа
не
љуља
ни
онда
кад
је
таласи
запљускују
целу
,
ките
јој
пенама
затворене
прозоре
и
шарају
капљама
кров
.
Овог
лета
овде
станује
Ариф-ханум
.
Ариф
своје
госте
опази
кроз
прозор
и
похита
пред
њих
као
девојчица
:
беше
радосно
изненађена
.
—
Боже
!
Да
ли
ме
очи
варају
?
Па
што
тако
изненада
?
Што
не
јависте
?
узвикиваше
,
па
се
с
ханумама
изгрли
,
истапка
,
ћерке
им
измириса
,
ижљуби
.
—
Ти
си
се
помирила
с
Мадам
Аристид
,
рече
Сафет
гледајући
обрадовану
сестру
.
—
Сафет
је
Сафет
,
рече
она
насмејавши
се
,
и
додаде
:
Ми
нисмо
ни
биле
у
свађи
...
Хајдете
!
...
Да
се
развијете
...
Врућина
.
Па
их
поведе
кроз
своју
уредну
кућу
,
проведе
кроз
једну
велику
собу
с
турским
намештајем
а
с
европском
библиотеком
,
где
је
поред
забавних
књига
било
и
школских
,
као
да
у
кући
има
ђака
,
студента
,
па
их
одведе
на
софу
с
отвореним
шалонама
и
прозорима
,
где
она
ради
,
мисли
,
осећа
,
радује
се
и
тугује
,
и
где
јој
се
сасвим
чини
да
је
на
лађи
,
да
путује
у
неки
далеки
крај
до
кога
никад
неће
стићи
.
На
софи
је
била
Мадам
Аристид
и
њене
кћери
,
Францускиња
и
солунске
Гркиње
...
Лепих
плавих
очију
и
белих
зуба
,
некад
врло
лепа
,
сад
не
,
врло
симпатична
,
ова
госпођа
по
изгледу
мирна
,
тиха
,
не
прави
утисак
жене
што
може
дати
нечијем
духу
полета
,
духовним
очима
вид
,
и
дизати
некога
на
буну
.
Гледајући
њу
,
а
не
познајући
Арифе
,
човек
би
се
питао
:
„
Шта
је
Арифи
?
Због
чега
је
заволела
ову
жену
?
“
Ни
на
памет
му
не
би
пало
да
одговори
:
„
Зато
што
је
Европљанка
,
Францускиња
“
.
Да
се
пре
срела
с
којом
другом
Францускињом
,
она
би
зацело
и
ту
заволела
,
и
то
исто
овако
,
лудо
,
начинивши
од
жене
,
као
онај
лончар
од
земље
,
бога
...
И
тврдо
верујући
да
је
права
европска
жена
оваква
,
савршенство
,
она
је
свакоме
дала
знак
да
јој
је
та
жена
интимна
пријатељица
и
казивала
је
где
је
рођена
,
одрасла
,
шта
је
учила
,
како
је
васпитана
,
каква
је
према
породици
свога
умрлог
мужа
,
колико
је
вредна
и
честита
.
Хвалила
ју
је
и
кад
су
у
љубави
и
кад
нису
у
љубави
.
Ни
слутила
није
да
хвалећи
њу
,
себе
хвали
;
да
волећи
њену
децу
,
њу
воли
;
да
лудујући
за
њом
,
за
њеном
земљом
лудује
.
„
Тамо
је
просвећеност
,
слобода
,
због
чега
је
човек
човек
.
“
Али
колико
бола
од
неког
времена
,
како
од
госпођине
деце
посташе
девојке
,
како
су
у
друштву
свака
за
се
јединка
!
Под
утицајем
својих
кћери
које
су
јој
се
с
њене
болећиве
нежности
отеле
,
она
се
полако
,
неприметно
,
отуђивала
од
жене
која
јој
је
била
своја
,
удаљавала
се
од
онога
који
јој
је
био
близу
.
„
То
је
жена
застарелих
идеја
и
глупих
предрасуда
,
“
говориле
су
оне
мајци
,
с
којом
немају
готово
ништа
заједничко
,
ниједан
гест
њен
,
мање
него
да
им
је
она
гувернанта
;
а
Ариф
им
је
ипак
чинила
радост
поклонима
,
тврдо
верујући
да
је
то
доброчинство
што
је
потицало
из
њеног
срца
морално
,
не
осећајући
гриже
савести
што
је
остала
без
средства
да
учини
доброчинство
по
дужности
;
да
помогне
пуке
сироте
,
и
то
своје
најрођеније
.
Она
није
била
свесна
ничега
,
зато
што
се
готово
без
свести
бацила
у
некакву
струју
која
ју
је
носила
једном
необичном
силином
,
не
слабећи
ни
за
тренутак
.
Кад
видеше
Францускињу
,
Фатма
и
Мерсије
поцрвенеше
,
узбудише
се
и
обрадоваше
се
као
да
су
виделе
оно
чиме
су
пуне
,
Европу
.
Под
Арифиним
утицајем
,
оне
су
и
волеле
и
мрзеле
све
што
она
воли
и
мрзи
.
—
C'est
avant-hier
que
vous
êtes
revenue
de
Constantinople
,
n'est-ce
pas
,
Mademoiselle
?
рече
Францускиња
Фатми
пошто
се
све
поздравише
и
седоше
.
—
Oui
,
ma
chère
,
одговори
Фатма
збуњено
,
употребивши
„
ma
chère
“
као
што
би
,
кад
би
јој
одговорила
турски
,
рекла
„
душо
“
или
„
јагње
моје
“
.
Али
Францускињи
ово
не
би
смешно
,
јер
она
је
сваки
час
са
слаткоречивим
Туркињама
,
а
Ариф
јој
увек
каже
„
Елиз
,
очи
моје
“
.
Францускиња
се
узе
разговарати
с
Мерсијом
,
а
Фатму
опијаше
њен
особито
пријатан
глас
и
њен
говор
,
и
мишљаше
;
„
О
,
како
говори
француски
,
као
да
цвркуће
тица
!
“
Да
би
Ариф
била
сама
са
својима
које
није
тако
дуго
видела
,
Францускиња
с
кћерима
оде
;
турске
девојке
осетише
празнину
и
неки
неодређен
бол
.
Сафет
скочи
те
отвори
на
софи
врата
...
Испраћајући
пријатељицу
,
Ариф
пружи
руке
као
кад
се
Богу
моли
,
да
јој
она
што
скорије
дође
,
па
ижљуби
и
матер
и
кћери
нежно
као
малу
децу
.
А
кад
се
врати
и
виде
отворена
врата
,
узвикну
:
—
Зар
вам
је
толико
врућина
?
!
—
Није
,
него
да
брже
изиђе
ђаурски
дах
,
рече
Сафет
.
Она
плану
:
—
Па
ти
у
својој
кући
не
треба
никад
ништа
да
затвараш
:
у
њој
ти
је
дисала
ђаурка
тринаест
година
.
Сафет
се
смејаше
и
мољаше
је
да
се
не
љути
:
шали
се
,
хтела
је
да
је
дира
.
Седеле
су
до
пред
вече
,
ту
су
ручале
,
и
много
се
разговарале
:
о
Цариграду
,
о
писму
без
потписа
,
о
враћеном
обележју
...
Ниједна
није
рекла
„
писао
је
тај
и
тај
“
,
а
све
су
се
смејале
;
Фатма
је
љубила
тетку
више
него
икад
,
а
оне
три
правиле
су
јој
дубока
темена
;
Мерсијина
мајка
узвикиваше
:
„
Ариф
је
ариф
"
,
а
Ариф
враћаше
Фатми
пољупце
,
говорећи
:
„
А
,
душо
,
јеси
ли
с
тетком
задовољна
?
“
...
Па
питала
је
чак
и
за
зета
,
одљутила
се
сасвим
,
и
кад
пођоше
,
она
га
топло
поздрави
.
Довезавши
се
до
Ћемер-Капије
,
оне
пођоше
уз
брдо
,
поред
хамама
покривених
маховином
као
ћилимом
,
поред
дашчара
које
они
зову
„
дућани
"
,
а
поред
Касумије
оборише
главе
дубоко
:
људи
су
се
скупљали
на
вечерњу
молитву
.
И
девојке
наједанпут
убрзаше
ход
,
и
ако
су
осетиле
неисказану
немоћ
у
ногама
,
и
дах
...
као
последњи
дах
лета
које
јутрос
умре
,
и
спустише
печа
,
која
малочас
беху
подигле
:
мимо
њих
је
прошао
Джемал
,
познао
их
по
робињама
откривена
лица
.
Оне
су
претекле
своје
мајке
и
ишле
,
ишле
,
а
кад
дођоше
близу
куће
и
окретоше
се
:
нигде
никог
,
а
њима
се
чинило
да
за
њима
иде
он
.
Само
робиње
,
и
њине
мајке
,
иду
,
миле
...
Ни
ходом
не
наличе
:
мајке
иду
с
прстима
у
прсте
.
—
Мужде
!
узвикну
стара
Шехназе-ханум
,
кад
је
унуке
пољубише
у
руку
.
Оне
се
закикоташе
грлећи
бабу
.
—
Мужде
!
узвикну
стара
опет
,
кад
угледа
снахе
.
—
Зашто
мужде
,
госпођо
мајко
?
рече
Сафет
пољубивши
скут
свекрви
.
—
Да
знаш
ко
ти
је
долазио
!
—
Сута
!
викну
Фатма
ван
себе
од
радости
.
—
Јесте
,
чедо
,
сута
ти
долазила
.
Сад
видим
да
је
боља
од
нас
...
Не
иде
први
који
је
кривљи
,
него
који
је
бољи
.
Што
већа
душа
,
то
бржи
опроштај
.
Кад
сте
с
пријатељем
у
завади
,
сетите
се
кад
вам
је
с
њим
добро
било
,
па
му
се
покорите
.
Праштајте
,
децо
,
и
мирите
се
.
Сафет
мало
поцрвене
,
па
нагло
побледе
,
усне
јој
помодреше
,
а
она
их
стисну
,
ваљда
као
њена
кћи
,
да
јој
не
изиђе
последњи
дах
.
.
Она
се
мења
у
лицу
и
ћути
,
јер
не
може
да
проговори
,
а
њена
се
кћи
смеје
,
да
би
прикрила
узбуђење
и
необичну
радост
.
„
Моја
сута
ту
,
пре
једног
сата
!
И
ненине
је
очи
гледале
!
“
Па
се
загледа
у
те
очи
као
понекад
у
стихове
из
Корана
,
где
види
Бога
.
„
Доћи
ће
опет
сутра
.
“
О
,
те
просте
речи
какав
преокрет
начинише
у
души
Сафет-хануме
и
њене
кћери
!
...
Сутрадан
,
на
капиџику
нема
катанца
.
Преко
баште
иде
Нурије
без
јелдрма
,
с
белим
муслином
преко
косе
,
обучена
.
Сафет
слете
низ
степенице
,
да
дочека
суседу
.
И
као
да
су
се
пре
неколико
месеца
у
највећој
љубави
растале
,
тако
се
састаше
:
изгрлише
се
,
измирисаше
се
,
истапкаше
се
,
и
опет
се
изгрлише
.
Ибрахим-Хасан-беј
узвикује
весело
:
„
Охо
!
Машалла
'
!
“
А
Фатма
:
„
Слатка
суто
!
“
и
ништа
више
:
припи
се
уз
њу
,
и
остави
јој
се
да
је
сву
ижљуби
...
Одоше
на
софу
,
и
ту
се
питаху
за
здравље
,
за
расположење
.
После
,
кафа
(
слатким
не
послужују
старотуркиње
)
и
цигара
.
После
,
разговор
,
разговор
,
па
испратише
Фатму
:
Нурије
има
нешто
да
каже
...
—
O
,
mon
Dieu
,
Ибрахим-Хасан-беј
,
дође
свети
дан
!
Ја
сам
нашу
Фатму
хвалила
нашем
Джемалу
,
њену
снагу
и
њену
душу
;
а
он
,
мушко
као
свако
мушко
,
mon
Dieu
,
заљубио
се
,
па
ни
једе
,
ни
пије
,
ни
спава
;
кад
не
говори
о
њој
,
ћути
,
уздише
:
променио
се
,
ослабио
...
Беј
се
необично
задовољно
насмеја
и
рече
;
—
Е
,
да
сам
знао
,
ханум
,
да
си
долазила
,
ја
не
бих
био
оно
учинио
...
Али
,
хвала
Богу
,
све
је
добро
.
—
С
Алаховим
допуштењем
,
с
Пророковим
одобрењем
,
ја
сам
дошла
,
Ибрахим-Хасан-беј
,
да
просим
твоју
кћер
Емир
Фатму
за
Арслан-Нури-пашина
сина
Мурад-Джемал-беја
,
изговори
Нурије
,
а
сузе
јој
облише
лице
.
И
Фатмина
мајка
и
нене
заплакаше
;
оцу
јој
задрхта
брада
,
али
он
,
трудећи
се
да
одржи
мушки
понос
,
не
пусти
ни
сузе
:
само
скупи
обрве
и
уозбиљи
се
,
погледа
у
мајку
.
Нурији
рече
:
—
Па
то
је
твоја
жеља
,
ханум
,
одавно
:
како
се
Фатма
родила
.
—
Ја
познајем
Фатму
,
ви
познајете
Джемала
...
По
оцу
од
Арапа
,
од
емира
...
Ја
сам
вам
причала
о
његовој
лепоти
,
доброти
,
о
роду
...
—
И
о
богатству
,
рече
Ибрахим-Хасан-беј
поносито
.
Бог
је
богат
,
сине
,
рече
његова
мајка
па
погледа
у
небо
.
—
Беј
комши
,
мој
сестрић
је
син
Арслан-Нури-пашин
,
а
Арслан-Нури-паша
је
син
Исмаил-Ахмед-пашин
,
а
Исмаил-Ахмед-паша
је
син
Мурад-Нури-пашин
,
а
Мурад-Нури-паша
...
Али
,
mon
Dieu
,
откуд
могу
.
.
зашто
све
да
вам
ређам
!
Још
кад
су
муслимански
султани
имали
столицу
у
Једрену
,
уз
те
султане
седели
су
и
пашовали
претци
мога
сестрића
.
А
арапски
емири
...
ко
зна
,
још
од
Мухамеда
!
Сви
пређоше
рукама
преко
лица
и
очиташе
молитву
.
—
Нурије
ханум
,
кћери
,
рече
стара
потресено
,
ми
ти
не
можемо
одмах
одговорити
,
не
што
није
обичај
да
се
одмах
одговори
,
већ
што
хоћемо
да
питамо
Фатму
,
и
што
хоћемо
да
га
Фатма
види
,
јер
...
Ти
си
чула
шта
је
пре
било
.
И
после
,
мој
син
хоће
да
се
договори
с
братом
и
пријатељем
.
Нурије
се
насмеја
и
рече
:
—
Да
га
види
.
.
Па
добро
...
Питајте
Емиру
,
ја
ћу
да
...
—
Не
,
кћери
,
дођи
сутра
;
јер
Фатма
тебе
воли
па
ће
пристати
да
пође
за
невиђено
.
—
Шехназе-ханум
,
она
му
је
слику
видела
.
—
Нурије-ханум
,
кћери
,
дођи
сутра
.
Хоћу
да
говорим
са
сином
и
снахом
с
Јалија
.
И
Нурије
оде
,
а
син
мајци
рече
:
—
Да
дамо
нашу
Фатму
за
сина
Арслан-Нури-пашина
?
А
,
мајчице
?
Арслан-Нури
!
...
По
имену
се
познаје
да
му
отац
није
телаковић
.
Јер
,
на
пример
,
чим
твоја
снаха
,
опрости
,
забремене
,
твој
син
одмах
стаде
мислити
како
ће
име
детету
.
„
Ако
је
мушко
,
"
мислио
сам
,
„
даћу
му
име
Арслан
и
Шемси
;
ако
је
женско
,
Емир
и
Фатма
“
:
Емир
,
потомак
нашега
пророка
,
а
Фатма
,
најмилије
чедо
пророково
.
—
Тебе
,
сине
,
збуни
име
момкових
родитеља
,
те
и
не
мислиш
на
момка
.
Отац
му
био
паша
,
то
је
лепо
;
али
шта
је
он
,
какав
је
,
шта
зна
,
је
ли
спреман
за
живот
?
—
Од
пса
је
пас
,
од
човека
човек
,
мајчице
,
рече
Ибрахим-Хасан-беј
убедљиво
.
—
Од
пса
је
пас
,
од
човека
човек
,
понови
Сафет-ханум
.
—
Тако
бива
,
децо
,
али
не
увек
.
Некад
се
изметне
од
човека
пас
;
некад
,
где
је
расло
цвеће
,
изникне
коров
.
—
Ааа
!
Одкуд
ће
коров
куд
је
пало
семе
од
цвећа
?
рече
Ибрахим-Хасан-беј
.
—
Откуд
ће
коров
куд
је
пало
семе
од
цвећа
?
понови
Сафет
мужевље
речи
изостављајући
узвик
:
„
ааа
“
!
—
Слушај
,
сине
.
Ти
се
дружиш
само
с
људима
,
а
ја
и
с
књигама
,
и
нашим
и
туђим
,
и
у
њима
налазим
лудости
,
али
и
мудрости
.
Пошто
хоћеш
кћер
да
удајеш
,
не
залетај
се
:
притегни
ату
дизгине
.
У
ходу
човек
види
оно
што
у
трку
не
би
видео
.
Распитај
,
сине
.
Добио
си
кћер
Божјом
вољом
,
гајио
је
,
чувао
је
као
зеницу
пуних
осамнаест
година
,
па
зар
да
је
сад
другом
даш
као
тицу
или
псетанце
?
!
Сине
,
сине
,
Нурије-ханум
нам
је
пријатељ
,
па
неће
да
нам
учини
зло
;
неће
у
знању
,
али
може
у
незнању
.
Джемал-беј
је
њен
сестрић
,
а
то
је
што
и
њено
дете
,
пошто
нема
од
срца
порода
,
па
ако
он
има
какву
ману
,
она
је
не
види
;
јер
човек
је
,
сине
,
чудно
чудо
:
у
туђем
оку
види
труп
,
у
своме
не
види
брвно
.
Била
сам
дете
,
па
сам
се
једном
комшији
подсмевала
што
има
велики
нос
,
и
звала
сам
га
„
носоња
“
.
Једног
дана
,
моме
оцу
дође
један
стари
пријатељ
;
нису
се
били
видели
одавно
,
те
се
изгрлише
као
жене
.
Пријатељ
потапка
мога
оца
по
рамену
и
узе
га
гледати
за
сузним
очима
,
говорећи
:
„
Гле
,
пријатељу
,
променио
си
се
:
црна
коса
побелела
,
бели
зуби
поцрнели
,
глатко
лице
набрало
се
;
само
ти
је
нос
исти
,
велики
као
што
је
био
.
“
И
ја
се
загледах
у
очев
нос
:
истина
велики
,
већи
него
у
нашег
комшије
,
а
ја
то
нисам
видела
док
други
не
рече
.
Може
бити
мислиш
,
сине
:
момче
је
из
добре
куће
,
од
добре
мајке
.
Ми
не
знамо
каква
му
је
мајка
;
ни
два
прста
на
руци
нису
једнака
,
а
камо
ли
две
сестре
.
А
оне
нису
сестре
и
по
мајци
.
Нурије
је
била
за
добрим
човеком
,
а
њена
сестра
за
неким
који
је
лутао
по
Европи
,
а
жену
оставио
саму
.
Она
је
век
провела
без
мужа
,
без
детета
,
а
то
дете
одрасло
је
без
мајке
.
А
кад
би
нешто
чуо
да
га
наша
Фатма
воли
,
распитај
,
сине
;
јер
у
Фатминим
се
годинама
воли
сваки
човек
који
уме
лепо
да
говори
,
и
лепо
да
гледа
.
Распитај
,
сине
:
не
дајеш
дете
из
куће
за
дан
,
већ
за
век
.
Ибрахим-Хасан-беј
ништа
не
рече
,
само
брзо
устаде
и
оде
.
Мало
,
па
се
врати
и
рече
:
—
Мајчице
,
ја
ћу
да
позовем
женског
Хилми-пашу
,
нека
испита
Фатму
.
Мати
му
се
изненади
и
рече
:
—
Ашколсун
,
сине
!
Не
иде
први
који
је
кривљи
него
који
је
бољи
.
А
она
је
за
тебе
питала
и
поздравила
те
.
—
Од
„
нове
“
,
наше
старе
Ариф-хануме
,
ја
ћу
да
идем
на
Јалије
брату
и
своме
пријатељу
.
—
Сине
,
сине
,
ти
детету
,
теби
Бог
,
рече
мајка
па
од
радости
заплака
.
После
два
,
три
часа
,
ту
су
били
сви
:
Мерсије
је
плакала
,
а
Ариф
јој
рече
:
„
Губиш
другарицу
;
али
и
тебе
ћемо
скоро
“
.
Кад
тобоже
испиташе
Фатму
,
Ариф
изиђе
и
рече
:
—
О
,
ханум-нене
,
умало
ме
Емир
не
удави
.
—
Хоће
?
!
И
ако
момка
није
видела
!
—
Хоће
.
Зато
што
је
Нурије-ханумин
сестрић
...
и
видела
га
кроз
кафез
.
—
Допао
јој
се
,
Ариф-ханум
?
—
Много
,
ханум-нене
.
—
Али
ја
бих
,
кћери
,
волела
да
се
с
њим
разговара
,
да
му
чује
глас
,
јер
понекад
некога
видимо
и
допадне
нам
се
,
а
кад
му
чујемо
глас
...
—
Чула
му
глас
;
певао
је
.
—
А
,
песма
и
говор
!
...
—
И
да
говори
...
у
Нурије-хануминој
башти
,
миловао
голуба
.
—
А
,
из
далека
,
глас
чисто
промењен
...
Обуци
јој
свој
чаршаф
,
метни
јој
на
лице
густо
пече
,
па
је
одведи
Нурије-хануми
.
Он
јој
је
као
род
...
сестрић
је
жене
пред
чијим
је
очима
одрасла
.
А
да
јој
је
давала
пуна
недра
,
она
се
за
њ
не
би
могла
удати
,
јер
он
би
јој
био
брат
од
тетке
.
Ја
бих
,
Ариф-ханум
,
баш
волела
да
се
она
,
крадом
од
оца
,
с
њим
састане
и
поразговара
,
јер
с
Европљанком
је
одрасла
,
па
ме
страх
да
...
Ариф
је
прекиде
узвикнувши
узбуђено
:
—
О
,
ханум
нене
,
ви
сте
та
нова
,
прва
нова
која
нас
изводи
на
пут
к
светлости
.
И
пошто
јој
метну
теме
на
скут
и
руку
,
брзо
,
без
устезања
,
исприча
јој
сву
тајну
њене
унуке
.
Она
,
плачући
од
радости
,
замоли
је
да
сакрије
ту
„
свету
тајну
“
од
њена
сина
.
—
Јер
мој
син
је
...
—
Променио
хаљине
,
али
памет
...
—
Аллах
!
...
X
Емир-Фатми
донеше
обележје
,
калпак
од
црвене
кадифе
,
извезен
златом
,
поднизан
бисером
,
с
кићанком
од
свиле
и
крупна
бисера
;
а
донела
јој
га
њена
сута
,
те
је
уверена
да
је
од
Мурад-Джемал-беја
.
Она
,
гледајући
у
тај
дивни
калпак
,
своје
обележје
,
њој
толико
мило
,
мислила
је
;
„
Па
зашто
говоре
да
турске
жене
не
могу
бити
срећне
?
!
“
Колико
је
она
,
Азијатка
,
срећна
,
њој
се
чини
да
толико
није
ниједна
Европљанка
.
Њена
љубав
је
сасвим
свежа
,
јер
она
се
није
с
њим
састајала
.
Онај
један
ноћни
састанак
у
башти
она
је
сматрала
као
походу
душе
души
.
Данас
договор
,
сутра
венчање
,
као
у
старинских
муслимана
и
по
малим
градовима
,
а
одмах
после
венчања
,
они
узеше
спремати
за
свадбу
;
хаљине
поручише
у
Паризу
и
Цариграду
.
Ибрахим-Хасан-беј
охол
:
како
му
се
кћи
испросила
,
венчала
,
он
не
иде
где
су
солунски
бејови
него
где
су
цариградске
паше
;
а
где
се
год
састане
са
Солуњанима
,
ређа
им
имена
зетових
предака
и
помиње
му
конаке
:
два
у
Бејлер-беју
,
два
у
Стамболу
,
један
на
Нишан-Ташу
,
један
на
Бебеку
,
па
на
Принкипу
;
он
их
све
зна
:
описивала
му
их
толико
пута
Нурије
.
Али
поред
свих
својих
конака
,
он
ће
живети
овде
:
„
Мајка
му
воли
са
сестром
,
"
завршава
задовољно
.
Он
хоће
свадбу
по
старински
,
од
млада
месеца
до
пуна
.
А
на
свадбу
позва
сав
Солун
,
то
јест
сву
госпоштину
солунску
.
По
Солуну
се
само
о
томе
говораше
:
о
свадби
,
о
богатој
свадби
кћери
Ибрахим-Хасан-беја
Цариграђанина
.
Док
је
месец
био
као
срп
,
вечере
су
се
давале
у
конаку
људима
;
како
је
као
сребрни
„
сахан
“
,
или
„
тепсија
“
,
у
харему
се
веселе
жене
.
Вече
у
очи
четвртка
,
дана
кад
се
одводи
невеста
;
трећа
ноћ
како
траје
харемско
весеље
.
Месец
је
грдно
велики
,
округао
,
црвен
,
личи
на
црвену
огромну
столисту
ружу
,
а
из
њега
лију
бели
млазеви
и
плаве
Ибрахим-Хасан-бејову
башту
с
цвећем
исцветалим
као
у
рано
лето
,
где
се
,
између
жбунова
руже
и
јасмина
,
забеласа
јашмак
какве
старице
што
клања
:
врши
последњу
молитву
.
На
месту
где
је
био
кипарис
бели
се
једно
серџаде
у
облику
гробне
плоче
,
и
на
њему
лежи
бивша
Хасан-бејова
бела
робиња
,
бледа
и
лепа
,
упирући
очи
у
црвену
столисту
ружу
што
провирује
кроз
сиве
гране
оне
старе
смокве
.
Уморна
,
лежећи
наузнак
и
гледајући
у
месец
,
одмара
тело
,
чула
.
Али
,
једна
песма
страсне
чулне
љубави
,
на
старинску
меланхоличну
арију
,
зачу
се
из
куће
пуне
веселих
жена
,
с
пригушеним
кикотом
,
и
она
скочи
и
полете
,
у
танкој
,
провидној
хаљини
црвеној
као
крв
,
или
као
страст
,
како
су
говориле
странкиње
,
а
бичеви
њене
необично
дугачке
црне
косе
шибаху
је
по
скоро
нагом
телу
.
Трчи
ханумама
које
седе
на
широм
отвореној
софи
поплављеној
месечином
.
Она
ће
њима
и
вечерас
играти
,
летећи
као
ветар
или
обрћући
се
као
вихар
.
Она
је
овим
женама
што
сад
не
знају
ни
за
љубав
ни
за
мржњу
него
само
за
страст
,
играла
пуне
две
ноћи
,
час
сва
у
бело
као
крин
,
час
сва
у
црвено
као
каранфил
.
„
Каранфил
!
“
захори
се
из
толиких
грла
и
разлише
се
гласови
на
месечини
као
месечина
,
кад
она
улете
и
облете
софу
смешећи
се
на
све
жене
,
на
младе
у
новомодним
европским
хаљинама
и
на
старе
у
старинским
турским
антеријама
с
три
стотине
бора
и
с
хркама
с
три
хиљаде
прошива
,
на
хануме
искићене
бисером
и
драгим
камењем
и
намирисане
зумбулом
,
јасмином
,
мошусом
,
што
кроз
дим
од
дувана
гледаху
у
њу
,
младу
и
лепу
,
с
пуно
страсти
;
па
тад
стаде
насред
софе
и
поче
играти
ногама
,
рукама
,
мишицама
,
плећима
,
бедрима
,
трбухом
,
сваким
делићем
свога
тела
,
које
је
горело
,
играло
од
страсти
.
Мадмоазел
Дарно
,
пре
неко
време
усхићена
њеном
игром
,
сад
сваки
час
несвесно
покриваше
очи
од
стида
,
и
несвесно
их
откриваше
да
види
што
никад
није
видела
:
игру
крви
и
меса
.
Међу
турским
женама
обученим
у
све
на
свету
живе
боје
,
и
у
бело
,
биле
су
три
Фатмине
учитељице
,
Туркиња
,
Гркиња
и
Енглескиња
,
и
неколике
странкиње
,
и
Мадам
Аристид
са
својим
лепим
кћерима
спремљеним
као
за
бал
(
њу
је
позвала
Сафет
,
остале
је
довела
Ариф
)
,
и
једне
су
просто
викале
од
чуда
,
а
Францускиња
је
окретала
главу
да
не
гледа
играчицу
:
стидела
се
од
своје
деце
.
Ариф
,
у
свиленој
љубичастој
антерији
прављеној
за
свадбу
,
очешљана
европски
(
први
пут
у
животу
;
очешљала
је
пријатељица
)
као
и
све
младе
а
и
њених
година
хануме
,
притрчавала
је
час
једној
час
другој
странкињи
и
говорила
им
је
нешто
,
само
да
им
скрене
пажњу
с
те
игре
крви
и
меса
;
а
кад
је
једна
Енглескиња
,
први
пут
дошла
у
Турску
,
с
чуђењем
упита
какво
је
то
женско
весеље
,
она
викну
да
би
све
чуле
:
„
Зато
што
са
женама
нису
људи
“
.
Оне
три
нове
из
Цариграда
,
обучене
као
за
европски
бал
у
беле
лаке
хаљине
с
дубоко
изрезаним
струковима
,
с
цвећем
на
грудима
,
и
с
лепезама
,
тргоше
се
од
тога
узвика
у
коме
су
оне
опазиле
протест
душе
,
и
помислише
:
„
Полудела
!
“
,
а
друге
чуше
глас
,
али
не
разумеше
речи
:
свака
од
њих
била
је
по
један
делић
оне
раскалашне
играчице
која
је
све
страсније
и
помамније
играла
што
је
игра
бивала
ближе
крају
и
деф
летео
брже
у
рукама
једнога
старога
чочека
,
потурчене
Циганке
,
и
час-по
су
подврискивале
пљескајући
длановима
помамно
.
А
једне
,
што
су
јако
мирисале
на
мошус
,
само
су
ћутале
,
тупо
гледале
у
играчицу
и
жвакале
саказ
.
Оне
су
странкињама
биле
одвратне
;
једна
Немица
поређиваше
их
с
преживарима
.
Сафет
,
увек
свесна
,
трезвена
,
чак
и
онда
кад
тобоже
„
од
севдаха
"
губи
свест
,
гледала
је
попреко
странкиње
,
како
путнице
тако
националисане
,
удате
за
Турке
,
Грке
и
Јермене
,
што
говоре
турски
и
пуше
као
Туркиње
.
Она
осећа
да
их
странкиње
оговарају
,
исмејавају
,
и
подвикнула
би
им
:
напоље
!
али
се
уздржава
због
Мадам
Аристид
.
Из
боље
породице
но
остале
,
образованија
од
свих
,
ова
Францускиња
их
не
оговара
:
Сафет
то
зна
,
а
на
њу
виче
и
за
њом
отвара
врата
,
некад
да
се
с
Арифом
посвади
,
некад
да
се
нашали
.
Играчица
полете
пред
једну
лепу
,
бесну
бејовицу
,
и
поче
„
други
део
“
игре
:
обрће
се
,
лети
,
застаје
,
тресе
плећима
,
увија
трбухом
,
превија
се
уназад
,
додирује
теменом
тле
;
исправља
се
,
пуца
прстима
,
подврискује
,
преврће
очима
,
раскалашно
се
смеје
,
пада
на
колена
,
простире
се
по
поду
,
уједа
своје
голе
мишице
и
пушта
дивљачки
глас
...
„
То
није
жена
,
него
страст
!
“
виче
једна
Немица
,
а
она
лепа
бесна
бејовнца
скаче
са
свога
места
и
новцима
кити
робињина
разголићена
бела
,
лепа
недра
.
И
та
што
није
жена
него
страст
,
одрасла
је
у
кући
Ибрахим-Хасан-бејовој
,
играла
се
с
његовом
јединицом
!
...
Кад
ова
,
помамна
,
одлете
са
софе
,
и
раздрљена
,
окупана
у
зноју
,
оде
да
се
одмара
на
оном
белом
серџадету
што
личи
на
гробну
плочу
,
ханумама
долетеше
чочеци
,
и
почеше
своју
раскалашну
игру
певајући
промуклим
гласовима
.
За
три
ноћи
,
оне
су
ћутале
само
док
игра
,
бесни
она
бивша
бела
робиња
.
Али
хануме
се
нису
могле
више
усхићавати
,
ни
викати
,
ни
пљескати
;
затварале
су
очи
да
не
гледају
чочечке
игре
,
да
се
одморе
,
и
хладиле
су
се
лепезама
,
откопчавајући
струкове
и
антерије
.
И
човек
би
помислио
да
их
више
ништа
не
може
раздрагати
;
али
,
у
томе
се
чуше
звучни
мушки
гласови
.
У
великој
соби
селамлика
,
иза
једне
дебеле
завесе
,
седели
су
најбољи
солунски
свирачи
и
певали
су
ханумама
уз
виолине
.
Чули
су
се
мушки
звучни
гласови
.
У
пролазу
те
видех
,
па
сада
горим
:
Ти
ме
запали
искром
из
ока
.
Зар
да
у
нено
сам
се
претворим
?
Дођи
док
букти
ватра
широка
!
У
пролазу
те
видех
,
па
сада
горим
.
Заједно
да
горимо
дођи
,
о
ходи
!
Нек
се
смешају
ватре
пламене
:
Да
нико
не
зна
,
да
не
погоди
Шта
је
од
тебе
,
шта
ли
од
мене
.
Заједно
да
горимо
дођи
,
о
ходи
!
Ова
песма
једне
страсне
чулне
љубави
начини
да
жене
понова
полуде
:
довеле
би
крај
себе
те
људе
,
и
ако
су
Цигани
,
и
с
њима
би
се
веселиле
још
три
ноћи
.
Неколике
старе
певаху
,
помажући
људима
,
и
пљескаху
,
а
после
одрешише
кесе
и
послаше
им
по
једној
старој
слушкињи
бакшиш
.
Неколике
средовечне
бацаху
једна
другој
у
крило
запаљене
цигаре
,
а
после
се
прскаху
водом
...
Гледајући
харемска
весеља
годинама
,
жива
и
духовита
Мадмоазел
Дарно
знала
је
шта
то
значи
,
и
заборавивши
да
је
дошла
незвана
(
домаћица
је
није
звала
)
,
окрете
се
Госпођи
Аристид
и
слободно
турски
рече
:
„
Да
су
овде
и
људи
,
весеље
би
било
пристојније
и
природније
“
.
Мадам
поцрвене
и
слеже
раменима
,
а
она
се
окрете
оној
Енглескињи
први
пут
дошлој
у
Турску
,
и
рече
јој
на
енглеском
језику
:
„
Туркиње
веле
да
су
им
на
харемским
весељима
у
кући
саме
жене
,
у
дворишту
кокоши
без
петла
и
голубице
без
голубова
.
А
варају
нас
.
Погледајте
!
“
заврши
и
обрати
јој
пажњу
на
нешто
што
оне
три
нове
из
Цариграда
називају
харемском
проказом
.
Неколике
младе
жене
из
унутрашњости
,
с
црвеним
ноктима
,
набељене
турским
белилом
,
са
сурмом
на
ивицама
очних
капака
,
имале
су
ладен
над
левом
обрвом
,
што
је
значило
да
су
„
саме
“
(
немају
драгог
)
,
друге
невезану
траку
око
врата
,
што
је
казивало
да
су
„
слободне
“
(
немају
мужа
)
;
а
многе
Солуњанке
и
неколике
Цариграђанке
имале
су
аврапе
,
то
јест
исечену
косу
,
и
врло
су
личиле
на
мушкарце
.
Енглескиња
испрва
није
ништа
разумела
;
али
кад
јој
Францускиња
узе
шаптати
на
ухо
(
као
Туркиња
)
и
она
у
све
редом
погледа
,
учини
јој
се
да
овде
заиста
нису
само
жене
него
и
људи
,
прерушени
у
жене
...
И
у
томе
,
на
вратима
софе
,
појави
се
човек
у
црном
оделу
,
с
фесом
,
„
леп
као
султан
Азиз
“
,
а
турске
жене
вриснуше
;
он
их
салете
:
једне
пољуби
,
друге
претури
и
измилова
...
Оне
су
све
вриштале
„
од
страха
“
,
као
да
никад
нису
виделе
мушкарца
,
човека
,
и
покривале
су
главу
,
која
махрамом
,
која
хаљином
.
Она
„
новодошла
“
Енглескиња
прво
помисли
да
је
то
младожења
,
па
се
чуђаше
што
вичу
,
вриште
;
али
кад
он
салете
турске
жене
пољупцима
,
претурајући
их
и
милујући
их
,
она
скочи
да
бежи
вичући
:
„
It's
dreadful
!
It's
terrible
!
Where
am
I
?
“
Мадмоазел
Дарно
је
задржа
,
говорећи
јој
:
„
Мис
Пирсон
,
то
је
женско
,
једна
невестина
рођака
:
прерушила
се
у
човека
“
.
Кад
Енглескиња
седе
,
Францускиња
рече
:
„
Always
without
men
...
It
is
not
natural
“
.
—
„
Yes
!
Yes
!
Yes
!
“
одобраваху
задовољно
оне
три
нове
и
Ариф
.
Она
је
чула
да
је
ова
Енглескиња
„
журналист
“
и
велика
поборница
за
женска
права
,
те
ју
је
зато
и
довела
на
турску
свадбу
ноћу
,
кад
је
врло
интимно
,
кад
турске
жене
заборављају
да
су
госпође
и
жене
и
због
тога
и
не
зову
странкиње
:
позвала
ју
је
да
види
харемско
весеље
,
да
га
пореди
с
европским
весељима
и
баловима
,
и
кад
дође
време
да
се
чује
протест
нових
,
да
их
пред
Европом
брани
,
заступа
.
С
великим
црним
очима
,
старија
девојка
а
по
изгледу
тако
млада
,
због
своје
отворености
Арифи
увек
врло
симпатична
,
Мадмоазел
Дарно
је
вечерас
очара
.
Потрчавши
Францускињи
—
у
дивној
балској
тоалети
,
добивеној
из
Париза
за
Фатмину
свадбу
—
да
је
за
њене
„
слатке
“
речи
награди
пољупцем
,
трже
се
као
од
уједа
гује
...
Зар
пред
харемима
сме
пољубити
лепу
девојку
,
и
то
Францускињу
?
И
њој
намењен
пољубац
даде
Елизиној
млађој
кћери
,
коју
она
зове
„
Poppy
“
,
и
пољубивши
је
у
очи
,
плаве
као
у
њене
матере
,
изусти
сва
срећна
:
„
Зато
,
мацкице
,
како
си
ми
лепа
!
“
Њих
три
учинише
јој
се
као
три
слике
уоквирене
сунчевим
зрацима
.
И
чуђаше
се
како
је
могла
и
помислити
да
у
Елизиној
деци
не
воли
њену
децу
него
њу
.
Да
њих
две
ни
за
тренутак
нису
биле
у
љубави
,
осим
Ибрахим-бејових
и
Мерсије
нико
не
зна
:
Мадам
Аристид
се
стидела
да
каже
,
а
Ариф-хануми
је
било
жао
.
Пиле
су
само
сируп
и
воду
уз
ратлокум
,
а
биле
су
мртве
пијане
:
опијала
их
је
ноћна
тишина
,
мирис
ноћне
влаге
и
месечина
.
Позиване
су
на
вечеру
у
групама
.
Вечерало
се
у
једној
великој
соби
са
улице
.
А
каквих
јела
није
било
!
За
једну
софру
и
странкиње
су
биле
позвате
;
али
све
нису
вечерале
,
јер
нису
могле
сести
доле
,
а
и
не
би
умеле
јести
прстима
.
Једнима
је
ово
било
смешно
,
другима
не-естетично
.
Европске
фризуре
,
европске
хаљине
,
а
прстима
!
Е
,
али
ово
је
кућа
затуцаног
Турчина
Ибрахим-Хасан-беја
.
На
велико
изненађење
свих
,
Сафет-ханум
служаше
Госпођу
Аристид
сама
својом
руком
,
шапћући
јој
:
„
Ја
вас
волим
,
Мадам
,
ваљда
што
вас
воли
моја
Ариф
;
и
ви
нисте
туђинка
:
ви
сте
наша
.
“
А
она
јој
захваљиваше
на
љубазности
црвенећи
.
Око
поноћи
изведоше
невесту
.
У
бледо
ружичастој
свиленој
хаљини
из
Париза
,
превученој
најскупоценијом
чипком
,
дубоко
изрезаној
,
с
врло
дугачким
скутом
који
за
њом
носе
две
црне
робиње
обучене
у
црвено
,
накићена
бисером
и
силним
драгим
камењем
по
врату
,
грудима
и
глави
,
новомодној
европској
фризури
,
она
,
Европљанка
,
доведена
је
двема
младицама
срећним
у
браку
пред
нене
и
мајку
,
да
их
по
азиски
поздрави
:
и
саже
се
те
им
направи
од
земље
темена
и
пољуби
их
у
скут
и
у
руку
.
У
зеленој
антерији
,
с
каик
отосом
,
нене
зајеца
кад
угледа
унуку
сасвим
измењену
,
врло
румену
,
с
лицем
раширеним
у
један
бескрајан
осмех
.
После
је
водиље
поведоше
од
рођаке
до
рођаке
,
редом
,
да
се
са
свима
поздрави
.
С
тетком
,
с
три
нове
,
с
Мадам
Аристид
и
с
Мадмоазел
Дарно
пољуби
се
у
један
образ
па
у
други
,
па
је
поведоше
натрашке
и
наместише
у
једном
куту
на
углед
,
„
као
у
златарском
излогу
дијадему
или
у
обућарском
обућу
,
“
како
примети
на
енглеском
језику
Мадмоазел
Дарно
.
А
нове
,
уместо
да
се
на
ово
насмеју
,
уозбиљише
се
,
гледајући
у
ствар
,
у
аутомат
,
у
ону
иначе
живу
и
интелигентну
Емир-Фатму
,
и
од
њеног
бескрајног
осмеха
трзаху
се
.
„
Она
није
свесна
свога
расположења
;
иначе
,
она
би
молила
Бога
да
се
никад
не
расвести
,
да
се
никад
не
пробуди
из
овога
лепога
сна
:
она
је
срећнија
од
свих
нас
,
удаје
се
за
човека
кога
је
видела
и
кога
воли
,
“
мислила
је
најстарија
и
дубоко
уздисала
.
Њих
три
сву
ноћ
ћутаху
,
као
да
им
се
пред
овом
њима
страшном
збиљом
језик
узео
;
нико
им
не
приђе
осим
Ариф-хануме
и
Мадмозел
Дарно
,
па
и
оне
их
не
дирају
,
само
се
на
њих
значајно
насмеше
,
и
остављају
их
да
ћуте
,
да
мисле
...
Поред
Фатме
стоје
,
хладећи
је
лепезама
,
Зехра
,
једна
Фатмина
другарица
,
која
зна
само
турски
,
и
Мерсије
.
Мерсије
је
вечерас
бледа
,
бела
као
снег
,
обучена
у
врло
загасито
зелено
као
кипарис
,
символ
жалости
.
И
замишљена
је
,
уплакана
.
„
О
,
нека
плаче
,
нека
се
никад
не
утеши
!
Растаје
се
с
другарицом
,
остаје
сама
у
друштву
где
нико
ником
не
верује
.
У
њему
је
тешко
и
старијим
пробуђеним
муслиманкама
,
а
камо
ли
младој
девојци
која
није
ни
пошла
к
животу
,
а
камо
ли
у
њ
ушла
и
познала
сву
збиљу
његову
,
“
тако
мисли
Фахрије-ханум
,
најстарија
нова
,
и
буни
се
гледајући
„
изложену
“
Фатму
,
дијадему
,
обућу
...
После
је
Мерсије
одведе
у
другу
собу
,
али
и
тамо
су
ћутале
:
Фатма
није
умела
говорити
,
Мерсије
није
могла
.
Ариф
,
с
оне
три
нове
,
проведе
кроз
лавиринт
што
се
зове
Ибрахим-Хасан-бејов
харем
Мадмоазел
Дарно
и
ону
Енглескињу
.
Она
је
тобоже
хтела
да
Мис
Пирсон
види
унутрашњост
,
распоред
и
намештај
једне
велике
турске
куће
,
и
одвела
је
до
једне
велике
собе
где
су
на
миндерлуцима
,
на
шиљтетима
лежале
,
мртве
уморне
,
жене
.
Спавале
су
.
Енглескиња
од
ове
слике
трже
се
.
Свака
је
у
положају
како
ју
је
сан
затекао
,
гдегде
смешном
,
раскопчане
,
с
косама
по
јастуцима
.
Ариф
је
прошаптала
најтишим
шапатом
:
„
Да
их
не
будимо
:
нек
спавају
,
нек
сањају
чаробни
сан
Истока
.
Колико
ми
пута
дође
да
прокунем
онога
који
ме
је
пробудио
.
И
проклела
бих
га
да
га
не
волим
.
“
—
„
Мадам
Арстид
,
јелте
?
“
питаху
у
један
глас
нове
,
а
она
одобри
главом
:
у
то
је
тврдо
веровала
.
Мадмоазел
Дарно
поче
на
енглеском
језику
бунтовнички
говор
:
—
Мис
Пирсон
!
Ви
сте
видели
ове
жене
!
Оне
се
веселе
саме
,
оне
спавају
саме
.
Ова
силна
ноћна
харемска
весеља
измислили
су
људи
,
не
жене
,
—
да
би
били
они
слободни
.
Док
оне
овде
пиште
и
вршите
саме
,
они
су
с
чочекињама
и
кафешантанским
девојкама
,
где
им
се
у
буновној
глави
порађа
срећна
мисао
да
доведу
жени
—
ортака
.
Мис
Пирсон
!
Ове
жене
имена
немају
.
Њих
зову
једним
општим
именом
:
жене
,
као
ово
около
на
клупама
:
јастуци
.
Ово
,
од
свиле
,
напуњено
памуком
,
без
душе
,
својина
је
Ибрахим-Хасан-бејева
,
а
ово
,
од
крви
и
меса
,
с
душом
,
својина
је
својих
мужева
.
Људи
им
се
зову
Шемси
,
Арслан
,
то
јест
сунце
,
лав
,
јер
целој
кући
„
светле
“
,
јер
цела
кућа
дршће
од
њих
;
а
жене
:
Зумбрит
,
Јакут
,
Ђул
,
Замбак
,
то
јест
смарагд
,
рубин
,
ружа
,
крин
:
да
њини
мужеви
драго
камење
употребе
за
прстење
или
за
дугмета
на
кошуљи
,
и
кад
им
изиђе
из
воље
да
га
замене
другим
;
да
цвеће
метну
за
појас
или
у
рупицу
од
капута
,
па
кад
увене
да
га
баце
попуњавајући
његово
место
свежим
.
Мис
Пирсон
!
Немојте
мислити
да
се
турској
женској
деци
имена
драгога
камења
и
цвећа
дају
случајно
!
У
њих
ништа
није
случајно
:
о
свему
су
мислили
,
размишљали
њини
људи
,
брутални
егоисти
!
Енглескиња
записиваше
Францускињин
говор
,
а
Ариф
и
нове
,
врло
узбуђене
,
са
сузама
у
очима
,
загрлише
је
.
После
све
пођоше
Фатми
...
Она
је
опет
била
тамо
у
куту
„
на
углед
“
;
око
ње
су
се
скупиле
друге
странкиње
.
Све
је
гледаху
дуго
,
ћутећи
,
а
после
се
опростише
с
њом
и
пођоше
да
се
код
куће
одморе
и
припреме
за
јенђе
.
Она
их
одгледа
с
оним
осмехом
што
јој
је
раширио
румено
лице
:
први
пут
не
осети
за
странкињама
празнине
,
не
учини
јој
се
да
је
остала
сама
,
—
он
је
заузео
сваки
кут
њене
душе
,
он
је
с
њом
...
Ариф-ханум
испрати
странкиње
чак
до
прве
капије
,
и
одгледавши
их
,
кроз
свитање
,
за
једним
старим
Турчином
што
ношаше
пред
њима
фењер
,
уздахну
.
Мадмоазел
Дарно
ушла
је
у
суштину
свега
што
је
око
њих
,
с
њима
и
у
њима
.
Зашто
ли
дају
женској
деци
име
Ариф
?
„
У
њих
ништа
није
случајно
.
“
И
кад
се
Мадам
Аристид
и
Мадмоазел
Дарно
окретоше
да
њу
још
једном
виде
,
она
им
направи
дубока
темена
и
ишчезе
иза
капије
.
.
Освану
четвртак
,
дан
кад
се
води
младожењи
невеста
.
Турске
жене
разишле
су
се
кад
се
добро
свануло
,
и
пошто
су
одспавале
сахат
,
два
,
обукле
су
се
у
саму
свилу
,
у
саму
кадифу
,
накитиле
се
,
силно
се
намирисале
и
дошле
:
да
дочекају
јенђе
.
У
кући-Ибрахим
Хасан-бејовој
,
и
ако
се
сву
ноћ
није
спавало
,
настала
је
журба
од
ранога
јутра
,
спрема
,
врачање
,
као
и
ноћу
,
ко
ће
да
обуче
невесту
,
ко
ће
да
је
уведе
,
ко
ће
да
је
изведе
:
све
да
би
била
срећна
у
брачном
животу
,
збиљи
коју
младе
девојке
узимају
за
шалу
и
једва
је
чекају
.
Око
подне
чу
се
зврјање
кола
,
уши
да
заглухну
:
пред
капијом
Ибрахим-Хасан-бејова
харема
заустављали
су
се
богати
екипажи
турских
богаташа
,
и
из
њих
излазиле
жене
увијене
у
чаршафе
црне
и
свих
на
свету
боја
,
које
су
трепериле
,
преливале
се
,
долазиле
једна
с
другом
у
склад
према
сунцу
што
је
бацало
зраке
читавим
великим
сноповима
:
то
су
били
сватови
с
момачке
стране
,
јенђе
.
У
двориште
су
улазиле
поред
великог
ћилима
разапетог
на
два
дирека
уз
прву
капију
,
да
онај
силан
свет
са
улице
,
људи
не
виде
жене
развијене
поређане
крај
путање
до
средње
капије
широм
отворене
,
што
су
изишле
да
свирком
и
песмом
дочекају
јенђе
,
пред
којима
је
ишла
свекрва
.
И
наједанпут
,
у
дворишту
пред
харемом
тушта
и
тама
!
Све
су
развијене
:
развијају
их
робиње
,
невестин
род
,
и
пребацују
чаршафе
преко
рамена
невестине
стрине
,
тетке
и
неких
рођака
из
Цариграда
:
све
су
само
у
хаљинама
,
разне
боје
,
кроја
и
укуса
,
с
драгим
камењем
као
да
су
га
купиле
у
Солунском
пољу
,
с
бисером
као
да
су
га
вадиле
из
Солунског
залива
.
Свекрва
,
у
љубичастој
свиленој
антерији
с
дугачким
скутом
,
с
аврапама
,
и
много
накићена
,
од
свих
је
лепша
,
стаситија
,
и
млада
,
као
да
Мурад-Джемал-беју
није
мајка
него
старија
сестра
.
Поред
ње
,
врло
озбиљне
,
готово
брижне
,
корача
њена
сестра
,
у
љубичастој
свиленој
европској
хаљини
,
насмејана
,
весела
,
и
обе
одговарају
,
у
пролазу
,
на
дубока
темена
дубоким
теменима
,
и
,
праћене
свирачицама
и
певачицама
и
оном
туштом
и
тамом
,
пролазе
мимо
црнкиње
и
црнчиће
с
цвећем
,
воћем
и
халвама
кроз
шпалир
дивно
обучених
жена
,
улазе
у
кућу
,
где
их
једна
стара
Нишлика
,
рођака
Хасан-бејова
,
по
нишком
обичају
,
кади
амбром
и
прска
ђулсуом
,
ступају
у
једну
врло
велику
собу
с
обућом
(
јер
се
у
оваквим
приликама
диже
с
пода
простирка
)
,
где
их
дочекују
невестина
мајка
и
нене
,
и
после
поздрава
седају
по
ниским
миндерлуцима
.
Свекрва
је
у
челу
,
до
ње
с
десне
стране
њена
сестра
,
с
леве
њена
рођака
дошла
из
Цариграда
за
свадбу
њена
јединца
.
И
опет
:
темена
,
темена
,
темена
!
Готово
ниједна
ништа
не
говори
,
само
се
разлеже
,
далеко
,
деф
и
песма
.
Најпосле
невестин
род
изиђе
...
А
невеста
?
Она
је
у
конаку
,
да
се
опрости
с
родом
.
У
очеву
селамлику
,
турски
намештеном
,
на
једној
црвеној
плишаној
Мондије-хануминој
наслоњачи
,
између
два
велика
огледала
,
седи
Емир-Фатма
,
у
белој
свиленој
хаљини
из
Париза
добивеној
од
младожење
и
драгог
,
шивеној
по
укусу
њене
Госпођице
,
у
белим
ципелама
,
у
белим
рукавицама
,
с
много
бисера
око
врата
,
али
не
с
европском
фризуром
,
него
расплетена
,
да
јој
у
брачном
животу
ништа
није
сплетено
,
с
дувком
од
тела
,
с
велом
,
али
не
и
с
венцем
од
мирте
или
неранџина
цвета
,
него
с
дијадемом
од
драгог
камења
.
Дијадему
јој
је
намештала
Мерсије
,
а
она
је
плакала
за
Госпођицом
и
мирисала
сестрине
руке
уместо
руку
Госпођичиних
.
Никад
није
ни
помислила
да
јој
ову
дивну
скупоцену
дијадему
,
коју
је
на
свадби
имала
још
очева
јој
прабаба
,
неће
први
пут
метнути
на
главу
њена
Госпођица
;
али
њој
је
умрла
мајка
,
те
се
није
могла
вратити
у
Солун
,
да
,
по
уговору
,
остане
у
Ибрахим-Хасан-бејовој
кући
док
му
се
кћи
не
уда
...
Према
њој
,
на
миндерлуку
,
седи
нене
,
опет
у
зеленој
свили
,
отац
и
мајка
,
стриц
и
стрина
,
тетка
и
теча
,
неке
блиске
материне
јој
рођаке
,
Цариграђанке
,
и
њен
брат
од
тетке
,
дошао
из
Цариграда
за
њену
свадбу
.
У
једном
куту
су
две
њине
старе
суседе
,
у
другом
једна
од
нових
,
она
што
изгледа
јектичава
,
Мадам
Аристид
,
Мадмоазел
Дарно
и
она
ноћашња
Енглескиња
.
Око
ње
су
Мерсије
,
црна
Ђулренги
и
бела
Ђулбејаз
(
она
страсна
бивша
робиња
коју
су
они
,
пошто
им
је
одробовала
седам
година
,
удали
за
њену
неприлику
,
једнога
богатог
старог
агу
)
.
У
дну
су
седеле
свирачице
и
чочеци
.
Она
,
малопре
изведена
,
пољубила
је
у
скут
и
у
руку
нене
и
родитеље
,
поздравила
се
с
родом
,
и
сад
седи
оборених
очију
,
бледа
и
тужна
,
јер
се
пева
тужна
песма
Растанак
,
те
су
сви
бледи
и
тужни
:
сви
плачу
осим
оца
.
Он
,
блед
,
скупио
обрве
и
подигао
главу
,
више
се
чини
да
је
љут
него
тужан
.
Она
нова
загледа
се
у
њ
.
„
Нигде
сузе
!
“
мисли
,
па
му
се
чуди
,
и
боји
га
се
.
И
ако
је
млада
,
она
је
била
код
небројено
невеста
и
мртваца
,
и
видела
је
оца
где
пољубив
мртву
кћер
не
заплака
,
па
се
није
чудила
:
умрла
„
отишла
у
Зелене
Баште
“
;
али
није
видела
оца
да
не
заплаче
кад
кћер
удаје
,
кад
се
с
њом
прашта
,
испраћа
је
мужу
.
И
једна
стара
комшика
чуди
се
.
„
О
,
сваки
плаче
,
и
најтврђа
срца
отац
,
јер
њу
,
мажену
,
не
даје
другу
него
господару
,
а
господара
има
милостивих
,
али
их
има
и
немилостивих
,
кога
данас
може
дворити
сама
,
сутра
с
ортаком
,
а
где
су
у
кући
ортаци
,
ту
се
не
пева
,
“
мисли
стара
и
брише
сузе
белим
јашмаком
са
своје
главе
.
„
Њу
,
чисту
даје
човеку
.
А
човек
слободан
и
пре
женидбе
,
и
после
,
с
упрљаним
телом
и
осакаћеном
душом
,
кад
је
љуби
испитиваће
је
,
је
ли
покривала
лице
кад
се
на
улици
срела
с
човеком
,
па
,
ако
му
се
учини
да
од
мушких
погледа
није
сачувана
,
биће
љубоморан
.
Она
ће
уздисати
крадом
,
да
он
не
чује
,
да
не
посумња
да
уздише
за
неким
који
ју
је
у
пролазу
видео
,
“
мисли
нова
и
утире
очи
белим
муслином
са
своје
косе
.
Њу
,
нову
,
од
Ибрахим-бејове
старе
комшике
раздвајају
читава
столећа
,
а
у
овоме
је
она
с
њом
једна
мисао
и
једно
осећање
.
Сви
плачу
,
па
и
невеста
.
Она
је
у
овом
интимном
и
светом
тренутку
само
нежна
кћи
и
унука
,
осетљива
женска
душа
што
се
одваја
од
оних
које
воли
и
који
је
воле
.
Плаче
,
а
крај
ње
стоји
уплакана
Мерсије
с
белим
муслином
на
глави
,
јер
у
соби
су
два
човека
пред
које
она
„
не
излази
“
,
Фатмин
теча
и
брат
од
тетке
,
па
јој
час
брише
очи
,
час
намешта
тел
,
час
подиже
какав
пали
прамен
косе
с
њенога
лепог
чела
.
Послуживање
ратлокумом
и
водом
.
Нене
и
родитеље
послужи
Фатме
остале
Ђулбејаз
.
После
,
чочеци
узеше
играти
Ибрахим-Хасан-беју
;
али
он
их
и
не
гледа
,
и
ако
му
се
врте
као
чигре
и
лете
као
пера
зовући
га
у
загрљај
...
О
,
колико
је
интиман
и
свет
овај
тренутак
,
овај
кратак
чин
из
дуге
комедије
што
се
зове
Турска
Свадба
!
Ту
није
место
онима
који
нису
невести
род
;
то
осећају
и
оне
три
хануме
и
странкиње
,
али
ниједна
не
излази
,
да
не
устају
кад
се
пева
,
да
не
прелазе
преко
собе
кад
се
плаче
.
Енглескиња
је
час-по
нешто
бележила
,
али
Ариф
јој
даде
знак
да
то
не
чини
.
Фатмина
мајка
хтеде
да
јој
окрене
леђа
,
али
се
уздржа
због
Мадам
Аристид
.
Францускињама
би
најнепријатније
,
сасвим
видеше
да
није
требало
да
су
овде
,
кад
устаде
мати
,
метну
уста
на
кћерино
ухо
и
гласним
шапатом
поче
да
је
учи
,
да
је
светује
,
да
се
потчињава
мужу
,
да
га
испраћа
,
да
му
се
обуче
и
накити
кад
зна
да
ће
кући
доћи
,
па
макар
јој
увек
и
не
било
до
тога
,
те
да
му
омили
кућа
и
она
,
како
не
би
имао
узрока
да
гледа
другу
,
или
да
јој
доведе
ортака
;
да
поштује
ону
што
јој
је
мужа
родила
и
снагу
му
дала
,
да
јој
устаје
кад
у
собу
уђе
,
да
никад
пред
њом
не
запали
цигару
...
Она
нова
разумеде
само
ово
:
„
Да
му
се
обучеш
и
накитиш
,
кћери
,
кад
знаш
да
ће
кући
доћи
,
па
макар
ти
увек
и
не
било
до
тога
...
да
не
би
имао
узрока
да
гледа
у
другу
“
.
„
Као
да
не
иде
да
му
буде
жена
,
већ
милосница
!
Срамота
!
“
помисли
и
скочи
;
па
и
остале
туђе
скочише
несвесно
и
пођоше
за
њом
јенђама
.
А
робиње
хлађаху
кјучук-хануму
лепезама
.
Ђулренги
узе
јецати
присећајући
се
:
„
О
да
остави
све
па
да
иде
за
навек
!
Ово
ми
је
јутро
било
последње
да
јој
донесем
воде
да
се
умије
и
да
с
њом
попушим
цигару
.
Истина
,
ја
ћу
ићи
с
њом
,
али
она
неће
бити
девојка
.
Како
је
то
тужно
:
сутра
жена
!
Да
је
као
у
Цариграду
да
нам
момак
у
кућу
дође
,
да
с
нама
седе
,
па
опет
тужно
:
жена
!
“
И
још
плач
,
и
песма
,
и
шаптање
,
и
световање
,
па
пољупци
,
загрљаји
,
мољење
за
опроштај
,
праштање
,
љубљење
по
челу
,
по
расплетеној
коси
,
мирисање
,
стезање
,
тапкање
и
благосиљање
.
Најпосле
,
сврши
се
:
сви
устадоше
,
а
отац
је
ухвати
благо
за
мишицу
и
поведе
је
јенђама
;
робиње
јој
носе
скут
необично
дугачак
,
Мерсије
јој
придржава
тел
,
дувак
којим
јој
је
покривено
лице
,
чочеци
полазе
испред
њих
,
звецкају
зиловима
и
певају
...
На
харемским
прозорима
из
авлије
спуштене
су
завесе
да
људи
не
би
видели
жене
.
А
жене
гурају
се
уз
прозоре
,
подижу
по
крајичак
завесе
,
једне
их
крадом
буше
и
намештају
око
:
да
виде
извођење
невесте
,
да
виде
људе
,
да
виде
тога
лепог
младића
Цариграђанина
,
брата
од
тетке
Емир-Фатми
,
и
видевши
га
,
погуркују
се
,
стежу
се
,
уздишу
,
румене
,
као
да
никада
досад
нису
виделе
нешто
што
толико
желе
да
виде
,
човека
!
...
Исправљен
као
кипарис
,
уздигнуте
главе
,
али
врло
блед
,
отац
доведе
кћер
до
улазних
врата
бацајући
преко
себе
новаца
за
који
се
узеше
грабити
црнкиње
и
црнчићи
и
турски
мушкарци
којима
се
још
допушта
да
иду
у
женски
хамам
...
Људи
се
вратише
у
селамлик
,
а
невесту
уведоше
у
харем
две
младице
с
једним
венчањем
,
с
оцем
и
мајком
.
Робиње
јој
и
даље
носе
скут
,
Мерсије
јој
придржава
дувак
,
и
,
уз
свирку
и
песму
,
одведоше
је
горе
у
ону
велику
собу
пуну
јенђа
;
приведоше
је
свекрви
.
Свекрва
,
цариградска
пашиница
,
дочека
снаху
на
ногама
с
јенђама
:
снаха
јој
направи
„
од
земље
темена
“
,
с
дувком
на
лицу
,
па
се
усправи
и
стаде
пред
њом
с
прекрштеним
рукама
.
Свекрва
извади
„
бакшиш
“
,
много
низа
крупнога
бисера
,
а
водиље
подигоше
невести
дувак
...
Лепа
пашиница
заплака
кад
виде
снаху
—
први
пут
је
виде
,
па
је
стеже
и
метну
своје
уздрхтале
усне
на
њено
мирно
чело
.
После
је
ижљуби
њена
сута
,
плачући
од
радости
и
вичући
:
„
Алла
’
1
Алла
’
!
Алла
’
!
“
,
чему
су
се
хануме
чудиле
смешећи
се
:
Мондије
да
виче
:
Алла
’
!
За
овим
је
посадише
,
опет
на
Мондије-ханумину
наслоњачу
,
метнуту
на
миндерлук
према
свекрви
.
Мало
,
па
јој
Мерсије
донесе
сребрн
послужавничић
с
ратлокумом
и
водом
,
да
послужи
свекрву
...
Кад
је
понова
села
,
свекрва
ју
је
гледала
и
плакала
.
Друге
се
свекрве
смеју
,
а
ова
плаче
.
Новима
и
Арифи
нико
није
био
ближи
од
свекрве
.
И
ако
у
антерији
,
у
аврапама
,
оне
су
у
њеној
озбиљности
,
у
њеном
бледилу
,
у
њеним
уздрхталим
уснама
,
у
њеним
сузама
,
у
њеним
тужним
и
нежним
погледима
што
почивају
на
лицу
њене
лепе
снахе
осетиле
нову
муслиманку
,
пробуђену
турску
жену
,
и
све
три
су
заплакале
кад
је
она
узела
цигару
,
не
да
пуши
,
него
да
с
димом
гута
своје
сузе
.
Тишина
.
Само
се
чују
песме
певачица
.
Хануме
,
оне
бесне
раскалашне
ноћашње
хануме
,
сад
су
озбиљне
,
горде
,
хануме
су
и
жене
,
ни
речи
не
проговарају
,
само
пуше
.
Тако
је
увек
дању
.
Оне
ноћу
полуде
,
опију
се
ноћном
тишином
,
мирисом
влажне
земље
и
месечином
...
Оне
две
водиље
одведоше
невесту
доле
у
једно
велико
предсобље
сасвим
празно
,
па
је
попеше
на
један
велики
сто
у
куту
испод
степеница
,
где
беше
опет
једна
Мондије-ханумина
наслоњача
,
и
посадише
је
.
Нагрну
силан
свет
,
разуме
се
жене
,
све
незване
,
да
је
гледају
:
буле
у
чаршафима
с
подигнутим
печима
,
Јеврејке
у
шареним
антеријама
подбрађене
зеленим
газом
,
странкиње
што
живе
у
Солуну
и
путнице
,
Енглескиње
:
платиле
једној
Јеврејки
да
их
доведе
.
Од
странкиња
што
у
Солуну
живе
,
неке
се
погуркују
,
кикоћу
гледајући
невесту
у
наслоњачи
на
столу
,
откривена
лица
,
оборених
очију
,
нему
,
с
робињама
крај
себе
које
је
хладе
грдно
великим
лепезама
.
Да
се
удаје
за
недраго
или
за
непозната
човека
,
француска
васпитаница
би
се
зацело
бунила
што
су
је
изложили
на
углед
као
робу
;
али
,
она
се
удаје
за
онога
кога
јој
је
њено
срце
изабрало
,
па
јој
се
и
најружнији
свадбени
обичај
чини
леп
,
и
воли
да
је
цео
свет
види
,
гледа
срећну
,
не
би
ли
и
сам
био
срећан
.
Тако
је
седела
скоро
до
вечерње
,
до
турске
икиндије
.
.
Лето
је
умирало
,
то
јест
премирало
,
али
није
умрло
.
Они
златни
снопови
са
сунца
падају
на
богате
екипаже
солунских
богаташа
поређане
у
дугачак
ред
дуж
Ибрахим-Хасан-бејове
куће
и
ограде
,
и
још
даље
,
далеко
,
позлаћују
сребрну
коњску
оправу
,
а
према
њима
се
сијају
коњи
сасвим
врани
,
танких
ногу
и
мале
главе
,
дугачких
репова
,
што
осећају
да
ће
скоро
поћи
и
фрчу
.
У
дворишту
се
ускомешало
,
чује
се
жагор
и
кикот
,
пригушен
смех
.
С
минара
Алаџа-Имарета
разлеже
се
„
Аллах
екбер
“
и
губи
се
у
висину
под
плавим
небом
.
Уска
улица
,
дугачка
,
закрчена
је
колима
и
светином
:
чалме
се
беле
као
висибабе
,
фесови
се
црвене
као
булке
.
И
богато
и
сирото
,
и
муслиманско
и
хришћанско
,
јеврејско
,
циганско
,
све
што
није
звато
на
свадбу
,
скупило
се
око
Ибрахим-Хасан-бејове
куће
да
гледа
сватове
.
А
шта
ће
да
види
?
Хануме
се
завиле
још
у
авлији
,
чак
и
лице
покриле
,
и
излазе
,
пењу
се
у
затворена
кола
.
Невеста
истина
развијена
,
али
кола
,
притерана
уз
капију
,
заградише
се
дебелим
дамаском
,
и
нико
је
не
виде
кад
изиђе
и
кад
се
увуче
с
тетком
,
Ариф-ханумом
и
робињом
Ђулренгијом
у
затворена
кола
с
вратаоцима
на
којима
су
поврх
стакла
шарене
дашчице
.
Једна
кола
одјурише
:
у
њима
је
свекрва
са
сестром
;
остала
пођоше
ходом
,
и
застајкиваху
,
јер
не
могаху
даље
од
силног
света
.
Врева
је
заглушивала
уши
сватовима
;
с
времена
на
време
чуло
се
понеко
промукло
„
јашас'н
“
.
И
пролазиле
се
улице
,
уличице
,
лево
,
десно
,
узбрдо
,
низбрдо
док
се
није
сишло
у
чаршију
,
да
се
застане
,
да
се
одгуши
,
па
да
се
продужи
пут
преко
Хамидије
,
и
дуж
целог
Молоса
,
закрченог
светом
,
где
је
море
ударало
снажно
и
ритмично
,
и
запљускивало
пеном
кола
,
као
да
поздравља
сватове
;
па
скренуше
поред
Олимпос-Паласа
и
Хотела
д
’
Англетер
,
па
потераше
у
другу
чаршију
,
у
чаршије
откривене
и
покривене
,
па
зађоше
према
Ћемер-Капији
:
свет
,
трговци
дућанџије
и
они
с
коњима
и
магарцима
,
и
улични
продавци
свега
и
свачега
,
све
је
застајало
,
заустављао
се
саобраћај
:
гледало
се
солунско
турско
богатство
на
искићеним
колима
,
на
богатој
коњској
оправи
,
на
кочијашима
,
на
робовима
дилаверима
,
и
захорило
се
,
наједанпут
,
изненада
,
из
стотине
грла
као
из
једног
:
„
Јашас’н
!
“
,
а
опали
дућани
тресли
су
се
од
силних
кола
која
су
зврјала
,
шкрипала
,
пуцала
по
крупној
неравној
чаршиској
калдрми
,
и
најпосле
се
зашло
за
угао
једне
старе
џамије
с
чијим
се
минаретом
пео
у
небо
један
кипарис
,
и
пошло
се
уз
брдо
,
уз
велико
брдо
,
ишло
кроз
Стари
Солун
,
начичкан
трошним
зградама
са
софама
и
кафезима
...
А
кад
се
стиже
до
близу
Алаџа-Имарета
,
застаде
се
...
Коњи
су
нестрпљиво
фркали
и
лупали
новим
потковицама
,
а
дилавери
,
у
крутим
огрлицама
,
рединготу
и
фесу
,
отварали
су
вратаоца
с
кола
,
и
пружали
ханумама
уместо
руку
мишице
:
оне
су
ослањајући
се
на
те
мишице
излазиле
из
кола
покривена
лица
,
нечујно
,
и
улазиле
у
Нурије-ханумино
двориште
поред
ћилима
на
капији
разапетог
на
дирецима
.
„
Mon
Dieu
!
“
узвикиваше
срећна
Нурије
кад
јој
уђе
Емир-Фатма
у
двориште
.
где
насташе
силне
враџбине
,
да
би
она
с
њеним
сестрићем
била
срећна
.
И
не
хтевши
јој
открити
лица
,
љубљаше
јој
дувак
с
њега
,
узимаше
крајеве
с
њене
дугачке
тешке
косе
,
па
их
меташе
себи
на
лице
и
тепаше
им
.
Свекрва
је
од
узбуђења
јецала
а
нити
је
додирнула
снахи
дувак
ни
косу
,
као
да
је
била
нека
грешница
,
па
да
не
обесвети
свето
...
„
Mon
Dieu
!
“
узвикну
још
срећнија
Нурије
кад
се
међу
женама
,
сасвим
развијеним
,
виде
човек
,
мушко
,
диван
младић
,
израстао
као
кипарис
,
у
црним
хаљинама
,
фраку
,
с
дубоко
изрезаним
прсником
,
и
белом
машном
,
у
белим
рукавицама
...
Рукавица
му
је
само
на
десној
руци
,
гологлав
је
.
Зар
је
то
Турчин
?
Леп
!
Очи
су
му
данас
јасно
плаве
,
од
задовољства
.
Он
нема
очију
за
развијене
жене
,
него
за
ону
с
дувком
...
Њој
потрча
.
Она
га
не
виде
,
али
га
осети
,
па
задрхта
,
и
прво
јој
дође
да
се
гласно
насмеје
,
после
да
заплаче
.
Он
јој
ухвати
левом
руком
десну
руку
,
пољуби
је
.
Кроз
жене
забруја
нешто
као
звоно
.
То
су
њини
гласови
,
гласови
чуђења
и
радости
,
глас
њине
душе
.
Да
муж
жену
пољуби
у
руку
!
А
француска
васпитаница
Туркиња
Фатма
,
какву
већу
срећу
тражи
од
брачног
живота
!
Она
је
о
овоме
сањала
и
ноћу
и
дању
.
Он
јој
за
виђење
даде
једну
златну
кутију
пуну
„
просута
"
бисера
,
и
брзо
јој
диже
дувак
:
очи
им
се
сретоше
,
душе
им
се
пољубише
:
и
њој
и
њему
душа
је
била
на
уснама
...
Он
хтеде
нешто
да
јој
говори
,
да
је
поздрави
ваљда
добродошлицом
,
па
,
чудно
узбуђен
,
не
мога
,
само
промуца
:
„
Oh
ma
mie
!
“
...
=
=
=
=
=
=
=
=
Сутрадан
је
Фатма
преседела
између
два
велика
огледала
,
у
Нурије-ханумином
салону
искићеном
од
горе
до
доле
спремом
,
даровима
.
Лепота
!
То
су
Фатмини
дарови
.
Жене
су
долазиле
,
седеле
,
гледале
дарове
,
и
њу
,
изложену
као
њени
дарови
,
као
њена
богата
спрема
,
као
њено
одело
.
А
она
,
опет
с
оним
осмехом
што
јој
је
раширио
зарумењено
лице
,
мислила
је
:
„
Гледајте
ме
,
и
будите
срећне
као
што
сам
ја
срећна
!
“
XИ
Емир-Фатма
шета
као
голубица
по
кући
Мурад-Джемалове
тетке
а
своје
сут-ане
,
па
јој
се
чини
да
није
у
граду
где
се
родила
и
одрасла
,
него
негде
далеко
,
у
једном
од
њој
непознатих
градова
,
где
су
жене
,
по
њеном
мњењу
,
овако
срећне
.
Нарочито
јој
се
чини
да
је
у
неком
француском
граду
,
што
непрестано
говоре
француски
.
Мондије-ханум
започиње
(
и
осећа
се
задовољна
како
није
скоро
)
.
Час-по
па
се
Фатми
учини
да
је
у
земљи
где
су
од
љубави
умрли
Ромео
и
Јулија
.
Али
њој
није
потребан
нож
ни
отров
,
јер
онај
кога
она
воли
,
муж
јој
је
.
Он
јој
прича
,
откад
је
воли
а
никад
је
не
помену
пред
друговима
,
бојећи
се
да
се
не
насмеју
,
да
нешто
не
рекну
„
као
људи
“
и
обесвете
његова
најсветија
осећања
...
Прича
јој
да
му
религиозна
осећања
нису
била
будна
,
јер
је
дуго
био
у
Европи
,
и
да
му
их
није
могла
пробудити
ни
најдужа
молитва
у
џамији
,
а
пробудила
их
је
љубав
.
—
Ја
ћу
те
звати
„
Фатма
"
,
јер
то
је
име
носила
кћи
нашега
Пророка
,
слободна
:
разговарала
се
с
људима
.
—
Зар
би
ти
волео
да
говорим
с
људима
?
Он
на
ово
питање
не
хте
одговорити
,
већ
поче
,
врло
узбуђено
:
—
Фатма
,
кад
сам
пролазио
мимо
вашу
кућу
,
клецала
су
ми
колена
,
и
појурила
би
ми
у
лице
сва
крв
,
кад
бих
год
бацио
очи
у
ваше
кафезе
...
Гледам
их
и
мислим
:
„
Боже
,
кроз
њих
гледају
њене
очи
!
“
Па
праг
од
ваше
капије
.
.
„
На
њега
стаје
њена
нога
!
“
У
свему
вашем
волео
сам
тебе
,
у
кући
,
у
оградном
зиду
,
у
капији
,
у
халки
на
капији
...
„
Ову
халку
хватала
је
њена
рука
!
“
...
у
кипарису
над
вашим
кровом
,
у
смокви
с
гранама
преко
тејзиног
зида
,
у
твом
оцу
,
у
вашем
дилаверу
,
у
робињи
,
и
у
једној
сиротој
кадуни
што
је
од
вас
долазила
нама
редовно
,
у
вашим
колима
,
у
коњима
и
,
опрости
,
—
у
оном
вашем
великом
псу
...
У
свему
вашем
,
у
сваком
из
ваше
куће
волео
сам
тебе
,
или
све
то
волео
сам
због
тебе
.
Фатма
,
ми
муслимани
можемо
волети
.
И
пошто
је
сву
ижљуби
,
рече
:
—
Зашто
само
ћутиш
?
А
она
проговори
:
—
Кад
бих
говорила
,
ја
бих
муцала
.
Мени
срећа
затвара
уста
.
—
А
ја
у
две
прилике
много
говорим
:
кад
сам
срећан
и
кад
сам
...
поче
он
,
па
не
доврши
.
—
И
кад
си
?
упита
она
радознало
,
а
он
јој
на
то
питање
не
одговори
,
већ
јој
поче
причати
како
му
је
било
кад
су
се
оно
једанпут
срели
на
улици
.
—
Ромео
је
говорио
Јулији
,
кад
је
наслонила
своје
бело
лице
на
руку
:
O
,
that
I
were
a
glove
upon
that
hand
That
I
might
touch
that
cheek
.
А
ја
сам
помислио
,
кад
ти
спусти
вео
сревши
се
са
мном
:
„
О
,
да
сам
ја
тај
вео
на
тој
глави
,
да
бих
могао
додирнути
то
чело
и
то
лице
и
та
уста
!
“
Па
пошто
је
пољуби
у
чело
,
у
лице
,
у
уста
,
нежно
рече
:
”
—
Је
ли
,
душо
,
шта
си
ти
онда
мислила
?
—
Ја
нисам
мислила
ништа
.
Ја
сам
само
осећала
.
—
Како
сам
видео
тебе
,
ја
друге
жене
нисам
ни
погледао
.
Гонџеђули
и
Ђулренги
,
то
нису
жене
него
робиње
,
а
тетка
је
тетка
,
мајка
је
мајка
...
Ах
,
моја
несрећна
мајка
!
Њу
то
врло
изненади
,
и
уозбиљивши
се
упита
:
—
Зашто
је
она
несрећна
,
кад
си
јој
ти
срећан
?
Али
он
избеже
да
одговори
,
љубљењем
.
Ниједно
место
на
лицу
,
на
рукама
,
на
грлу
,
у
коси
,
не
остаде
јој
непољубљено
,
и
она
се
збуни
и
више
га
не
упита
,
зашто
му
је
мајка
несрећна
.
Он
се
из
куће
не
миче
,
из
собе
не
излази
,
те
цела
кућа
осећа
да
овде
има
муж
и
жена
што
се
воле
,
и
што
су
се
узели
пре
неки
дан
.
Робиње
мисле
:
„
Благо
њој
!
Како
је
срећна
она
жена
којој
је
муж
и
драги
један
исти
човек
!
Не
крије
се
кад
га
дочекује
и
испраћа
,
не
стиди
се
кад
из
собе
изиђе
сва
малаксала
од
његова
миловања
,
на
лицу
и
грлу
с
трагом
од
његових
пољубаца
...
Благо
њој
!
“
Па
се
грабе
која
ће
је
послушати
,
и
,
додајући
јој
оно
што
је
затражила
,
додирнути
руком
њену
срећну
руку
,
или
,
у
хитњи
,
дотаћи
се
телом
њеног
срећног
тела
...
Како
су
њих
двоје
заједно
,
робињама
се
непрестано
чини
празник
,
и
сваки
час
се
издвајају
и
нешто
шапћу
,
а
на
лицу
им
се
огледа
некакво
необично
задовољство
...
Понекад
,
њих
двоје
ништа
не
говоре
,
а
разумеју
се
:
она
хоће
да
помирише
цвет
он
јој
поднесе
своје
лице
;
он
појми
да
омилује
Памука
,
она
му
пружа
своју
руку
.
Она
још
не
погледа
кроз
одшкринуте
шалоне
,
не
сети
се
да
погледа
,
јер
за
њу
улица
не
постоји
:
што
год
постоји
на
свету
,
то
је
у
овој
кући
,
у
њој
.
А
он
не
помишља
на
кафану
,
где
му
је
толико
друштво
,
и
ако
је
од
њине
свадбе
прошло
месец
дана
...
Али
данас
,
он
осети
нешто
као
умор
,
као
досаду
...
Кад
би
мало
изишао
?
...
И
наједанпут
,
он
се
окрете
тетки
и
рече
:
—
Да
изиђем
...
с
Фатмом
,
тејзе
?
Тетка
му
се
зграну
:
—
О
Фатмом
?
!
Шта
би
рекао
свет
!
...
Као
ђаури
,
или
Јевреји
...
И
Донме
,
што
се
готово
развиле
,
још
нису
почеле
улицом
с
људима
.
И
шта
би
рекли
старотурци
?
—
Па
зар
никад
с
њом
да
пе
пођем
!
?
—
Можеш
.
.
њеним
родитељима
,
кроз
капиџик
...
—
Као
милосник
с
милосницом
.
.
да
нас
нико
не
види
!
...
Да
изиђемо
па
затвореним
колима
,
у
поље
,
не
по
вароши
?
—
По
мени
,
чедо
,
и
на
отвореним
,
и
пешице
,
по
чаршији
,
испод
руке
ти
њу
да
ухватиш
;
и
у
вече
да
идете
у
башту
код
Бејаз-Куле
,
да
слушате
музику
и
гледате
биоскоп
;
али
по
оним
затуцаним
,
нарочито
старотуркињама
,
што
би
вас
пљунуле
усред
очију
,
или
би
вас
лупиле
сунцобраном
по
глави
...
Па
бар
да
сте
на
Јалијама
,
у
Новом
Солуну
,
где
су
толике
Донме
,
и
пуно
нових
,
наше
вредне
жепе
;
али
у
старом
...
У
гору
и
камен
!
Он
се
буни
:
—
У
Европи
се
сме
с
љубазницом
,
овде
се
не
сме
са
женом
!
Саме
иду
као
.
.
У
Цариграду
свуд
иду
,
па
све
саме
,
а
безочници
из
овога
гадног
режима
дирају
их
,
штипају
их
,
намигују
им
.
.
Кад
сам
дошао
из
Европе
па
ово
видео
,
ја
сам
мислио
да
то
нису
жене
„
цомме
ил
фаулт
“
,
већ
.
.
пуштене
из
неке
рђаве
куће
...
И
оне
продужују
пут
ћутећи
!
...
Па
и
људи
ћуте
,
они
који
су
протеривани
у
Европу
.
Нурије
узвикну
:
—
За
Божју
љубав
,
махни
се
политике
?
Мајка
га
утишаваше
,
говорећи
му
:
—
Седи
с
Емиром
,
сине
,
читај
јој
,
причај
јој
;
ти
си
свет
прошао
и
много
видео
.
—
Читај
,
причај
,
данас
,
сутра
,
прексутра
:
једно
те
једно
,
говораше
он
љутито
,
па
оде
у
њину
собу
.
—
Да
никад
с
тобом
не
изиђем
!
Глупост
!
Лудост
!
„
Да
изиђу
!
"
...
Њој
то
ни
на
намет
није
пало
.
Али
он
се
брзо
умири
;
чим
осети
њу
,
метну
своју
главу
на
њене
груди
.
Кад
му
је
глава
на
њеним
грудима
,
он
ћути
,
жмури
,
те
је
и
осећа
и
гледа
је
духовним
очима
,
и
жели
да
се
из
овога
слаткога
сна
никад
не
пробуди
;
држи
њену
руку
у
својој
,
и
чини
му
се
да
је
у
тој
малој
ручици
он
,
његова
душа
.
Он
је
нежан
,
питом
,
воли
да
се
мази
као
дете
око
жене
што
за
њ
има
нежности
и
љубави
...
„
Боже
,
ја
не
бих
могао
без
ових
груди
,
без
ове
топлине
и
мириса
!
“
мисли
и
јаче
се
уз
њу
припија
,
диже
јој
ручицу
и
меће
је
на
своја
уста
,
и
наједанпут
,
нити
осећа
њену
руку
ни
своја
уста
:
у
свему
је
он
,
његова
душа
...
Цео
свет
ни
воли
подједнако
ни
жали
;
друкчије
исказују
љубав
и
нежност
једни
,
друкчије
други
.
Једни
срећни
мисле
да
је
срећа
станац
камен
,
други
да
је
крилата
жена
.
И
Джемал
је
замишља
као
крилату
жену
,
те
кад
је
најзадовољнији
,
кад
се
осећа
и
сувише
срећан
,
он
се
сети
њених
крила
,
па
му
кроз
срце
пројури
нешто
као
нож
.
Колико
је
воли
,
чак
не
да
да
је
послушају
робиње
.
Он
јој
завије
цигару
,
он
запали
и
повуче
два
три
дима
,
па
је
пружи
њој
,
молећи
је
:
кад
мало
попуши
да
му
је
врати
...
послужи
је
кафом
:
из
једног
филџана
пију
обоје
...
дању
је
облачи
,
кити
;
у
вече
јој
узима
цвеће
из
косе
,
па
га
затвара
у
једну
ваздан
кићену
кутију
,
где
су
му
друге
реликвије
од
ње
,
жене
му
и
драге
,
па
је
расплете
,
раскопча
јој
гривне
и
хаљину
...
Не
слуша
је
што
зна
ово
:
„
колико
гора
висока
да
је
,
преко
ње
пут
бива
;
а
човек
везир
нек
је
,
својој
драгој
роб
бива
,
“
него
је
слуша
што
га
тера
нешто
из
њега
,
чему
он
не
зна
имена
.
Поред
овога
још
је
слуша
:
ако
јој
падне
махрама
,
он
јој
је
дохвати
;
ако
хоће
да
обуче
ћурак
,
он
јој
га
придржи
.
Она
се
овоме
радује
као
оном
поздраву
на
Јалијама
,
и
што
је
пољубио
у
руку
„
на
виђењу
“
:
и
с
тога
јој
се
чини
да
је
он
диже
над
собом
.
Али
њој
је
у
крв
ушло
:
човек
је
старији
и
муж
је
господар
,
те
кад
год
он
у
собу
уђе
,
она
му
устане
;
он
,
да
би
јој
доказао
да
у
том
њеном
устајању
види
нежност
а
не
потчињеност
,
притрчава
јој
и
љуби
је
у
руку
.
Што
јој
дохвата
махраму
,
што
јој
придржава
ћурак
,
све
то
њој
ништа
није
према
ономе
што
јој
свашта
прича
као
другу
,
као
човеку
...
Прича
јој
о
Европи
много
штошта
што
она
у
романима
није
читала
,
казује
јој
о
школи
,
ређа
јој
шта
је
све
читао
...
„
Боже
,
са
мном
као
с
другом
!
Не
сматра
ме
за
нижу
од
себе
,
и
не
мисли
:
зар
ће
то
она
разумети
—жена
?
“
Никад
јој
не
рече
:
„
То
није
за
жене
“
,
или
:
„
Е
,
жене
,
шта
оне
знају
!
“
Ово
му
је
све
из
Европе
;
а
да
ли
има
што
из
Азије
,
из
своје
отаџбине
,
Турске
?
„
Нема
ништа
:
ја
бих
то
досад
опазила
.
“
И
сва
срећна
окрене
му
се
,
слуша
га
,
а
после
му
казује
шта
је
она
учила
и
читала
.
Кад
засити
чула
,
он
потражи
хране
души
:
музику
,
књиге
нарочито
књиге
.
Она
би
њега
слушала
не
проговоривши
задуго
о
љубави
;
али
он
,
засићен
књигама
,
враћа
се
на
љубав
,
почињући
разговором
,
завршујући
пољупцима
...
—
Душо
,
јеси
ли
видела
ону
шарену
кутију
?
...
У
њој
је
све
твоје
,
цвеће
...
и
чини
ми
се
да
би
то
свето
обесветиле
чак
и
очи
моје
мајке
,
зато
сам
затворио
.
Она
осети
да
говори
искрено
,
па
од
радости
заплака
.
—
А
где
су
,
душо
,
моја
писма
?
Она
поцрвене
,
збуни
се
,
па
рече
:
—
Прво
их
саших
...
у
јастук
,
па
после
...
бојала
сам
се
да
.
.
спалила
сам
их
,
и
пепео
сам
ушила
У
хамајлију
.
Не
каза
где
јој
је
хамајлија
;
али
,
њему
то
каза
љубав
,
те
је
раскопча
,
нађе
свилену
хамајлицу
емир-боје
на
њеним
грудима
,
па
је
подиже
,
и
то
место
где
је
била
она
,
прво
пољуби
,
после
додирну
челом
.
—
Никад
се
нисам
осетио
толики
муслиманин
кад
сам
прошао
поред
џамије
,
као
кад
сам
прошао
поред
ваше
куће
.
Кад
је
неко
изустио
:
„
љубав
“
,
ја
сам
видео
тебе
.
.
И
после
је
испитује
кад
га
се
највише
сећала
,
кад
је
била
сама
или
с
другарицама
.
Она
му
прича
како
јој
је
било
кад
га
је
срела
,
и
да
је
увек
желела
изићи
,
само
не
једанпут
,
кад
је
чула
да
он
није
у
Солуну
.
„
Годину
дана
да
ниси
дошао
,
годину
дана
не
бих
изишла
:
што
да
изиђем
кад
се
не
надам
да
ћу
видети
тебе
?
!
“
...
И
он
тај
слатки
разговор
завршава
,
затварајући
јој
уста
устима
.
.
О
свачему
говорише
,
само
не
о
њеној
првој
прошевини
:
ни
једно
ни
друго
не
смедоше
ни
сетити
се
тога
.
Отац
јој
долази
петком
,
нене
и
мајка
сваки
дан
,
а
њу
виде
у
три
дана
једанпут
.
„
Ах
,
Mon
Dieu
,
да
их
не
дирамо
.
.
млади
,
“
вели
тетка
.
—
„
Да
Бог
да
им
довека
било
овако
“
,
прихвата
Джемалова
мајка
и
уздише
.
А
њене
прије
не
питају
је
зашто
уздише
.
Зашто
да
је
питају
?
Погубила
децу
,
остала
с
једним
...
Сафет
говори
Нурији
:
„
Мој
пријатељу
,
усрећила
си
ми
јединицу
—хвала
ти
!
“
Тад
иде
у
комшилук
,
па
се
хвали
као
ниједна
мајка
:
„
Зет
ми
још
није
у
кафану
отишао
и
не
зна
шта
је
кафана
;
од
жене
се
не
одваја
;
по
кући
се
ори
песма
од
јутра
до
мрака
,
само
певају
као
тице
“
.
Жене
се
погледају
,
и
подсмевају
...
А
кад
дође
Мерсије
,
Фатми
јаве
;
кад
се
састану
,
Фатма
је
загрли
али
не
пољуби
,
и
не
помирише
:
како
да
је
пољуби
кад
су
јој
на
уснама
његови
пољупци
,
и
како
да
мирише
њено
лице
кад
је
мирисала
његово
!
Мерсије
је
млада
,
али
је
Туркиња
,
те
свега
се
сећа
и
не
замера
својој
другарици
,
само
је
лукаво
испитује
:
шта
све
има
.
—
О
,
много
!
.
.
о
чему
ни
појма
нисам
имала
,
кад
сам
седела
с
тобом
загрљена
с
лицем
на
лицу
.
И
та
једна
реч
много
,
Мерсији
је
више
од
бог
зна
коликог
причања
.
—
О
,
Емир
,
кад
само
помислим
:
„
Она
је
жена
,
“
говори
,
а
у
томе
се
зачује
његов
ход
.
—
Ето
га
!
узвикне
Фатма
радосно
и
скочи
:
кроз
отшкринута
врата
гледа
га
целом
душом
а
не
пушта
га
унутра
,
док
Мерсије
не
покрије
косу
...
Лепа
девојка
запламти
се
у
лицу
,
а
ни
речи
не
проговара
,
не
уме
пред
човеком
.
.
А
кад
је
сестра
испраћа
,
она
вели
:
—
Душо
Емир
,
ја
ти
се
нећу
удавати
;
јер
,
колико
је
год
љубави
на
свету
,
све
је
код
тебе
,
ништа
није
остало
за
другога
.
Емир
је
тада
пољуби
и
каже
:
—
Пољубила
сам
те
устима
где
су
пољупци
љубави
.
Мерсију
ово
силно
узбуди
,
и
иде
кући
,
да
тамо
мисли
на
пољубац
младе
женице
...
Један
дан
,
она
се
изгуби
кад
Джемал
своју
жену
пред
њом
пољуби
.
Пољубац
млада
и
лепа
човека
,
Европљанина
,
каквог
и
она
жели
за
мужа
,
опече
је
као
да
је
пао
на
њена
уста
;
али
од
тога
дана
она
не
отиде
сестри
,
и
ако
ју
је
звала
,
и
ако
за
њу
,
за
њену
душу
,
више
није
постојало
друго
место
до
ово
где
су
Джемал
и
Фатма
.
Од
оних
које
Фатма
врло
воли
најређе
се
виђа
у
Нурије-хануминој
кући
Ариф-ханум
.
Дође
свега
трипут
,
и
ако
је
од
свадбе
толико
прошло
;
само
једанпут
виде
Фатму
,
и
то
случајно
;
све
неће
да
је
узнемирује
,
да
је
буди
из
спа
,
толико
лепог
,
а
који
траје
тако
кратко
,
и
не
снива
се
двапут
.
Данас
је
петак
.
У
Нурије-хануминој
кући
је
пуно
жена
,
старих
али
и
младих
,
које
су
дошле
ради
Фатме
.
Али
Фатме
нема
међу
њима
;
она
се
још
не
одваја
од
Джемала
.
Нурије
само
ћути
,
уозбиљила
се
;
а
кад
кроз
прозор
спази
Арифу
,
она
похита
пред
њу
и
у
предсобљу
јој
нешто
шапташе
на
ухо
.
Ариф
скиде
чаршаф
и
пече
,
а
преко
косе
пребаци
Нуријин
башјорти
,
и
оде
у
собу
младенцима
.
Они
су
обично
у
соби
где
је
Мондије-ханумин
bureau
,
књиге
,
слике
,
Фатмина
библиотека
и
клавир
.
Свираху
у
четири
руке
Reproche
d'Amour
,
срећни
што
они
један
другог
немају
за
шта
прекорети
и
у
томе
уђе
Ариф
по
турски
—
без
куцања
.
Джемал
похита
у
другу
собу
да
обуче
капут
,
а
гошћа
рече
:
„
Ето
Европљанин
!
Наши
би
нас
дочекали
и
у
гаћама
“
.
Кад
се
Джемал
врати
,
она
седе
,
пита
се
с
њим
и
рече
:
—
Аман
,
децо
,
где
сте
?
Они
се
погледаше
и
поцрвенеше
.
—
Другима
месец
има
четири
недеље
;
вама
шест
...
Оно
истина
,
меден
и
треба
да
је
мало
дужи
,
али
овако
дуг
...
Они
се
понова
погледаше
и
поцрвенеше
.
—
Јагње
Джемал-беј
,
ти
треба
да
изиђеш
...
у
чаршију
,
с
друговима
...
Иди
на
ваздух
...
Све
у
соби
,
толико
време
,
па
си
побледео
...
и
ослабео
си
...
—
Али
,
ханум-тејзе
,
без
Фатме
,
ја
...
узе
он
муцати
.
—
Ако
мислиш
с
њом
,
ти
никад
нећеш
изићи
,
или
бар
не
скоро
.
Па
како
би
да
си
у
служби
,
да
имаш
какав
посао
?
Са
женом
се
не
може
ни
у
Европи
у
суд
,
школу
...
А
кад
се
састанете
после
једног
сата
или
два
,
милост
.
.
још
већа
.
Он
само
чује
:
„
Па
како
би
да
си
у
служби
,
да
имаш
какав
посао
?
“
и
би
му
веома
тешко
,
застиде
се
...
највише
од
Фатме
,
и
на
њено
велико
изненађење
,
одмах
се
спреми
да
изиђе
...
Она
му
устаде
,
и
не
рекавши
ни
речи
,
испрати
га
само
до
собних
врата
:
даље
је
ноге
нису
носиле
.
И
учини
јој
се
као
да
се
нешто
свршило
,
дође
јој
да
се
поклопи
на
диван
па
да
закука
.
Ариф
то
опази
и
рече
:
—
Емир
,
очи
моје
,
хајде
гостима
.
Нурије-ханум
каже
:
смеју
ти
се
,
и
,
наравно
,
криво
јој
је
.
И
после
,
све
с
њим
,
досадиће
му
се
,
заситиће
се
.
—
Ах
,
слатка
тејзе
,
он
мени
никад
не
би
...
нити
бих
ја
...
—
Он
теби
не
би
,
јер
ти
си
жена
.
Човек
је
...
друкчији
је
он
.
И
после
,
не
заборави
да
си
у
Турској
,
да
си
Туркиња
.
Ту
су
и
младе
жене
,
дошле
због
тебе
,
па
што
се
кроз
прсте
гледало
невести
,
то
се
замера
жени
.
—
Па
нисмо
непрестано
сами
...
госпођа
мајка
,
сута
,
нене
,
моја
мајка
,
Мерсије
.
—
Мерсије
?
—
Слатка
Мерсије
!
Она
као
с
братом
.
—
Ааа
!
Ми
не
можемо
као
с
братом
с
туђим
човеком
.
Зато
нам
није
крива
вера
,
него
друштвено
уређење
.
—
Зар
мој
муж
мојој
сестри
туђ
?
!
—
Зет
,
што
и
ништа
.
Млад
,
леп
,
мушко
:
она
га
није
познавала
,
и
није
с
човеком
седела
,
осећала
да
је
гледа
.
И
после
,
то
је
човек
—
ваш
сан
,
идеал
,
Европљанин
,
Француз
;
она
слуша
кад
он
говори
француски
.
—
Тејзе
,
ти
си
заборавила
њену
тајну
!
Седела
је
с
оним
што
говори
к-к
,
тако
тврдо
.
—
Једанпут
само
,
и
више
га
није
ни
видела
:
отишао
...
то
јест
протеран
у
Европу
.
Кад
јој
није
туђ
,
што
пред
њим
меће
башјорти
?
Наши
обичаји
:
забрањено
.
А
што
је
забрањено
...
Може
бити
те
пред
њом
љубио
?
—
Па
...
једанпут
.
.
—
То
је
лудост
од
њега
.
А
ти
...
Пред
младом
муслиманском
девојком
да
се
љуби
мушко
и
женско
!
...
—
О
,
Боже
,
па
...
узе
она
збуњено
,
постиђена
.
Сад
ње
више
нема
,
а
ја
не
знам
,
је
ли
паметна
.
—
Паметна
је
.
Други
пут
о
томе
.
А
сад
,
Емир
,
изићи
да
ти
се
не
смеју
.
—
Кад
помислим
,
слатка
тејзе
:
ово
је
јава
!
—
То
је
сан
,
и
проћи
ће
брзо
као
сваки
сан
.
—
Тејзе
,
онда
ти
никад
никога
ниси
волела
!
.
.
Зар
да
прође
?
!
Ооо
!
Никад
,
никад
!
Вечност
није
нешто
што
пролази
.
Увек
ће
ми
бити
овако
:
ја
то
осећам
.
—
Неће
тако
,
душо
;
али
ипак
добро
.
Сад
се
волите
,
и
волећете
се
;
биће
деце
,
волећете
децу
;
нестаће
страсти
,
настаће
навика
:
ви
нећете
моћи
један
без
другога
;
и
најпосле
,
кад
остарите
,
од
мужа
и
жене
биће
два
друга
,
од
драгог
и
драге
два
пријатеља
.
—
Тејзе
!
И
ја
га
пустих
,
оде
!
рече
с
пуно
бола
и
поче
плакати
.
—
Не
!
поцрвенеће
ти
очи
,
па
ће
наше
жене
помислити
да
си
се
с
њим
свађала
.
Ти
знаш
наше
жене
.
А
овде
су
све
женски
конзервативци
и
реакционари
,
чланови
срамног
режима
.
Али
да
оставим
политику
:
од
ње
нас
већ
заболела
глава
.
Лудост
!
Па
то
мора
једанпут
бити
.
И
после
,
ти
треба
да
се
навикаваш
без
њега
:
иде
Рамазан
.
Рамазан
!
...
Она
га
се
није
ниједанпут
сетила
,
а
тек
што
није
дошао
!
...
Уз
Рамазан
досад
није
била
жена
.
Јако
побледе
,
усне
јој
поплавеше
;
учини
јој
се
као
да
се
сасвим
сврши
нешто
бескрајно
пријатно
,
мило
.
—
Душо
,
јагње
,
хајде
одмах
гостима
,
обучена
си
.
Ту
су
и
Зехра
и
Несиме
,
твоје
другарице
:
ред
је
да
изиђеш
.
Она
с
разбијеним
срцем
пође
;
не
погледа
се
у
огледалу
,
а
и
за
кога
?
.
.
С
другарицама
је
седела
,
и
разговарала
се
,
на
Нурије-ханумину
клавиру
одсвирала
је
две
стране
романсе
без
речи
:
Свршило
се
и
Први
Бол
.
Од
кога
је
то
,
чије
је
,
ни
на
шта
није
мислила
,
већ
је
свирала
,
сва
унесена
у
лепе
арије
:
тонови
су
се
преливали
,
звуци
час
дрхтали
час
жуборили
,
разумеле
се
речи
,
јецање
,
сузе
,
прсти
су
јој
преко
дирака
летели
.
Чак
и
они
фанатици
,
„
женски
конзервативци
“
,
у
овој
силно
нежној
,
страној
арији
Први
Бол
,
осетиле
су
душу
не
онога
чија
је
она
,
већ
ове
младе
лепе
жене
,
па
су
плакале
.
Свршило
се
!
.
.
Први
бол
!
...
Гости
се
разиђоше
пре
сунчева
захода
.
—
Емир
,
рече
јој
сута
,
обуци
другу
хаљину
,
накити
се
:
сад
ће
ти
доћи
муж
.
И
не
заборави
,
Емир
,
да
никад
пе
треба
да
га
дочекаш
у
оној
хаљини
у
којој
си
га
испратила
.
Јер
и
ако
си
иста
,
изгледаћеш
му
као
друга
.
Ми
морамо
да
им
се
гиздамо
,
да
их
дочекујемо
насмејана
лица
,
да
их
испраћамо
.
Ти
си
видела
старотуркиње
,
чак
и
твоја
мајка
:
понекад
,
кад
је
у
послу
,
или
кад
јој
нешто
није
добро
,
или
није
расположена
,
ваздан
неочешљана
,
а
у
вече
:
чешља
се
,
гизда
се
,
—
доћи
ће
јој
„
Бујукбурунлија
“
...
да
му
је
увек
лепа
,
насмејана
,
да
јој
не
доведе
ортака
.
Код
ових
речи
Ариф
пљуну
,
а
Фатма
се
весело
насмеја
и
одскакута
да
се
преобуче
,
и
да
се
намирише
.
Кад
се
он
врати
,
узеше
се
здравити
грљењем
и
љубљењем
...
—
Као
да
си
дошао
с
Ћабе
,
рече
Ариф
смејући
се
,
улазећи
да
им
каже
збогом
.
Они
се
застидеше
и
пустише
се
;
Фатма
похита
да
испрати
тетку
.
—
Како
је
кратак
мој
бол
,
тејзе
,
и
како
ми
је
дугачка
радост
!
рече
и
загрли
тетку
.
—
Обично
је
обратно
.
Али
код
младих
жена
,
заљубљених
...
—
И
ништа
се
није
свршило
.
Чини
ми
се
да
је
почетак
без
свршетка
.
—
Емир
,
срце
моје
,
упамти
:
што
мање
илузија
,
то
слабије
разочарање
,
рече
Ариф
,
па
измириса
своје
сестричине
лице
,
истапка
је
и
оде
.
XИИ
Рамазан
дође
.
Први
су
дани
новембра
месеца
а
време
је
као
с
пролећа
:
зеленило
траве
је
свеже
,
киша
падне
преко
ноћ
,
а
ујутру
је
сасвим
суво
,
јер
огреје
топло
сунце
,
понеки
дан
велико
као
у
лето
.
Па
ипак
,
много
је
пријатније
него
у
лето
,
нема
несносне
летње
врућине
,
ни
прекодан
прашине
ни
у
вече
и
ноћу
комараца
.
Сад
би
хануме
шетале
поваздан
,
да
није
пост
,
Рамазан
.
По
турским
махалама
,
нарочито
у
Старом
Солуну
дању
је
пусто
,
као
да
је
све
живо
помрло
;
а
пред
вече
ври
као
у
котлу
:
размилели
се
продавци
и
слушкиње
,
настаје
спремање
за
ифтар
.
После
се
иде
на
молитву
;
са
свих
минара
окићених
кандилима
као
звездама
,
разлеже
се
„
Алла
’
екбер
“
,
и
чудно
утиче
на
оне
који
су
очекивали
„
позивање
“
с
нестрпљењем
и
много
побожности
.
То
није
пост
пред
Мухамедово
рођење
или
пред
његову
смрт
,
већ
за
испаштање
грехова
у
минулој
години
.
Уз
Рамазан
,
дању
,
ни
хлеб
,
ни
вода
,
ни
дуван
,
ни
кафа
,
чак
ни
мирисање
цвећа
а
толи
лица
;
жене
неочешљане
,
необучене
,
ненавучених
обрва
,
без
белила
,
сурме
и
бојадисања
ноката
;
прављење
од
дана
ноћ
с
фереџама
и
ћилимима
на
прозорима
,
где
није
шалона
или
капака
,
и
спавање
до
само
подне
,
да
би
дан
био
,
учинио
се
краћи
;
хамами
се
зажеле
ханума
(
истина
млађим
женама
и
девојкама
догађа
се
да
га
и
уз
пост
походе
)
;
узимање
абдеста
и
клањање
по
пет
пута
на
дан
,
а
тада
клањају
и
млади
,
па
чак
и
деца
.
Улице
су
пусте
до
вечерње
,
а
тада
оживе
као
и
куће
и
дворишта
.
Напољу
вика
продаваца
,
граја
;
по
авлијама
клепет
папуча
,
клопарање
нанула
,
лупа
сатара
:
свуд
се
спрема
за
ифтар
.
А
што
се
није
окусило
преко
целе
године
,
уз
Рамазан
се
окуси
,
једе
;
сиротнија
класа
сву
уштеду
потроши
за
јела
:
зато
су
и
штедели
.
Јела
највише
од
сецканог
меса
,
па
баклаве
па
разне
татлије
,
па
мухалебије
од
туцана
пиринча
,
па
свакојаки
ошав
,
то
јест
кувано
воће
,
па
зерде
и
пилав
.
Чује
ли
се
с
минара
језан
или
с
града
топ
,
муслимани
се
развеселе
,
па
оног
тренутка
шербет
или
коју
кап
земзема
,
ако
га
има
:
„
Агара
је
њим
угасила
жеђ
сину
Исмајилу
"
.
.
а
за
овим
цигаре
,
ко
пуши
.
После
,
клањање
па
ифтар
,
или
ифтар
па
клањање
,
ко
не
може
клањати
гладан
.
После
ифтара
прање
руку
и
уста
,
па
људи
с
фењерима
иду
у
кафану
;
жене
,
пошто
су
се
очешљале
и
обукле
,
с
фењерима
иду
у
комшилук
,
а
свака
носи
бошчицу
—
с
радом
!
Највеће
нераднице
рамазанских
ноћи
раде
:
шију
за
Бајрам
кошуљу
,
антерију
,
хаљину
себи
и
својима
,
мужу
,
деци
...
Па
песма
,
по
сву
ноћ
,
весеље
,
шала
,
облачење
у
мушке
хаљине
:
све
што
је
прекодан
забрањено
,
премда
има
кућа
где
се
рамазанских
ноћи
једе
и
ради
,
али
не
весели
,
јер
,
Рамазан
је
Рамазан
,
било
дању
или
ноћу
.
По
поноћи
топ
,
објављује
суфур
,
па
опет
седање
за
пуну
софру
.
Али
пре
тога
Цигани
,
од
прозора
до
прозора
,
с
бубњем
и
песмом
,
певају
:
Кристал
прозори
отвориће
се
,
И
нама
бакшиш
пружиће
се
;
О
,
ако
ханум
има
добро
срце
:
Њезина
кеса
одрешиће
се
...
Бакшиш
за
песму
и
свирку
добијају
петнаестог
дана
поста
и
на
Бајрам
.
Оне
с
кратком
косом
око
Касумије
и
оне
лепе
девојке
што
се
неће
удавати
,
Солуњанке
,
чак
озго
од
Муса-Бабина
Турбета
,
суседе
напуштених
турских
гробља
,
од
срца
се
обрадоваше
Рамазану
,
ноћним
поселима
,
харемским
весељима
;
али
младе
жене
,
невесте
у
меденим
месецима
,
беху
тужне
и
забринуте
:
и
оне
су
муслиманке
,
и
од
њих
ће
многе
постити
,
и
оне
треба
по
сву
ноћ
да
седе
и
да
се
веселе
са
женама
...
а
мужеви
,
њини
млади
мужеви
,
младожење
...
Оне
нису
могле
довршити
мисао
,
јер
им
се
срце
стезало
,
и
ледило
.
Фатма
је
увек
постила
,
па
и
сад
хоће
,
а
свекрва
јој
забринуто
говори
:
—
Хоћеш
да
постиш
,
чедо
.
Остави
се
,
ти
си
млада
,
скоро
доведена
,
муж
ти
је
млад
као
капља
росе
:
Бог
ће
вам
опростити
.
И
како
ће
он
толико
дана
без
тебе
?
...
Млада
си
,
неискусна
си
...
не
знаш
шта
је
човек
...
Она
слуша
свекрву
и
мења
се
у
лицу
:
како
сад
да
не
пости
,
кад
је
постила
дететом
;
спавала
у
једној
соби
с
хришћанком
,
а
постила
!
...
Она
на
серџадету
клања
;
њена
госпођица
за
столом
чита
Свето
Писмо
.
И
тихо
рече
:
—
Не
могу
да
не
постим
,
госпођо
мајко
,
није
да
нећу
.
—
Е
,
кад
не
можеш
,
чедо
,
ти
пости
;
али
...
ноћу
буди
с
мужем
.
Прође
први
дан
поста
.
Сестре
променише
нарав
,
због
дувана
Нурије
,
иначе
говорљива
,
сад
по
ваздан
ћути
,
све
је
вређа
,
и
за
сваку
ситницу
плаче
,
зашта
би
се
други
пут
смејала
.
Њена
сестра
,
напротив
,
сад
је
говорљива
,
и
страшно
расејана
:
пође
по
башјорти
,
а
узме
папуче
.
До
подне
су
спавале
;
од
подне
,
гладне
и
нерасположене
,
читале
су
Коран
,
седећи
на
шиљтетима
с
башјорти
.
Фатма
ваздан
није
видела
мужа
,
избегавала
га
.
Пред
вече
,
чу
његове
кораке
,
па
отрча
тетки
да
не
буде
с
њим
сама
...
А
кад
се
чу
језан
и
она
попи
земзем
из
једне
црвене
чашице
као
напрстак
нарочито
за
земзем
,
он
опази
да
се
сви
намерно
склонише
,
и
узе
је
страсно
љубити
,
молећи
је
да
клања
после
ифтара
...
Кад
поседаше
за
пун
сто
,
они
почеше
,
ћутећи
,
јести
прстима
,
чак
и
Джемал
!
После
ифтара
,
на
отвореној
софи
,
робиње
простреше
овчју
кожу
и
два
ћилимчића
,
које
је
Фатма
навезла
за
клањање
тетки
и
свекрви
,
па
хануме
,
све
три
босе
,
с
башјорти
на
глави
,
узеше
клањати
вечерњу
молитву
,
и
кроз
мртву
тишину
,
с
времена
на
време
,
чуло
се
јасно
изговорено
„
Аллааа
!
!
“
Седећи
у
куту
,
Джемал-беј
гледа
ове
три
миле
му
душе
,
гледа
их
готово
не
дишући
,
и
у
души
осећа
неку
тегобу
:
каје
се
зашто
није
и
сам
постио
,
па
да
сад
с
њима
клања
.
Гледа
их
као
неке
духове
или
светитељке
кад
оне
завршише
клањање
и
помакоше
се
узимајући
бројанице
.
О
,
све
је
готово
,
и
ифтар
и
молитва
;
сад
ће
њих
двоје
ићи
у
своју
собу
,
где
ће
ћеретати
до
зоре
.
Али
са
улице
јако
зазвони
звонце
и
чу
се
пас
...
„
Гости
!
“
...
И
мало
па
се
кроз
авлију
чу
говор
и
оно
стереотипно
„
има
ли
кога
.
“
„
Има
ли
кога
?
“
—
то
значи
:
да
ли
је
ту
човек
,
мушко
,
он
,
њен
муж
.
И
лепо
чу
кад
робиња
одговори
:
„
Нема
никога
.
“
Дакле
,
он
треба
да
се
уклони
,
да
дођу
оне
,
те
жене
из
комшилука
!
Свеједно
:
она
ће
с
њим
.
Он
похита
кроз
једна
вратаоца
,
она
пође
за
њим
,
па
се
сети
теткиних
речи
:
„
Што
се
кроз
прсте
гледало
невести
,
замериће
се
жени
“
,
и
врати
се
.
Међу
гостима
су
и
две
њене
другарице
,
Зехра
и
Несиме
,
она
мора
сву
ноћ
с
њима
седети
.
„
Што
су
похитале
баш
прву
ноћ
?
“
И
дођоше
јој
чисто
немиле
,
па
се
трже
:
прву
ноћ
се
иде
најмилијима
;
и
она
је
требала
отићи
нени
и
мајци
,
али
то
јој
није
рекла
свекрва
,
да
је
не
би
одвојила
од
мужа
.
.
До
пред
зору
са
женама
,
а
онда
суфур
и
—
пост
.
Свуче
се
,
па
у
соби
са
затвореним
шалонама
леже
—
сама
.
Око
подне
,
пробуди
се
:
крај
њене
постеље
беше
он
,
нагао
се
,
да
је
пољуби
;
она
,
преплашена
,
одби
га
,
и
сакри
лице
...
—
Па
зар
цео
месец
тако
?
—
Довече
ћу
доћи
теби
.
Вече
,
ифтар
.
Фатма
је
дивно
обучена
,
намирисала
се
.
Сад
је
цела
кућа
клањала
пре
ифтара
,
те
чим
од
стола
устану
и
оперу
руке
и
уста
,
она
ће
се
одвојити
с
њим
...
Обоје
грозничаво
чекају
тај
тренутак
...
У
предсобљу
говор
,
питање
:
„
Има
ли
кога
?
“
Одговор
:
„
Нема
никога
“
;
и
скидање
ципела
,
обување
папуча
.
Он
опет
похита
кроз
она
вратаоца
,
а
њој
се
смрче
:
дошле
оне
три
младе
Цариграђанке
,
мора
остати
.
Мало
,
па
јој
дође
и
једна
другарица
.
Сву
ноћ
седеше
;
у
зору
све
се
разиђоше
,
осим
те
њене
другарице
...
Она
леже
с
Фатмом
у
једну
постељу
.
Направљена
помрчина
,
све
као
прошлог
дана
;
али
сад
Джемал-беј
у
подне
не
дође
,
због
те
њене
другарице
.
Трећа
рамазанска
ноћ
.
Сад
ће
они
заједно
,
па
макар
ко
дошао
:
договорили
се
;
али
Ђулбејаз
уђе
и
рече
:
„
По
беја
су
дошла
два
његова
друга
,
и
одвели
га
“
;
њој
грунуше
сузе
—
отишао
неиспраћен
!
И
сваки
час
да
се
одвајају
,
да
се
одучавају
...
Он
од
ње
да
се
одучава
,
да
се
туђи
...
И
опет
чу
:
„
Има
ли
кога
?
“
.
Луди
,
глупи
обичаји
!
Да
човек
бежи
од
своје
рођене
куће
.
И
више
љута
но
тужна
дочека
госте
...
Ову
ноћ
и
њена
свекрва
шије
;
она
јој
се
загледа
у
десну
руку
:
како
лепо
држи
иглу
,
а
она
је
мислила
да
не
уме
направити
ниједног
бода
,
јер
,
ако
јој
се
откине
пуце
или
копча
с
антерије
,
она
то
не
пришива
сама
,
него
робиње
.
Сад
шије
брзо
и
лепо
једну
женску
антерију
од
цица
,
а
снахи
дала
да
јој
сашије
једне
беле
гаћице
,
женске
а
као
за
мушкарца
:
спрема
поклон
једном
сирочету
,
девојчици
;
а
Нурије
ће
њеној
браћи
за
Бајрам
купити
хаљине
и
за
све
време
Рамазана
слаће
ифтар
Рашид-аги
,
једном
самцу
старцу
.
Пашиница
не
би
дала
да
јој
други
помаже
,
али
њена
снаха
је
њен
син
,
а
њен
син
њено
друго
Ја
.
Она
шије
а
гости
се
чуде
:
толико
богатство
—
поклон
од
цица
!
.
.
Све
шију
,
тихо
певају
и
пригушено
се
смеју
,
да
не
чују
људи
на
улици
:
срамота
.
У
отвореној
софи
на
месечини
се
беласају
јашмаци
:
неколике
старице
клањају
јацију
;
у
једну
собу
из
баште
издвојише
се
девојке
и
младе
жене
с
Фатмом
,
и
почеше
разговор
о
женама
:
ова
има
ма’муре
они
,
она
има
руке
згодне
за
наут
у
зглавцима
.
Међу
њима
су
три
нове
из
Цариграда
,
па
радознало
слушају
разговор
жена
о
женама
и
буне
се
на
уређење
харема
.
Фатма
их
подсети
на
Марсела
Превоа
Шоншету
,
девојче
из
француског
пансионата
.
„
Она
је
волела
Лујзу
док
се
није
срела
са
Жаном
,
“
рече
им
француски
.
—
„
Јесте
,
Емир-ханум
;
али
где
ће
се
ове
наше
срести
са
Жаном
?
Биће
довека
Шоншете
.
.
Ах
,
страшно
!
...
“
Четврте
ноћи
одоше
Фатминим
родитељима
,
стрицу
и
стрини
,
одоше
им
на
ифтар
с
Джемалом
и
Фатмом
.
Исмаил-Ахмед-беј
с
харемом
дошао
је
да
,
по
свом
обичају
,
проведе
Рамазан
с
мајком
и
братом
.
Пошто
је
Мерсије
за
који
дан
код
Ариф-хануме
,
пете
ноћи
сви
,
осим
Джемала
,
одоше
на
ифтар
тамо
;
шесте
ноћи
код
њих
је
на
ифтару
Ариф-ханум
с
Мадам
Аристид
и
њеним
кћерима
.
Фатма
се
изненади
кад
не
виде
с
њима
Мерсију
,
и
први
пут
узе
мислити
,
од
кога
јој
дана
та
девојка
не
долази
;
први
пут
се
запита
:
„
да
се
није
нешто
наљутила
?
“
Али
у
друштву
,
с
песмом
и
свирком
,
поред
тетке
коју
толико
воли
,
она
смете
с
ума
братучеду
...
Седме
ноћи
,
ту
су
сви
Фатмини
,
чак
и
слушкиње
;
људи
су
с
Джемалом
у
конаку
,
жене
у
харему
,
где
је
било
и
неколико
Нуријиних
пријатељица
.
После
ифтара
,
уместо
да
отиду
стране
жене
,
те
да
уђу
у
харем
људи
,
Джемал
,
Фатмин
отац
и
стриц
,
оно
кућу
напунише
гомиле
младих
веселих
жена
,
са
запаљеним
фењерима
,
кикоћући
се
,
јер
су
са
собом
довеле
„
мушко
“
,
једног
младог
,
врло
лепог
Турчина
,
који
с
пољупцима
нападе
лепу
цариградску
пашиницу
.
Њој
то
би
„
неприродно
“
:
зар
јој
не
види
кратку
косу
?
!
Она
се
некад
прерушавала
и
љубила
жене
,
али
није
била
љубљена
...
И
те
,
веселе
,
развише
се
и
замолише
Фатму
да
им
пева
.
Она
је
,
свирајући
на
клавиру
,
певала
као
певачица
:
у
свирку
је
уносила
сву
душу
,
замишљајући
њега
,
њихово
миловање
,
а
жене
су
„
падале
у
севдах
“
и
једна
другој
у
крило
бацале
запаљену
цигару
,
и
сипале
воду
...
После
,
осмог
дана
,
Фатма
није
постила
:
пушила
је
,
и
цела
је
кућа
знала
зашто
не
пости
.
Он
је
и
сад
није
имао
сву
,
али
ју
је
бар
смео
љубити
,
очешљану
и
обучену
,
с
цигаром
.
Седам
дана
није
постила
:
осмог
оде
у
хамам
и
—
запости
.
Те
вечери
тетка
јој
рече
:
—
Ти
,
Емир
,
мораш
вечерас
с
њим
,
па
макар
ко
дошао
.
Она
силно
поцрвене
,
застиде
се
.
—
И
сутра
,
и
прексутра
...
Ја
ти
не
дам
више
да
постиш
.
Шта
марим
од
ханума
,
најпосле
?
Свет
ником
није
направио
кућу
,
а
многима
је
растурио
.
Четрнаест
ноћи
како
ниси
његова
!
К
њој
уђе
свекрва
и
рече
:
—
Узела
си
,
чедо
,
земзем
,
па
сад
иди
Джемалу
;
с
њим
вечерај
па
спавај
.
Ми
смо
позвате
код
Дервиш-бејових
на
ифтар
,
па
можда
ћемо
тамо
остати
за
суфур
.
У
томе
робиња
:
—
Па
,
ханум-ефенди
,
беј
је
изишао
:
дођоше
по
њега
двојица
,
другови
...
Свекрва
као
смрт
побледе
,
али
се
брзо
прибра
и
рече
:
—
Вратиће
се
...
Обуци
му
се
,
чедо
,
госпођо
снахо
.
Она
,
сва
срећна
,
одскакута
да
му
се
обуче
.
Готово
цела
Европљанка
,
а
зна
„
Божју
наредбу
“
издату
жени
:
„
Кад
ће
ти
доћи
муж
,
обуци
се
,
нагиздај
се
,
набели
се
,
навуци
обрве
,
—
севап
је
.
Ако
овако
чиниш
увек
у
рају
ће
те
облачити
хурије
;
а
кад
дође
време
да
се
на
оном
свету
састанеш
с
мужем
,
изгледаћеш
му
као
невеста
,
па
макар
и
стара
умрла
.
“
Али
шта
да
обуче
!
Коју
хаљину
он
највише
воли
?
И
сети
се
:
једну
белу
,
saut-de
lit
,
од
чипака
,
шивену
у
Паризу
.
Па
се
намириса
по
турски
,
то
јест
:
пре
но
што
ће
се
закопчати
,
смаче
кошуљу
и
намаза
груди
,
грло
и
врат
мирисом
од
љубичице
.
Па
опаса
везен
појас
с
искићеном
пафтом
и
обу
беле
атласке
папучице
златом
везене
.
Па
узе
бисер
што
јој
је
он
дао
за
виђење
;
у
сваком
зрну
виде
њега
,
и
све
ижљуби
,
па
веза
на
врат
.
Па
се
узе
гледати
у
огледалу
,
и
видевши
да
је
лепа
,
дође
јој
мило
,
засмеја
се
:
О
,
„
нешто
кад
ме
види
он
...
у
белој
хаљини
...
“
па
штипкаше
руменим
прстима
лице
,
да
порумени
,
грицкаше
белим
зубићима
уснице
,
да
поцрвене
...
О
,
кад
је
види
он
!
.
.
„
Mon
Dieu
,
qu
'
elle
est
belle
!
“
узвикну
Нурије
улазећи
у
собу
,
а
она
се
трже
и
застиде
,
па
насмејавши
се
загрли
суту
.
После
оде
на
софу
свекрви
,
то
јест
да
јој
она
закопча
гривну
,
гују
с
дијамантским
очима
.
—
Госпођо
мајко
,
не
могу
сама
,
рече
тихо
.
Пашиница
,
с
исеченом
косом
као
мушкарац
,
у
белој
памучној
антерији
,
наваљена
на
јастук
као
да
је
не
виде
,
и
не
чу
.
Лепих
плавих
очију
и
широка
чела
,
висока
и
танка
,
она
се
Фатми
,
у
сумраку
,
учини
као
Джемал
.
Он
!
Само
мало
старији
.
—
Госпођо
мајко
,
молим
вас
...
не
могу
сама
,
понови
тише
пружајући
руку
.
Пашиница
се
сад
трже
и
рече
:
—
Госпођо
снахо
,
чедо
,
једва
једанпут
...
Ја
сам
ти
казала
,
ако
би
како
је
обичај
,
ти
би
требала
да
ме
зовеш
„
ханум-ефенди
“
.
Али
ја
тако
не
волим
...
Ја
бих
волела
да
изоставиш
и
оно
„
госпођо
“
,
па
да
ме
зовеш
само
„
мајко
“
.
—
Не
могу
,
госпођо
мајко
.
Ја
то
нећу
моћи
...
Срамота
ме
.
—
Код
простих
све
боље
.
Хоћеш
да
ти
закопчам
белензуку
...
Ах
,
како
ти
лепо
стоји
тај
француски
saut
de
lit
наша
антерија
!
Згодно
за
седење
на
миндерлуку
.
Она
од
задовољства
јако
поцрвене
,
па
клече
крај
миндерлука
где
јој
сеђаше
свекрва
,
и
пружи
јој
руку
с
гривном
.
—
Зашто
се
тако
тешко
закопчава
?
Ко
зна
ко
је
покварио
...
Ја
је
нисам
ни
носила
.
—
Она
вам
је
свекрвина
?
—
Мајкина
,
чедо
.
Све
што
још
имам
,
од
мајке
ми
је
и
од
оца
.
Све
било
,
па
...
к’смет
.
Фатма
чује
да
јој
дршће
глас
,
и
осећа
да
јој
дршћу
руке
.
Погледа
је
у
очи
:
...
—
Е
,
девојке
,
змије
око
руку
,
змије
око
врата
да
су
тобоже
обазриве
...
Где
си
ти
,
чедо
,
видела
мога
сина
?
Ово
изненадно
питање
збуни
Фатму
.
—
Кад
?
рече
веома
тихо
.
—
Кад
си
га
заволела
?
Она
нешто
промуца
,
али
ништа
не
умеде
одговорити
,
јер
се
застиде
од
ове
озбиљне
и
готово
увек
замишљене
жене
.
—
Е
,
тако
,
кад
ти
дође
као
да
ми
се
повратише
куће
и
конаци
...
Фатма
није
ништа
разумела
...
Свекрва
јој
закопча
гривну
,
а
она
је
пољуби
у
руку
,
и
чу
где
уздахну
.
С
минара
је
објављено
вече
одавно
,
али
Фатма
није
чула
:
занела
се
гиздањем
.
Виде
суту
и
рече
:
—
А
кад
ћете
на
ифтар
,
суто
?
Доцкан
је
.
—
Нећемо
ићи
.
.
јавили
смо
...
Алла
’
!
...
Дај
да
те
закитим
...
Кити
је
,
дршћу
јој
руке
.
—
Слатка
суто
,
шта
ти
је
?
!
—
Емир
чедо
,
ништа
...
Мавиш
преврнуо
с
полице
сахан
с
мухалебијом
,
а
ја
сам
мислила
Вог
зна
шта
,
па
сам
се
уплашила
.
Кад
се
зачује
звонце
с
улице
,
сестре
пребледе
,
па
скачу
и
згледају
се
;
хоће
да
ослушну
,
па
се
трзају
:
крију
нешто
од
ње
.
.
Вече
прошло
увелике
,
а
оне
сад
клањају
вечерњу
молитву
...
Сто
је
одавно
постављен
,
ашчика
повири
на
врата
,
па
је
нестане
.
Прође
и
турска
јација
,
то
јест
доба
кад
је
последња
молитва
,
сестре
опет
клањаше
...
Тишина
,
ноћна
,
у
турском
граду
,
у
чисто
турском
крају
,
само
што
се
покаткад
чује
лавеж
паса
или
стражарева
палица
.
Джемала
нема
.
„
Так
!
Так
!
Так
!
“
чу
се
у
калдрму
под
Нурије-хануминим
прозором
.
„
Један
,
два
,
три
,
“
броје
сестре
гледајући
се
и
клатећи
се
.
И
Фатма
је
отклањала
,
пети
пут
,
онако
обучена
,
па
сад
је
нестрпљива
,
немирна
:
устане
,
приђе
прозору
,
гледа
кроз
разређене
шалоне
—
нигде
никога
.
Седне
,
погледа
у
озбиљне
и
забринуте
сестре
,
побледи
.
Око
свекрвиних
очију
и
уста
виде
боре
:
где
су
те
боре
биле
до
сада
?
.
.
И
учини
јој
се
стара
,
друкчијих
очију
,
безбојних
,
а
она
има
загасито
плаве
очи
,
као
Джемал-беј
,
и
пуне
израза
.
Оне
њој
ништа
не
казују
,
она
њих
ништа
не
пита
.
Оне
не
могу
да
говоре
,
она
не
сме
...
Да
их
пита
где
је
Джемал-беј
?
Ко
зна
шта
ће
јој
одговорити
,
шта
ће
чути
!
Читав
час
како
се
мучи
да
пита
,
па
не
сме
.
Тек
што
би
изустила
,
срце
јој
дође
под
грло
,
чини
јој
се
.
И
наједанпут
,
спонтано
,
скиде
бисер
,
скиде
појас
,
свлачи
се
.
Оне
то
гледају
,
ћуте
.
Да
их
пита
где
је
Джемал-беј
?
...
Не
,
лећи
ће
.
Никад
јој
није
било
овако
тешко
.
Оде
у
једну
собу
из
дворишта
,
па
крај
отворена
прозора
стаде
:
месечина
као
дан
—
пун
месец
.
„
Ђули
!
Ђули
!
“
шапће
;
али
јој
се
тај
шапат
чудан
учини
,
уплаши
се
од
свога
гласа
и
потрча
у
своју
собу
и
његову
:
постеља
—
празна
.
Она
паде
на
ту
милу
јој
постељу
и
зајеца
.
А
робиње
иду
—
дођу
,
радознале
;
у
предсобљу
се
састану
,
и
шапћу
нешто
једна
другој
на
ухо
,
пусте
се
,
па
се
лупе
у
груди
као
да
су
неку
велику
штету
учиниле
,
и
треба
ханумама
да
кажу
,
а
не
смеју
,
или
као
да
очекују
неку
велику
несрећу
,
која
ће
у
овој
кући
окренути
све
тумбе
,
срушити
је
до
темеља
.
—
Је
ли
с
друговима
?
гласно
рече
Фатма
,
без
устезања
,
ступајући
на
софу
.
Сестре
се
тргоше
,
уплашише
се
од
тога
простог
питања
.
Нурије
се
прибра
и
рече
:
—
С
друговима
...
не
верујем
...
Негде
је
у
послу
.
Она
се
брзо
врати
у
собу
,
па
сакри
хаљине
и
накит
:
кад
се
врати
да
не
види
да
му
се
облачила
,
па
леже
.
Кад
чује
стражарову
палицу
,
запушава
уши
да
не
броји
часове
.
И
наједанпут
,
загњури
главу
у
јастук
:
ћутала
је
дуго
,
а
после
,
зајеца
.
И
наједанпут
,
ућута
,
и
чуди
се
што
је
плакала
!
Човек
је
,
поседеће
с
људима
;
два
месеца
,
па
се
и
то
досади
.
Досади
!
Зар
да
му
се
досади
?
Њој
се
никад
не
би
досадило
:
она
је
чак
и
у
сну
била
с
њим
;
а
чим
би
се
пробудила
,
сећала
се
,
знала
је
да
је
он
поред
ње
и
била
је
срећна
.
Увек
би
га
гледала
,
увек
би
га
слушала
,
довека
би
се
држала
с
њим
за
руку
,
никад
не
би
дигла
његову
главу
са
својих
груди
.
Е
,
али
човек
,
муслиманин
...
И
сети
се
шта
у
њих
има
:
задовољи
се
једном
,
па
се
жени
другом
;
прва
,
која
га
толико
воли
,
у
љубави
добије
ортака
:
деле
нежност
,
деле
његове
пољупце
...
Зар
да
не
закука
из
гласа
што
нису
из
оне
вере
што
не
допушта
оволико
понижење
жене
скопчано
с
неисказаним
болом
.
Да
бежи
с
њим
из
ове
земље
?
...
Али
где
јој
је
он
?
И
понова
наједанпут
заплака
,
и
наједанпут
ућута
...
Господин
Хок
дође
кући
у
три
дана
једанпут
,
а
он
није
Турчин
него
Немац
...
И
у
Европи
свако
чудо
има
.
Па
они
људи
и
жене
из
Золиних
романа
,
они
мужеви
...
Одакле
су
?
Из
Европе
.
Њен
отац
некад
дође
у
зору
,
па
мајка
не
пита
ни
где
је
био
ни
с
ким
је
седео
...
А
који
је
то
муслиманин
што
не
изиђе
после
вечере
?
Джемал-беј
,
њен
муж
,
није
дошао
ни
на
вечеру
!
...
Пред
саму
зору
,
отежаше
јој
капци
,
савлада
је
сан
,
—
заспа
.
А
њена
свекрва
и
сута
као
да
се
нечему
чуде
,
пљесну
рукама
и
забринуто
изусте
:
„
Шта
ће
се
,
аман
“
Нурије
с
времена
на
време
окупи
:
„
Алла
’
!
Алла
’
!
Алла
’
!
“
...
И
да
је
неко
упита
како
се
каже
„
Бог
“
француски
,
она
би
одговорила
:
„
Алла
’
“
.
Али
та
„
Францускиња
“
час-по
па
се
предаје
вољи
Божјој
,
јер
верује
у
Писмо
;
и
она
рекне
:
„
Сестро
,
што
се
бојимо
?
Не
може
нас
друго
снаћи
до
оно
што
је
писано
“
.
Мало
па
обе
устану
,
отиду
на
прстима
надно
степеница
,
и
ту
,
погнуте
главе
,
постоје
,
па
отиду
до
средње
капије
,
ослушкују
:
прође
стражар
,
залаје
пас
,
па
се
све
утиша
.
—
Сирота
моја
Емир
!
рече
болно
Нурије-ханум
.
—По
сто
пута
сирота
!
прихвати
њена
сестра
с
муком
,
јер
јој
се
стегле
вилице
и
ухватио
јој
грч
грло
...
Она
плаче
за
једну
увредљиву
реч
какве
своје
пријатељице
,
а
кад
би
требала
да
рида
,
њој
се
стегну
вилице
...
Опет
одоше
на
софу
.
—
Емир
зацело
спава
...
Да
је
пробудимо
,
Нурије
,
да
је
припремимо
...
—
Нек
спава
,
Алије
...
доста
ће
јој
бати
.
Пашиница
пође
софом
:
висока
,
права
;
бела
памучна
антерија
јој
раскопчана
,
вуче
се
за
њом
...
дугачка
;
а
црна
густа
коса
уоквирила
јој
као
смрт
бледо
лице
.
За
неколико
часова
очи
јој
чисто
утекоше
у
главу
и
лице
јој
постаре
.
На
софи
светлуца
једна
лампица
,
она
застаје
,
диже
очи
к
небу
,
пружа
руке
:
проси
милост
од
Господа
,
као
просјакиња
кору
хлеба
од
богаташа
,
па
зажмури
,
нихајући
се
као
дервиш
у
молитви
,
вичући
као
дервиш
:
„
Алла’-ху
!
Алла’-ху
!
“
Робиње
пролазе
мимо
софу
,
и
кад
виде
њу
овакву
,
помену
Мухамеда
,
пређу
рукама
преко
лица
и
беже
...
„
Зар
полудела
,
сирота
!
“
А
она
мирно
,
тихо
,
па
поступно
оживљује
,
распаљује
се
,
као
дервиш
у
молитви
;
па
подиже
руке
и
прекрсти
их
,
врховима
прстију
додирује
рамена
,
и
нихајући
се
почиње
другу
молитву
,
моли
Мухамеда
и
Алију
да
јој
сачувају
сина
од
беде
,
и
окрећући
главу
духну
преко
једнога
рамена
,
па
преко
другог
,
као
да
одуха
прашину
с
хаљине
...
„
Сестро
,
доста
!
Сестро
!
“
буди
је
из
заноса
Нурије
„
Чујеш
ли
сабах
?
...
С
минара
се
чује
јутарње
позивање
на
молитву
,
разлеже
се
и
губи
у
око
...
Још
непрестано
је
мртва
тишина
,
само
покаткад
чује
се
стражарева
палица
,
и
једва
чујан
ход
људи
и
жена
;
враћају
се
кућама
...
Овде
онде
фењери
светлуцају
као
свитци
.
Мајка
метну
бели
башјорти
на
главу
,
па
простре
серџадо
на
коме
клања
Емир-Фатма
,
стаде
на
њ
окренута
југу
и
уместо
кратке
јутарње
молитве
,
она
изврши
некакву
дугачку
:
тридесет
пута
паде
и
устаде
,
тридесет
пута
додирну
челом
тле
.
.
И
занесена
,
не
зна
да
устаје
,
не
зна
да
узима
бројанице
:
уместо
бројаница
узе
са
шиљтета
Ђулренгијине
ђинђухе
.
„
Алије
!
“
виче
Нурије-ханум
уплашено
,
јер
види
да
јој
сестру
ухватило
верско
лудило
.
А
она
као
да
се
из
сна
трже
,
остави
ђинђухе
и
сасвим
трезвено
рече
:
„
Нема
ни
Ахмеда
,
Нурије1
“
—
„
Нема
,
сестро
.
“
Она
пружи
руке
и
очајно
изусти
:
„
Алла
’
!
“
Око
по
ноћи
послале
су
слугу
по
Джемала
,
и
он
се
није
вратио
.
Очи
,
утекле
у
главу
,
чисто
се
исколачише
кад
рече
:
„
Нож
!
...
“
Нурије
се
стресе
.
„
И
револвер
...
има
!
“
И
у
томе
се
чу
бахат
:
оне
скочише
,
и
Нурије
полете
ка
капији
,
а
пашиница
у
собу
,
где
спаваше
Фатма
;
чучну
крај
њене
постеље
,
наднесе
се
над
њу
и
двапут
рече
:
—
Емир
!
Емир
!
Она
отвори
очи
.
—
Устани
,
чедо
...
закључај
врата
.
—
Каква
врата
,
ханум-ефенди
?
!
пита
она
зачуђено
.
—
Ова
...
брзо
устани
!
...
Она
скочи
и
,
уместо
да
се
закључа
,
она
пође
.
—
Не
преда
њ
!
.
.
Бежи
!
.
.
Сакриј
се
!
...
—
Зар
од
мужа
?
!
узвикну
она
с
чуђењем
,
па
се
насмеја
.
“
К
њој
полете
Нурије
:
—
Емир
!
Кључ
!
...
И
долетеше
Ђулренги
и
Ђулбејаз
:
—
Кујчук-ханум
,
кључ
!
па
изгуравши
две
сестре
из
собе
,
закључаше
врата
.
—
Аман
,
цела
кућа
луда
!
узвикну
Фатма
и
поче
плакати
.
А
у
предсобље
је
ушао
лепи
беј
,
муж
Фатмин
:
очи
му
се
закрвавиле
,
па
се
склапају
,
коса
се
разбарушила
,
пала
по
челу
,
фес
се
затурио
,
дотиче
му
потиљак
;
једна
ногавица
му
високо
задигнута
,
један
рукав
сав
каљав
;
у
руци
му
нож
...
„
Падао
,
тешко
мени
!
“
—
„
Аман
,
Ахмед
,
што
си
пустио
да
пада
?
!
“
рекоше
очајне
сестре
покривајући
главу
.
А
он
,
посрћући
,
превали
преко
језика
:
„
Фатма
!
“
—
„
Джемал
беј
!
“
узвикну
она
па
преваривши
робиње
откључа
врата
и
полете
мужу
на
груди
.
„
Cocotte
“
превали
он
опет
и
подиже
нож
,
а
оне
све
три
,
писнуше
као
црв
.
У
томе
робиње
викнуше
:
„
Крв
,
ханум
!
“
па
узевши
младу
хануму
као
дете
,
однеше
је
у
собу
и
закључаше
...
Мајка
га
моли
да
остави
нож
,
тетка
га
преклиње
,
и
не
говори
му
као
обично
француски
,
већ
турски
:
„
Чедо
моје
,
око
моје
,
лаве
мој
,
султане
мој
,
дај
тетки
нож
!
“
Тепа
му
,
да
га
одобровољи
;
али
он
није
зловољан
,
већ
луд
:
Фатму
,
своју
љубав
,
назва
онако
!
...
Посрћући
приђе
уз
једна
собна
врата
,
и
грувајући
у
њих
песницама
и
ногама
,
ружаше
Фатму
.
Најпосле
га
слуге
савладаше
,
узеше
му
нож
па
га
уведоше
у
једну
собу
,
где
га
мајка
мољаше
да
легне
зовући
га
султаном
,
зеницом
;
а
он
викаше
,
називајући
своју
чисту
жену
прљавим
именима
.
За
срећу
,
она
чу
само
оно
једно
.
Сестре
чуше
све
,
па
се
грожаху
,
стресаху
покривајући
лице
рукама
:
тетка
у
два
маха
подиже
руку
да
га
удари
,
али
је
задржа
његова
мајка
.
После
псовке
,
научене
од
цариградских
амала
и
од
својих
ноћних
другова
,
не
хтев
се
свући
,
он
леже
и
заспа
.
Мајка
му
метну
хладан
пешкир
на
главу
,
поседе
мало
,
па
изиђе
...
Отишавши
у
собу
снаси
,
она
исцепа
башјорти
са
своје
главе
и
зави
јој
рањену
руку
...
Кад
пашиница
изиђе
,
робиња
рече
:
—
Јадна
моја
кјучук-ханум
!
Просише
те
толики
паметни
,
а
ти
...
—
А
ја
се
удадох
за
луда
...
Али
он
је
био
паметан
.
Да
знаш
како
ми
је
говорио
!
.
.
Сад
луд
!
...
Али
ја
га
волим
...
Робиња
је
прекиде
говорећи
:
—
Није
луд
,
кјучук-ханум
,
него
...
Ја
сам
ово
чула
,
али
доцкан
—
била
си
венчана
...
Мерсије-ханум
одавно
чула
,
још
кад
си
била
у
Цариграду
,
али
ти
није
казала
,
јер
је
знала
да
за
другога
нећеш
...
Ариф-ханум
и
сад
не
зна
...
Знаш
наши
бећари
:
Ахмед-беј
,
па
Исмаил
Дортјоли
,
па
Осман
Егрибаџак
...
Кјучук-ханум
,
зар
ниси
осетила
да
му
...
како
му
из
уста
заудара
...
мастика
?
!
—
Пијан
!
...
Није
луд
!
...
Благо
мени
!
узвикну
опа
,
и
весело
тапшући
засмеја
се
,
а
њен
смех
зазвони
као
сребрни
суд
испуштен
на
мраморно
тле
.
XИИИ
У
зору
паде
киша
.
Сад
силно
духа
вардар
.
Код
Нурије-хануме
позатваране
су
све
шалоне
,
а
на
једној
њеној
соби
из
авлије
,
где
нема
шалона
,
навучене
су
густе
загасите
завесе
,
те
је
нешто
с
тога
а
нешто
с
облачног
времена
,
потпуна
помрчина
.
Две
сестре
леже
на
миндерлуку
,
једна
у
једном
куту
,
друга
у
другом
,
шћућурене
,
несвучене
,
покривене
дугим
ћурковима
постављеним
крзном
,
и
човек
би
помислио
да
спавају
,
јер
је
више
од
једнога
часа
како
се
не
мичу
.
Али
,
најпосле
,
старија
сестра
се
усправи
и
рече
:
—
Алије
,
ти
можеш
да
спаваш
!
И
ова
одмах
устаде
,
као
да
је
једва
чекала
,
и
рече
:
—
Јадно
ми
моје
спавање
,
Нурије
.
Не
мичем
се
,
да
тебе
не
пробудим
.
—
Ја
да
спавам
!
Па
мени
је
сто
пута
горе
.
Ја
осећам
и
грижу
савести
.
Одох
лепо
својој
пријатељици
и
затражих
јој
кћер
сасвим
слободно
.
Она
,
честита
,
веровала
ми
.
Кад
помислим
шта
сам
све
од
ње
сакрила
!
А
да
нисам
волела
Емиру
...
—
Ја
сам
мајка
,
али
нисам
могла
...
Испросих
за
јединца
невиђену
девојку
...
Ја
бих
,
чини
ми
се
,
казала
,
па
како
буде
.
Нурије
узе
себе
извињавати
:
—
Али
ја
бих
то
учинила
и
да
ми
није
Джемал-беј
сестрић
,
јер
сам
знала
да
се
воле
...
Ариф-ханум
ми
је
испричала
о
Емирином
болу
...
Да
ме
питаш
,
Алије
,
кога
више
волим
,
ја
ти
не
бих
умела
казати
.
И
после
,
ја
сам
мислила
да
он
више
неће
пити
.
Како
је
њу
видео
,
није
се
опио
...
већ
толико
месеца
.
И
пијанство
је
страст
,
и
љубав
је
страст
,
и
ја
сам
мислила
да
ће
код
њега
ова
друга
страст
бити
јача
,
зато
што
је
нова
.
А
оно
друго
не
казах
,
јер
сам
мислила
:
„
Емир
је
богата
,
ја
деце
немам
...
Само
кад
се
воле
...
“
—
Али
кад
просимо
пријатељеву
кћер
за
свога
сина
,
ми
треба
да
смо
искрени
.
Ти
знаш
да
се
често
појави
рђав
живот
што
се
прикрила
истина
.
Кад
бисте
се
сад
завадиле
,
никад
се
не
бисте
помириле
:
Сафет-ханум
ти
не
би
ово
опростила
.
Ах
,
сирота
жена
!
Она
се
хвали
,
поноси
!
Знаш
да
нам
жене
причају
како
се
хвали
?
Нурију
обузе
једно
тешко
осећање
,
нешто
као
стид
,
као
жалост
,
као
кајање
,
па
као
понеке
жене
кад
дођу
на
гроб
свога
милога
што
се
прекрсте
,
пољубе
крст
,
запале
свећу
,
окаде
гроб
и
опет
се
прекрсте
,
па
тад
клекну
крај
крста
и
викну
да
кукају
,
тако
Нурије
:
после
овога
разговора
устаде
,
узе
с
рафа
кутију
с
дуваном
,
седе
на
шиљте
крај
мангала
,
зави
цигару
,
запали
је
,
повуче
два
три
дима
и
узе
плакати
:
она
пуши
,
сузе
јој
обливају
сасвим
мирно
и
непоцрвенело
лице
.
Опа
плаче
како
обично
плачу
жене
,
за
ситницу
;
и
кад
се
ућути
,
нити
ће
јој
очи
бити
црвене
ни
лице
од
суза
нагрђено
,
и
да
не
осећа
искрен
бол
и
грижу
савести
,
она
би
,
као
други
пут
,
за
час
прешла
па
десето
.
Она
ни
јуче
није
постила
,
није
могла
;
а
њеној
сестри
,
у
овом
силном
душевном
болу
,
појави
се
њена
страст
за
дуваном
јаче
него
икад
,
и
немајући
тако
јаке
воље
да
је
савлада
,
она
седе
према
сестри
крај
мангала
,
узе
цигару
,
не
пушећи
је
,
но
гутајући
њен
дим
,
гризући
њу
као
ружу
,
пошто
је
измирише
.
Сестра
је
зачуђено
погледа
,
а
она
рече
:
„
Не
могу
без
дувана
,
па
макар
отишла
у
пакао
.
“
Робиње
,
видевши
да
им
хануме
пуше
,
весело
отскакуташе
у
кухину
,
те
казаше
то
слушкињама
,
и
брзо
,
све
се
наредише
око
једног
великог
мангала
и
задимише
:
кад
могу
хануме
,
могу
и
оне
.
А
ашчика
се
нашла
у
чуду
:
већ
које
је
доба
,
а
њој
се
ништа
не
наређује
ни
за
ручак
ни
за
ифтар
.
За
ифтар
су
,
још
пре
две
вечери
,
позвати
гости
.
Најпосле
се
осмели
и
изиђе
пред
хануме
:
—
Ви
сте
,
хануме
,
заборавиле
за
госте
на
ифтар
!
Оне
се
тргоше
.
Нурије
рече
:
—
Алла
’
!
Зејнеб-кадун
!
...
За
ручак
:
сира
и
хлеба
,
ко
може
да
једе
,
ко
не
пости
;
а
за
ифтар
:
сва
она
јела
,
као
кад
су
били
Ибрахим-бејови
,
само
уместо
пилава
зерде
.
—
Данас
нико
не
пости
,
само
ја
,
рече
ашчика
,
и
похита
ка
капији
,
јер
је
чула
лупу
месара
с
месом
на
једном
малом
коњићу
,
и
пиљара
с
поврћем
на
магарцу
.
Једна
млада
слушкиња
изнесе
чинију
и
котарицу
...
Скоро
ће
подне
,
а
Джемал-беј
спава
.
Пре
једнога
часа
,
мајка
га
је
пробудила
да
се
свуче
и
да
понова
легне
.
Фатма
изиђе
само
у
ноћној
хаљини
,
и
седе
према
свекрви
и
сути
.
Она
пред
свекрву
никад
није
изишла
овако
.
Сад
се
бави
са
својим
болом
,
па
ни
на
шта
друго
не
мисли
.
Оне
је
погледаше
жуту
,
и
чисто
подбулу
,
с
увезаном
руком
,
па
се
застидеше
.
Свекрва
устаде
и
оде
,
а
она
сути
рече
:
—
Госпођа
мајка
бежи
!
.
.
Хвала
ти
,
суто
!
...
Ја
сам
њега
волела
.
.
Сад
га
,
чини
ми
се
,
још
више
волим
.
Или
,
несрећа
је
начинила
да
видим
колико
га
волим
.
Ја
сам
мислила
да
сам
га
изгубила
...
луд
.
А
сад
кад
видим
да
га
опет
имам
,
ја
...
(
Јако
поцрвене
и
рече
:
)
Збиља
,
суто
,
откуд
то
,
из
овакве
куће
момак
да
пије
?
!
Она
болно
и
стидљиво
рече
:
—
Е
,
откуд
,
откуд
?
!
Ја
му
никад
с
мајком
нисам
о
томе
говорила
...
Емир
,
чедо
,
запали
и
ти
цигару
...
Грехота
је
да
постимо
кад
и
не
мислимо
на
пост
.
—
Не
могу
,
суто
,
ништа
.
Ја
сам
,
чини
ми
се
,
бестелесна
.
Сад
би
ишла
у
собу
где
је
он
,
па
бих
му
љубила
руке
,
миловала
бих
његове
хаљине
.
Нурије
се
сети
његових
ноћашњих
хаљина
и
рече
:
—
Е
,
да
му
љубиш
руке
...
Треба
ти
да
га
изгрдиш
и
да
два
три
дана
с
њим
не
говориш
.
—
О
,
суто
,
ни
два
три
сата
не
бих
могла
ћутати
.
Напослетку
,
па
и
шта
је
то
толико
што
се
опио
?
У
нас
пију
и
жене
,
само
крадом
.
—
Не
би
било
ништа
,
али
он
је
у
пићу
мало
незгодан
,
видела
си
ноћас
.
.
Она
погледа
у
руку
и
сети
се
како
ју
је
назвао
,
па
јој
би
тешко
.
Али
брзо
се
прибра
и
рече
:
—
Али
кажи
ми
,
суто
,
шта
ћу
ја
данас
,
и
докле
ће
он
спавати
?
—
До
сутра
,
чедо
.
А
ти
иди
па
лези
,
заспи
,
одмори
се
...
Она
одмах
устаде
и
оде
преко
предсобља
као
дух
,
приђе
уз
врата
где
је
он
,
и
прислонивши
лице
на
довратак
,
учини
јој
се
да
јој
је
тамо
све
што
има
на
свету
,
па
се
трже
и
оде
у
Нуријину
собу
за
рад
,
и
поклопи
се
на
диван
.
Би
јој
чудно
што
нема
суза
.
Али
зашто
да
плаче
кад
јој
је
он
жив
и
није
луд
...
Отрезниће
се
,
доћи
ће
јој
,
говориће
јој
тако
слатко
...
Робиња
је
покри
шапћући
:
—
Не
кидај
се
,
кјучук-ханум
...
Зар
само
он
пије
?
Наши
бећари
...
Ти
си
чула
какви
су
.
—
О
,
Ђули
,
да
ми
само
не
рече
оно
,
ону
страну
реч
!
.
.
—
Па
шта
,
то
није
ништа
.
Коко
,
то
је
таук
(
кокош
)
,
ја
сам
чула
од
жена
на
чифлуку
.
—
О
!
То
је
француска
реч
и
значи
...
каже
се
неваљалим
женама
.
Али
тако
ти
свега
најсветијег
,
немој
да
се
гдегод
изрекнеш
,
да
не
чују
моји
...
Само
за
ту
реч
отац
би
ме
одвео
и
никад
ме
не
би
вратио
.
У
Нуријиној
кући
била
је
ваздан
тишина
,
као
да
сви
посте
па
спавају
,
а
оно
,
сви
су
будни
,
осим
Джемала
,
и
сви
говоре
,
осим
Фатме
:
у
соби
сестре
,
у
кухини
слушкиње
и
робиње
,
али
све
шапатом
,
као
да
се
боје
да
не
пробуде
беја
пре
но
што
се
сасвим
отрезнио
,
да
опет
не
виче
,
не
грди
сироту
младу
женицу
.
Слушкиње
и
робиње
нису
разумеле
како
ју
је
назвао
,
али
су
познале
да
нешто
не
ваља
кад
су
хануме
онолико
викнуле
.
Пред
вече
се
све
очешљаше
и
обукоше
осим
Емир-Фатме
.
Гошћама
ће
казати
да
је
Емир
с
мужем
,
и
оне
јој
неће
замерити
,
пошто
је
сасвим
млада
.
Одмах
после
вечерњег
позивања
на
молитву
,
пред
Нурије-ханумином
капијом
зауставише
се
једна
затворена
кола
и
из
њих
изиђоше
оне
три
Цариграђанке
и
Ариф-ханум
.
То
су
ти
очекивани
гости
,
пре
два
дана
звати
за
вечерашњи
ифтар
.
Уз
капију
се
оне
три
закикоташе
кад
једна
од
њих
метну
прст
на
дугме
од
електричног
звонцета
.
Капија
стара
,
са
звекиром
и
халком
споља
,
и
с
мандалом
изнутра
,
а
звонце
.
Ариф
их
прекори
,
што
се
подсмевају
Нурији
,
кад
она
мисли
да
се
овим
почиње
реформа
харема
...
Кад
су
,
на
софи
,
питале
где
је
Фатма
,
Нурије
се
тако
вешто
правила
да
је
весела
,
како
не
би
умела
ниједна
глумица
.
Смејаше
се
,
испрекидано
говорећи
:
„
Па
...
Mon
Dieu
!
...
ви
знате
...
Све
смо
биле
младе
“
.
Оне
одобраваху
то
и
смејаху
се
,
а
пашиница
се
бејаше
променила
у
лицу
и
ништа
не
говораше
.
После
их
одведоше
у
једну
собу
за
пун
сто
.
Јеле
су
ћутећи
.
После
су
отишле
на
абдеслук
те
опрале
руке
и
уста
и
ушле
у
Мондије-ханумин
типичан
салон
,
попиле
по
кафу
и
попушиле
по
цигару
,
па
изишле
у
једну
велику
собу
с
миндерлуцима
да
клањају
.
Ту
је
већ
било
прострто
шест
малих
персиских
серџадета
за
шест
ханума
,
и
на
њима
,
па
крају
,
беху
спремљени
за
сваку
по
јашмак
и
бројанице
.
Гошће
су
дошле
абдеслије
,
узеле
су
абдест
код
куће
.
Свих
шест
у
бело
,
Цариграђанке
без
корсета
у
новомодним
реформама
;
свих
шест
забрадиле
су
се
за
клањање
белим
јашмацима
:
свих
шест
окренуте
југу
падају
ничице
и
устају
.
Соба
је
из
дворишта
;
на
прозорима
нема
завеса
,
те
је
месечина
пала
по
стварима
и
по
ханумама
;
покаткад
се
чује
неразговетан
шапат
,
кад
клече
с
рукама
на
прсима
,
окрећући
главу
и
погледајући
преко
једног
рамена
па
преко
другог
.
И
кад
свршише
клањање
,
свих
шест
помакоше
се
мало
,
нечујно
као
ноћни
дуси
,
и
прекрстивши
ноге
,
узеше
од
урминих
коштица
бројанице
,
и
уз
тихо
жуберкање
зачу
се
шапат
...
После
свршеног
клањања
,
скидоше
јашмаке
и
опет
одоше
у
онај
типичан
салон
Мондије-ханумин
,
и
домаћице
седоше
на
шиљтета
,
гошће
у
наслоњаче
(
Ариф
с
десном
ногом
пода
се
,
како
обично
седи
на
столици
)
,
па
кафа
и
цигара
...
И
ако
не
пуши
и
не
пије
кафу
,
разговор
је
отпочела
Ариф-ханум
.
Била
је
врло
весела
,
какву
је
скоро
није
видела
Нурије-ханум
,
а
какву
ју
је
волела
,
и
по
своме
обичају
мењала
је
место
непрестано
.
Кад
је
весела
,
само
кад
је
весела
,
она
је
она
,
млада
жена
,
дете
,
човек
,
пријатељица
,
другарица
.
Нарочито
дете
,
весело
дете
.
И
да
је
ту
било
деце
,
она
би
оставила
жене
,
па
би
се
с
децом
играла
лутке
,
лопте
,
скакала
би
,
пљескала
би
,
смејала
би
се
а
деца
би
била
блажена
и
утркивала
би
се
коме
ће
она
више
бити
друг
или
другарица
.
Пуно
је
младих
људи
и
жена
,
деце
њених
пријатељица
,
који
је
зову
„
тетка
“
или
чак
„
Ариф
“
,
као
другарицу
,
зато
што
се
с
њима
играла
,
као
дете
,
кад
су
били
мали
.
„
Деца
и
жене
,
то
је
мој
свет
.
“
И
зато
је
воле
и
деца
и
жене
...
Пашиница
и
Цариграђанке
нису
је
познавале
овакву
каква
је
вечерас
била
,
па
су
се
чудиле
.
Она
је
то
опазила
и
испричала
им
како
једанпут
,
кад
је
била
врло
млада
,
развеселила
се
пред
неким
непознатим
ханумама
,
а
оне
су
се
смејале
,
задиркивале
је
,
и
чудно
је
погледале
.
Сутрадан
јој
је
једна
од
њих
рекла
:
„
Ханум
,
ти
ниси
никад
толико
слатка
као
кад
си
онаква
“
.
—
„
Каква
?
“
упитала
је
она
радознало
.
„
Па
.
.
ти
знаш
,
“
рекла
је
она
и
смејала
се
.
—
„
Ја
не
знам
.
Кажи
,
молим
те
,
каква
?
“
„
Пијана
.
“
—
„
Ја
пијана
!
“
викнула
је
она
запрепашћено
,
а
после
се
грохотом
насмејала
и
рекла
:
„
Да
сам
хришћанка
,
ја
бих
бар
узимала
једно
пиће
кад
се
причешћујем
.
Овако
никад
“
.
Та
ханума
чудила
се
и
заклињала
јој
се
да
су
оне
биле
тврдо
уверене
да
је
она
пијана
.
Нурије
је
није
видела
одавно
овакву
.
Вечерас
,
она
је
знала
да
су
њени
односи
с
Елизом
сасвим
пријатељски
,
зато
је
весела
,
али
није
хтела
то
да
јој
помиње
,
да
је
дира
,
да
је
не
наљути
;
јер
она
је
њу
волела
само
овакву
:
несташну
младу
женицу
,
девојку
,
или
управо
дете
.
—
Нурије-ханум
,
рече
она
врло
весело
.
Последње
две
вечери
имала
сам
две
нове
посете
:
једну
Енглескињу
и
једну
Францускињу
.
Довела
ми
их
Мадам
Макс
.
—
Зацело
су
обе
„
новодошле
“
?
Ти
си
Самуилу
књижару
поручила
да
ти
пошаље
сваку
„
новоизашлу
"
страну
књигу
,
а
Мадам
Макс
да
ти
доведе
сваку
„
новодошлу
“
страну
жену
.
Али
,
ко
су
то
?
Путнице
или
жене
реформних
официра
.
Док
њини
мужеви
реформишу
нашу
војску
,
оне
да
реформишу
наше
друштво
...
—
Енглескиња
је
путница
,
а
Францускиња
је
жена
једног
инжињера
у
нашој
Беледији
...
—
Наши
уче
,
уче
,
па
се
толико
преуче
да
не
могу
вршити
посао
,
те
доводимо
странце
.
Срамота
!
узвикну
Нурије
.
—
Не
вечерас
то
,
Нурије-ханум
!
Да
могу
да
те
опијем
те
да
будеш
весела
.
Једна
од
тих
што
су
онда
мислиле
да
сам
ја
пијана
,
није
могла
бити
весела
док
се
не
опије
.
Ја
сам
је
врло
волела
,
и
поред
њене
рђаве
репутације
(
говорило
се
да
има
љубазника
)
.
Волела
сам
је
просто
зато
што
је
била
лепа
,
необично
лепа
.
Она
је
била
озбиљна
,
а
ја
сам
волела
да
је
једанпут
видим
неозбиљну
.
Па
јој
то
рекох
.
А
она
ми
на
часну
реч
каза
да
је
весела
само
кад
се
опије
.
И
ја
,
замисли
,
невероватно
,
купих
флашу
пива
,
донесох
је
у
моју
кућу
и
доведох
лепу
хануму
:
она
пиво
попи
,
па
се
опи
!
...
О
,
певала
ми
је
.
О
,
звецкала
ми
је
чампарама
и
играла
као
чочек
!
...
Била
је
раскалашио
весела
,
и
дивна
.
—
Наше
жене
одвратније
су
од
људи
,
рече
Фахрије-ханум
,
Цариграђанка
.
Људи
бар
пију
не
кријући
,
а
жене
...
—
Али
,
та
је
била
просто
дивна
.
—
А
какве
су
те
две
странкиње
?
упита
Нурије
смешећи
се
.
—
Лепе
,
нарочито
Енглескиња
:
како
само
може
бити
Енглескиња
лепа
кад
је
лепа
.
Па
израсла
као
јела
.
Францускиња
има
очи
којима
боју
не
знам
,
као
ни
мору
.
Једни
кажу
:
море
је
плаво
;
а
како
је
то
нетачно
!
Оно
је
час
плаво
,
час
зелено
,
час
сиво
...
И
врло
волим
што
та
жена
за
свашта
поцрвени
.
То
јој
тако
лепо
стоји
.
Наше
жене
никад
не
црвене
.
Ја
сам
чула
да
Францускиње
уче
да
црвене
.
И
вероватно
,
јер
.
.
оне
нису
баш
стидљиве
.
А
њен
глас
,
говор
,
смех
!
.
.
То
је
једна
музика
која
ме
просто
опи
,
усхити
,
како
ли
да
кажем
.
Она
оде
,
а
у
мојим
ушима
остаде
та
музика
,
њено
:
„
О
,
лà
,
лà
!
“
...
Зове
се
Мадам
Ажил
.
Говорљива
,
смешљива
:
Францускиња
...
Ово
ћеретање
пашиницу
мало
разгали
Да
је
сад
као
што
је
била
некад
,
она
би
тражила
ту
Енглескињу
и
ту
Францускињу
,
нарочито
Францускињу
;
али
она
се
изменила
.
Оно
,
да
пију
код
њих
и
жене
,
готово
је
обезбрижи
.
Па
што
се
забринуле
?
Фатми
то
није
ништа
необично
а
камо
ли
страшио
:
она
је
из
тога
друштва
.
Како
то
би
,
тек
оне
с
ове
веселе
,
шаљиве
теме
пређоше
на
једну
врло
озбиљну
,
која
је
у
турском
бољем
друштву
од
неколико
година
,
нарочито
последње
две
године
,
стално
на
дневном
реду
.
Почеше
о
политици
и
о
друштву
,
о
првом
с
много
жучи
,
о
другом
с
много
срца
.
Опет
поче
Ариф
,
с
пуно
темперамента
.
Док
се
шалила
,
говорила
је
турски
,
сад
кад
је
озбиљна
,
говори
француски
,
да
не
би
чула
и
разумела
послуга
.
Малопре
је
била
сва
старинска
Туркиња
што
мисли
само
на
своје
задовољство
;
сад
је
нова
пробуђена
турска
жена
што
мисли
и
на
добро
своје
земље
.
—
Ми
организаторке
Револуције
за
Устав
,
чекамо
политичку
слободу
као
озебао
сунце
;
па
чим
њу
добијемо
,
ми
ћемо
покренути
Женско
Питање
.
Женско
Питање
у
Турској
неће
бити
као
у
Европи
.
Ми
и
не
помишљамо
на
равноправност
с
људима
у
јавном
животу
.
Како
је
скромно
то
право
које
ће
тражити
турске
жене
.
Ми
сад
немамо
право
чак
ни
да
васпитавамо
мушку
децу
као
срећне
мајке
!
Ми
нисмо
училе
стране
језике
само
да
се
рекне
да
смо
образоване
или
само
ради
стране
лепе
књижевности
,
већ
и
ради
књига
које
нам
отварају
очи
и
ради
разговора
са
странкињама
,
Енглескињама
и
Францускињама
,
да
познамо
шта
њих
покреће
на
рад
,
на
живот
.
Ми
ни
шта
радимо
ни
живимо
;
зато
нас
спопада
чамотиња
и
обузима
туга
.
Ја
сам
мислила
да
не
радим
кад
сам
тужна
;
а
оно
није
:
ја
сам
тужна
кад
не
радим
.
Ми
ћемо
међу
женама
пропагирати
идеју
о
развијању
,
а
оне
ће
је
пропагирати
међу
људима
,
навикаваће
мужеве
на
њу
.
Јер
после
политичке
слободе
,
кад
би
се
она
из
женског
срца
и
духа
појавила
на
улицу
наједанпут
,
неочекивано
,
могла
би
букнути
револуција
какву
историја
света
не
памти
.
Ми
смо
то
већ
почеле
,
и
ради
те
идеје
као
и
ради
Устава
,
нове
много
путују
.
Ја
ћу
може
бити
ићи
у
Анадолију
и
Сирију
.
—
Због
нас
су
и
наши
мужеви
,
официри
,
послати
у
Маћедонију
„
да
умирују
чете
“
,
и
ја
и
моја
пријатељица
:
час
смо
у
Солуну
,
час
у
Серезу
,
сад
у
Битољу
,
после
у
Скопљу
,
„
гостујемо
код
пријатељица
“
,
рече
Фахрије-ханум
смешећи
се
.
—
Само
се
једно
бојим
,
опет
поче
Ариф
.
Женско
Питање
тек
је
у
зачетку
,
а
наше
просвећене
жене
већ
су
се
поделиле
у
два
логора
:
једне
су
уз
Емине-Семије-хануму
,
старију
жену
(
има
и
унучад
)
,
—
за
развијање
;
друге
су
уз
Ђулистан-Исмет-хануму
,
младу
и
врло
образовану
,
—
против
развијања
.
И
ја
се
бојим
да
ова
не
победи
,
зато
што
је
млађа
,
што
је
јача
и
што
има
уза
се
људе
,
организаторе
револуције
:
с
њима
се
разговара
и
договара
,
она
им
ради
.
А
Емине-Семије-ханум
има
уза
се
жене
и
странкиње
.
Управо
,
странкиње
су
је
и
надахнуле
овом
светом
идејом
:
Францускиња
,
Мадам
Веран
.
Исто
као
мене
.
Не
,
не
!
Ми
ћемо
смети
много
више
пропагирати
ту
идеју
тек
кад
узмемо
васпитавати
наше
жене
.
Оне
су
сад
за
развијање
потпуно
неваспитане
.
Какве
су
Цариграђанке
на
улици
!
Улицом
не
смеју
ићи
са
својима
,
а
с
туђима
:
раме
уз
раме
.
И
на
какав
сраман
начин
добију
пратиоца
,
удварача
!
Даду
му
знак
сунцобраном
,
или
неким
другим
ишаретом
.
И
зар
те
што
из
чаршије
донесу
модрице
,
кикоћући
се
или
црвенећи
од
задовољства
,
да
примају
у
кућу
туђе
људе
?
!
У
овом
тренутку
ја
осећам
револуцију
и
у
духу
и
у
срцу
.
Свога
понижења
и
у
најпросвећенијим
народима
жене
нису
потпуно
свесне
.
А
у
нашем
народу
!
.
.
Ох
,
наше
жене
!
Шта
је
шака
свесних
,
у
гомили
несвесних
?
Да
се
васпитавамо
,
па
да
се
припремамо
за
женска
друштва
која
ће
радити
на
просвећењу
масе
и
блажити
јад
у
нашој
земљи
.
Она
ће
бити
војске
што
ратују
против
зла
,
беде
и
невоље
.
Припреме
за
рат
трају
несразмерно
дуже
од
самога
рата
.
На
свим
припремама
радим
.
Ја
сам
свакој
сестри
на
ухо
шанула
о
овоме
.
И
позваше
ме
у
своје
друштво
људи
.
И
показаше
ми
„
своју
милост
“
књижевници
.
Организовали
у
Солуну
некакво
Књижевничко
Друштво
,
па
су
за
чланове
узели
и
жене
:
Фатма-Алију
и
Емине-Семију
,
Ђулистан-Хисмету
,
Фатма-Фахреназу
,
Ниђар-хануму
,
још
неке
и
—
мене
.
Један
је
дошао
,
у
име
друштва
,
да
ми
то
одликовање
јави
.
Десну
ми
руку
пружи
да
ме
подигне
до
себе
човека
,
а
леву
до
себе
књижевника
,
и
беше
блажен
,
јер
му
се
чињаше
да
сам
ја
блажена
.
Каква
част
!
Жена
подигнута
до
човека
,
и
до
књижевника
!
Изиђе
,
правећи
алузије
што
ме
удостоји
своје
посете
„
геније
“
;
а
ја
за
њим
одмах
све
поизотварах
,
да
не
осети
моја
слушкиња
посетиочеве
ми
„
надахнуте
душе
“
траг
који
је
мирисао
на
мастику
...
О
,
ништа
ми
није
одвратније
од
човека
који
заудара
на
пиће
!
А
наши
многи
књижевници
пију
...
Пашиница
необично
побледе
.
—
Опростите
Ариф-ханум
,
али
ја
вам
малочас
не
одговорих
,
не
хтедох
да
вас
прекидам
,
рече
Фахрије-ханум
.
Вичете
на
Цариграђанке
,
а
какве
су
вам
Солуњанке
?
—
Ја
нисам
Солуњанка
.
Ја
сам
Скопљанка
.
Али
,
ја
се
осећам
и
Солуњанка
и
Цариграђанка
.
И
тамо
сам
се
и
овде
пробудила
.
До
после
тридесете
сам
спавала
.
Младост
сам
провела
у
сну
.
Или
,
управо
,
младост
ми
је
дошла
позно
као
позно
пролеће
.
У
четрдесетој
години
имала
сам
кризу
,
бол
за
младошћу
.
И
туговала
сам
што
као
моја
Сафет
и
моја
Елиз
немам
кћери
да
удајем
,
па
да
добијем
унучад
:
да
се
подмлађујем
гледајући
у
кући
младост
.
Сад
осећам
душу
,
а
душа
нема
година
.
Моја
душа
родила
се
ко
зна
кад
пре
мене
и
умреће
ко
зна
кад
после
мене
.
Онај
што
се
правилно
развијао
дао
је
у
двадесет
петој
оно
што
ћу
ја
,
можда
,
дати
у
четрдесет
петој
...
—
У
Старом
Солуну
готово
нема
куће
без
пријатељица
...
Има
ли
тога
у
Цариграду
?
говораше
Фахрије-ханум
,
као
да
не
слуша
Арифу
.
Пашиница
се
болно
осмехну
,
а
Нурије
и
Ариф
рекоше
:
—
О
још
колико
!
—
Ја
то
не
знам
,
и
ако
сам
Цариграђанка
.
Овде
жене
,
удовице
,
и
на
моје
чуђење
девојке
.
Више
пута
,
ја
сам
видела
праву
слику
солунског
болесног
харемског
живота
.
Али
ни
за
ово
овде
ни
за
оно
у
Цариграду
није
крив
наш
добри
Пророк
,
већ
људи
,
себични
,
они
људи
што
су
вршили
преуређење
у
нашем
друштву
,
газећи
најглавније
одредбе
из
Корана
...
Ариф-ханум
промени
разговор
,
а
та
промена
бејаше
неочекивана
.
—
Да
би
сакриле
своје
погрешке
,
наше
жене
и
код
познатих
и
код
непознатих
оговарају
мужа
.
Има
и
таквих
које
оговарају
и
своје
деце
оца
.
Мени
моје
пријатељице
вичу
:
„
Благо
теби
!
Што
ти
имаш
мужа
,
ниједна
га
нема
“
.
Као
да
оне
знају
какав
ми
је
муж
!
Можда
је
добар
,
а
можда
и
није
.
И
ја
сам
можда
имала
неки
бол
,
али
га
нисам
свету
причала
.
Што
се
тиче
тога
,
ја
сам
и
сувише
поносита
:
никад
не
бих
понизила
онога
с
ким
век
векујем
...
Друга
нова
,
Мирсаде-ханум
,
насмеја
се
и
рече
:
—
А
кад
би
он
вас
понизно
?
Кад
не
би
био
муж
но
варалица
?
После
се
уозбиљи
и
рече
:
—
Ја
ћу
вам
причати
своју
историју
.
Молим
вас
,
хануме
,
да
је
слушате
...
Ја
се
удадох
за
човека
кога
су
ми
моји
изабрали
,
и
заволех
га
:
он
је
био
врло
леп
,
из
куће
,
чиновник
у
Сарају
.
Од
почетка
,
он
је
код
куће
бивао
једну
ноћ
,
на
дежурству
две
.
Ја
сам
то
дежурство
,
тако
често
,
проклињала
,
а
после
сам
се
стала
питати
:
„
Откуд
то
?
У
нашој
породици
,
ми
имамо
сарајских
чиновника
,
па
тако
не
раде
.
И
наједанпут
,
мене
поче
да
мучи
страшна
сумња
,
и
љубомора
,
јер
ја
сам
се
по
харемима
свашта
наслушала
шта
све
раде
наши
људи
.
Једног
дана
,
он
узјаха
на
коња
,
а
ја
,
одмах
за
њим
,
уђох
у
затворена
кола
...
Затутње
мост
у
Галати
,
а
ја
задрхтах
као
прут
:
његова
канцеларија
није
у
Стамболу
...
После
дуге
вожње
,
кочијаш
отвори
колска
врата
и
рече
:
„
Ефендија
је
ушао
овде
“
.
Погледах
,
двоспратна
кућа
с
кафезима
...
Упамтих
је
,
и
вратих
се
.
Прексутра
,
кад
му
је
био
ред
код
мене
,
ја
одох
у
Стамбол
,
и
уђох
у
ону
кућу
.
Преда
ме
изиђе
једна
млада
жена
,
старија
од
мене
,
па
ме
гледаше
зачуђено
,
пошто
сам
јој
била
сасвим
непозната
.
„
Ја
сам
погрешила
,
“
рекох
.
„
Ја
сам
мислила
да
ту
седи
једна
рођака
Нури-беја
...
“
и
казах
очево
име
мога
мужа
.
—
„
Овде
не
седи
његова
рођака
,
него
...
Ја
сам
му
жена
.
“
Мени
се
окрете
соба
.
Она
ми
поднесе
под
нос
сирће
од
руже
,
и
њиме
ми
истрља
слепе
очи
.
Кад
се
прибрах
,
ја
зајецах
.
„
Тешко
нама
!
Тешко
нама
!
“
викала
сам
,
а
она
ме
зачуђено
гледаше
,
па
тек
наједанпут
викну
:
„
А
то
ли
је
он
од
неколико
месеца
на
овамо
дежуран
сваку
трећу
ноћ
!
Он
се
оженио
другом
!
Ја
сам
добила
ортака
,
ви
сте
пошли
на
ортака
,
и
то
ниједна
није
знала
:
две
преварио
,
варалица
!
“
...
И
загрлисмо
се
као
сестре
,
изјадасмо
се
,
и
заклесмо
се
над
детињом
главом
(
с
њом
имао
и
дете
)
да
ћемо
му
се
осветити
.
То
јутро
,
имао
је
две
жене
;
то
вече
,
ниједне
:
обе
га
остависмо
.
И
са
живом
муком
,
управо
султановом
Ирадом
добисмо
Отпусно
Писмо
.
Ја
нађох
другог
мужа
,
младотурчина
.
Удружих
се
с
њим
против
нашег
друштвеног
живота
,
и
против
политичког
.
—
Право
си
казала
,
Мирсаде-ханум
:
кад
би
Ариф-ханум
била
наше
среће
,
и
она
не
би
ћутала
,
рече
Фахрије
,
па
запаливши
нову
цигару
поче
своју
историју
,
пошто
рече
:
„
Молим
вас
,
хануме
,
да
ме
слушате
.
“
—
Ја
сам
се
удала
млада
;
удала
сам
се
по
слици
,
и
заволела
сам
свога
мужа
,
јер
он
је
био
прво
мушко
с
ким
сам
ја
проговорила
.
Он
је
видео
да
га
волим
,
па
је
тражио
од
мене
многе
жртве
:
да
никуд
не
изиђем
из
куће
,
или
ако
кадгод
изиђем
да
седнем
у
затворена
кола
с
једном
његовом
тетком
;
јер
он
је
само
тој
тетки
веровао
.
Кад
дође
,
он
тражи
да
му
свирам
,
да
му
певам
,
по
неки
пут
да
му
играм
једну
игру
коју
сам
девојком
од
наше
робиње
научила
;
и
жели
да
сам
увек
,
кад
он
дође
,
у
другој
хаљини
и
накићена
.
Ја
сам
чула
да
то
траже
људи
од
својих
љубазница
,
па
сам
ипак
све
чинила
,
јер
сам
га
волела
,
и
мислила
сам
да
он
мене
воли
.
Али
,
каква
заблуда
!
...
Једнога
дана
,
ја
бејах
нешто
болесна
,
а
та
његова
тетка
:
„
Аман
!
Зар
да
се
не
обучеш
!
Зар
да
те
такву
затече
,
у
геџелуку
!
“
Ја
се
не
обукох
,
не
могах
;
а
кад
он
дође
,
мени
се
учини
хладан
,
па
ми
би
теже
но
од
болести
.
И
први
пут
,
увређена
,
ја
почех
да
размишљам
о
своме
брачном
животу
.
Лежала
сам
три
дана
,
па
кад
устадох
,
још
ми
не
беше
добро
,
те
му
се
опет
не
обукох
;
и
уместо
да
ме
жали
што
сам
болесна
,
њему
криво
што
му
се
нисам
обукла
...
У
мени
се
зби
преокрет
:
ја
према
њему
охладнех
,
и
оставих
га
...
Ја
нисам
осетила
да
ме
жали
,
те
сам
се
чудила
што
ми
одмах
не
да
Отпусног
Писма
.
Најпосле
га
добих
,
једва
,
с
муком
,
па
се
удадох
за
човека
широких
погледа
,
који
од
жене
не
прави
љубазницу
и
не
сматра
је
за
ствар
.
Ја
сам
сад
срећна
,
али
знам
да
су
милиони
несрећни
,
и
ради
тих
својих
сестара
,
ја
се
буним
и
—
радим
.
Трећа
,
најмлађа
,
болесна
,
закашља
се
сухим
кашљем
,
па
рече
:
—
Слатке
хануме
,
да
чујете
и
моју
историју
...
Моја
историја
је
страшна
.
Кћи
сам
Али-пашина
;
никад
нисам
пешке
пошла
,
те
никога
нисам
ни
видела
:
удадох
се
по
слици
...
Послаше
га
са
службом
у
унутрашњост
,
где
се
упознадох
с
једном
девојком
,
коју
врло
заволех
.
Сваки
час
ми
дотрчкаваше
кроз
капиџик
,
па
наједанпут
нема
је
.
Чух
да
је
болесна
...
Одох
да
је
обиђем
.
Она
писну
као
црв
,
кад
мене
виде
;
а
ја
помислих
:
„
Заволела
ме
,
нема
ни
мајке
ни
сестре
“
.
После
две
недеље
,
дођоше
неколико
муслимана
моме
беју
.
Шта
су
у
конаку
говорили
,
не
знам
;
тек
,
кад
уђе
у
харем
,
он
беше
страшан
,
у
лицу
црн
као
земља
.
Ја
га
не
смедох
питати
шта
му
је
.
После
...
дознадох
.
.
Један
дан
,
кад
ја
нисам
била
код
куће
,
девојка
дошла
кроз
капиџик
,
развијена
,
као
обично
:
тражила
мене
;
он
је
у
собу
намамио
и
...
она
,
несрећница
,
остала
тешка
.
.
А
кад
је
несрећни
отац
,
муфтија
,
преко
једне
рођаке
испитао
,
она
све
казала
.
Пошто
се
нашли
сведоци
,
наше
слушкиње
,
да
је
завео
девојку
,
он
,
по
нашим
закону
,
морао
је
узети
...
Али
ја
не
сачеках
долазак
свога
ортака
:
одох
од
мужа
,
да
му
се
никад
не
вратим
...
И
колико
је
крив
,
и
не
хте
ми
дати
Отпуснога
Писма
!
Бог
ће
га
казнити
.
Дан
казне
свих
тирана
тако
је
близу
;
ја
му
,
чини
ми
се
,
већ
чујем
ход
,
па
му
се
радујем
како
се
ником
нисам
радовала
.
Боже
!
—
заврши
погледавши
у
небо
,
па
се
закашља
,
белу
свилену
махраму
метну
на
уста
;
кад
је
измаче
,
она
са
страхом
погледа
у
њу
.
.
Ових
пет
беху
дубоко
потресене
.
Джемал-бејова
мајка
правећи
се
као
да
у
души
нема
ништа
ни
из
прошлости
ни
из
садашњости
,
дирнута
говором
и
кашљем
ове
младе
несрећнице
,
осети
да
јој
се
стегоше
вилице
.
Дуго
је
ћутала
,
гутајући
сузе
,
а
после
отпоче
,
и
ако
је
ниједна
ништа
не
пита
,
историју
свога
живота
,
не
сматрајући
Нурију
за
сестру
(
јер
пред
сестром
не
би
све
говорила
)
,
већ
само
за
нову
...
Поче
говорити
течно
и
лепо
француски
:
—
Моја
историја
дугачка
је
и
црна
...
Ја
сам
кћи
Али-паше
,
бившег
садразама
.
Отац
ми
је
био
Турчин
,
мајка
Черкескиња
;
он
племић
,
она
робиња
:
купио
је
за
пет
стотина
лира
.
.
Ја
на
мајку
личим
телом
,
на
оца
душом
...
Код
оца
сам
живела
као
и
све
наше
великашке
кћери
:
затворена
,
у
богатству
истина
,
али
с
проводњом
само
по
харемима
.
Ја
сам
Цариград
,
његова
села
и
његове
улице
познала
из
кола
и
из
каика
;
ја
улицама
нисам
пешке
пошла
,
ја
се
Босфором
нисам
лађом
прошетала
,
по
Принкипу
нисам
друкчије
прошла
до
колима
или
мазгом
.
Ја
сам
у
кући
учила
и
турски
и
француски
;
ја
сам
у
пијано
свирала
као
Европљанка
.
У
томе
ми
прошло
девовање
,
кратко
моје
девовање
:
удала
сам
се
тек
што
сам
ушла
у
петнаесту
.
А
удадох
се
као
и
све
моје
другарице
—
за
човека
кога
никад
нисам
видела
.
Оне
су
биле
срећне
,
ја
сам
била
несрећна
:
муж
ми
се
није
допао
,
кад
сам
га
видела
,
прво
вече
:
имао
је
велику
јабучицу
,
а
глас
му
био
дебео
и
мало
промукао
.
Да
сам
га
раније
видела
и
заволела
га
,
нити
бих
му
спазила
јабучицу
,
нити
бих
му
чула
глас
;
то
јест
ако
бих
спазила
нешто
на
њему
што
ми
се
не
допада
,
ја
бих
му
гледала
то
сваки
дан
,
док
се
не
бих
навикла
...
Он
је
опазио
да
га
не
волим
,
па
се
узео
проводити
као
младић
:
мене
је
остављао
саму
код
куће
.
Нисам
га
волела
,
а
угађала
сам
му
:
знала
сам
да
је
он
муж
,
ја
жена
:
облачила
сам
му
се
;
кад
ће
доћи
кући
,
нагиздам
се
и
потчињавам
му
се
,
те
сам
личила
и
на
робињу
и
на
милосницу
...
Ја
се
обучем
,
а
он
дође
па
одмах
за
Мусаф
и
бројанице
—
мене
и
не
погледа
.
Да
ли
је
хтео
да
ме
казни
што
је
опазио
да
га
не
волим
,
умре
и
не
дознадох
.
Али
ја
бих
га
може
бити
заволела
да
је
према
мени
био
друкчији
.
И
лагала
сам
га
.
.
Ако
кажем
да
хоћу
рођаци
,
не
да
;
ако
кажем
да
хоћу
другарици
,
опет
не
да
,
те
ја
уочи
сваког
петка
:
„
За
Божју
љубав
,
пусти
ме
мајци
!
“
Он
ме
пусти
мајци
,
а
ја
идем
другарицама
...
За
пет
година
родила
сам
му
четворо
деце
(
једанпут
сам
близнила
)
.
Кад
напуних
двадесет
и
једну
,
он
оде
у
Европу
за
војног
аташеа
.
Мене
не
поведе
;
рече
да
не
допушта
султан
...
За
годину
дана
сахраних
троје
деце
,
остаде
ми
само
првенче
.
Мурад-Джемал
,
Господу
хвала
!
...
О
мој
Джемал
!
Дете
добра
срца
,
али
страсне
природе
.
Кад
би
заволео
неко
дете
,
нико
га
од
њега
не
би
могао
одвојити
;
али
томе
детету
се
брзо
досади
(
јер
он
га
стиска
,
да
га
удави
)
,
па
неће
више
к
њему
;
а
он
за
њим
одболује
,
у
бунцању
тражи
то
дете
.
Он
је
волео
како
нико
није
,
лудо
,
страсно
.
Увек
сам
гледала
да
заволи
сиротињско
дете
,
па
сам
плаћала
његовим
родитељима
да
га
доводе
.
Али
и
сиротињско
плаче
,
с
муком
га
преваре
и
доведу
...
досади
му
се
његово
чудно
миловање
...
Кад
напуни
шест
година
,
отац
му
дође
да
га
узме
,
да
га
одведе
у
Европу
на
васпитање
и
школовање
.
Ја
нисам
била
нежна
жена
,
али
сам
била
нежна
,
добра
мајка
...
За
дететом
сам
ридала
и
чупала
косу
као
простакуша
.
Он
,
дирнут
мојим
јадом
,
обећа
да
ће
ми
га
доводити
сваке
године
,
и
да
ће
с
њим
код
мене
седети
по
три
месеца
...
У
томе
ми
пролажаху
дани
,
у
очекивању
детињег
доласка
.
.
Прве
године
дође
,
доведе
ми
дете
:
обоје
осташе
три
месеца
;
друге
године
проведоше
код
мене
месец
дана
;
треће
године
дође
без
детета
,
седе
недељу
;
четврте
године
опет
ми
нема
детета
,
али
ни
њега
.
.
Од
двадесет
четврте
,
ја
сам
код
мужа
без
мужа
,
и
код
детета
без
детета
.
Плакала
сам
непрестано
,
очи
бејах
исплакала
.
У
сваком
детету
плавих
очију
и
црних
трепавица
видела
сам
своје
дете
,
па
сам
их
заустављала
на
улици
и
љубила
их
:
над
туђом
сам
децом
плакала
као
луда
;
а
кад
сам
год
чула
детињи
глас
,
увек
ми
кроз
срце
прошло
нешто
као
нож
,
па
сам
зајаукала
.
Нисам
ћутала
,
нисам
трпела
,
никад
нисам
рекла
ксмет
...
О
,
ви
нове
турске
жене
!
...
Жалост
је
ватра
:
сад
наложена
,
суха
дрва
букте
,
па
прегорева
,
па
догорева
,
па
остане
јасан
жар
,
па
по
жару
буде
пухар
,
па
се
то
претвори
у
угљевље
,
а
угљевље
у
пепео
.
.
Не
могоше
ме
утешити
родитељи
,
ни
род
,
ни
пријатељи
:
утеши
ме
време
.
Рана
ми
се
на
срцу
не
излечи
,
али
се
залечи
,
и
ја
с
њом
залеченом
пођох
по
другарицама
,
осећајући
да
је
имам
само
кад
ми
је
неко
повреди
...
Нађох
себи
забаве
,
подсекавши
косу
...
Где
се
скупљали
хареми
?
Код
мене
.
Где
су
бивала
весеља
?
Код
мене
.
Ко
је
водно
хануме
у
шетњу
?
Ја
.
Ко
им
је
куповао
скупоцене
поклоне
?
Ја
:
овој
удовици
иглу
од
педесет
лира
,
оној
белензуке
од
осамдесет
,
једној
удовичкој
кћери
мираз
кућу
,
другој
дућан
.
Пријатељице
сам
волела
,
свашта
им
куповала
.
„
Имање
Али-пашино
велико
је
.
“
Ја
сам
то
чула
,
али
појам
велико
нисам
умела
схватити
,
то
јест
схватила
сам
погрешно
:
мислила
сам
да
је
то
нешто
што
не
може
бити
никад
ни
мало
,
а
камо
ли
да
га
нестане
.
Ја
сам
била
из
богате
куће
,
али
нисам
знала
шта
је
новац
,
јер
све
је
други
набавио
,
купио
.
Мени
нико
никад
није
рекао
:
„
не
бацај
паре
у
лудо
“
,
или
„
чувај
беле
паре
за
црне
дане
“
;
и
нико
преда
мном
није
изустио
:
„
дуг
је
зао
друг
“
...
Мајка
ми
је
била
робиња
.
Кад
су
је
спремали
за
продају
,
учили
су
је
свирци
и
песми
,
француском
језику
,
и
како
да
прави
темена
пред
млађима
од
себе
,
како
пред
старијима
,
као
коња
:
како
да
држи
главу
кад
се
јаше
,
како
да
каса
кад
вуче
кола
;
а
овим
ситницама
што
кућу
држе
нико
је
није
учио
:
нико
њу
робињу
;
она
,
робиња
,
не
своју
кћер
...
О
,
ви
нове
душе
!
...
Ову
дугачку
причу
почела
сам
због
сина
.
Родитељи
ми
беху
одавно
умрли
,
кад
ми
се
син
врати
у
Стамбол
...
Бејаше
младић
од
деветнаест
година
,
израстао
као
кипарис
,
па
румен
као
зрели
нар
;
чињаше
ми
се
као
Енглез
:
Енглескиња
га
васпитавала
.
Кад
га
,
кроз
кафез
,
видеше
две
његове
рођаке
и
једна
сестра
од
стрица
,
оне
све
три
уздахнуше
што
су
удате
,
те
не
могу
поћи
за
њ
.
У
Европи
је
школе
учио
,
али
их
није
свршио
...
Отац
му
умре
,
а
он
дође
да
га
видим
ја
,
његова
мајка
,
па
да
се
врати
...
Ја
га
не
пустих
,
задржах
га
на
годину
:
да
га
се
нагледам
,
и
да
се
одмори
...
Човек
,
те
се
од
њега
крише
и
сестре
му
од
стрица
:
све
имају
љубоморне
мужеве
;
а
моје
пријатељице
...
ниједна
преда
њ
да
изиђе
.
Код
мене
се
продужавало
гостовање
:
увек
пуна
кућа
жена
;
мој
син
пође
мени
,
па
кад
пред
вратима
види
обуће
као
у
обућарници
врати
се
и
оде
од
куће
:
тако
данас
,
тако
сутра
.
Ја
с
пријатељицама
један
дан
идем
у
Фенер-Башчу
,
други
на
Слатке
Воде
,
трећи
у
Ћеат-Хане
:
мој
син
остане
код
куће
са
слугама
.
Почех
га
пуштати
с
друговима
,
да
није
сам
.
Онако
млад
требао
је
ићи
са
својим
врсницима
,
а
он
пошао
с
много
старијима
од
себе
:
водили
га
по
кафанама
,
и
да
гледа
Карађоз
.
Стамбол
је
као
његов
пожар
што
избије
из
једне
куће
па
захвати
целу
махалу
...
Испрва
је
ишао
од
куће
само
дању
,
после
и
ноћу
:
за
то
му
отвори
вољу
Рамазан
...
Дође
Рамазан
:
код
мене
по
сву
ноћ
весеље
—
мој
син
с
друговима
.
У
почетку
се
враћао
пре
суфура
;
али
на
што
,
кад
није
могао
к
мени
:
жене
.
О
,
ви
нове
турске
жене
!
Наш
верски
обичај
непрописан
Шеријатом
,
већ
изопачен
неразумнима
!
Беже
нам
од
куће
мужеви
,
беже
синови
.
У
нашу
одају
улази
без
питања
слушкиња
и
робиња
,
а
не
може
ући
муж
и
син
,
нарочито
кад
виде
„
непознату
“
женску
обућу
пред
вратима
!
...
Мој
син
,
кад
није
затекао
код
мене
весеље
,
ушао
је
у
собу
где
ми
је
постеља
,
а
она
празна
;
отишао
у
своју
собу
,
легао
...
Друго
вече
пуна
кућа
,
а
он
бежи
:
не
може
са
женама
,
и
ако
воли
;
у
Европи
је
с
њима
научио
.
До
половине
Рамазана
долазио
кући
некад
пре
суфура
,
некад
после
;
а
после
:
једанпут
се
раздани
—
њега
нема
.
Гошће
су
ми
спавале
,
од
дана
им
направљена
ноћ
;
мене
сан
не
ухвати
:
срце
ми
рече
да
ће
ме
нешто
снаћи
.
Послах
роба
по
сина
...
Нашао
га
,
с
друговима
...
Другови
га
доведоше
мени
.
Кад
видех
свога
сина
,
препадох
се
,
а
после
узех
нарицати
као
простакуша
...
Бистре
му
очи
замућене
,
лепо
очешљана
коса
разбарушена
,
каљав
...
Син
ми
је
био
весео
...
Дете
весело
од
пића
!
...
Пио
мастике
...
Месец
је
тада
био
од
петнаест
дана
...
Ни
моја
молба
,
ни
моје
преклињање
,
ни
моје
сузе
,
ништа
не
помаже
:
отиде
с
вечери
,
па
се
врати
ујутру
,
весео
.
Испрва
ретко
,
у
два
три
месеца
;
после
,
сваког
пуног
.
У
вече
му
кеса
пуна
,
ујутру
празна
.
Никад
га
не
питах
,
где
ти
је
новац
.
Ја
сам
му
пунила
кесу
,
он
је
празнио
.
Испрва
га
одвраћах
лепим
,
после
ружним
:
и
да
ми
реч
,
закуне
се
,
па
опет
...
Кад
видех
да
је
изгубио
лепу
боју
,
да
је
често
невесео
,
замишљен
,
ја
се
сасвим
расвестих
,
у
мени
се
пробуди
оно
што
је
пре
толико
година
заспало
—
љубав
материна
.
Одмах
растурих
друштво
,
и
затворих
врата
пријатељицама
;
узех
живети
као
покајница
.
Ја
сам
рођена
да
будем
жена
и
мајка
;
али
,
кад
ме
мој
бездушни
муж
остави
и
лиши
детета
,
ја
се
одадох
уживањима
,
да
ране
залечим
.
У
кући
,
где
је
за
толико
година
била
свирка
и
песма
,
сад
плач
и
проклињање
.
.
Клела
сам
мужа
и
цариградске
обичаје
,
што
допуштају
да
жене
јуре
улицама
откривена
лица
,
да
слушају
дрске
љубавне
изјаве
људи
,
а
да
их
не
примају
у
кућу
.
Плакала
сам
без
суза
:
срце
ми
је
плакало
,
а
очи
су
ми
биле
сухе
као
пресушени
извори
...
Па
бар
да
је
миран
кад
пије
,
него
грди
,
псује
,
онај
лепога
понашања
младић
!
Као
други
,
и
он
не
излази
без
оружја
;
па
једном
посече
по
руци
друга
,
други
пут
на
другога
пуца
,
трећи
пут
на
трећега
...
Страшно
!
...
Прободе
га
ножем
...
Младић
умре
а
његов
отац
тужи
мога
сина
...
Суд
му
досуди
—
хвала
му
!
...
—
уместо
смртне
казне
или
вечите
робије
—
сургун
...
У
Арабију
!
Нисам
могла
.
Подмитих
кадије
...
с
кућом
и
хиљаду
лира
...
Одредише
му
Солун
...
Кад
се
спремих
за
пут
и
зовнух
настојника
добара
да
ми
да
новаца
,
он
ми
поднесе
рачун
:
од
великог
имања
и
богатства
,
остало
само
једна
кућа
и
хиљаду
лира
;
па
и
то
туђе
—
кадиско
.
Па
шта
је
мени
остало
,
о
Алла
’
!
Где
су
толике
куће
,
где
лепи
конаци
,
где
земља
,
где
новац
?
!
Из
рачуна
видех
:
колико
ми
потрошио
муж
у
Европи
,
трипут
више
ја
у
Стамболу
...
Све
презадужено
!
И
сваки
лепи
конак
на
Босфору
на
анадолској
и
румелиској
страни
оплаках
као
оца
:
они
су
ми
од
оца
остали
...
Пашиница
ућута
,
на
лицу
јој
заиграше
мишићи
и
ухвати
је
у
грлу
грч
;
мало
,
па
зарида
.
Ридала
је
дуго
,
без
суза
.
Њена
сестра
поклопила
се
на
јастук
па
јеца
;
и
оне
четири
плачу
.
Чу
се
топ
,
оглашење
суфура
:
ашчика
повири
на
врата
,
па
кад
виде
јад
,
врати
се
погнуте
главе
...
—
О
,
ви
нове
душе
!
Сутра
...
сутра
да
ми
дођете
на
разговор
,
и
на
договор
!
најпосле
рече
пашиница
погледајући
у
све
редом
.
Оне
четири
направише
јој
дубока
темена
,
ћутећи
.
Нурије-ханум
позва
их
на
суфур
,
и
пред
њима
пође
посрћући
.
На
столу
пуно
,
а
ниједна
ништа
не
окуси
:
за
сто
су
селе
обичаја
ради
.
.
Отклањаше
сабах
,
у
оној
великој
соби
без
завеса
,
па
се
гошће
завише
и
пођоше
кућама
.
Све
ћуте
.
Домаћице
их
испратише
чак
до
прве
капије
.
Ово
кратко
ћутање
зближи
их
више
него
цео
дуги
разговор
...
Како
је
била
весела
Ариф-ханум
кад
је
дошла
,
а
како
је
била
тужна
кад
је
пошла
!
XИВ
Сутрадан
,
Джемал
се
рано
пробудио
.
Није
му
било
необично
што
поред
себе
не
нађе
Фатму
,
јер
како
је
Рамазан
,
он
сам
леже
и
устаје
.
Али
кад
се
сети
шта
је
било
,
скочи
.
Шта
је
све
говорио
и
радио
!
Био
је
толико
пијан
,
а
свега
се
сећа
.
Брзо
се
уми
и
обуче
,
али
не
изиђе
,
већ
се
спусти
на
једну
столицу
,
и
мисли
шта
ће
:
срамота
га
да
се
пред
њом
појави
.
У
томе
,
она
уђе
и
не
рекавши
му
ни
добро
јутро
,
клече
и
обухвати
му
колена
,
притисну
на
њих
своје
лице
и
заплака
.
Он
је
не
пита
зашто
плаче
.
И
претвараше
се
као
да
је
миран
,
и
као
да
то
није
ништа
што
се
опио
,
а
овамо
,
врло
му
је
тешко
:
стид
га
је
од
ње
.
Она
се
усправи
и
притисну
своје
мокре
очи
на
његово
сухо
лице
—
кваси
га
,
па
га
поквашено
љуби
,
с
њега
пије
своје
сузе
,
њега
:
у
свакој
тој
њеној
сузи
је
он
...
После
се
окрете
и
на
прстима
изиђе
.
У
кући
је
некаква
необична
тишина
.
Сви
посте
,
осим
Нурије
.
Пашиница
је
замишљенија
но
други
пут
уз
пост
,
али
и
сама
не
зна
зашто
је
таква
,
да
ли
због
дувана
или
због
сина
.
Око
вечерње
,
она
метну
на
главу
бели
башјорти
,
па
седе
у
једном
куту
софе
и
сва
се
унесе
у
Коран
:
чита
,
преврће
листове
и
непрестано
се
ниха
.
Фатма
је
данас
у
зеленој
антерији
.
Прође
кроз
предсобље
и
оде
у
сутину
собу
за
рад
;
не
улази
код
Джемала
,
јер
пости
.
Оне
јутрошње
пољупце
давала
је
душа
души
...
Још
синоћ
је
јела
врло
мало
од
ифтара
,
а
за
суфур
је
нису
хтели
звати
,
јер
су
мислили
да
спава
.
Кад
се
чу
позивање
на
вечерњу
молитву
,
она
узе
две
три
капи
земзема
,
па
запали
цигару
.
Свекрва
бејаше
пошла
к
њој
да
јој
каже
да
ће
и
вечерас
доћи
на
ифтар
оне
три
младе
Цариграђанко
и
Ариф-ханум
,
али
да
она
због
њих
не
оставља
мужа
;
но
кад
је
виде
с
цигаром
,
да
је
не
би
бацила
,
она
се
неопажено
повуче
.
Ариф-ханум
је
саслушала
пашиничину
историју
с
болом
;
али
,
кад
је
отишла
кући
,
променило
јој
се
расположење
,
и
она
се
љутила
,
не
на
пашиницу
,
туђу
жену
,
која
је
гледала
да
ожени
сина
добром
и
богатом
девојком
,
како
би
се
оставио
пића
и
имао
од
чега
да
живи
,
него
на
Нурију
.
Да
воли
Фатму
тобоже
као
своје
дете
,
а
да
све
сакрије
,
да
превари
своју
пријатељицу
!
И
учини
јој
се
црна
,
прљава
.
Како
ће
да
буде
код
ње
на
ифтару
и
вечерас
,
кад
ово
зна
!
Несрећна
Сафет
кад
чује
!
Поносила
се
,
хвалила
се
.
И
кад
чује
Ибрахим-Хасан-беј
да
му
зет
нигде
ништа
нема
и
да
живи
од
туђе
милости
!
Он
,
само
он
да
не
дозна
!
Одмах
би
одвео
Фатму
од
мужа
.
Сети
се
да
Мерсије
може
бити
све
зна
;
зато
је
на
свадби
била
брижна
и
обучена
у
загасито
зелено
.
Па
је
испита
.
—
Знала
сам
ја
то
,
Ариф-тејзе
,
још
кад
је
Фатма
била
у
Цариграду
,
и
напомињала
сам
јој
нешто
мало
,
али
јој
нисам
хтела
отворено
писати
:
жао
ми
је
било
да
се
не
разочара
кад
га
воли
.
Доцније
сам
крила
да
му
не
би
отишла
с
мераком
,
како
каже
Ђулренги
.
—
Колико
си
тврда
!
узвикну
Ариф-ханум
.
—
Што
сам
ја
тврда
није
чудо
,
али
Ђулренги
!
И
она
је
све
знала
.
—
Сад
знам
зашто
јој
не
идеш
.
Али
у
почетку
,
ти
си
јој
ишла
сваки
час
.
Она
се
промени
у
лицу
,
обори
очи
,
али
ништа
не
рече
.
Сваким
даном
је
бивала
слабија
,
и
родитељи
су
се
већ
договарали
да
је
воде
на
„
лакши
“
ваздух
.
У
исто
време
кад
и
синоћ
,
пред
Нурије-ханумином
кућом
стадоше
затворена
кола
,
са
Арифом
и
Цариграђанкама
.
Сад
је
ифтар
био
после
молитве
;
разговор
се
водно
као
синоћ
на
француском
језику
.
У
почетку
,
сестре
су
биле
као
убијене
,
Цариграђанке
озбиљне
а
Ариф
хладна
према
Нурији
,
готово
љута
на
њу
.
Али
још
за
ифтаром
,
вечерас
просто
изврсним
,
расположење
турских
жена
промени
се
:
сестре
оживеше
,
Цариграђанке
се
развеселише
,
Ариф
поста
говорљива
.
Она
је
била
говорљива
само
кад
је
добро
расположена
.
Пила
је
шуруп
прилично
,
и
као
да
се
од
њега
опила
.
Није
тражила
да
види
„
двоје
младих
"
,
јер
би
се
они
стидели
,
па
би
њој
било
непријатно
.
После
ифтара
почела
је
разговор
пашиница
.
—
Ја
сам
вам
синоћ
све
испричала
као
сестрама
по
души
;
ви
сте
данас
имале
времена
и
да
се
испавате
и
да
мислите
на
мене
несрећну
,
на
наше
друштво
,
на
узроке
што
ми
се
син
опија
.
Вас
три
сте
образоване
,
а
Ариф-ханум
је
и
образована
и
ариф
:
научите
ме
шта
ћу
са
сином
!
Оне
три
ћутаху
и
пушаху
;
Ариф-ханум
хтеде
говорити
,
али
је
претече
Нурије
:
—
Алла
’
!
Ја
и
данас
нисам
постила
,
те
сам
имала
моћи
да
размишљам
.
Ја
сам
дошла
на
једну
мисао
која
ми
се
чини
веома
паметна
.
Ми
смо
нове
,
али
су
нам
стари
обичаји
.
Према
тим
обичајима
треба
да
тражимо
лека
овоме
злу
.
Кажите
,
хануме
,
како
би
било
да
зовемо
Ибрахим-ефендију
,
муфтију
,
и
још
три
стара
честита
муслиманина
:
Решад-беја
,
Шефкет-беја
и
Махмуд-беја
?
—
Сви
су
старотурци
!
узвикну
Ариф-ханум
,
готово
љутито
.
—
Али
и
поштени
људи
,
Ариф-ханум
.
У
старотурака
је
обичај
,
кад
муж
пије
или
растура
,
или
злоставља
жену
,
добри
људи
га
светују
,
да
се
остави
тога
и
да
пред
сведоцима
да
реч
:
ако
се
,
на
пример
,
опије
,
да
му
жена
не
буде
више
жена
,
да
остане
од
њега
бош
,
како
ми
то
турски
кажемо
.
Оне
три
Цариграђанке
се
гласно
насмејаше
видевши
у
њој
,
„
новој
“
,
конзервативну
турску
жену
,
старотуркињу
,
а
Ариф-ханум
се
намргоди
и
рече
:
—
Лудост
!
...
То
учинише
с
једним
младим
бејом
,
у
Скопљу
,
па
се
опи
брже
но
други
пут
,
и
још
учини
нешто
што
дотле
никад
није
учинио
—
истуче
жену
...
Оставите
се
тога
,
Нурије-ханум
.
Цариграђанке
се
непрестано
смејаху
,
а
она
им
,
мало
увређена
,
рече
:
—
Што
се
смејете
,
хануме
?
У
Старом
Солуну
,
нарочито
по
нашим
малим
градовима
,
има
овога
често
.
Прошле
године
,
Ибрахим-ефенди
и
ова
три
честита
стара
беја
погодише
се
овако
с
једним
младим
бејом
(
нећу
да
му
кажем
име
)
,
и
он
се
више
не
опи
:
опет
воли
жену
,
гледа
кућу
—
други
човек
.
Да
позовемо
за
сутра
ове
људе
?
зваћу
их
за
после
ифтара
,
заврши
Нурије
.
А
пашиница
рече
:
—
Волела
бих
чути
ваше
мишљење
,
Ариф-ханум
.
—
Ја
сам
,
ханум-ефенди
,
с
ханумама
за
то
:
да
се
вашем
сину
нађе
какав
рад
.
Ја
кад
радим
,
заборавим
на
све
што
ме
боли
,
он
би
заборавио
на
мастику
...
Али
само
да
ради
нешто
што
воли
.
Мени
је
рад
што
другоме
афион
.
Кад
сам
била
млада
,
сви
су
се
чудили
:
откуд
у
тако
нестрпљиве
жене
толико
стрпљења
,
да
поваздан
не
диже
главе
с
књиге
и
да
учи
толике
језике
!
Они
нису
знали
да
је
то
била
љубав
која
ме
је
привезивала
за
тај
рад
.
Ја
сам
жива
и
нестрпљива
,
па
имам
обичај
да
мењам
места
и
код
куће
и
кад
кудгод
отидем
;
али
кад
седим
с
неким
кога
волим
,
или
кад
радим
какав
мио
посао
,
ја
се
не
мичем
,
—
остала
бих
на
једном
месту
довека
...
Понеки
дан
ми
се
не
ради
,
а
ја
сам
немирна
и
тужна
.
Седам
,
лежем
,
устајем
,
погледам
на
сахат
.
„
Шта
је
ово
?
Стоји
?
“
А
оно
није
:
сахат
иде
,
а
стоји
—
време
.
Наш
слатки
Джемал-беј
треба
нешто
да
ради
.
—
Па
шта
да
ради
?
викну
пашиница
очајно
.
—
Нешто
...
што
воли
...
Нек
продужи
школу
.
—
Где
да
је
продужи
?
—
У
Европи
,
рекоше
гошће
,
све
четири
у
један
глас
.
—
А
жена
?
!
упита
пашиница
.
—
Ах
,
да
,
жена
...
Нека
учи
у
Цариграду
,
рече
Ариф
.
—
Како
у
Цариграду
,
кад
тамо
не
сме
да
иде
?
рече
пашиница
.
—
Ах
,
да
,
рече
Ариф
,
па
се
замисли
.
—
Па
нека
иде
у
службу
,
у
ћатибе
,
рече
једна
Цариграђанка
.
—
Пашин
син
ћатиб
...
Он
је
почео
дипломатске
школе
.
И
после
,
зар
је
младотурцима
лако
доћи
у
службу
?
Све
се
ућуташе
и
узеше
мислити
шта
ће
.
Дим
се
колутао
и
испуњавао
собу
.
Најпосле
Нурије
прекиде
ћутање
:
—
Мој
предлог
је
врло
добар
.
Да
пробамо
.
—
Али
то
је
смешно
,
рече
Ариф
ханум
.
Уместо
да
уништавамо
те
застареле
,
луде
,
глупе
обичаје
,
ми
хоћемо
да
их
обнављамо
!
Ко
би
чуо
,
од
наших
,
смејао
би
нам
се
.
—
Ми
не
можемо
уништавати
старо
док
немамо
ново
.
Ја
сам
за
то
.
Ја
молим
хануме
,
и
ја
молим
сестру
:
да
пробамо
.
—
Али
ако
се
опет
опије
,
и
она
му
не
буде
више
жена
?
Ми
добро
знамо
колико
га
она
воли
,
рече
Ариф
.
—
Па
венчаћемо
их
,
изусти
Нурије
.
А
после
их
много
увераваше
да
је
то
врло
добро
,
најбоље
,
и
оне
пристадоше
.
Разиђоше
се
пре
суфура
;
али
уместо
да
се
нада
,
Ариф-ханум
бејаше
очајна
.
Она
зна
да
од
тих
што
се
зову
„
нове
“
,
нове
су
дотле
док
не
наступи
неки
тренутак
кад
из
њих
проговара
оно
што
је
с
њима
срођено
,
што
им
је
у
крви
,
чега
ће
се
оне
ослободити
тек
кад
дође
ред
да
их
завију
у
неколико
аршина
бела
платна
.
Па
на
што
су
јој
њени
снови
?
С
ким
ће
да
их
оствари
?
Сутрадан
,
у
вече
,
после
ифтара
,
дође
муфтија
с
бејовима
.
Киша
пљушти
,
а
они
,
заклоњени
кишобранима
,
стадоше
пред
капијом
;
муфтија
лупну
звекиром
у
капију
,
а
она
се
полако
поче
да
отвара
.
„
Има
ли
кога
?
“
говори
муфтија
пре
но
што
ступа
преко
прага
.
—
„
Нема
никога
,
“
чује
се
из
дворишта
женски
глас
и
широм
се
отвара
капија
:
отворила
ју
је
једна
црнкиња
с
белим
јашмаком
на
црној
кудравој
коси
.
Пошто
је
помогла
гостима
да
скину
мокре
горње
хаљине
и
замене
ципеле
папучама
,
увела
их
је
у
салон
.
Тек
што
поседаше
на
шиљтета
,
дођоше
сестре
,
само
у
антеријама
с
башјортиом
преко
косе
;
направише
гостима
темена
,
па
се
повукоше
у
један
кут
.
Седоше
...
Бејови
су
у
европским
хаљинама
,
муфтија
у
кафеним
чошним
шалварама
и
чалми
емир-боје
.
Старац
,
тип
старинских
Турака
:
дугачке
браде
,
длаке
сасвим
праве
,
округло
подстрижене
,
и
бркова
подстрижених
,
те
му
се
лепо
виде
танке
усне
;
под
ивицом
белога
ћулава
види
му
се
обријан
потиљак
Чист
је
.
Закашљао
се
још
уз
степенице
,
и
није
могао
даље
док
се
не
искашље
,
а
после
непрестано
виче
:
„
Ааа
!
ааа
!
“
и
то
као
да
се
шали
.
Пошто
добише
кафу
и
цигару
,
он
поче
:
—
Ааа
!
ааа
!
Добро
ли
сте
?
Шта
има
?
Уплашио
сам
се
...
Ааа
!
ааа
!
—
Шућур
,
муфти-ефенди
,
рекоше
сестре
и
додирнуше
врховима
прстију
под
па
своје
теме
.
Нурије
изиђе
,
а
муфтија
се
закашља
;
кашљао
је
дуго
,
зацењивао
се
као
деца
у
великом
кашљу
,
а
лице
му
сасвим
поплавело
;
после
је
пљувао
у
једну
велику
белу
махраму
нерасклопљену
,
и
пошто
је
то
лепо
увио
,
остављао
је
крај
себе
...
Пашиница
ништа
не
почиње
,
чак
и
не
гледа
у
бедног
старца
,
оставља
га
да
се
покашље
;
а
кад
он
би
готов
,
она
рече
:
—
Што
се
не
лечите
,
муфти-ефенди
?
Толика
мука
!
—
Мука
,
ханум-ефенди
,
мука
ја
,
мука
ја
,
ааа
!
ааа
!
стењаше
старац
,
али
све
као
да
прави
шалу
,
па
настави
:
—
Ама
доцкан
,
много
доцкан
...
старо
,
много
старо
,
одвише
старо
,
ааа
!
ааа
!
—
Пијете
ли
штогод
против
кашља
,
муфти-ефенди
?
—
Баш
ништа
...
Шта
да
пијем
,
ханум-ефенди
,
шта
да
пијем
?
Ааа
!
ааа
!
—
Неки
шуруп
.
—
Дуван
кажите
ми
,
дууувааан
!
Аман
!
Ааа
!
ааа
!
—
Зар
не
пушите
?
—
Од
јуче
у
вече
ич
,
па
фајда
јок
...
Кад
нема
фајда
што
да
га
не
пијем
?
Ааа
!
ааа
!
Она
се
болно
осмехну
.
—
Страст
,
моја
кћери
...
Да
вам
не
да
Бог
да
је
знате
...
Бесна
кучка
,
да
опростите
...
Силан
господар
...
Хоће
да
ме
уништи
...
Да
не
да
Бог
да
је
знате
,
ааа
!
ааа
!
Она
се
још
болније
осмехну
.
—
Ја
њој
не
могу
ништа
;
а
она
мени
...
скоро
ће
ме
под
густи
ред
селвија
.
Шесет
и
девет
година
како
пијем
пусти
дуван
;
био
сам
дете
од
седам
година
кад
сам
узео
да
га
пијем
и
да
га
волим
...
Он
мени
муку
,
ја
њега
волим
!
Ааа
!
ааа
!
стењаше
па
зажмуре
и
узе
мирисати
бројанице
,
говорећи
:
—
Миришу
ми
на
дуван
.
—
Хоћете
ли
једну
цигару
,
муфти-ефенди
?
упита
пашиница
.
—
Ич
!
Данас
ич
!
говори
и
непрестано
жмури
,
па
тек
отвори
очи
и
рече
:
—
Кад
га
видим
и
није
ми
толико
колико
кад
говорим
о
њему
...
Да
говоримо
нешто
друго
...
Зашто
нас
је
звала
Нурије-ханум
?
Она
сва
пребледе
:
његовом
муком
заваравала
је
своју
муку
.
Не
одговори
ништа
.
Сва
четворица
је
погледаше
и
познадоше
да
је
живела
животом
великих
турских
госпођа
.
На
њеном
бледом
лицу
заиграше
мишићи
,
ухвати
је
у
грлу
грч
;
нигде
сузе
.
Плакала
би
а
не
може
,
и
не
може
да
говори
,
осећа
грдне
болове
у
грлу
и
вилицама
.
Док
је
он
кашљао
,
она
је
ћутала
;
кад
се
она
спрема
за
плач
,
он
говори
,
говори
о
времену
,
како
је
данас
ваздан
киша
,
и
како
се
вардар
раздухао
као
луд
...
Њено
лице
поцрвене
,
чак
и
чело
:
поклопи
се
у
руке
и
зајеца
,
зарида
гласно
као
дете
.
Старци
је
не
ућуткују
,
остављају
је
да
се
исплаче
,
јер
сви
знају
да
су
жене
као
деца
:
ако
узму
да
је
сажаљевају
,
да
је
теше
,
она
ће
ударити
у
већи
плач
...
Кад
се
исплака
,
она
замоли
муфтију
да
изиђу
у
другу
собу
.
Њему
исприча
своју
историју
као
оним
женама
,
па
се
вратише
у
салон
...
—
Бејови
,
рече
пашиница
доста
мирно
,
ја
сам
се
муфти-ефендији
исповедила
,
и
пожалила
сам
му
се
и
као
свештеном
лицу
и
као
оцу
...
Па
и
вама
ћу
да
се
пожалим
:
у
сваком
гледам
по
оца
...
Мој
син
је
красан
млад
човек
,
доброга
срца
,
лепо
васпитан
,
воли
своју
кућу
и
жену
.
Али
од
неког
времена
,
он
се
развесели
...
Проклета
мастика
!
Мене
је
страх
и
срамота
ме
,
мајка
сам
.
—
И
грехота
!
рекоше
старци
у
један
глас
.
Пашиница
заћута
,
као
да
изгуби
језик
У
томе
уђе
њена
сестра
.
—
Ја
сам
се
са
сестром
договорила
,
поче
Нурије
,
да
вас
позовемо
,
да
пред
вама
Мурад-Джемал-беј
да
реч
да
се
неће
више
опити
,
а
ако
се
опије
да
му
жена
не
буде
више
жена
.
—
Ашколсун
!
узвикнуше
сва
четворица
у
један
глас
.
Они
су
били
врло
задовољни
што
ово
хоће
једна
младотуркиња
.
Муфтија
рече
:
—
Али
,
хоће
ли
пристати
Мурад-Джемал-беј
?
Пре
неки
дан
један
џон-турк
утече
ми
,
пошто
ме
изгрди
.
—
У
гору
и
камен
!
узвикну
Нурије
.
Наш
Джемал-беј
неће
то
учинити
,
јер
је
васпитан
као
Европ
...
Он
је
арапски
племић
.
—
Па
позовите
га
,
рекоше
старци
.
После
четврт
часа
,
он
је
био
ту
.
Врло
блед
,
он
се
поклони
старцима
,
и
натрашке
повуче
се
у
један
кут
,
ту
седе
,
на
столицу
.
Старотурци
на
њему
не
нађоше
ништа
турско
:
у
ципелама
је
и
гологлав
!
...
И
с
тога
муфтија
поче
снебивајући
се
:
—
Опростите
,
Нурије-ханум
,
али
ја
сам
нешто
чуо
и
зато
сам
дошао
с
бејовима
...
У
нас
је
обичај
,
као
што
знате
,
да
покажемо
пут
онима
који
су
пошли
странпутицом
...
И
ми
смо
били
млади
и
имали
рђаве
навике
...
И
ми
смо
се
опијали
...
И
од
нас
су
тражили
реч
:
ако
се
не
оставимо
пића
,
да
нам
жена
остане
бош
.
Тад
се
окрете
Джемалу
и
рече
.
—
Сине
,
дај
реч
пред
сведоцима
да
се
више
нећеш
опити
,
а
ако
се
опијеш
да
ти
жена
остане
бош
.
Джемал
се
,
као
кроза
сан
,
сети
кад
од
његова
стрица
тражише
овако
реч
.
Он
није
пио
,
али
се
коцкао
.
И
стриц
му
је
био
Европљанин
,
али
је
ипак
на
овај
турски
обичај
пристао
и
дао
реч
.
Али
он
речи
није
одржао
...
„
Треба
поштовати
обичаје
свога
народа
;
дај
реч
и
одржи
је
,
“
као
да
му
нешто
говораше
.
Он
се
сети
да
он
није
само
пијаница
него
и
злочинац
...
Он
је
суђен
као
убица
,
и
због
убиства
протеран
из
Цариграда
.
У
тим
тешким
тренутцима
и
мајка
му
је
на
то
мислила
.
Он
хтеде
одмах
да
да
реч
,
али
му
се
стегоше
вилице
.
Мртва
тишина
.
Најпосле
,
он
врло
тихо
изусти
:
—
Ја
пијем
,
муфти-ефенди
,
али
то
раде
и
други
,
нарочито
наши
,
ваљда
што
нам
је
пиће
забрањено
.
А
,
напослетку
,
кад
хоћете
реч
,
ја
вам
је
дајем
,
и
ја
мислим
да
...
одржаћу
је
.
—
Ако
се
опијеш
да
Емир-Фатма-ханум
,
твоја
жена
од
тебе
остане
бош
.
—
Јесте
,
муфти-ефенди
.
Један
од
бејова
рече
:
—
Сине
,
овако
кажи
,
трипут
:
„
Ако
се
опијем
,
нек
Емир-Фатма-ханум
,
моја
жена
,
од
мене
остане
бош
“
Он
то
изговори
трипут
.
Мајка
му
се
уплаши
од
његове
бледоће
и
узбуђења
.
И
то
се
сврши
тако
брзо
и
тако
просто
,
као
да
је
дао
реч
,
ако
се
опије
да
изгуби
мазгу
!
Сведоци
одоше
у
џамију
,
а
он
у
своју
собу
,
где
нађе
Фатму
(
свекрва
је
ту
послала
)
.
Седели
су
један
поред
другог
не
говорећи
.
После
су
легли
у
једну
постељу
,
али
не
као
двоје
заљубљених
,
него
као
два
друга
.
Један
леп
брачни
живот
за
час
се
и
неочекивано
поквари
.
Осећали
су
међу
собом
нешто
што
их
раздваја
,
удаљава
,
туђи
.
А
пашиница
сву
ноћ
пе
заспа
.
Кад
се
исповедала
муфтији
он
јој
је
изговорно
ово
:
—
Ханум-ефенди
,
своје
пијанство
трпели
сте
годинама
,
а
синовље
не
можете
трпети
две
три
године
.
Ви
мислите
да
је
пијанство
само
од
вина
и
ракије
,
а
не
знате
да
га
има
и
од
радости
,
и
оно
је
горе
.
Има
време
бдењу
и
време
спавању
,
време
разговору
и
време
ћутању
,
време
плачу
и
време
песми
.
А
ви
сте
то
испретурали
:
спавали
сте
кад
је
требало
да
бдите
,
говорили
сте
кад
је
требало
да
ћутите
,
певали
сте
кад
је
требало
да
плачете
,
па
сад
:
плачете
кад
треба
да
певате
.
—
Али
ја
у
свом
пијанству
нисам
била
убица
.
—
Зар
мислите
да
је
убица
само
онај
који
некога
прободе
ножем
или
убије
пушком
?
—
О
,
то
питање
!
...
Само
да
није
било
тога
питања
,
шаптала
је
она
у
постељи
притискујући
слепоочнице
.
Прође
читава
недеља
дана
,
а
рана
младе
жене
никако
да
зарасте
.
Кад
год
је
испере
и
обложи
хајдучком
травом
,
она
пружи
руку
,
с
белом
крпом
,
мужу
,
да
јој
он
веже
.
Он
то
учини
обично
,
чинећи
се
невешт
.
Опет
су
непрестано
заједно
,
и
ако
она
пости
.
Она
њему
не
помиње
ону
ноћ
;
он
њу
не
пита
шта
јој
је
,
кад
се
дубоко
замисли
или
је
брижна
.
Понекад
му
се
загледа
у
очи
,
и
он
би
је
пре
питао
:
„
Што
ме
тако
гледаш
,
душо
?
“
или
би
се
унео
у
њене
очи
и
ижљубио
их
,
а
сад
окреће
главу
да
би
избегао
њене
погледе
.
Он
ћути
,
али
зна
да
је
њој
све
тетка
казала
:
припремила
ју
је
.
Њој
се
понекад
учини
да
би
се
пре
„
небо
спустило
на
земљу
“
,
него
што
он
не
би
одржао
речи
:
он
њу
воли
,
она
осећа
да
је
воли
.
Једно
вече
,
на
ифтар
им
дођоше
њени
родитељи
и
њен
стриц
и
стрина
.
За
време
вечере
,
они
јој
опазише
увезану
руку
и
уплашено
је
упиташе
шта
је
то
?
—
Секла
сам
поморанџу
,
па
сам
се
посекла
.
Джемал
је
погледа
,
па
кад
виде
да
је
слагала
и
није
поцрвенела
,
збуни
се
и
обори
очи
.
Они
су
јој
,
наравно
,
веровали
и
корели
је
што
је
урадила
као
дете
:
да
се
посече
кад
сече
поморанџу
.
Фатма
ником
није
показала
рану
,
крила
ју
је
као
нешто
свето
,
као
рану
на
срцу
.
Цела
кућа
крије
,
а
старотурци
су
метнули
на
уста
катанац
,
па
су
кључ
у
море
бацили
...
Али
и
ако
се
крило
,
ипак
се
нешто
чуло
,
од
младића
,
Джемал-бејових
ононоћних
другова
.
Радознале
и
злураде
турске
жене
,
одлазиле
су
Фатминој
мајци
и
испитивале
је
;
а
она
се
све
више
и
више
хвалила
што
је
кћер
удала
за
цариградског
племића
и
богаташа
.
Час-по
па
се
расприча
,
како
њен
зет
није
као
што
су
солунски
младићи
,
да
се
скита
и
пије
,
већ
да
седи
код
куће
и
воли
жену
,
и
како
њену
кћер
свекрва
воли
,
свашта
јој
купује
и
за
Бајрам
јој
прави
врло
лепе
хаљине
,
скупоцене
...
„
А
зашто
и
не
би
,
кад
је
толико
богата
:
куће
,
конаци
,
богатство
?
!
“
Турске
жене
се
погуркују
,
и
одмах
,
врло
озбиљно
,
питају
што
је
Емир-Фатма-ханум
онолико
ужутела
.
„
Па
ко
уз
Рамазан
не
ужути
,
тај
није
муслиманин
:
није
постио
.
И
после
,
мени
се
чини
да
код
ње
има
нешто
...
Мојој
госпођи
мајци
криво
што
тако
одмах
,
а
ја
волим
,
јер
знам
:
ако
није
одмах
,
после
мучно
...
Сад
није
као
у
старо
време
:
жене
роде
и
после
неколико
година
“
.
Прође
и
Кадр-Лејле
,
то
јест
двадесет
седма
рамазанска
ноћ
.
Минара
су
те
ноћи
трептала
у
кандилима
;
у
џамије
,
на
ноћну
молитву
,
ишли
су
и
људи
и
жене
,
а
сутрадан
се
отпочело
спремање
за
велики
и
светли
празник
Рамазан-Бајрам
;
робиње
и
слушкиње
падале
су
с
ногу
.
Дошао
је
Бајрам
.
Зурне
и
бубњеви
заглушивали
су
уши
.
Људи
су
се
вратили
из
џамије
,
а
жене
су
им
честитале
празник
,
просте
су
љубиле
своје
мужеве
у
скут
и
у
руку
...
Фатма
се
обукла
у
нову
плаву
свилену
хаљину
,
коју
је
добила
од
свекрве
,
па
отишла
кроз
капиџик
са
својим
мужем
да
нени
и
родитељима
честита
празник
.
Три
дана
улицама
су
се
видели
само
људи
,
а
четврти
и
жене
:
ишле
су
од
рођаке
до
рођаке
,
од
пријатељице
до
пријатељице
.
И
Фатма
је
данас
изишла
.
Обучена
у
ружичасту
хаљину
,
са
чаршафом
од
плаве
свиле
и
с
црним
густим
печетом
,
са
свекрвом
и
сутом
ушла
је
у
затворена
кола
и
отишла
на
Јалије
,
стрицу
и
његовима
,
који
су
се
синоћ
вратили
из
турског
краја
,
да
примају
госте
.
Ту
је
Мерсије
.
Кад
је
виде
,
Фатма
се
изненади
,
и
истрча
се
са
узвиком
:
—
Шта
ти
је
,
душо
?
—
Е
,
шта
,
турских
жена
болест
—
јектика
,
рече
тобоже
у
шали
.
А
Фатма
јој
затвори
уста
шаком
и
рече
:
—
У
гору
и
камен
!
—
Бога
ми
,
Емир
,
ко
зна
,
потајне
грознице
...
—
Довешћу
те
ја
код
мене
у
госте
,
па
ћемо
се
разговарати
,
свирати
и
певати
.
Знаш
,
као
кад
сам
последњи
пут
код
вас
гостовала
,
провела
мај
на
Јалијама
.
—
Зар
нисмо
обе
биле
срећније
,
Емир
?
—
Ја
не
,
Мерсије
.
Ја
сам
сад
тако
срећна
!
Мерсије
окрете
главу
да
сакрије
сузе
.
Седоше
у
двоја
кола
,
па
све
одоше
Ариф-хануми
где
затекоше
пуно
младотуркиња
и
жена
свих
нација
,
међу
којима
бејаше
Мадам
Аристид
с
кћерима
.
Фатма
се
сети
последњег
гостовања
на
Јалијама
:
онда
је
била
,
за
читав
месец
дана
,
са
странкињама
.
Сети
се
пољупца
оне
младе
и
лепе
Рускиње
,
па
јој
би
некако
тешко
,
као
да
је
ово
сећање
било
неверство
према
мужу
.
Све
је
то
сад
тако
далеко
,
као
неки
свет
који
је
ишчезао
.
Али
тај
свет
она
ипак
воли
,
јер
у
њему
се
срела
с
Джемалом
.
Кад
од
вике
у
Нурије-хануминој
кући
прође
месец
дана
,
и
кад
се
појави
пун
месец
,
бео
и
округао
као
сребрна
тепсија
,
а
мујезин
очита
последње
позивање
на
молитву
,
Джемал-бејови
се
узнемирише
што
њега
нема
код
куће
.
„
Нема
га
!
“
прошапћу
све
три
и
згледају
се
.
Палицом
с
тучним
врхом
стражар
лупну
у
калдрму
шест
пута
:
дванаест
часова
по
европски
„
Нема
га
!
“
-
сад
помислише
,
а
не
рекоше
.
„
Није
се
опио
,
“
мислила
је
мајка
и
дрхтала
је
од
страха
да
му
се
што
није
десило
,
да
га
није
неко
напао
и
премлатио
.
Сваки
дан
нађу
неког
у
неком
крају
вароши
убивеног
.
По
крајевима
где
Турци
живе
,
тишина
је
.
И
ако
је
децембар
увелике
,
још
није
пао
ни
први
снег
.
У
ову
зору
обелеше
кровови
и
улице
.
Својим
кућама
вратили
су
се
и
последњи
ноћници
:
Джемала
нема
.
Његова
мајка
клања
јутарњу
молитву
,
али
сад
не
пада
више
пута
но
што
треба
,
јер
је
свесна
,
зна
да
је
то
јутарња
молитва
.
Душа
јој
се
некако
утишала
.
Син
ће
јој
доћи
пијан
као
много
пута
досада
,
провикаће
,
па
ће
се
испавати
,
и
сутра
ништа
.
А
какву
је
борбу
сама
собом
издржала
прошли
пут
!
И
то
само
због
тога
што
Фатма
није
знала
.
И
заиста
,
све
би
било
по
старом
,
да
Джемал
није
дао
реч
...
Ако
дође
пијан
,
Фатма
је
распуштеница
.
Али
она
,
по
закону
,
има
право
да
седи
под
кровом
бившег
мужа
још
три
месеца
и
десет
дана
:
да
би
се
за
то
време
измирили
.
А
како
да
се
мире
кад
се
нису
ни
завадили
!
У
свитање
,
по
танком
сухом
снегу
зачу
се
ход
,
и
мало
па
тупо
одјекну
звекир
на
капији
.
„
Он
!
“
узвикнуше
све
три
у
један
глас
.
Мухамеданка
не
би
прекинула
молитву
ни
кад
би
видела
зликовца
са
секиром
више
своје
главе
;
мајка
је
прекиде
.
.
Кад
навирише
у
авлију
и
видеше
да
Джемал
посрће
,
Фатма
потрча
у
своју
собу
вичући
:
—
За
Божју
љубав
,
Ђулренги
,
где
ми
је
пече
и
чаршаф
?
Води
ме
оцу
.
У
овој
кући
нећу
да
седим
невенчана
...
Зар
да
му
будем
љубазница
?
...
—
Сакриј
се
од
њега
кад
ти
није
муж
,
али
немој
да
идеш
,
кјучук-ханум
.
Ти
имаш
право
по
закону
да
се
с
њим
понова
венчаш
одмах
,
да
не
чекаш
три
месеца
и
десет
дана
,
јер
ниси
изишла
из
његове
куће
,
чак
ни
из
ваше
брачне
собе
.
Ти
треба
...
Она
прекиде
робињу
и
рече
:
—
Какав
закон
!
У
овој
кући
ја
нећу
да
седим
невенчана
.
Нећу
!
И
зашто
да
му
седим
кад
...
О
,
Алла
’
!
он
ме
не
воли
.
Ради
њега
,
ја
бих
се
одрекла
свега
па
свету
;
ради
мене
,
он
не
хте
мастике
!
Несрећна
ја
!
узвикну
болно
,
бризну
у
плач
и
паде
на
празну
постељу
.
Али
,
одмах
скочи
:
то
је
брачна
постеља
,
и
она
нема
више
права
на
њу
,
јер
јој
је
„
пало
“
венчање
.
У
томе
,
он
поче
да
удара
ногом
у
врата
и
да
грди
жену
што
му
не
отвара
.
Називаше
је
погрдније
но
прошли
пут
.
Она
викаше
као
да
је
неко
боде
ножем
и
запушаваше
уши
да
не
чује
шта
јој
говори
,
како
је
грди
.
—
Не
лупај
,
лудаче
!
викну
тетка
ражљућена
.
Одвели
смо
је
оцу
,
пошто
ти
није
више
жена
.
—
Секиру
!
...
да
разбијем
кућу
!
(
уместо
да
рече
врата
)
продера
се
он
и
узе
из
џепа
један
нож
да
удари
слугу
.
Робиње
и
слушкиње
узеше
да
вриште
,
а
мајка
,
заборављајући
да
је
ту
„
туђа
мушка
глава
“
(
слуга
)
,
извади
недра
и
рече
:
—
Тако
ти
ових
недара
што
те
одојила
и
снагу
ти
дала
,
баци
нож
!
Сви
заплакаше
,
чак
и
„
туђа
мушка
глава
“
...
Он
као
да
се
од
тога
отрезни
,
баци
нож
,
оде
у
теткину
собу
и
леже
на
једно
дугачко
шиљте
несвучен
.
Мало
,
па
се
ухрка
.
И
сад
се
пробуди
тек
сутрадан
ујутру
.
Кад
не
нађе
поред
себе
жену
,
сети
се
шта
је
,
и
не
знађаше
шта
да
ради
.
Он
је
знао
да
ће
их
понова
венчати
,
али
му
је
било
врло
непријатно
што
се
ово
десило
.
И
како
ће
да
издржи
све
то
!
Око
девет
часова
,
у
кући
наста
журба
.
Дошли
су
муфтија
,
имам
и
она
три
беја
.
Муфтија
зажмуре
и
поче
,
нихајући
се
:
—
Сваки
греши
,
ако
не
у
знању
,
оно
у
незнању
;
али
,
ко
се
пре
трећих
петлова
тргне
,
опрости
му
се
.
Теби
,
Джемал-беј
,
певали
су
већ
и
други
петли
.
Пашиници
је
било
жао
сина
,
те
рече
:
—
За
Божју
љубав
,
муфти-ефенди
!
—
Па
,
да
их
венчамо
,
ханум-ефенди
.
И
то
,
„
турско
венчање
"
,
изврши
се
тако
брзо
и
тако
просто
.
Али
пре
но
што
су
се
разишли
,
старотурци
су
опет
узели
од
Джемала
реч
:
„
Ако
се
опије
,
“
итд
.
Али
,
он
се
сад
опи
брже
но
прошли
пут
.
И
опет
страх
,
бол
,
плач
,
преклињаше
,
грдња
,
и
муфтијин
говор
,
и
—
венчање
:
треће
и
последње
.
Сад
кад
би
се
опио
,
Фатма
би
одмах
морала
ићи
оцу
да
се
никад
не
врати
мужу
,
кога
воли
,
због
кога
је
ослабила
,
и
пролагала
се
:
сад
слаже
родитеље
,
после
бабу
:
„
Боли
ме
глава
.
Имала
сам
грозницу
“
.
Једанпут
чак
слага
да
је
била
тешка
,
па
је
пала
и
побацила
...
зато
је
била
онолика
вика
у
кући
коју
је
чула
Ајше-кадун
...
Сви
лажу
.
—
Је
ли
срамота
што
оволико
лажемо
,
Алије
?
—
Грдна
срамота
,
Нурије
.
Али
она
прва
,
једна
твоја
лаж
изазива
ове
друге
.
Нурије
извињава
себе
:
—
Ко
би
смео
говорити
истину
пред
Громом
?
Кад
би
он
чуо
,
Емир
не
би
остала
овде
ни
тренутка
.
„
Има
лажи
у
којима
ја
налазим
финоће
,
чак
и
нежности
,
“
сети
се
Фатма
нениних
речи
,
увек
кад
год
слаже
.
Али
Джемал-беј
се
опет
опи
.
Сад
од
њега
нико
не
тражи
реч
,
јер
су
му
„
певали
и
трећи
петли
“
.
Но
на
велико
изненађење
свих
он
сам
даде
реч
,
и
још
закле
се
,
у
све
што
му
је
најсветије
и
као
муслиманину
и
као
човеку
:
да
се
неће
више
опити
.
„
Што
се
заклињеш
?
"
виче
муфтија
.
„
Човеку
је
више
једна
реч
него
нечовеку
стотину
заклетава
.
“
Мајци
му
беше
криво
што
је
брз
,
што
се
не
размисли
,
промисли
,
а
он
се
насмеја
што
она
то
говори
.
После
,
старотурци
одоше
.
Он
потражи
Фатму
:
од
прекјуче
је
није
видео
.
Нема
је
.
Он
оде
у
њен
„
будоар
“
,
да
је
тражи
.
И
ту
је
не
беше
.
Ту
су
била
два
врло
лепа
њена
огледала
,
обешена
на
зиду
.
Он
се
погледа
у
једном
:
пожутео
као
лимун
,
очни
капци
су
му
чисто
отечени
:
боље
да
га
данас
она
не
види
.
У
томе
виде
да
је
то
огледало
пукло
преко
средине
.
„
То
је
наша
љубав
.
Можда
је
она
то
нарочито
наместила
“
.
Погледа
у
друго
:
посукло
!
Он
добро
зна
шта
све
знају
њине
жене
.
И
уместо
да
је
и
даље
тражи
,
он
се
закључа
у
собу
где
им
је
био
„
ђердек
”
.
Учинише
му
се
глупи
старотурци
,
муфтија
,
имам
и
бејови
,
и
младотуркиња
његова
тетка
,
и
њина
вера
,
верски
обичаји
.
„
Дај
реч
да
се
нећеш
опити
,
иначе
да
ти
жена
није
више
жена
.
“
—
„
Боже
,
што
је
то
глупо
!
Ха
!
ха
!
ха
!
И
ја
...
дадох
реч
!
А
сад
се
чак
и
заклех
!
С
човеком
као
с
дететом
!
„
Ако
не
учиниш
ноћас
нешто
,
купићемо
ти
великог
дрвеног
коња
и
сабљу
“
.
И
оно
јадно
да
реч
,
али
кад
дође
ноћ
...
Не
зависи
од
њега
.
Уместо
да
му
траже
озбиљног
лека
,
они
:
детињарије
...
Па
та
Ариф-ханум
,
па
те
нове
!
Читале
шта
се
по
Европи
ради
,
па
и
оне
хоће
нешто
.
Шта
хоће
,
оне
,
сироте
,
не
знају
.
“
Зашто
је
учио
?
Шта
је
сад
?
Беспосличар
:
млад
а
ништа
не
ради
!
Зар
да
настави
учење
кад
је
у
њему
све
отупело
,
мозак
,
сваки
живац
?
Где
је
мотор
што
га
је
покретао
на
рад
—
срце
?
Где
је
амбиција
—
био
је
први
?
И
пред
очима
му
изиђоше
градови
у
којима
је
живео
,
и
они
људи
,
оне
жене
,
и
он
у
сваком
радном
човеку
виде
себе
,
у
свакој
лепој
жени
виде
своју
жену
.
О
како
би
били
срећни
да
су
негде
тамо
где
се
ради
и
живи
:
дању
да
раде
,
ноћу
да
се
шетају
поред
каквог
плавог
језера
...
—
Отвори
,
арслане
!
чу
се
споља
.
Ах
,
његова
мајка
.
Он
јој
не
отвори
.
Хоће
да
је
сам
.
Види
себе
,
дечка
здрава
али
увек
незадовољна
:
чезне
за
мајком
.
Криви
оца
,
па
га
правда
,
и
опет
га
криви
и
правда
.
Крива
му
је
њина
вера
и
обичаји
,
цело
њино
друштво
устајало
као
баруштина
.
Исти
луди
појмови
,
исте
глупе
предрасуде
,
старе
,
изанђале
:
с
човеком
не
сме
да
седи
ни
савремена
жена
као
ни
она
старинска
што
тврдо
верује
да
су
четири
свете
књиге
пале
с
неба
.
Па
устаде
,
откључа
врата
,
и
оде
у
теткин
bureau
или
study
,
погледа
у
европске
књиге
,
у
европске
ствари
,
и
у
шалоне
.
„
Сирота
жена
!
“
рече
и
тужно
се
осмехну
.
О
,
Ариф-ханум
!
О
,
све
те
нове
!
Оне
,
сироте
,
нешто
хоће
а
не
знају
шта
.
Буне
се
,
отимају
се
,
беже
од
глупих
предрасуда
и
опет
им
се
враћају
.
Раде
,
а
шта
су
урадиле
,
и
шта
могу
урадити
у
земљи
мрака
и
хладноће
?
У
једној
загушљивој
атмосфери
оне
сироте
сањају
свеж
и
чист
зрак
Француске
,
земље
коју
можда
никад
неће
видети
,
а
толико
је
воле
,
говоре
њеним
слатким
језиком
,
и
свирајући
њене
мелодије
,
заносе
се
,
надају
се
,
чекају
...
Шта
чекају
?
Време
стоји
,
а
оне
,
њине
године
,
њин
живот
пролази
.
Иду
,
иду
,
иду
,
и
кад
помисле
да
су
стигле
куд
су
хтеле
,
оно
:
гробови
,
растурени
тамо
амо
,
плитки
турски
гробови
;
спуштају
их
у
њих
,
увијене
у
неколико
аршина
бела
платна
...
Седе
за
сто
,
узе
писати
,
брзо
и
нервозно
,
сав
унесен
у
речи
које
писаше
крупним
енглеским
словима
.
Драги
мој
Чарлсе
,
Како
сам
био
срећан
!
У
тој
срећи
заборавио
сам
био
и
Бога
,
и
Бог
ми
се
свети
.
А
ти
?
Не
.
Лепо
:
ти
си
бољи
од
Бога
.
А
сад
,
на
коју
ћу
страну
,
о
Боже
?
Опет
Бог
!
Што
не
кажем
:
на
коју
ћу
страну
,
драги
Чарлсе
?
Дошао
сам
на
по
пута
па
стао
,
не
што
сам
сустао
,
већ
што
нисам
знао
куда
ћу
.
„
Најгоре
је
за
онога
што
је
умро
,
“
каже
свет
кад
детету
умре
родитељ
.
Како
је
то
лудо
!
Он
је
умро
,
с
њим
је
свршено
;
али
,
дете
неизведено
па
пут
,
поведено
па
остављено
...
Ако
је
старије
те
има
моралне
снаге
,
шта
ће
ако
нема
средстава
?
У
мене
су
средства
као
у
просјака
.
Да
напросим
,
па
да
идем
даље
,
да
продужим
пут
.
Али
ја
просити
не
могу
:
у
мене
нестало
племићког
блага
,
остао
племићки
понос
.
Од
тетке
да
просим
.
О
,
та
добра
,
мало
смешна
жена
,
све
би
ми
дала
!
И
сад
ми
даје
новаца
,
хаљина
,
храни
мене
,
моју
мајку
и
моју
жену
.
Она
ми
пружи
лиру
,
а
ја
,
пун
племићког
поноса
,
примим
је
и
чиним
се
невешт
,
не
речем
јој
ни
„
хвала
“
као
да
ју
је
извадила
из
моје
кесе
.
Шта
ћу
?
Више
ми
нема
венчања
с
њом
.
А
волим
је
.
Тек
сад
кад
ми
се
чини
да
ћу
је
изгубити
,
видим
колико
је
волим
.
У
целој
кући
је
она
:
куд
год
погледам
—
она
,
кад
год
очи
склопим
—
она
.
Ово
није
твој
„
стари
Джеми
“
,
како
си
ме
звао
,
него
Джемал-беј
,
страстан
источњак
,
коме
волети
и
живети
значи
једно
исто
.
Питаћеш
:
какво
венчање
?
Зар
си
с
њом
живео
невенчано
?
О
,
не
дај
Боже
!
(
Опет
Бог
!
)
Она
је
мени
била
прво
драга
,
па
вереница
,
па
жена
—
никад
љубазница
.
Ми
овамо
од
жене
коју
волимо
не
правимо
љубазницу
.
Од
туђе
љубазнице
,
ако
је
волимо
,
направимо
своју
жену
.
Ја
сам
ти
може
бити
помињао
у
писму
једно
наше
пиће
које
воле
муслимани
,
нарочито
млади
људи
.
У
Француза
абсент
,
у
Енглеза
виски
,
у
Турака
мастика
.
А
кад
се
Турчин
пропије
,
то
је
страшно
,
зато
што
је
нама
,
као
што
знаш
,
пити
забрањено
.
Како
сам
жењен
,
двапут
сам
дошао
кући
пијан
,
луд
.
„
Ако
опет
дођеш
пијан
,
да
више
немаш
жене
.
.
“
И
ја
дадох
реч
.
Пошто
остадох
без
ње
,
опет
ме
венчаше
.
Па
нас
венчаше
и
трећи
и
последњи
пут
.
И
ко
то
учини
?
Једна
највећа
поборница
за
женину
слободу
,
за
женино
право
и
за
све
што
је
европско
,
једна
највећа
нова
(
како
младотуркиње
себе
зову
)
—
моја
тетка
!
Ја
видим
да
су
оне
промениле
хаљине
,
али
нису
душу
.
Душа
им
је
као
у
оних
старих
слепих
дервиша
што
,
тетурајући
стамболским
улицама
,
на
глас
читају
молитву
и
гледају
духовним
очима
рајске
зелене
баште
и
живе
изворе
.
Ти
ништа
не
разумеш
,
драги
Чарлсе
.
Ви
Енглези
треба
да
се
пренесете
у
нашу
земљу
,
да
видите
шта
све
ми
имамо
.
Мурад-Джемил
.
И
не
поздрави
друга
,
затвори
писмо
непрочитано
,
испрати
га
и
нађе
Фатму
.
Она
бејаше
у
једној
малој
соби
из
дворишта
.
—
Ти
си
љута
?
пита
наједанпут
обгрлив
је
око
паса
.
—
Нисам
.
—
Болесна
?
Она
слеже
раменима
.
—
Дај
да
те
лечим
.
И
метну
своје
усне
на
њене
,
па
се
трже
,
измаче
се
и
гледа
је
у
очи
.
Али
зашто
им
је
сад
овако
?
Мир
,
необичан
мир
.
Пре
су
имали
још
два
венчања
,
па
онолики
бол
,
и
страх
.
Шта
они
сад
очекују
,
чему
се
надају
?
Она
га
не
моли
да
се
не
опије
,
не
пада
преда
њ
,
не
грли
му
колена
.
Да
их
неко
пита
да
ли
се
воле
,
они
би
слегли
раменима
.
Али
то
затишје
не
траја
дуго
.
Она
је
крадом
плакала
сваки
час
,
а
он
је
то
опазио
,
и
чинио
се
невешт
,
али
није
био
расположен
.
Осећајући
да
му
је
воља
врло
слаба
,
по
ваздан
је
седео
код
куће
,
али
је
био
расејан
,
као
његова
мајка
уз
Рамазан
.
Њој
су
говорили
:
„
ако
пушиш
,
умрећеш
,
“
и
она
је
више
волела
дуван
него
живот
.
Тако
и
он
може
бити
више
мастику
него
Фатму
.
За
неколико
дана
побледе
,
ужуте
...
—
Сине
,
пиј
!
Пошто
не
можеш
без
пића
,
пиј
!
рече
му
мајка
.
Он
је
зачуђено
погледа
.
—
Пију
хоџе
,
пију
имами
,
пију
дервиши
.
Знаш
ли
,
сине
,
како
почиње
једно
илахи
,
које
дервиши
певају
?
Нема
греха
,
нема
греха
Што
ја
идем
у
механу
И
што
пијем
рујна
вина
.
—
Нема
греха
,
сине
.
Грехота
је
ближњега
опасти
,
завидети
му
,
оговорити
га
.
Пиј
,
сине
,
али
мало
,
мање
,
да
се
не
трујеш
,
млад
си
.
—
А
Фатма
?
изусти
он
нехотице
.
—
Фатма
...
Фатма
би
се
,
сине
,
удала
:
млада
је
,
лепа
је
,
од
породице
је
,
богата
је
.
Не
брини
се
за
њу
.
—
А
ја
?
опет
изусти
нехотице
.
—
Ти
...
Ми
бисмо
,
сине
,
тебе
опет
оженили
.
И
ти
си
,
сине
,
млад
,
леп
,
добар
,
од
рода
...
—
И
богат
.
—
Бог
је
богат
,
сине
.
Да
,
она
не
треба
да
је
више
његова
,
јер
су
је
преварили
.
Он
нигде
ништа
нема
и
ни
за
шта
није
спреман
,
а
тетка
може
своје
имање
да
остави
на
џамије
и
текије
...
Колико
је
пута
рекла
:
„
Кад
отидемо
у
Цариград
,
ми
ћемо
седети
зими
у
Стамболу
,
лети
на
Бебеку
:
ја
Босфор
врло
волим
,
а
тај
конак
нам
је
најлепши
,
сута
ми
причала
.
“
И
он
ју
је
слушао
и
ћутао
.
Срам
га
било
!
И
кад
би
та
његова
жена
,
одрасла
у
богатству
,
пошла
за
њ
само
што
је
богат
?
Па
отац
је
друкчије
не
би
ни
дао
.
Кад
би
та
жена
чула
како
ју
је
лагао
,
зар
га
не
би
оставила
и
не
сачекавши
да
јој
падне
треће
венчање
?
Што
да
живи
с
њим
лажљивим
,
у
лажљивој
кући
?
Он
ће
учинити
шта
треба
,
а
она
мора
отићи
.
А
ако
чује
да
га
жали
,
он
ће
јој
све
писати
:
утешиће
је
.
Од
куће
оде
без
„
збогом
“
и
не
видев
Фатму
.
На
софи
виде
мајку
и
тетку
и
помисли
:
„
Себичне
!
Лагале
другога
да
би
осушиле
себи
очи
.
“
Заклетва
!
Каква
заклетва
кад
не
верује
у
Бога
?
„
Бога
нема
,
јер
,
да
га
има
,
он
би
ми
се
јавио
кад
сам
пошао
да
просим
жену
коју
сам
сравнио
с
њим
...
“
Они
кажу
:
У
лажи
започет
брачни
живот
,
то
је
зграда
сазидана
на
песку
.
Једна
олуја
,
и
зграда
се
сруши
...
„
Да
има
Бога
,
он
би
ми
се
јавио
кад
пођем
да
пијем
,
“
рече
и
изиђе
на
улицу
.
XВ
Султан-нев
руз
,
то
јест
„
нов
дан
,
султан
дана
у
години
,
“
тако
мухамеданци
зову
младенце
,
и
очекују
их
као
какав
велики
и
светао
празник
,
јер
је
то
дан
буђења
природе
:
излазе
у
поље
,
нарочито
жене
,
и
на
изворима
се
умивају
,
да
подмладе
лице
,
и
старе
и
младе
...
Ове
године
уочи
младенаца
кукурекаше
петли
на
седалу
,
и
турске
жене
се
сневеселише
:
промениће
се
време
.
А
по
турским
махалама
,
пред
вече
је
било
живље
но
обично
:
дерњава
продаваца
разлегала
се
страховито
,
звали
су
муштерије
млекари
с
јогуртом
и
воћари
с
поморанџама
;
мали
коњи
и
магарци
натоварени
намирницама
застајали
су
пред
капијама
које
су
се
помало
отварале
да
се
кроз
њих
појави
каква
рука
са
зембилом
и
новцима
.
На
чесмама
поред
џамија
узимали
су
абдест
људи
;
а
већ
кад
се
чу
позивање
на
молитву
,
по
турским
кућама
,
као
уочи
петка
,
запали
се
где
свећа
,
где
лампа
,
—
да
се
не
буде
у
помрчини
кад
је
вече
;
а
као
сваки
дан
у
ово
доба
,
навијају
се
сатови
:
подижу
се
тешка
ђулад
што
би
скоро
дотакла
под
.
Свуд
је
постављено
за
вечеру
,
јела
су
сипана
,
санови
,
поклопљени
,
метнути
су
на
врућ
пепео
у
мангалу
.
У
понекој
кући
,
негде
у
буџаку
,
стоји
котлић
с
водом
где
се
хлади
ракија
...
А
турске
жене
,
које
немају
ашчике
,
досад
засуканих
рукава
,
у
уским
гаћама
,
чупаве
,
сад
се
умивају
,
беле
,
чешљају
,
облаче
,
ките
:
доћи
ће
кући
господар
,
муж
,
„
севап
је
“
.
Код
Ибрахим-Хасан-беја
сви
су
весели
,
нарочито
домаћин
,
јер
сутра
ће
имати
госте
,
Джемала
и
Фатму
.
Он
се
разнежио
,
па
говори
мајци
како
му
се
чини
да
ће
скоро
бити
деда
.
„
Опрости
,
мајчицо
,
што
то
пред
тобом
говорим
,
али
радост
ми
не
да
да
ћутим
ни
пред
родитељем
.
“
Он
јој
је
говорно
,
како
ће
његов
унук
пред
њим
расти
као
њена
унука
пред
њом
.
Он
није
имао
сина
да
облачи
,
те
ће
облачити
унука
:
сад
у
грађанске
хаљине
,
после
у
војничке
,
понекад
у
дервишке
,
купиће
му
фес
с
дугачком
кићанком
и
чалму
од
зелене
свиле
.
А
чим
напуни
четири
године
,
он
ће
га
дати
у
школу
;
„
почетак
школе
"
биће
свечан
:
гостију
пуно
,
хоџа
ће
говорити
„
елиф
,
бе
,
“
а
његов
златни
унук
понављаће
„
елиф
,
бе
“
;
он
сам
послуживаће
халвом
и
пилавом
ђаке
,
пошто
очитају
молитву
за
здравље
и
добро
учење
његова
унука
и
узвикну
„
амин
!
“
;
и
он
сам
раздаће
им
симите
;
његова
мајчица
куваће
шербет
,
комшиска
момчад
послуживаће
госте
,
а
његова
слатка
Фатма
и
њена
мајка
растрчаће
се
по
кући
:
доливају
шербет
,
испраћају
га
гостима
.
И
поче
говорити
о
другој
радости
.
Унук
му
је
напунио
девету
(
он
неће
раније
)
,
пред
његовом
кућом
атови
и
мазге
(
он
ће
по
старински
)
:
на
једној
ваздан
искићеној
мазги
црној
и
сјајној
као
да
је
од
атлаза
,
јаше
његов
унук
у
новом
шареном
руху
,
бисерна
кићанка
додирује
му
рамена
,
с
феса
челенка
трепери
,
сија
се
као
сунце
:
бубњи
и
зурне
разлежу
се
по
свој
махали
(
он
ће
све
по
старински
)
;
у
њега
је
сва
госпоштина
солунска
,
а
за
обрезање
свога
унука
довео
је
веште
бербере
чак
из
Анадолије
.
Он
је
то
говорио
врло
узбуђено
,
почињући
сваку
реченицу
са
„
мајчице
“
.
А
кад
ућута
,
смешећи
се
од
среће
,
она
рече
:
—
Не
мисли
тако
далеко
,
сине
;
а
већ
кад
мислиш
,
ти
се
подигни
и
реци
:
„
Иншалла
’
“
.
Он
се
подиже
и
рече
трипут
:
—
Иншалла
’
!
Иншалла
’
!
Иншалла
’
!
Не
заборављам
ја
Благога
и
Милосрднога
,
мајчице
.
И
у
Нуријиној
кући
је
постављено
.
Она
са
сестром
и
Фатмом
немирна
је
;
ашчика
отшкрине
врата
на
кухини
,
повири
па
је
нестане
;
робиње
иду
у
какав
буџак
,
и
ту
нешто
шапћу
и
врте
главом
.
Джемал
је
отишао
од
куће
још
по
подне
,
па
се
више
није
вратио
.
Оне
га
чекају
,
изгледају
,
а
он
и
не
мисли
да
се
врати
.
Лута
по
турским
махалама
као
да
некога
тражи
.
Испрва
је
мислио
само
на
оно
како
су
слагали
Фатму
,
а
после
и
на
мастику
.
Он
треба
да
се
опије
те
да
она
иде
из
те
лажљиве
куће
.
А
можда
је
она
све
знала
,
па
се
пред
њим
претварала
.
И
она
уме
да
лаже
.
Оно
вече
слага
оца
и
мајку
како
је
секла
поморанџу
па
се
посекла
,
и
не
поцрвене
!
Ко
зна
шта
је
њега
лагала
?
Да
не
познаје
ниједно
мушко
,
а
оно
...
можда
се
с
неким
и
љубила
.
„
Да
се
удала
за
другога
,
зар
би
му
казала
да
сам
ја
прескакао
зид
,
долазио
њој
,
ноћу
,
и
љубио
је
?
О
,
не
би
.
Лажу
младотуркиње
као
старотуркиње
.
Старотуркиње
метну
пред
вратима
женске
папуче
мужу
непознате
,
и
он
кад
дође
мисли
да
му
је
код
жене
пријатељица
,
а
оно
љубазник
.
Лажљивице
!
“
узвикну
и
зашкрипе
зубима
,
па
се
уношаше
у
лице
женама
;
оне
су
мислиле
да
је
какав
безочник
,
те
су
спуштале
на
лице
пече
,
а
њему
је
долазило
да
их
задави
.
По
махалама
текије
,
турба
,
гробља
,
хамами
и
кафане
.
Онде
дуд
,
насред
улице
,
на
ширини
,
и
под
њим
столице
где
седе
Турци
,
пуше
на
наргилима
и
пију
кафу
из
филџана
...
Жене
се
враћају
из
шетње
,
промичу
мимо
људе
покривена
лица
и
оборене
главе
,
иду
ћутећи
,
без
шума
,
као
сени
или
дуси
из
каквог
напуштеног
махалског
гробља
с
попадалим
камењем
,
обраслим
у
коров
.
Джемал-беј
застаде
пред
једном
кафаном
под
ведрим
небом
.
Турци
су
тражили
кафу
,
а
кафеџија
им
доносио
мастику
.
Опет
лаж
.
Па
и
он
рече
,
пошто
седе
и
тупо
погледа
у
кафеџију
:
„
Једну
кафу
!
“
,
али
кафеџија
је
познавао
и
овога
госта
,
те
му
донесе
филџан
мастике
.
И
други
пут
је
тако
било
,
и
он
је
био
задовољан
што
је
преварио
госте
;
а
сад
се
згади
на
ту
лаж
,
те
плати
мастику
и
не
попив
је
,
па
скочи
,
продужи
пут
оборене
главе
.
Више
није
ништа
видео
,
ништа
чуо
,
ништа
осетио
,
као
да
је
лишен
чула
.
Ишао
је
,
и
застајкивао
је
пред
кафаницама
где
је
било
пуно
Турака
,
пред
вече
највише
самаца
што
станују
по
хановима
.
Пред
једном
и
он
седе
и
затражи
чашу
воде
,
попи
је
даде
бакшиш
кафеџији
и
одмах
пође
,
не
ходећи
поносито
као
арапски
принц
,
већ
чисто
погурен
,
дубоко
оборене
главе
.
Пред
кафанама
већ
никога
није
било
,
осим
самаца
што
станују
по
хановима
.
И
он
ће
кући
.
Фатма
га
очекује
,
изгледа
,
обукла
му
се
,
намирисала
му
се
,
сад
потрчи
к
прозору
,
намешта
око
на
разређене
шалоне
,
сад
задрхти
од
звеке
ланца
,
од
треске
чивије
,
од
лавежа
пса
од
хода
,
од
шушња
.
О
,
кад
би
је
могао
видети
он
!
Обукла
се
у
црвено
,
на
глави
јој
зелен
калпак
,
седе
крај
свекрвиних
ногу
,
на
један
велики
жут
ћилим
,
те
изгледаше
као
булка
у
житу
,
па
поче
да
прича
свекрви
шта
је
снила
:
као
дошле
оне
три
нове
и
Ариф-ханум
,
и
стале
говорити
час
турски
,
час
француски
,
а
час
неким
језиком
који
она
не
разуме
,
и
њој
је
било
тешко
,
почела
је
да
виче
,
и
пробудила
се
.
Свекрва
јој
не
рече
ништа
,
јер
је
била
страшно
забринута
.
Он
сврати
пред
трећу
кафану
,
где
не
бејаше
већ
ниједног
жењеног
Турчина
.
Он
ни
на
шта
није
мислио
.
Спусти
се
на
столицу
и
затражи
једну
кафу
,
а
доби
—
мастику
.
Он
то
просу
,
и
затражи
мастике
.
Донеше
му
се
две
чаше
,
једна
је
велика
с
водом
.
Он
одасу
воде
и
насу
мастике
,
која
у
води
побеле
,
запени
се
.
Брзо
попи
то
,
и
скочи
.
Заклетва
!
Каква
заклетва
?
Ишао
је
брзо
,
као
да
ће
кући
,
па
тек
успори
ход
:
опет
кафана
,
и
пред
њом
Турци
,
самци
што
седе
по
хаповима
:
седе
,
пуше
,
пију
...
Он
и
ту
сврати
,
и
опет
затражи
и
доби
две
чаше
;
и
сад
одасу
мало
воде
и
насу
мастике
;
опет
то
побеле
,
запени
се
:
сад
му
задрхта
рука
кад
принесе
чашу
устима
.
Устаде
,
брзо
,
и
похита
кући
,
али
—
кафана
...
Пре
но
што
би
и
овде
свратио
,
преда
њ
истрча
један
турски
неваљалац
,
кицош
,
висок
,
витак
,
млад
и
леп
,
брчићи
му
упредени
и
намазани
помадом
,
а
лице
набељено
,
у
уским
чакширама
је
,
минтану
и
јелеку
,
око
врата
му
је
дебео
златан
ланац
.
То
је
некакав
Ибрахим-ага
,
берберин
што
тако
дивно
удара
у
тамбуру
и
весели
бејове
,
води
их
на
чочечке
игре
,
на
весеља
.
Он
обгрли
Джемал-беја
,
и
тако
пође
:
зашкрипаше
му
лаковане
плитке
ципеле
с
високим
петама
,
а
с
вишњикастог
феса
кићанка
удараше
га
по
црним
обрвама
.
Кад
дођоше
до
једне
раскрснице
,
Джемал
се
расвести
,
изви
се
из
берберинове
руке
и
хтеде
кући
;
али
,
пред
њима
стадоше
једна
затворена
кола
,
берберин
угура
у
њих
Джемала
,
попе
се
и
сам
и
рече
кочијашу
да
тера
.
Обојица
су
ћутали
,
а
кола
су
лупала
,
тандркала
по
крупној
,
неравној
калдрми
и
јурила
према
чаршији
,
спустила
се
и
окренула
према
Хамидији
,
одатле
,
поред
Бејаз-Куле
,
појурила
су
широком
улицом
к
Депоу
,
дошла
дотле
и
скренула
крај
мора
,
па
ту
стала
.
Оба
млада
човека
сиђоше
.
Джемал
погледа
према
Бејаз-Кули
,
и
учини
му
се
као
да
су
по
мору
просуте
звезде
.
То
су
били
фењери
обешени
на
мотке
за
једра
.
Небројени
каици
љуљкали
су
се
на
мало
узнемиреном
мору
,
а
из
њих
се
разлегала
песма
младих
јеврејских
жена
и
ударање
у
ут
и
у
дахире
.
Джемал
хтеде
да
седне
у
један
рибарски
чамац
,
који
се
љуљаше
крај
саме
обале
,
па
да
иде
према
Олимпос-Паласу
,
ту
да
изиђе
и
да
се
колима
одвезе
кући
.
Али
Ибрахим-ага
му
рече
да
иду
на
мали
Кара-Бурну
,
и
он
пристаде
.
Шта
ту
има
?
Једна
кафаница
,
ниска
и
чађава
.
Ваздух
је
био
загушљив
.
Мирише
риба
,
печена
ту
на
мангалу
.
Около
седе
неколико
бејова
,
младића
,
два
официра
,
и
чочеци
...
Свирка
,
игра
,
песма
,
кафа
,
мастика
и
урнебес
:
звецкају
зилови
,
певају
и
играју
чочеци
,
подврискују
бејови
и
официри
,
одјекује
чађава
кафана
,
тресу
се
испрскали
прозори
,
и
игра
,
пуцајући
прстима
,
један
оспичав
потпоручник
,
распојас
,
смакнутих
панталона
,
у
папучама
,
без
чарапа
,
у
мундиру
сасвим
раскопчаном
,
с
бројаницама
...
У
ову
грају
,
у
урнебес
,
ушао
је
Джемал-беј
заборављајући
на
све
:
опи
га
дим
дувана
,
мирис
рибе
и
мастике
...
Дим
се
дигао
до
тавана
,
мирише
јело
и
пиће
и
миришу
чочеци
,
која
на
зумбул
која
на
јасмин
,
све
на
зној
;
све
се
измешало
,
и
мирис
и
смрад
;
све
гуши
,
заноси
,
опија
;
очни
капци
отежавају
,
затварају
се
,
али
се
и
отварају
од
лупе
у
поломљена
ћерчива
и
грозног
маукања
једног
сиротог
мачка
метнутог
на
мангал
да
се
осмуди
,
од
његове
треске
у
прозор
и
прштања
разбијеног
прозорског
стакла
,
и
тамбуре
трезнога
берберина
и
чампара
пијаних
чочека
...
За
тренутак
,
као
муња
што
осветли
предмете
сакривене
помрчином
,
тако
у
Джемаловој
помућеној
свести
сину
нешто
кад
виде
једнога
Грка
с
љубавним
писмима
и
косом
своје
веренице
.
Мали
,
ситан
,
црн
,
он
вади
из
капута
писма
и
чита
их
једном
бледоме
младићу
.
После
све
то
спушта
на
прљав
кафански
сто
.
Джемал
се
сети
својих
реликвија
затворених
у
златну
кутију
,
и
узбуђен
устаде
да
иде
.
„
Куда
ћеш
?
“
страховито
се
захори
и
то
не
личаше
на
људске
гласове
,
већ
на
урлање
побеснелих
паса
.
Дохватив
га
преко
половине
,
берберин
га
посади
па
један
отрцан
миндерлук
међу
два
млада
и
мртва
пијана
чочека
,
па
га
узе
служити
мастиком
:
једну
чашу
сипа
њему
,
једну
себи
.
Он
не
види
да
берберину
мастика
не
иде
у
уста
,
већ
у
недра
.
И
мало
,
па
почеше
излазити
бејови
и
чочеци
...
И
Джемал
изиђе
...
Кад
се
врати
,
берберин
и
кафеџија
навалише
на
њ
мастику
...
Њему
сасвим
отежате
очни
капци
.
Потпоручник
,
онај
у
папучама
,
с
раскопчаним
мундиром
и
бројаницама
,
заспа
крај
миндерлука
...
Заспаше
и
још
два
млада
беја
,
из
„
добре
куће
“
,
али
беспосличари
:
овде
кратили
време
.
Црни
Грк
стрпа
у
недра
вереничина
писма
и
косу
и
из
чађаве
кафане
,
осветљене
једном
прљавом
лампицом
,
похита
напоље
у
помрчину
с
једним
лепим
и
прилично
трезним
чочеком
;
а
пијани
Джемал-беј
појми
да
устане
,
па
не
могаде
,
него
паде
,
скљока
се
крај
миндерлука
као
животиња
...
Како
је
почео
пити
,
бивао
је
весео
,
и
луд
,
али
никад
бесвестан
.
Сад
у
његовој
кеси
ни
аспре
новаца
,
у
глави
ни
трунке
памети
,
не
памети
,
већ
свести
!
.
.
Море
удара
у
обалу
,
шушти
.
Кукуречу
други
петли
.
Бели
се
исток
и
мирише
ваздух
на
море
и
на
влажно
,
мокро
ловорово
лишће
у
башти
.
Берберин
натуче
Джемалу
фес
на
главу
,
метну
му
празну
кесу
у
џеп
,
па
га
с
кафеџијом
,
сасвим
бесвесног
,
као
мртвог
,
натовари
на
једна
кола
,
понесоше
га
кући
...
Како
је
страшна
лупа
у
врата
кад
се
очекује
несрећа
!
Као
да
лупа
баш
сама
несрећа
.
И
уместо
да
се
на
њу
викне
,
оно
јој
се
отварају
врата
,
пушта
се
у
кућу
;
а
кад
се
она
већ
развије
и
укућани
јој
виде
грдно
лице
не
могући
јој
ништа
—
кукају
.
У
Нурије-хануминој
кући
сви
су
будни
.
Клопарају
нануле
слушкиња
,
доноси
се
вода
,
узима
се
абдест
,
клања
се
.
И
у
највећем
очајању
,
Джемал-бејова
мајка
,
жена
и
тетка
не
сумњају
у
Бога
.
„
Биће
што
је
писано
.
Хвала
ти
о
Алла
’
!
“
Сад
у
кући
нема
нових
,
све
су
старе
,
све
верују
у
судбину
,
у
к'смет
.
У
овој
кући
,
ноћас
,
као
да
је
био
какав
тежак
болесник
,
за
кога
лекари
рекоше
да
ће
остати
жив
,
ако
до
зоре
не
умре
:
у
кризи
је
.
Мајка
није
ока
склопила
,
тетка
и
жена
удариле
у
ход
:
час
отиду
уз
један
прозор
,
час
уз
други
,
сад
сиђу
у
двориште
,
после
оду
до
капије
:
чекају
ослушкују
.
Ако
се
мало
спусте
на
миндерлук
или
на
шиљте
,
савију
се
у
клупче
.
И
лежу
наизменце
,
као
код
тешког
болесника
,
једне
да
се
одморе
,
док
га
друге
чувају
.
И
као
што
би
им
се
онда
понекад
учинило
да
ће
их
обићи
несрећа
,
тако
им
се
и
сад
чини
.
Неће
Бог
!
Зар
да
раздвоји
двоје
што
се
толико
воле
?
Зора
.
Исток
се
више
не
бели
,
него
као
да
је
поливен
златом
,
а
па
средини
као
да
ће
се
раздвојити
,
отворити
,
да
се
отуд
појави
један
огроман
пожар
.
Пред
Нурије-ханумином
кућом
зауставише
се
кола
и
чу
се
лупа
у
капију
.
„
Можда
није
пијан
.
Зашто
на
колима
?
Да
се
није
разболео
?
Да
га
није
неко
премлатио
,
тешко
мени
?
“
Невероватно
је
,
колико
се
може
мислити
за
један
кратак
тренутак
!
„
Не
,
није
пијан
...
Како
да
се
опије
кад
више
с
Фатмом
не
може
да
се
венча
!
“
...
Капију
отвори
Ђулренги
,
и
закука
:
„
Аман
,
мртав
!
“
...
Младога
беја
понеше
кроз
двориште
четири
човека
:
кафеџија
с
берберином
и
две
слуге
;
а
он
као
заклан
,
као
храст
оборен
секиром
.
Мајка
то
не
види
,
а
плаче
.
„
Хи
,
хи
хи
!
“
—
некако
тако
заплака
.
Нурије
је
угура
код
Фатме
.
Фатма
не
плаче
,
завија
се
:
проћи
ће
поред
Джемала
па
да
је
не
види
.
Жена
се
крије
од
мртва
мужа
:
нису
више
муж
и
жена
—
смрт
их
је
раставила
;
а
од
жива
:
погазио
је
заклетву
и
није
јој
више
муж
.
—
Хајде
,
кћери
,
говори
пашиница
,
и
опет
:
Хи
,
хи
,
хи
!
Она
мисли
да
јој
је
син
као
други
пут
,
луд
,
па
се
боји
његове
вике
,
да
жену
не
нападне
ножем
;
те
је
поведе
на
друга
врата
,
да
је
води
оцу
.
Ни
слутила
није
да
јој
је
син
као
заклан
,
као
храст
оборен
секиром
.
—
Аман
,
арслан
мој
мртав
!
закука
Нурије
кад
виде
да
га
носе
.
—
Није
,
ханум
...
Пијан
.
Нацедићемо
му
у
уста
фушкију
,
говори
један
њен
слуга
.
Носе
га
у
собу
,
полажу
га
на
постељу
,
раскопчавају
га
,
трљају
га
,
цеде
му
у
уста
„
фушкију
"
,
квасе
му
теме
и
трљају
слепоочнице
сирћетом
.
Фатмина
нене
отклањала
јутарњу
молитву
,
а
родитељи
јој
узели
абдест
кад
се
чу
чагрљање
халке
па
вратима
.
Кад
видеше
пашиницу
с
Фатмом
,
Ибрахим-беј
викну
:
—
Откуд
ви
,
у
ово
доба
?
!
—
Несрећа
!
промуца
пашиница
,
па
се
спусти
на
ивицу
једног
шареног
сандука
,
уз
собна
врата
,
јер
није
могла
да
стоји
.
Дисала
је
тешко
и
убрзано
,
кратко
,
као
да
је
изишла
с
каквим
теретом
уз
брдо
.
Фатма
паде
на
једно
шиљте
и
зарида
:
страх
јој
је
задржавао
сузе
,
а
бол
их
проли
.
—
Јараби
,
шта
је
?
Где
ти
је
муж
?
чуше
се
наизменце
гласови
.
Пашиница
стењући
рече
:
.
—
Ваша
кћи
је
од
мога
сипа
...
бош
.
—
Бош
?
!
!
С
каквим
страхом
изговорише
ту
једну
,
једносложну
реч
.
Фатма
готово
изгуби
свест
,
а
њена
свекрва
пође
,
посрћући
,
говорећи
:
—
Нурије
ће
вам
све
испричати
.
Па
оде
остављајући
их
у
чуду
.
Они
навалише
питањима
на
робињу
која
беше
с
њом
дошла
.
Она
помисли
да
ће
је
беј
убити
што
је
крила
и
побеже
из
собе
.
А
плаховити
Ибрахим-беј
викну
на
кћер
:
—
Срам
те
било
!
Боље
да
сам
имао
камен
него
кћер
!
Од
једнога
побеже
,
други
је
отера
.
Окаља
ми
образ
!
Обрука
ме
!
Како
ћу
у
свет
,
несрећнице
?
Хвалио
сам
се
свету
ћерком
,
добром
и
паметном
,
због
чега
је
узе
племић
и
богаташ
,
а
гле
кћи
!
Ха
,
ха
,
ха
!
И
ја
ништа
не
знам
...
Оваквим
мужем
величала
би
се
и
падишахова
кћи
,
а
моја
!
...
а
моја
!
...
Ха
,
ха
,
ха
!
...
Срам
те
било
!
...
Шта
си
учинила
?
Због
чега
си
отерана
?
...
А
?
...
Он
се
смеје
,
а
мајка
му
се
стреса
.
Камо
да
је
она
имала
камен
уместо
сина
!
Зауставља
га
,
али
ко
ће
зауставити
муње
и
громове
?
А
Сафет
ханум
пристаје
уз
мужа
и
грди
кћер
:
—
Камо
да
сам
камен
имала
!
Сејала
сам
босиљак
,
а
никао
ми
пелен
;
садила
сам
цвеће
,
а
израсло
ми
трње
.
Јазук
!
По
сто
пута
јазук
!
То
рекавши
,
она
пљуну
у
лице
кћер
која
се
бејаше
подигла
да
их
моли
.
Фатма
се
не
онесвести
кад
изгуби
мужа
,
а
кад
чу
како
је
грди
отац
,
и
кад
виде
да
је
мајка
пљуну
,
појми
да
устане
,
да
се
правда
,
па
немајући
снаге
,
јаукну
и
паде
онесвешћена
.
Родитељи
ништа
не
виде
,
руже
је
што
их
обрука
вичу
на
глас
:
куда
ће
од
бруке
!
...
А
стара
,
тресући
се
као
прут
,
с
муком
,
закле
их
у
Божју
љубав
да
ућуте
...
—
Не
,
децо
,
не
претвара
се
цвеће
у
коров
,
па
баш
да
је
неко
време
у
њему
било
.
А
наша
Фатма
је
ружа
везана
у
киту
с
лалама
.
Зар
Нурије-ханум
и
њена
сестра
нису
добре
?
Оставите
ме
,
децо
,
с
Фатмом
,
да
је
испитам
.
Идите
да
се
Богу
молите
:
узели
сте
абдест
.
Бог
је
хтео
да
вас
ово
снађе
пре
молитве
:
да
се
молитвом
умирите
.
Молите
се
Богу
,
за
Божју
љубав
!
Тигар
и
тигрица
,
а
кад
их
стара
закле
највећом
муслиманском
заклетвом
,
Божјом
љубављу
,
они
погнуше
главе
и
одоше
на
клањање
.
Стара
,
мало
примирена
,
наже
се
над
унуку
,
па
је
љуби
и
буди
:
—
Отвори
очи
,
очи
моје
!
Ослободи
душу
,
душо
моја
!
Зар
си
ти
прва
овако
?
У
нас
је
више
распуштеница
него
жена
и
девојака
.
Зар
си
само
ти
несрећна
?
Како
је
оној
којој
се
муж
поред
ње
другом
ожени
.
Турска
жена
не
зна
за
већу
жалост
и
веће
понижење
.
Сети
се
,
љубави
моја
,
науке
којој
те
није
учио
разум
него
срце
.
Што
год
нам
је
писано
овде
(
учини
прстом
по
челу
као
да
пише
)
кад
смо
на
свет
дошли
,
мора
нам
прећи
преко
главе
.
Нисам
ли
те
учила
,
зеницо
моја
,
да
ћутиш
и
трпиш
?
Ти
може
бити
не
знаш
шта
стоји
у
нашем
закону
,
да
с
једним
човеком
можемо
се
венчати
трипут
.
Па
ако
волиш
Джемал-беја
,
ја
ћу
га
молити
да
ти
опрости
.
Ја
знам
шта
је
код
младих
...
љубомора
„
Љубави
је
да
састави
,
љубомори
да
растави
.
“
Ја
ћу
ићи
Джемал-беју
...
А
?
Да
идем
?
Она
јако
отвори
очи
,
а
после
их
затвори
и
зарида
.
Нене
је
утишава
,
милује
јој
косу
и
говори
:
„
О
,
моја
свилена
косо
,
ја
сам
те
чешљала
и
неговала
!
“
После
јој
миловаше
руке
,
тепајући
им
,
па
кад
виде
ожиљак
,
она
је
нежно
прекори
:
„
Ето
,
баш
си
као
дете
:
да
сечеш
поморанџу
па
да
се
посечеш
!
Па
сад
,
така
лепа
рука
,
а
с
ожиљком
.
Али
нека
си
ми
жива
.
“
Она
чисто
зајаука
.
Да
јој
сад
каже
истину
.
Како
?
И
да
рече
:
„
Слатка
нене
,
венчања
ми
с
њим
више
нема
“
.
Нек
јој
све
кажу
други
,
његова
мајка
:
она
не
може
,
само
она
неће
...
Кад
Джемал-беју
преста
пена
па
уста
,
његова
тетка
метну
па
главу
башјорти
и
пође
Ибрахим-бејовима
да
им
сад
све
исприча
,
кад
није
раније
.
Али
тек
што
се
ухвати
за
резу
,
још
и
не
гурну
капиџик
,
она
осети
немоћ
у
ногама
,
учини
јој
се
да
јој
срце
стаде
.
Шта
ће
рећи
Гром
,
кад
чује
?
Шта
ће
радити
?
Да
је
убије
,
или
,
још
горе
,
да
је
бије
.
Куд
би
од
бруке
?
У
своме
страху
се
не
сети
,
да
он
,
горд
на
своју
мушку
снагу
никад
се
не
би
понизио
да
дигне
руку
на
жену
.
Зарези
капиџик
и
метну
дебелу
гвоздену
чивију
,
па
похита
сестри
.
—
Аман
,
Алије
,
шта
ћемо
,
ко
да
му
каже
?
Ја
не
смем
.
—
А
ја
,
Нурије
,
смем
,
али
не
могу
:
срамота
ме
.
Да
зовемо
Ариф-хануму
.
—
О
,
њу
би
снашло
оно
њено
,
јер
он
би
јој
подвикнуо
.
Него
да
позовемо
Ибрахим-ефендију
:
он
је
старотурчин
,
и
муфтија
.
Муфтија
дође
,
непрестано
вичући
„
ааа
!
ааа
!
“
,
пошто
се
искашљао
;
оне
га
и
сад
дочекаше
само
с
покривеном
косом
,
Нурије
,
заборављајући
правила
њихових
друштвених
обичаја
,
одмах
поче
да
говори
:
—
Аман
,
муфти-ефенди
!
Били
сте
нам
саветодавац
,
и
исповедник
,
и
пуномоћник
,
и
сведок
.
Хвала
вам
.
За
Божју
љубав
,
будите
нам
и
посредник
...
између
нас
и
Ибрахим-Хасан-беја
.
Аман
!
Кажите
му
да
ја
нисам
знала
да
мој
сестрић
пије
,
да
је
протеран
и
да
нигде
ништа
нема
.
—
Зар
и
ја
да
лажем
,
Нурије-ханум
?
—
Једна
лаж
повлачи
стотину
...
Аман
,
оче
мој
,
за
Божју
љубав
.
Оца
немам
,
брата
немам
,
мужа
немам
.
Сама
слаба
женска
страна
.
Да
нисмо
он
и
ја
комшије
,
ја
бих
сама
...
али
страх
ме
,
какав
је
џин
,
а
капиџик
.
.
—
Бак
!
Бак
!
Бак
!
Зар
ће
он
руку
на
жену
?
—
Неће
.
Али
,
на
човека
,
Джемал-беја
...
За
њега
ме
страх
.
Аман
,
оче
мој
,
за
Божју
љубав
!
—
Заклела
си
ме
у
Божју
љубав
,
и
то
трипут
,
и
сад
морам
да
говорим
оно
што
није
истина
,
рече
муфтија
и
оде
.
Ибрахим-Хасан
беј
га
дочека
с
много
поштовања
,
као
велико
свештено
лице
,
као
стара
човека
и
као
пријатеља
,
и
кад
му
он
,
с
кратким
китастим
уводом
,
поче
говорити
о
пијанству
његова
бившег
зета
,
и
осталом
,
њему
се
смркаваше
.
Кад
муфтија
ућута
,
он
хукну
.
—
Не
хучи
,
Ибрахим-Хасан-беј
.
Свршено
је
.
Ни
кога
испитуј
,
ни
кога
криви
.
А
муслиманин
си
,
па
ћути
и
трпи
.
Тако
је
писано
.
—
Рђаво
писано
,
муфти-ефенди
,
простења
он
.
—
Е
!
учини
муфтија
.
И
то
„
е
“
,
кратко
изговорено
,
много
му
рече
.
Предаје
се
Божјој
вољи
,
и
трпеће
.
Само
му
је
тешко
од
света
.
И
боље
овако
.
Јер
да
је
ово
раније
знао
,
па
кћер
кући
довео
неразведену
,
муж
јој
зацело
не
би
„
ударио
печат
“
за
отпуштање
,
те
би
довека
била
распуштеница
.
Сад
је
слободна
,
па
ће
се
удати
.
Ту
страшну
причу
он
саслуша
готово
мирно
,
а
кад
муфтија
оде
,
он
поче
да
виче
,
да
на
сва
уста
грди
Нурију
и
њену
сестру
:
ђаурке
.
На
испричавши
„
муфтијину
причу
“
матери
и
жени
,
стрча
у
башту
те
закова
капиџик
.
Али
пошто
му
се
то
учини
мало
,
дозва
зидара
да
капиџик
скине
и
отвор
зазида
.
Све
то
би
брзо
.
Он
иде
по
башти
и
куне
Нурију
као
жена
.
„
Да
Бог
да
се
затрли
такви
пријатељи
!
“
Жена
више
не
пристаје
уза
њ
,
да
га
не
би
доводила
до
веће
јарости
.
Он
,
онако
љут
,
пође
у
собу
кћери
.
Мати
му
се
препаде
и
рече
:
—
Куда
ћеш
,
сине
?
—
Оној
ђаурки
.
Она
је
знала
,
а
крила
!
—
Волела
га
је
.
—
Пијаницу
,
протераницу
,
просјака
!
Како
је
је
могла
волети
тога
цариградског
чак
...
чакпу
...
Хтео
је
рећи
чапкуна
,
па
није
могао
,
а
његовим
слушкињама
дође
смешно
,
те
се
гурнуше
у
једну
малу
собу
да
се
исмеју
.
Његов
глас
се
сасвим
променио
:
пискав
је
и
промукао
.
—
Бог
ће
јој
судити
,
мајчице
.
—
Бог
ће
јој
опростити
,
сине
.
Она
тога
човека
воли
.
Нене
оде
унуци
,
која
беше
бледа
као
смрт
а
не
плакаше
:
од
страха
јој
сузе
пресахле
.
А
а
шта
се
боји
?
За
живот
.
Кад
би
умела
мислити
,
грохотом
би
се
насмејала
.
Боји
се
инстинктивно
,
као
коњ
бича
или
пас
батине
.
Нени
би
мило
што
не
плаче
,
и
помисли
:
„
Муслиманка
,
трпи
.
Свет
би
се
мени
насмејао
,
кад
би
она
роптала
,
јер
ја
сам
јој
била
учитељ
.
“
—
Хоћеш
цигару
,
чедо
?
Дуван
и
афион
све
једно
.
Она
заврте
главом
.
—
Ах
ти
нећеш
да
пушиш
преда
мном
.
Али
кад
је
човек
брижан
или
болестан
,
није
грехота
ни
срамота
.
Она
ништа
не
рече
.
Нене
узе
с
рафа
једну
дебелу
кожом
укоричену
књигу
,
седе
према
унуци
и
узе
превртати
листове
:
тражила
је
песму
с
рефреном
„
ћути
,
трпи
“
.
И
нађе
је
,
па
је
читаше
с
чудно
дирљивом
интонацијом
.
„
Има
Бога
,
има
раја
,
има
пакла
.
Земаљске
радости
су
кратке
,
пролазне
,
јер
трају
до
гроба
.
Живот
нам
је
од
Бога
поклон
који
морамо
вратити
Богу
,
кад
нам
га
затражи
.
Живот
је
свећа
коју
Бог
пали
,
па
он
треба
и
да
је
угаси
.
Растанемо
се
с
милима
на
земљи
да
се
на
небу
састанемо
...
Ћути
,
трпи
!
“
Фатма
је
слушала
нену
и
изгледала
је
сасвим
умирена
.
Дође
вече
.
Нене
леже
поред
унуке
.
У
кући
се
сасвим
утишало
.
Фатма
полази
путем
који
јој
је
показала
мухамеданка
.
Идући
њим
,
биће
праведна
,
ући
ће
у
рај
,
састаће
се
с
човеком
кога
воли
.
Овако
тужна
,
она
у
живот
после
смрти
тврдо
верује
.
Али
наједанпут
,
њој
неко
на
ухо
рече
:
„
Пало
ти
је
и
треће
венчање
“
...
„
Који
се
на
земљи
раставе
,
не
могу
се
на
небу
састати
“
.
.
Она
је
то
заборавила
!
Писну
!
—
Фатма
,
чедо
,
ти
нешто
ружно
сањаш
.
Хоћеш
ли
мало
водице
?
Камо
срећа
да
сања
!
Напи
се
воде
,
па
опет
леже
;
али
ето
онога
,
шапће
јој
на
ухо
:
„
Пало
ти
је
и
треће
венчање
“
.
То
јој
говори
онај
што
јој
изударао
душу
—
Живот
.
А
како
је
она
њега
волела
!
Узе
притискати
главу
,
стезати
слепоочнице
,
јер
од
те
мисли
осећа
грдне
болове
.
—
Да
зовемо
хећима
,
чедо
?
—
Шта
ће
ми
хећим
?
—
Јеси
ли
спавала
бар
један
сат
?
—
Ни
један
минут
.
И
дође
јој
неко
необично
осећање
,
као
да
обамире
,
да
умире
.
Она
се
уплаши
и
скочи
,
али
хтеде
пасти
,
те
се
наслони
на
зид
.
—
Несвест
!
узвикну
и
леже
.
Нене
је
трљаше
,
да
јој
поврати
моћ
.
—
Умири
се
,
чедо
,
заспи
само
мало
.
—
Не
могу
,
нене
,
мозак
ме
боли
.
Стара
се
уплаши
.
—
О
,
да
хоће
да
се
сване
,
да
ми
зовеш
тејзе
!
Нене
се
обрадова
и
узвикну
:
—
Иншалла
’
!
Сутра
рано
.
Чим
се
свану
,
одоше
по
Ариф-хануму
.
Она
одмах
дође
,
али
је
дршћући
прошла
кроз
кућу
свога
зета
.
Чинило
јој
се
да
је
много
крива
што
им
није
казала
све
још
пре
неколико
месеца
,
кад
је
чула
.
Седе
на
један
крај
Фатмине
постеље
,
и
пошто
јој
измириса
лице
,
наведе
јој
многе
примере
такве
несреће
,
кривећи
више
него
икад
њино
друштво
,
уздишући
за
оним
великим
даном
кад
ће
оне
бити
слободне
.
И
говораше
јој
о
болу
срца
.
Она
га
зна
.
Она
је
волела
.
Она
воли
.
Њено
срце
не
зна
за
године
...
—
Простор
и
време
,
Емир
.
Ти
не
познајеш
силу
ни
једног
ни
другог
,
јер
си
врло
млада
.
Хајдемо
на
Родос
.
Тамо
да
седимо
по
године
,
годину
.
Ране
ти
неће
проћи
,
али
ће
се
залечити
.
Са
залеченим
ранама
ми
живимо
,
и
смејемо
се
,
и
волимо
.
А
ти
,
душо
,
имаш
наду
.
Треће
венчање
свршетак
,
четврто
почетак
.
Она
рашири
зенице
.
—
Шта
говориш
,
тејзе
?
Тетка
је
гледаше
,
а
она
не
умеде
да
погоди
теткине
мисли
...
Ово
се
рашчу
по
целом
Солуну
.
Више
и
нема
шта
да
се
крије
.
Оне
три
Цариграђанке
похиташе
Фатми
,
али
их
не
пустише
ни
у
двориште
:
не
даде
Ибрахим-Хасан-беј
.
А
Джемал
је
спавао
ваздан
и
сву
ноћ
,
а
кад
се
пробудио
сутрадан
,
није
знао
да
ли
је
вече
или
јутро
:
отварао
је
очи
,
затварао
их
и
сањао
да
избија
дванаест
.
Наједанпут
се
сети
:
окренуо
је
леђа
Фатми
.
Али
кад
погледа
,
ње
нема
...
Устала
!
Зашто
данас
пре
њега
,
кад
увек
устају
заједно
,
заједно
се
умивају
и
облаче
и
заједно
одлазе
да
доручкују
,
и
заједно
седају
на
диван
и
загрљени
читају
романе
,
заједно
седају
уз
Мондије-ханумин
буреау
и
пишу
или
њеној
учитељици
или
његовом
другу
Чарлсу
?
И
сети
се
свега
:
њине
лажи
,
свога
сумњања
у
Бога
,
и
лутања
,
махалских
кафана
,
Ибрахима
берберина
,
Кара-Бурну
и
чочека
,
то
јест
само
једне
чочекиње
.
Па
се
згади
.
Прљав
.
Да
иде
у
хамам
...
А
где
ће
опрати
душу
?
Боље
је
што
нема
Фатме
.
Како
би
изишао
пред
њу
?
Обуче
се
и
пође
по
кући
,
и
сети
се
:
„
Ако
се
још
једном
опијем
“
...
Ту
глупу
мисао
не
могаде
довршити
.
Је
ли
се
опио
или
је
био
болестан
,
ништа
не
зна
.
Па
и
да
се
опио
,
Фатма
је
његова
.
Варали
га
као
дете
.
Каква
три
венчања
,
какво
губљење
права
!
Три
старца
,
стотину
глупости
;
све
тако
просто
,
несложено
.
Зацело
су
мислили
:
одрастао
у
Европи
,
па
не
зна
турске
обичаје
,
—
да
га
преваримо
.
Преварили
су
себе
,
не
њега
.
Зар
су
то
верски
обичаји
!
Она
је
ту
,
сакрили
су
је
,
да
њега
преваре
,
уплаше
.
Па
отиде
у
теткину
собу
за
рад
—
празна
;
оде
у
њену
спаваћу
собу
,
па
у
салон
,
па
на
софу
—
свуд
празно
.
Чак
му
нема
ни
тетке
,
ни
мајке
,
ниједне
слушкиње
.
И
њему
се
срце
следи
,
оно
срце
што
се
малочас
слободило
,
смејало
његовом
страху
.
Сиђе
у
кухину
,
отвори
врата
и
изненади
се
:
његова
мајка
и
тетка
чуче
поред
ашчике
и
слушкиња
!
Фатме
ни
ту
нема
.
Хтеде
да
их
пита
где
је
,
па
не
смеде
.
У
предсобљу
срете
Ђулбејазу
и
брзо
рече
:
—
Где
је
кујчук-ханум
?
—
Отишла
,
одговори
му
она
а
не
погледа
га
.
—
Куда
?
изусти
он
брзо
и
строго
.
—
Па
што
питате
куда
,
кад
знате
?
рече
она
као
љутито
и
не
гледајући
га
.
—
Кажите
ханум-ефендији
и
хануми
да
дођу
.
Робиња
не
одговори
ништа
,
и
оде
да
их
зове
.
Кад
оне
дођоше
,
он
викну
строго
,
како
не
виче
ни
на
слушкиње
:
—
Шта
је
ово
?
—
Па
ти
видиш
шта
је
,
рече
Нурије
трудећи
се
да
изгледа
равнодушна
.
—
Тејзе
,
ти
си
сакрила
Фатму
,
да
ме
мучиш
.
—
Да
те
ја
мучим
!
Сад
си
се
сетно
.
Би
што
би
!
Фатма
је
код
оца
,
и
није
више
теби
...
Она
не
доврши
,
а
он
поче
да
се
буни
.
—
Глупост
!
Која
вера
још
има
такве
глупе
обичаје
?
Јесу
ли
то
верски
обреди
?
Зар
они
прости
знају
нешто
?
...
Хтеде
много
да
говори
,
па
не
могаде
,
јер
је
сувише
узбуђен
.
Већ
две
недеље
како
је
у
њему
био
мир
,
и
он
је
мислио
да
је
више
не
воли
;
добио
је
,
имао
је
сву
,
задовољио
се
.
А
сад
кад
ју
је
изгубио
,
он
види
да
је
воли
,
колико
је
воли
.
Уђе
у
њину
собу
,
па
му
се
учини
да
је
из
ње
изнесен
мио
мртвац
,
она
.
И
тражаше
њене
хаљине
.
Нађе
њен
чаршаф
,
који
од
удаје
обуче
једанпут
,
и
њено
пече
,
што
је
крило
њено
девојачко
лице
,
јер
женом
га
је
метнула
једанпут
.
И
све
због
њега
,
све
за
њега
:
седела
код
куће
,
облачила
се
,
гиздала
се
.
Загњури
лице
у
њене
ствари
,
што
миришу
на
њу
.
Отрча
на
место
где
оставља
за
„
по
кући
“
папуче
:
оне
стоје
ту
,
слатке
њене
папучице
,
мале
као
детиње
,
чисте
као
да
нису
биле
на
ногама
,
као
нове
,
и
узе
их
миловати
,
тепати
им
,
метати
их
у
недра
.
Па
оде
у
собу
где
је
она
за
време
Рамазана
клањала
,
клече
на
оно
место
,
и
метну
своје
чело
где
је
било
њено
.
После
поче
да
је
замишља
од
своје
руке
и
да
јој
љуби
уста
и
пије
очи
.
Као
луд
!
Рука
му
је
била
као
лед
хладна
,
те
му
се
учини
као
да
њу
мртву
љуби
...
Као
да
у
кући
више
никога
нема
,
више
никога
не
види
,
само
њу
:
улази
у
теткину
собу
за
рад
,
по
четврти
пут
,
гледа
у
ствари
на
столу
:
у
свакој
ствари
види
њу
.
Отвори
фиоку
,
узе
једну
слику
:
њена
слика
;
он
ју
је
сликао
с
башјортиом
:
ако
би
је
икад
видео
туђ
човек
,
да
је
не
види
откривене
главе
.
Ижљуби
ту
слику
.
Узе
киту
цвећа
из
њене
косе
,
измириса
је
—
њу
мирише
.
Баци
поглед
па
разређене
шалоне
.
Шта
ће
сад
овде
?
Кога
крију
?
Па
се
сети
оградног
зида
:
никад
више
да
је
не
види
!
Никад
!
Овај
низак
зид
учини
му
се
виши
од
највишег
брега
.
Да
нису
мухамеданци
,
сретали
би
се
на
улици
,
састајали
би
се
по
кућама
,
разговарали
би
се
:
он
би
јој
говорио
о
љубави
.
Овако
,
да
јој
пише
,
да
је
пита
хоће
ли
да
му
буде
љубазница
,
кад
да
се
састају
,
и
где
?
Тамо
,
испод
Чауш-Манастира
,
поред
каквог
напуштеног
гробља
,
или
у
каквом
турбету
,
у
текији
,
—
њему
више
ништа
није
свето
...
—
Остављао
сам
је
,
морао
сам
:
бежао
сам
од
своје
куће
због
гостију
,
сву
ноћ
сам
седео
с
бескућницима
и
пио
сам
.
.
Ми
,
младотурци
и
нове
,
срушићемо
све
препреке
:
оборићемо
престоле
,
поубијаћемо
тиране
,
поломићемо
кафезе
,
исећи
ћемо
чаршафе
,
поцепаћемо
печа
,
башјорти
,
јашмаке
.
.
—
Джемале
,
сине
,
умири
се
,
мајка
те
моли
.
Он
се
трже
,
застиде
се
:
гласно
је
говорно
,
и
оне
су
чуле
.
Он
је
плакао
.
Да
ли
су
му
виделе
сузе
те
две
жене
?
—
Оставите
ме
,
молим
вас
,
хоћу
да
пишем
другу
,
рече
,
па
затвори
врата
.
Оне
,
обе
,
чучнуше
поред
прага
тресући
се
.
—
Да
не
учини
неко
чудо
,
Нурије
?
Да
се
не
огреши
?
...
—
Алла
’
!
...
А
чиме
ће
,
кад
нема
оружја
?
—
Джемале
,
сине
,
отвори
,
тако
ти
Божје
љубави
!
—
Нема
Бога
.
—
Алла
’
!
виче
Нурије
и
покрива
лице
рукама
.
—
Отвори
,
тако
ти
материне
љубави
!
—
Нема
матере
.
Проводи
се
с
човеком
,
после
мајка
.
—
Аман
,
полудео
!
виче
Нурије
.
—
Ово
није
љубав
но
страст
.
Ја
се
сећам
кад
је
био
дете
:
друга
,
кога
воли
—
стеже
,
мучи
,
тобоже
милује
га
,
и
друг
му
побегне
;
а
он
,
исто
као
сад
:
грознице
,
бунцање
.
На
мене
је
,
тешко
мени
!
И
ја
сам
тако
радила
кад
год
сам
изгубила
нешто
што
волим
.
—
Луд
,
Алије
.
—
Није
луд
.
Страстан
,
Азијат
.
Европа
му
није
могла
изменити
крв
.
Ох
,
што
одведох
Фатму
?
—
Па
,
пала
им
венчања
.
—
Каква
венчања
?
Ко
их
је
венчао
?
Људи
.
И
ко
их
је
развенчао
?
Људи
.
Али
зар
су
то
људи
кад
нису
ништа
мислили
пре
но
што
ће
извршити
законске
одредбе
?
Видели
му
тело
снажио
,
младићско
,
па
као
да
ће
му
по
табанима
дегенеке
—
издржаће
:
душе
му
се
нису
сетили
.
Једанпут
растависмо
коње
,
па
један
од
туге
пресвисну
.
А
људе
,
човека
и
жену
што
се
воле
.
.
Ох
,
што
одведох
Фатму
?
...
Кад
сам
имала
какву
своју
тајну
,
нисам
је
умела
крити
ниједан
дан
.
А
тајну
овога
младог
лепог
човека
и
ове
младе
лепе
жене
умела
бих
крити
сто
година
.
—
Сестро
,
нисам
знала
да
си
ти
поборница
слободне
љубави
,
и
врло
ми
је
чудно
...
—
Не
,
ја
то
нисам
.
Али
сам
противница
идиотских
бракова
.
Брак
код
напредних
,
просвећених
народа
,
много
је
савршенији
од
нашег
,
па
га
ипак
називају
несавременом
,
преживелом
установом
.
Јадно
,
јадно
ово
двоје
младих
!
Њина
срећа
је
жртва
мрака
и
незнања
,
заврши
пашиница
и
заплака
.
—
Обећај
нешто
Богу
,
сестро
,
рече
Нурије
.
А
пашиница
поче
:
—
Сва
,
цела
моја
душа
је
нова
,
али
у
њој
има
пуло
старога
.
То
ми
је
у
крви
,
наслеђено
од
мојих
предака
.
Ја
верујем
у
све
у
шта
су
веровале
моје
прамајке
:
у
текије
,
у
молитве
...
Ја
се
заветујем
Благоме
и
Милосрдноме
:
чим
би
ми
се
син
опет
насмејао
,
или
само
осмехнуо
,
ја
бих
Богу
секла
црну
жртву
и
запалила
бих
му
свеће
у
свим
редом
текијама
...
XВИ
Емир-Фатма
је
болесна
;
долазе
лекари
и
жене
бајалице
,
па
ништа
не
помаже
,
свако
пред
вече
ухвати
је
грозница
.
Њен
отац
навалио
да
иду
у
Цариград
,
да
опет
узму
кућу
у
Бејлер-беју
,
на
анадолској
страни
,
и
кад
јој
то
нене
каже
,
она
заплаче
;
иначе
је
мирна
,
„
ћути
и
трпи
“
.
Кад
је
била
за
мужем
,
Мерсије
јој
долазила
испрва
непрестано
,
после
никако
,
чак
ни
за
време
Рамазана
,
кад
рођаке
и
пријатељице
не
иду
једна
другој
само
ако
нису
у
љубави
.
Како
је
остала
бош
,
то
јест
слободна
,
Мерсије
јој
долази
често
,
час
с
мајком
час
с
Ариф-ханумом
,
и
више
ноћива
код
ње
него
код
куће
.
Кад
би
неко
могао
загледати
у
душу
ове
младе
и
лепе
турске
девојке
,
видео
би
да
она
сестру
жали
,
а
и
завиди
јој
.
Чак
јој
завиди
и
што
слободно
тугује
,
што
се
изјада
час
њој
час
Ариф-тејзи
,
те
јој
буде
лакше
.
Турске
жене
долазе
да
обиђу
болесну
Фатму
;
неке
јој
понуде
шаљу
,
а
неке
доносе
поморанџе
,
ратлокума
.
Већина
долази
из
радозналости
,
фино
испитујући
шта
је
све
било
,
и
ако
су
чуле
,
и
ако
знају
да
је
ова
млада
и
лепа
турска
жена
распуштеница
.
Многе
,
које
имају
кћери
на
удају
,
задовољне
су
што
се
овај
весео
комад
из
турског
живота
,
„
брак
из
љубави
"
,
овако
тужно
свршио
;
јер
Сафет
их
је
увредила
,
рекавши
негде
да
су
јој
оне
завиделе
и
дошле
јој
на
честитање
,
кад
јој
се
кћи
испросила
,
тек
после
неколико
дана
.
И
долазиле
су
оне
три
нове
,
али
преобучене
,
прерушене
:
уместо
кокетних
и
с
много
укуса
и
елеганције
скројених
чаршафа
,
оне
имају
горњи
део
прост
као
много
убрану
сукњу
,
како
се
носи
по
малим
градовима
,
а
на
лицу
су
им
груба
печа
.
Испрва
су
мислиле
да
ово
позајме
у
простих
,
старих
турских
жена
,
а
после
,
бојећи
се
да
се
не
чује
,
одоше
у
чаршију
и
купише
проста
лица
за
чаршафе
и
дебела
печа
.
Никад
нису
дошле
све
три
заједно
,
већ
по
две
,
или
само
једна
,
да
не
би
пало
у
очи
Ибрахим-Хасан-беју
.
Увек
су
долазиле
пешице
,
и
с
бејом
су
се
среле
више
пута
на
улици
,
једанпут
у
дворишту
,
а
једанпут
у
предсобљу
;
он
и
не
слутећи
да
су
у
тим
простим
старомодним
чаршафима
оне
три
фине
нове
,
које
он
силно
мрзи
,
и
ако
их
никад
није
видео
,
као
добар
муслиманин
окретао
је
од
њих
главу
.
Кад
би
било
живе
душе
која
може
завирити
у
харемске
тајне
,
та
би
душа
видела
да
је
оне
не
походе
често
само
да
је
болесну
обиђу
,
већ
и
да
је
разговоре
,
„
лече
“
.
Тетка
јој
наводи
хиљаде
примера
овакве
несреће
;
а
она
говори
:
„
Не
,
то
није
тако
.
Њој
није
било
као
мени
.
“
—
„
Кад
имамо
физички
бол
,
ми
мислимо
никога
не
боли
као
нас
;
зато
што
туђе
болове
не
можемо
осетити
,
“
каже
јој
тетка
,
а
она
остаје
при
томе
,
да
ниједној
није
било
као
њој
.
Да
нешто
Ибрахим-Хасан
беј
уђе
у
кћерину
собу
,
кад
су
ту
они
црни
џакови
које
је
на
улици
видео
,
он
би
се
згрануо
...
Шта
ће
бити
с
Емир-Фатмом
?
Добиће
јектику
.
Турске
жене
подносе
физички
бол
ћутке
,
а
под
теретом
моралнога
бола
пуштају
глас
,
и
изнемогавају
,
падају
.
Затворене
,
нема
ничега
што
би
им
скренуло
мисли
с
онога
због
чега
пате
.
Па
ипак
,
Фатми
је
мало
боље
,
то
цела
кућа
опажа
;
од
пре
неколико
дана
,
она
се
покаткад
осмехне
,
а
јуче
се
обукла
и
закитила
.
—
Е
,
хвала
Богу
!
вели
њена
мајка
радосно
.
—
Хвала
Богу
!
каже
и
нене
и
наставља
:
То
је
младост
,
госпођо
снахо
.
Кад
умре
сирота
Назире-ханум
,
Халил-беј
,
њен
муж
,
скочи
с
трећега
ката
.
Остаде
жив
,
и
после
шест
месеца
се
—
ожени
.
Кад
се
посече
дете
,
рана
зачас
зарасте
;
а
кад
старац
,
њему
и
не
зарасте
:
с
њом
иде
у
гроб
.
Кад
Фатми
бејаше
најтеже
,
њен
отац
уплаши
се
да
не
умре
,
и
у
томе
страху
обећа
:
Богу
црну
жртву
,
текијама
шарене
свеће
,
сиротињи
милостињу
новаца
.
—
Мајчице
,
ако
да
Бог
да
ми
Фатми
буде
боље
,
ја
ћу
послати
Минире-кадуни
хиљаду
гроша
,
рече
мајци
.
А
она
,
познајући
сина
,
уплаши
се
и
рече
:
—
Мисли
,
па
тад
обећавај
,
сине
,
да
се
не
огрешиш
.
И
њој
би
боље
,
а
он
помисли
:
„
Не
,
не
могу
хиљаду
гроша
...
имао
сам
много
трошка
,
због
болести
.
“
И
користи
се
једном
тачком
у
верској
им
одредби
.
Узе
џак
брашна
и
у
брашно
завуче
завежљај
с
хиљаду
гроша
у
злату
,
и
то
посла
једној
сиротој
удовици
с
поруком
да
не
мора
изручивати
брашно
—
он
јој
џак
не
тражи
.
И
одмах
купи
од
ње
тај
џак
брашна
,
мислећи
:
„
Завет
сам
испунио
;
поклон
нисам
узео
натраг
већ
сам
га
купио
!
“
...
А
Богу
и
текијама
учини
како
се
заветовао
.
Како
је
„
бош
“
,
напунише
се
три
месеца
и
десет
дана
:
Ариф-тејзе
јој
поче
говорити
о
удаји
!
Сви
се
згрануше
:
откуд
јој
та
смелост
!
Мајка
јој
не
би
вређала
њен
бол
тако
брзо
—
после
три
месеца
.
Она
се
на
тетку
не
наљути
;
томе
се
њени
још
више
зачудише
.
Обучена
,
накићена
,
осмехнула
се
,
а
ништа
није
рекла
.
У
оној
њеној
мирноћи
,
нене
је
назирала
добру
муслиманку
,
верну
кћер
Ислама
:
помирила
се
са
својом
судбином
,
предала
се
вољи
Божјој
.
Нико
није
ни
слутио
да
је
она
аутомат
нових
,
и
да
је
ућуткује
нада
,
једна
тајна
коју
све
крију
на
дну
душе
.
Да
хоће
да
се
удаје
за
час
се
рашчу
,
те
почеше
долазити
мајке
,
тетке
,
стрине
,
да
је
„
гледају
“
.
Просиоци
су
јој
били
Солуњани
,
један
Скопљанац
:
сви
богати
.
А
њен
отац
жели
да
овај
брак
буде
потпуно
европски
—
по
избору
.
Као
да
је
то
избор
ако
нека
жена
каже
:
млад
је
,
леп
је
,
из
куће
је
,
богат
је
,
учен
је
,
и
она
каже
:
хоћу
.
Зар
кад
купује
хаљину
она
је
купује
по
опису
:
чиста
свила
,
на
цветиће
,
поље
зелено
,
цветићи
црвени
.
Она
хаљину
никад
није
тако
купила
,
већ
су
јој
из
чаршије
доношена
лица
:
гледала
их
,
бирала
их
,
метала
их
од
лица
до
доле
,
гледала
се
у
огледалу
изблиза
,
па
се
измицала
,
и
опет
гледала
,
па
носила
огледало
према
светлости
,
и
у
засенак
:
огледала
се
.
Ето
то
је
по
избору
.
Хаљину
по
избору
а
мужа
по
опису
!
Данас
јој
дође
тејзе
с
најстаријом
новом
,
Фахрије-ханумом
,
и
пошто
се
поразговараше
насамо
,
дозваше
у
собу
њену
мајку
и
нене
и
рекоше
:
—
Ми
,
богме
,
хоћемо
свадбу
?
—
Какву
свадбу
?
рекоше
ове
у
један
глас
.
Да
удајемо
Емиру
,
рече
Ариф
и
поцрвене
.
—
За
кога
?
рече
Сафет
.
За
Али-Рашид-бејова
Османа
.
—
Ах
,
само
то
да
буде
!
рече
Цариграђанка
,
па
и
она
поцрвене
.
—
Откуд
то
?
!
Ви
нове
проводаџишете
новој
за
старотурчина
!
—
Отуд
што
је
леп
...
леп
.
Сафет
јагње
,
ја
тако
лепа
човека
нисам
више
видела
,
вели
Ариф
.
—
Кад
бих
ја
била
распуштеница
понова
,
ја
бих
се
за
њ
удала
,
ако
је
старотурчин
;
удала
бих
се
због
његове
лепоте
,
рече
Цариграђанка
па
се
засмеја
,
али
јој
смех
није
ишао
од
срца
...
После
додаде
:
—
Јесте
ли
га
ви
кадгод
видели
,
Емир-ханум
?
—
Ја
...
јесам
.
Ја
њега
познајем
,
одговори
Фатма
збуњено
.
Колико
је
бледа
,
још
више
побледе
и
крадом
уздахну
.
—
Он
ти
се
допада
!
Ја
те
за
њега
,
кћери
,
не
бих
дала
,
па
макар
остала
неудата
.
И
зар
би
се
ти
код
њега
преседела
?
...
Леп
али
луд
.
Још
нема
пуних
тридесет
а
већ
отерао
три
жене
.
И
за
шта
?
Прву
,
што
је
позајмила
обоце
једној
комшики
;
другу
,
што
је
отишла
у
комшилук
без
питања
;
трећу
...
Потпуно
луд
.
-
Зашто
је
отерао
трећу
?
рече
Цариграђанка
радознало
.
—
Што
није
оставила
кесе
у
којима
је
из
чаршије
донет
пиринач
и
брашно
,
већ
их
изгорела
.
„
Неће
бити
добра
домаћица
,
“
рекао
.
Нар
није
луд
?
Фатма
обори
очи
и
рече
:
—
Какав
је
мој
отац
,
па
га
ја
никад
нисам
наљутила
осим
...
—
Шта
кажеш
?
Твој
отац
!
викну
њена
мајка
прекорно
.
Твој
отац
је
љут
,
али
није
луд
...
У
гору
и
камен
!
—
Па
и
овај
није
луд
.
него
пуст
...
Није
ни
то
,
него
горд
,
због
своје
лепоте
,
поче
Ариф
.
Сафет
је
прекиде
:
—
Та
кућа
!
Богата
истина
,
али
пуна
:
родитељи
,
брат
,
сестра
,
снаха
,
братова
деца
...
Цео
Солун
зна
да
је
он
снаси
и
девер
и
муж
...
И
цео
Солун
зна
да
је
она
,
та
његова
снаха
,
јетрве
опадала
,
зато
он
...
Кад
умре
овај
јадник
(
брат
му
је
јектичав
)
,
он
ће
снаху
узети
,
а
може
:
млађи
је
од
брата
.
И
она
лепа
,
млада
,
његових
година
.
А
где
је
у
кући
више
жена
,
ту
се
не
зна
за
мир
;
ако
им
муж
не
подели
на
равне
части
румену
јабуку
—
свађа
.
—
Снаха
му
није
у
тој
кући
.
Зејна
не
опада
...
Она
је
за
текију
,
рече
Ариф
.
—
Моја
кћи
га
се
не
би
додворила
.
Па
зар
опет
распуштеница
?
А
ти
,
Ариф
,
браниш
овакве
жене
!
Зејна
је
проста
неваљалица
.
—
Боже
сачувај
!
-
Јадна
Зејна
...
Али
,
други
пут
о
њој
,
рече
Ариф
.
—
Али
ја
га
волим
,
врло
тихо
изусти
Фатма
.
—
Кога
,
кћери
?
узвикну
мајка
оставивши
Арифу
.
—
Тога
...
Осман-беја
.
Мајка
јој
се
грохотом
насмеја
,
како
се
никад
не
смеје
,
и
рече
:
—
А
шта
је
било
оно
?
...
За
годину
дана
две
љубави
!
Не
може
...
Ја
сам
муслиманска
жена
,
те
добро
знам
шта
је
љубав
.
Седећи
по
сву
ноћ
,
пушећи
и
пијући
кафу
,
ја
сам
је
с
другарицама
рашчлањавала
на
најситније
делиће
,
те
јој
знам
и
почетак
,
и
средину
,
и
крај
,
и
знам
све
њене
појаве
као
и
то
,
да
она
није
овако
краткога
века
и
да
не
умире
на
пречац
.
Ариф
се
насмеја
и
запљеска
сестри
.
—
Кажи
,
кћери
,
ко
може
волети
некога
кога
никад
није
видео
?
—
О
,
може
,
рече
Цариграђанка
.
Ја
сам
у
многе
француске
писце
лудо
заљубљена
а
нити
сам
их
видела
нити
ћу
их
видети
:
физички
су
мртви
.
—
Ја
сам
Осман-беја
видела
,
рече
Фатма
и
поцрвене
.
-
Одакле
?
упита
њена
мајка
зачуђено
.
—
Кроз
тејзине
кафезе
.
—
Отац
те
не
би
њему
дао
,
и
ако
је
из
добре
породице
и
богат
,
зато
што
га
се
ти
не
би
могла
додворити
па
би
те
пустио
.
Куд
би
после
,
црна
кћери
?
Отац
те
не
би
више
у
кућу
.
Толика
брука
досад
,
заврши
Сафет
врло
узрујана
.
Ариф
опази
то
,
па
поче
нешто
сасвим
десето
.
Али
сутрадан
ове
опет
дођоше
и
одмах
почеше
о
Осман-беју
,
хвалећи
га
,
говорећи
о
његовој
лепоти
;
и
Фатма
опет
рече
да
га
хоће
,
да
се
за
другога
никад
не
би
удала
.
Нене
и
мајка
је
одвраћаху
;
а
кад
Ариф
помену
зету
,
он
готов
,
и
врло
весео
.
Њему
је
импоновала
Османова
енергија
,
мушкост
;
и
допадала
му
се
његова
кућа
,
породица
,
и
богатство
.
„
Кад
га
воли
,
мајчице
,
да
је
дамо
:
ја
њега
бар
познајем
,
наше
солунско
дете
.
Да
је
дамо
да
се
не
огрешимо
;
а
она
,
моја
кћи
,
нека
се
сети
оне
пословице
из
буквара
:
„
Два
уха
,
једна
уста
:
двапут
слушај
,
једанпут
говори
.
“
Намучила
се
с
неваљалцем
,
те
ће
знати
ценити
честита
човека
.
“
И
дадоше
је
!
Венчање
,
као
обично
у
Турака
,
би
одмах
.
Око
спреме
се
не
задржаше
,
јер
она
није
девојка
.
Све
се
сврши
за
неколико
дана
,
—
одведоше
је
.
И
старо
и
младо
,
и
богато
и
сирото
,
и
муслиманско
и
немуслиманско
,
све
се
зачуди
шта
јој
би
.
Једне
жене
је
оговараху
,
друге
је
брањаху
:
осветила
се
Цариграђанину
што
је
претпоставио
жени
мастику
.
Напослетку
,
она
се
сад
удала
за
правога
племића
и
богаташа
.
Само
што
је
тај
племић
чудне
нарави
:
ако
га
се
не
додвори
,
опет
распуштеница
.
Како
је
венчана
,
оне
три
нове
нису
излазиле
од
Арифе
.
По
читаве
часове
водиле
су
некакве
тајне
врло
озбиљне
разговоре
.
Изгледало
је
као
да
спремају
нешто
озбиљније
од
Устава
,
као
да
се
припремају
за
нешто
скоро
,
и
биле
су
врло
задовољне
што
је
„
човекова
душа
помрчина
“
,
те
се
кроз
ту
помрчину
чак
и
не
назире
оно
чиме
су
се
оне
за
ово
кратко
време
сродиле
,
саме
постале
то
нешто
тајно
и
озбиљно
.
И
Мерсије
је
посвећена
у
ову
тајну
.
Понекад
се
засмеју
и
вичу
,
питају
се
:
„
Јесмо
ли
ми
нове
?
“
Али
какав
је
тај
њихов
смех
!
Последњих
десетину
дана
,
Джемал-беј
је
само
мислио
на
одлазак
у
Европу
;
и
да
му
је
допустио
понос
да
тражи
новаца
од
тетке
,
он
би
већ
био
далеко
од
града
где
је
толико
ожалошћен
и
осрамоћен
.
Али
кад
чу
шта
учини
Фатма
,
он
заборави
на
пут
,
избезуми
се
.
Три
месеца
!
Шта
су
за
болно
срце
три
месеца
?
!
У
његову
срцу
ране
још
незасушене
,
у
њену
зарасле
!
Жене
!
И
бацаше
пуне
презрења
погледе
на
тетку
и
мајку
.
„
Не
,
чедо
,
то
није
жена
,
то
је
мајка
,
“
говори
му
тетка
,
осећајући
шта
мисли
његова
побуњена
душа
.
Јер
он
сад
ништа
не
говори
.
Затвори
врата
женама
,
мајци
,
тетки
,
робињама
,
слушкињама
;
слуга
му
доноси
воде
,
ручак
,
вечеру
;
он
осим
воде
све
враћа
.
Ко
сад
да
га
теши
?
Шта
да
му
се
сад
каже
?
Материна
недра
могла
су
га
отрезнити
,
али
му
не
би
могла
ублажити
бол
,
који
осећају
сви
укућани
,
па
га
поштују
и
боје
га
се
као
Бога
,
и
од
њега
,
тога
бола
,
крију
оружје
,
пушке
,
ножеве
,
јатагане
.
Кад
изиђе
у
двориште
,
тетка
похита
за
њим
,
тобоже
онако
,
да
се
прошета
;
кад
пође
ка
капији
,
слуга
се
спремаше
да
га
прати
,
кријући
се
.
Али
он
се
врати
и
седе
у
соби
за
рад
,
не
на
њено
место
,
већ
доле
:
њену
месту
окрете
леђа
;
и
ухвати
се
за
косу
не
пуштајући
гласа
.
Мајка
уђе
к
њему
и
поче
нежно
,
показујући
му
једно
стакалце
:
—
Ево
,
чедо
,
арслане
мој
,
—
мастика
.
.
Што
не
би
?
Пио
си
кад
ниси
имао
бриге
,
а
сад
...
Ја
сам
ти
,
сине
,
казала
,
и
ти
знаш
,
да
пију
имами
,
да
пију
дервиши
,
пију
и
певају
.
Узми
један
гутљај
.
.
Ниси
је
окусио
за
толико
,
како
оде
она
...
Ах
,
сине
,
зар
је
она
достојна
тога
бола
,
тих
суза
?
Сузе
су
ти
у
срцу
,
она
је
у
тим
сузама
:
исплачи
их
,
сине
,
обриши
их
,
скупи
их
у
махраму
,
па
њу
дај
мајци
:
мајка
ће
је
својом
руком
опрати
...
Ево
је
мастика
!
...
Ја
без
дувана
не
могу
.
О
,
да
ми
није
дувана
кад
ме
спопадне
бол
!
Овако
,
понекад
чак
и
заборавим
на
бол
.
Пиј
,
сине
!
Он
подиже
главу
и
погледа
у
мајку
тупо
.
—
Сине
,
пиј
!
А
после
да
бежимо
из
овога
проклетога
града
:
и
ја
ћу
с
тобом
у
Европу
;
ми
нисмо
сироти
.
Кад
има
Нурије
,
као
да
ја
имам
;
ми
смо
једна
крв
,
и
ако
нисмо
на
једном
срцу
лежале
;
ми
се
волимо
.
Ја
сам
крива
,
па
хоћу
да
се
казним
,
хоћу
с
тобом
у
свет
који
познајем
по
причању
и
из
књига
,
и
који
ми
је
стран
,
туђ
,
немио
:
он
ме
је
лишио
тебе
;
годинама
сам
те
желела
,
чезнула
за
тобом
...
Пиј
,
сине
!
Он
је
опет
тупо
погледа
ништа
не
говорећи
,
затварајући
очи
.
—
Сине
!
Он
не
проговара
и
не
гледа
је
,
а
главом
даје
знак
да
изиђе
.
„
Видео
је
мастику
,
али
јој
није
осетно
мирис
.
Ја
дуван
кад
гледам
не
марим
,
али
кад
осетим
мирис
запаљене
цигаре
...
“
—
па
отвори
стакалце
с
мастиком
,
принесе
му
га
:
—
Сине
!
Он
ћути
као
да
је
онемео
;
она
изиђе
смрвљена
.
По
коју
би
цену
сад
пио
?
Ни
по
коју
.
Да
кажу
:
доћи
ће
ти
Фатма
—
чак
ни
онда
.
„
Две
страсти
не
могу
заједно
.
Оно
пре
није
била
љубав
,
већ
вољење
.
Јер
како
је
могла
бити
љубав
,
кад
он
:
много
пута
о
њој
говорио
,
свега
је
двапут
видео
.
Утисци
јаки
,
али
мало
успомена
.
Ово
сад
љубав
је
:
колико
успомена
,
колико
радости
,
“
мисли
тетка
и
уздише
.
Трећи
дан
изиђе
.
Чисто
постарио
.
Улицом
је
сретао
жене
и
окретао
главу
од
њих
с
пуно
мржње
.
А
кога
год
човека
,
млада
и
лепа
срете
,
загледа
му
се
у
очи
,
и
срце
му
тада
силно
куцаше
,
крв
удараше
у
слепоочнице
...
„
Осман-беј
!
Може
бити
ово
је
тај
Осман-беј
!
“
И
неописана
љутина
га
обузимаше
:
да
га
ухвати
,
убије
:
„
Он
њу
...
“
Не
,
даље
није
смео
.
„
Станите
!
“
виче
мислима
.
Ако
виде
кога
седог
старца
,
господског
изгледа
:
„
То
је
њен
свекар
.
“
У
сваком
мршавом
отменом
муслиманину
виде
њеног
девера
.
„
Благо
њима
!
Они
њу
гледају
,
они
су
јој
ближи
од
мене
;
они
њој
и
она
њима
!
“
Па
не
гледајући
ни
у
кога
,
ни
у
шта
,
он
је
продужавао
пут
мислећи
:
„
Сви
су
око
ње
,
разговарају
се
,
шале
се
,
она
весела
невеста
...
Зар
да
јој
је
тај
Осман-беј
ближи
од
мене
!
Он
њен
,
а
ја
туђ
!
Зар
ће
је
он
волети
као
ја
.
Нико
је
није
тако
волео
пити
ће
је
волети
.
И
она
не
мари
за
моју
љубав
!
Из
свих
срца
,
што
су
око
ње
,
да
скупи
љубав
уједно
,
па
није
колико
моја
...
“
После
се
мало
разгали
:
„
Ја
сам
јој
први
.
С
њим
се
познаје
од
пре
неки
дан
,
а
са
мном
откад
!
“
И
преброји
на
прсте
месеце
:
„
Дванаест
...
Година
дана
прошла
како
сам
је
први
пут
видео
.
“
Па
опет
га
спопаде
бол
,
још
жешћи
,
и
неописана
љутина
,
јер
види
собу
једну
:
ту
је
она
с
Осман-бејом
...
сама
.
Па
не
сме
даље
.
„
Станите
!
“
виче
мислима
.
Насешће
му
крв
на
очи
,
распориће
првога
кога
сретне
;
јер
„
од
радости
се
човек
опија
,
од
љубоморе
луди
...
“
Али
како
му
би
тешко
кад
у
џепу
не
нађе
ножа
!
Свега
се
сети
и
похита
мимо
махалске
кафане
,
мимо
људе
,
Турке
на
ниским
столицама
:
ништа
не
виде
.
Он
гледа
једну
кућу
,
где
ће
она
бити
са
својим
родитељима
:
они
ће
јој
сутра
бити
гости
на
ручку
,
и
на
вечери
:
петак
је
.
Ниди
њу
веселу
:
није
јој
њега
жао
.
И
толико
му
дође
тешко
што
је
весела
кад
је
он
тужан
...
Срете
га
један
друг
,
и
поведе
га
на
Молос
,
новим
певачицама
.
Он
се
као
мало
разгали
:
сад
ће
с
певачицама
:
али
кад
дође
,
опет
беше
тужан
.
Друг
га
поведе
к
најлепшој
,
али
он
с
пуно
одвратности
окрете
главу
...
Никад
неће
пољубити
жену
коју
не
воли
,
као
некад
.
Побеже
из
кафане
,
вукући
са
собом
свој
терет
;
па
пође
за
једним
лепим
високим
Турчином
.
„
То
је
Осман
.
Пратићу
га
до
куће
,
па
ћу
га
убити
.
“
Али
лепи
Турчин
сврати
у
један
дућан
,
он
продужи
пут
.
Кад
се
врати
кући
,
беше
вече
увелике
.
Посрћући
прође
поред
мајке
и
тетке
не
рекавши
ни
„
добро
вече
“
,
а
оне
се
обрадоваше
:
пијан
.
После
видеше
„
да
га
не
заноси
глава
већ
срце
“
,
и
сневеселише
се
.
—
Алије
,
Алије
,
шта
ћемо
?
Себе
бих
продала
,
да
му
купим
њу
,
али
она
се
не
купује
,
није
робиња
.
Па
оде
њему
и
узе
га
миловати
по
коси
и
опалу
лицу
;
он
се
не
брани
,
ћути
:
миран
је
како
га
она
никад
досад
није
видела
.
Обрадовавши
се
,
истрча
,
сестри
да
каже
.
Њој
овај
глас
не
би
пријатан
.
—
Знаш
,
Нурије
,
како
је
море
пред
буру
:
тихо
,
некако
страшно
тихо
?
рече
пашиница
с
много
бриге
.
—
Ја
опет
волим
...
Смем
к
њему
.
Однећу
му
вечеру
.
“
То
рекавши
одскакута
у
кухину
,
и
узевши
тањир
мухалебије
,
оде
у
собу
за
рад
.
Он
сеђаше
за
столом
,
налакћен
,
а
она
весело
рече
:
—
Mon
Dieu
,
арслане
,
мухалебија
!
Овако
добра
није
скоро
била
.
Једи
...
сам
,
кад
нећеш
с
нама
.
—
Док
попушим
цигару
,
рече
он
...
Она
погледа
,
и
кад
нигде
не
виде
запаљену
цигару
,
узе
једну
из
своје
кутије
,
и
давши
му
је
,
укреса
жижицу
.
Па
се
трже
и
рече
:
—
Да
угасим
...
Цигару
после
вечере
.
Једи
...
Изнемогао
си
,
не
једући
толико
...
три
дана
.
Молим
те
!
Он
јој
опет
рече
да
ће
после
,
док
попуши
цигару
.
Она
изиђе
па
му
донесе
једну
дивну
ружу
и
рече
:
—
Mon
Dieu
,
qu'elle
est
belle
!
C'est
la
France
!
Он
се
осмехну
,
подигнув
један
крај
горње
усне
;
она
у
том
осмеху
не
виде
подсмех
него
досаду
,
па
изиђе
,
намеравајући
да
опет
уђе
,
с
мајком
му
,
да
га
обе
моле
да
једе
.
Али
још
није
била
ни
до
софе
,
из
собе
за
рад
чу
се
пуцањ
.
Она
,
несвесно
,
смаче
папуче
,
па
потрча
као
без
душе
...
Насред
њене
собе
сеђаше
Джемал
,
без
капута
,
раздрљених
груди
,
одакле
је
ишла
јасна
крв
,
и
окреташе
се
,
као
да
хоће
да
се
прибере
где
је
.
Крај
њега
,
с
десне
стране
,
бејаше
револвер
.
Видевши
њега
крвавог
,
Нурије
ништа
не
проговори
,
нити
пусти
глас
изненађења
или
страха
,
већ
сама
полете
конаку
,
где
су
слуге
.
Један
истрча
пред
њу
,
и
видев
је
гологлаву
,
окрете
јој
леђа
;
а
она
му
брзо
и
прибрано
нареди
да
трчи
с
другим
слугама
по
лекаре
,
тројицу
да
доведу
,
одмах
...
који
су
им
најближи
:
„
Мурад-Джемал-беј
чистио
револвер
,
па
се
случајно
ранио
...
“
Па
похита
сестри
.
Она
је
била
доле
,
па
кад
је
дотрчала
Ђулбејаз
и
рекла
јој
:
„
Убио
се
Джемал-беј
“
,
пошла
,
заљуљала
се
и
пала
...
Лекари
дођоше
брже
но
што
би
се
очекивало
,
и
наместивши
младога
беја
на
диван
,
узеше
му
испитивати
рану
...
XВИИ
Кућа
Осман-беја
,
Фатмина
другог
мужа
,
близу
је
Касумије
.
Она
је
велика
,
старинска
;
у
њој
се
живи
патријархалним
животом
:
нико
ништа
не
уради
,
док
не
пита
„
главу
куће
“
,
оца
Осман-бејова
.
По
реду
и
честитости
,
та
кућа
је
служила
за
пример
Солуњанима
више
од
пола
столећа
,
служила
је
до
пре
неколико
година
,
док
се
није
почело
говорити
о
вези
између
снахе
и
девера
...
Пре
деветнаест
година
,
Али-Рашид-беј
,
Осман-бејов
отац
,
ожени
свога
најстаријег
сина
,
Ахмед-беја
,
по
трећи
пут
удовца
,
човека
у
тридесет
деветој
години
,
ожени
га
једном
,
нежна
здравља
,
једанаестогодишњом
девојчицом
из
унутрашњости
Турске
.
Поред
тога
што
је
био
старији
од
своје
жене
двадесет
седам
година
,
он
је
увек
изгледао
као
болестан
:
висок
,
мршав
,
жут
,
те
су
сви
говорили
да
је
јектичав
.
Иначе
је
добар
,
и
по
нарави
и
по
срцу
,
бољи
од
све
Али-Рашид-бејове
деце
.
Тих
,
благ
,
он
је
према
својој
жени
,
детету
,
био
врло
нежан
,
више
као
отац
,
него
као
муж
;
свашта
јој
је
куповао
док
је
била
мала
,
нарочито
играчке
,
и
она
га
је
за
то
волела
као
оца
,
и
била
му
за
поклоне
захвална
:
кад
је
год
пошао
и
дошао
пољубила
га
у
руку
.
Родила
му
тек
што
је
напунила
четрнаест
;
али
због
сувишње
младости
,
она
дете
није
могла
донети
;
родила
га
у
осмом
месецу
,
те
је
умрло
.
После
му
нарађала
красну
децу
,
и
била
добра
и
нежна
мајка
.
А
као
жена
,
што
је
бивала
старија
,
све
је
чешће
погледала
у
мужа
,
своју
неприлику
,
и
бунила
се
.
Али
одрасла
у
строго
моралној
кући
,
а
тако
и
удата
,
она
никад
није
помислила
да
му
се
свети
за
злочин
извршен
према
њој
,
како
је
она
сама
себи
говорила
,
нарочито
да
му
се
свети
онако
како
су
се
светиле
мужевима
,
својим
неприликама
,
неке
њене
пријатељице
:
једна
јој
се
пријатељица
волела
с
пасторком
,
и
о
томе
је
њој
отворено
причала
,
а
она
се
љутила
и
гадила
.
Пролазиле
су
године
,
од
слабуњаве
једанаестогодишње
девојчице
постала
је
здрава
,
дивна
жена
.
И
једнога
дана
,
она
осети
у
срцу
два
осећања
:
мржњу
према
мужу
,
и
љубав
према
некоме
кога
никад
није
видела
,
само
га
замишљала
...
Она
је
чезнула
за
тим
замишљеним
човеком
,
тврдо
верујући
да
ће
јој
кад
тад
доћи
,
и
ако
им
у
оно
одељење
куће
што
се
зове
харем
не
улазе
други
људи
до
муж
јој
,
свекар
,
њена
браћа
,
и
један
девер
,
према
коме
осећа
сестринску
љубав
:
с
њим
је
одрасла
,
од
ње
је
старији
две
године
,
а
од
родитеља
је
скоро
отишао
,
оженив
се
и
добив
службу
у
Скопљу
.
Једно
пролетње
јутро
,
у
кућу
њена
свекра
дође
друго
мушко
,
за
њу
потпуно
страно
,
туђе
;
она
га
никад
није
видела
.
То
је
Осман-беј
,
њен
млађи
девер
.
Он
јој
је
врсник
.
У
Цариград
је
отишао
још
дететом
,
пре
њене
удаје
,
па
никад
није
долазио
у
Солун
,
није
му
дао
стриц
,
који
га
је
био
узео
под
своје
,
немајући
деце
;
а
сад
му
је
тај
стриц
умро
,
и
он
се
одмах
вратио
родитељима
.
Младић
од
двадесет
четири
године
,
он
је
својим
здрављем
и
мушком
лепотом
порази
.
Учини
јој
се
да
то
није
њен
девер
,
већ
онај
непознати
,
кога
она
воли
како
је
постала
женом
,
и
нада
му
се
.
И
она
се
у
њ
лудо
заљуби
,
заборављајући
да
је
жена
,
да
је
мајка
четворо
деце
,
да
има
и
женску
децу
,
две
красне
девојчице
.
И
ако
занесена
,
она
никад
не
помисли
да
ће
доћи
до
преступа
,
до
греха
,
да
ће
пасти
с
девером
,
и
то
у
свекровој
,
у
мужевљој
кући
.
Али
он
је
осетио
њену
љубав
,
опазио
њене
топле
а
збуњене
погледе
,
и
грозничавост
кад
јој
се
ђерђефу
приближи
да
види
како
везе
,
и
ужас
кад
једном
рече
:
„
Госпођо
снахо
,
хоћу
да
се
женим
—
тражите
ми
девојку
“
.
Поред
тога
што
је
врло
лепа
,
она
је
и
добра
:
у
кући
са
свима
лепо
,
свекру
и
свекрви
„
води
чест
“
као
првих
дана
,
и
боље
,
јер
онда
је
била
дете
па
није
умела
;
са
слушкињама
је
не
као
госпођа
,
већ
као
мајка
,
и
Осману
,
и
због
тога
као
због
лепоте
,
биваше
све
милија
и
ближа
.
Не
прође
много
,
а
он
би
сав
обузет
мишљу
о
преступу
,
о
греху
,
оним
на
шта
она
није
смела
ни
помислити
.
И
врло
дрзак
,
не
осећајући
према
родитељској
кући
онога
побожног
поштовања
,
зато
што
у
њој
није
одрастао
,
што
се
готово
сасвим
отуђио
,
он
узе
вребати
прилику
кад
ће
му
снаха
код
куће
бити
сама
.
После
му
се
учини
да
од
тога
нема
ништа
,
те
очајаваше
.
Прође
година
дана
како
се
вратио
.
Једно
јутро
иђаше
улицом
замишљен
,
невесео
,
мучен
својом
страшћу
,
па
се
трже
јер
срете
оца
и
брата
;
мало
даље
,
срете
мајку
,
сестру
,
братаницу
,
девојчицу
од
својих
десет
година
,
и
једну
слушкињу
,
с
бошчицом
:
иду
у
хамам
...
Као
на
крилима
оде
кући
.
У
авлији
се
играху
двоје
млађе
братове
му
деце
,
мушкарац
и
девојчица
,
тераху
обруч
као
Европљанчићи
,
па
кад
видеше
стрица
,
зацикаше
од
радости
,
и
бацивши
обруч
,
потрчаше
му
на
сусрет
,
девојчица
,
плаве
дуге
косе
,
у
белој
антеријици
,
скакуташе
око
њега
,
и
тапшући
викаше
:
„
Татли
беј-аџо
“
,
и
мољаше
га
да
се
сагне
да
га
пољуби
.
А
он
,
запет
оним
,
омилова
децу
механично
и
готово
хладно
;
она
то
осетише
,
па
га
оставише
,
спремна
да
заплачу
.
Он
ништа
не
опази
,
већ
брзо
изусти
:
„
Где
је
Осман
(
брат
им
,
старији
од
њих
)
?
Девојчица
одговори
:
„
Код
Емине-тејзе
с
Ајше-кадуном
“
(
слушкињом
)
.
Њему
заигра
доња
вилица
и
потрча
у
кућу
:
деца
,
тужна
што
их
стриц
не
воли
,
не
пођоше
за
њим
као
други
пут
...
Снаха
му
бејаше
у
једној
соби
с
улице
,
шијаше
нешто
.
Кад
њега
виде
,
осети
шта
хоће
па
претрну
,
али
не
побеже
,
чак
и
не
покри
разголићен
врат
,
као
други
пут
...
Никад
јој
није
ни
алузијом
поменуо
о
љубави
,
а
сад
јој
приђе
смело
,
дрско
...
Изгледаше
као
да
су
се
бог
зна
откад
договарали
...
...
...
.
Силан
стид
натера
јој
сузе
на
очи
.
Њему
играху
на
лицу
мишићи
и
доња
вилица
,
а
она
,
не
гледајући
га
,
покриваше
лице
рукама
и
плачући
муцаше
:
„
Тешко
мени
!
...
Тешко
мени
!
...
“
И
он
се
покаја
,
и
застиде
се
.
Али
пошто
му
се
учини
да
стид
за
ово
не
доликује
човеку
,
он
се
насмеја
,
и
узе
јој
љубити
лице
,
говорећи
да
то
није
ништа
;
он
јој
је
што
и
стран
,
туђ
човек
,
пошто
би
је
могао
узети
:
млађи
је
од
њена
мужа
,
те
јој
се
не
рачуна
као
отац
,
по
закону
...
Али
,
она
се
кајала
...
Пролазили
су
дани
и
недеље
,
она
га
није
гледала
,
и
непрестано
је
била
као
љута
на
њ
:
никако
се
није
с
њим
разговарала
.
Оно
изненадно
,
неочекивано
,
нежељено
с
њене
стране
начинило
је
да
у
њој
наступи
осека
љубави
...
Али
,
једнога
дана
дође
плима
и
сву
је
потопи
,
она
се
понова
заборави
,
чак
приставши
на
тајне
састанке
,
код
Ајше-кадунине
сестре
,
једне
старе
сироте
Туркиње
,
саме
самците
,
у
једном
кућерку
испод
Чауш-Манастира
.
А
да
на
те
састанке
може
ићи
,
тајну
је
морала
поверити
оној
својој
пријатељици
што
се
воли
с
пасторком
,
и
код
ње
се
спремала
,
прерушавала
се
у
просту
стару
кадуну
,
па
од
ње
ишла
сама
тамо
где
ју
је
с
нестрпљењем
чекао
њен
страсни
девер
.
Али
кад
се
год
вратила
пријатељици
,
да
се
пресвуче
и
иде
кући
с
њеном
слушкињом
,
увек
је
у
души
осећала
нешто
неисказано
тешко
.
То
тешко
долазило
јој
је
кад
види
пријатељицу
и
сети
се
њене
везе
.
Мислила
је
:
„
Она
се
заборавила
,
али
није
мајка
...
А
ја
,
несрећница
,
мајка
женске
деце
!
...
“
Ова
веза
трајала
је
позадуго
,
и
Зејне-ханум
,
Осман-бејова
снаха
и
жена
није
ни
помишљала
на
њен
раскид
.
И
ако
је
нашла
оно
што
је
годинама
тражила
и
желела
,
љубав
,
ипак
је
врло
често
бивала
тужна
како
никад
раније
.
Обично
је
обузимала
туга
кад
јој
се
учинило
да
он
њу
не
воли
као
она
њега
,
а
некад
само
кад
погледа
женску
децу
.
„
Јадне
,
јадне
моје
девојке
!
Свет
ће
говорити
мајка
им
била
така
и
така
.
“
И
онда
је
обузимало
друго
осећање
,
неисказан
гнев
...
Гневила
се
на
мужа
,
називајући
га
у
души
злочинцем
.
Она
му
никад
није
могла
опростити
„
злочин
“
извршен
према
њој
,
детету
.
Преварио
ју
је
луткама
.
.
Она
се
сећа
тога
вука
у
овчјој
кожи
(
како
га
она
прозвала
)
,
како
је
био
нежан
с
њом
кад
им
се
приближавало
прво
вече
...
И
сећа
се
себе
уплашене
од
те
вечери
,
свога
сакривања
у
свекрвину
собу
.
И
често
се
сећа
,
кад
се
једну
ноћ
сакри
у
метле
,
и
они
је
тражаху
до
поноћи
,
а
кад
је
нађоше
,
она
их
мољаше
да
спава
с
госпођом
мајком
.
И
сећа
се
свекрвине
нежности
,
и
кад
је
једном
грдила
сина
злочинца
.
Плашила
се
и
опет
се
радовала
луткама
и
играчкама
.
Док
се
једнога
дана
не
побуни
...
Бејаше
напунила
осамнаест
;
код
ње
бејаше
меџлис
,
то
јест
скуп
жена
;
свираху
,
певаху
,
разговараху
се
о
свачему
па
и
о
свадбеној
кошуљи
:
ова
имала
од
бурунџука
,
она
од
венедика
;
потражише
њену
,
а
она
је
се
сети
:
од
танке
паучине
,
на
постељи
је
,
ујутру
,
нашла
ситну
парчад
...
Сва
јој
крв
јурну
у
лице
,
и
чисто
јој
се
очи
закрвавише
.
Ох
,
да
је
он
био
ту
,
она
,
први
пут
побуњена
,
пресекла
би
му
зубима
грло
,
чинило
јој
се
...
После
се
свега
сваки
час
сећала
и
сваки
час
се
бунила
,
у
себи
,
не
говорећи
никоме
ништа
.
У
овој
старинској
кући
она
је
у
духу
била
нова
,
придружила
се
,
у
духу
,
њима
,
грдећи
све
што
је
старо
,
труло
,
нездраво
,
највише
то
што
се
и
дан
данас
неки
,
многи
,
жене
—
децом
.
Она
би
њему
све
казала
,
да
воли
Османа
,
да
јој
је
он
муж
,
али
је
од
тога
уздржаваше
страх
да
је
не
отера
,
па
како
би
она
без
деце
,
јер
зна
да
јој
децу
не
би
дао
.
И
не
хте
му
казати
још
и
с
тога
да
не
би
била
изобличена
као
преступна
жена
,
па
како
би
њена
женска
деца
!
И
ради
тога
ћуташе
,
мучећи
се
мишљу
:
„
Ја
сам
лажљивица
.
Неваљалица
сам
,
а
изигравам
поштену
жену
—
нисам
„
ухваћена
“
“
.
Понеки
дан
,
кад
се
загледа
мужу
у
„
овчје
очи
“
,
које
она
толико
мрзи
,
и
кад
чује
да
јој
каже
благо
,
онаквим
гласом
као
кад
се
спремао
за
извршење
злочина
:
„
Зејне-ханум
,
јагње
,
хоћеш
ли
да
спавамо
?
“
,
она
се
стреса
,
грози
,
у
срцу
осети
страхобу
...
—
смождила
би
га
.
А
ништа
му
не
рече
,
и
због
тога
презире
себе
,
што
се
претвара
,
што
лаже
,
што
му
не
каже
да
га
мрзи
,
и
да
јој
муж
није
он
,
већ
његов
брат
Осман
.
После
себе
извињава
:
„
Ћутим
због
деце
:
не
бих
могла
без
њих
.
Нећу
да
будем
изобличена
:
због
женске
деце
.
“
Турске
жене
,
из
првих
кућа
,
долазиле
су
јој
,
дружиле
се
с
њом
као
пре
,
јер
она
је
још
„
поштена
жена
“
,
и
ако
добро
знају
да
није
:
чуле
су
за
њену
грешну
љубав
.
Чуло
се
,
свет
говори
,
али
она
није
ухваћена
,
она
није
изобличена
,
нити
сама
што
говори
,
осим
код
своје
пријатељице
,
оне
што
се
воли
с
пасторком
.
Она
узме
да
се
љути
и
на
себе
и
на
многе
што
њој
долазе
,
за
које
је
чула
да
су
као
она
,
а
праве
се
поштене
...
Али
ништа
није
трајно
,
стално
.
Изненада
дође
једна
велика
промена
у
њиној
кући
,
у
њену
животу
,
у
љубави
:
задовољен
њом
,
Осман-беј
испроси
девојку
.
И
ово
би
изненада
,
неочекивано
,
нежељено
с
њене
стране
,
као
њен
преступ
,
и
опа
се
избезуми
.
Хтела
је
да
закука
.
Па
се
спреми
и
оде
једној
својој
рођаци
,
оде
без
питања
,
први
пут
...
И
пошто
се
не
врати
ни
после
недељу
дана
,
по
њу
оде
муж
.
Кад
је
пита
зашто
је
отишла
не
казавши
никоме
да
ће
ићи
,
она
одговори
брзо
и
смело
:
„
Побегла
сам
од
куће
:
нисам
могла
сачекати
ортака
.
“
Он
се
зачуди
,
мислећи
да
она
њему
пребацује
за
женидбу
,
и
рече
:
„
Каквог
ортака
?
!
Ја
и
не
помишљам
на
женидбу
,
а
ти
...
“
Она
брзо
и
смело
рече
:
„
Делила
бих
с
четири
ортака
ствар
—
тебе
,
а
не
могу
с
једним
душу
—
њега
.
Ти
си
ми
милосник
,
а
муж
ми
је
твој
брат
Осман
.
“
Он
се
препаде
,
помислив
да
је
полудела
,
а
она
,
решена
на
смрт
,
смело
настави
:
„
Ти
си
злочинац
,
и
ја
пљујем
на
лутке
,
на
играчке
,
које
си
ми
куповао
да
ме
превариш
!
...
Ти
мене
ниси
волео
,
јер
ме
никад
ниси
видео
,
а
узео
си
дете
ради
једног
тренутка
где
си
се
ти
човек
претворио
у
животињу
.
И
ја
сам
требала
да
ти
се
осветим
чим
сам
од
детета
постала
жена
,
да
те
казним
као
злочинца
,
као
зликовца
,
као
убицу
,
али
ја
нисам
хтела
,
остављала
сам
на
Бога
,
и
Бог
те
је
казнио
...
Али
,
од
тада
ја
сам
тужна
,
тешко
ми
је
,
не
што
сам
те
изневерила
,
већ
што
ништа
не
знаш
да
те
варам
,
те
мирно
једеш
и
спаваш
.
Кад
чујем
да
мирно
спаваш
,
онда
те
неисказано
мрзим
,
и
молим
Бога
да
те
умори
,
па
се
уплашим
да
ме
не
казни
,
да
ми
уместо
немилог
мужа
не
узме
које
мило
дете
.
Крила
сам
од
тебе
не
због
тебе
,
већ
због
деце
:
кад
ме
отераш
лишићеш
ме
њих
.
Крила
сам
од
себе
због
девојчица
,
да
им
мајка
не
буде
изобличена
као
преступница
.
А
сад
,
побегла
сам
због
ње
,
свога
ортака
...
И
она
,
сирота
,
мисли
удаје
се
без
ортака
,
за
нежењена
човека
...
Побегла
сам
,
јер
зашто
да
она
буде
несрећна
?
“
Ахмед-беј
бејаше
поражен
,
и
ништа
не
умеде
проговорити
.
„
Луда
!
“
мишљаше
.
За
толики
низ
година
она
га
неуљудно
и
не
погледа
,
а
гле
шта
сад
говори
.
Кад
се
мало
прибра
,
он
тихо
рече
:
„
Ти
си
се
нешто
наљутила
,
па
не
знаш
шта
говориш
.
Зејне-ханум
врати
се
кући
,
због
деце
.
“
—
„
Зар
сад
кад
знаш
каква
сам
зовеш
ме
кући
?
!
Ако
ниси
љубоморан
,
зар
се
не
стидиш
?
!
“
„
Зејне-ханум
,
ти
тако
говориш
за
инат
...
што
сам
те
узео
младу
...
Хајде
кући
,
деци
,
“
говораше
он
потресен
до
суза
—
„
Никад
!
“
узвикну
она
.
„
Ово
дана
,
која
год
је
овде
дошла
ја
сам
јој
казала
,
све
сам
јој
испричала
као
сад
теби
—
сама
сам
се
изобличила
...
Што
се
тиче
моје
деце
,
ти
ћеш
ми
их
слати
свакога
петка
...
Ти
ми
то
нећеш
одбити
,
ако
је
у
теби
заостало
ма
шта
од
човека
.
“
Он
устаде
постиђен
,
али
не
због
онога
за
шта
га
она
као
у
судњем
дану
оптужује
...
Отиде
,
а
она
га
не
испрати
,
нити
му
на
ноге
устаде
:
први
пут
како
се
удала
;
а
после
зарида
,
први
пут
осети
према
њему
сажаљење
:
узе
да
га
сажаљева
,
јер
виде
сад
нешто
што
досад
никад
није
ни
назрела
,
да
он
,
велики
грешник
,
није
свестан
свога
греха
.
Осман
се
ожени
.
Жена
за
њ
би
годину
дана
.
У
њему
се
понова
разбукта
страст
за
Зејном
,
те
јој
поручи
да
му
дође
на
састанак
испод
Чауш-Манастира
,
милим
,
познатим
стазама
,
које
су
већ
готово
у
траву
зарасле
.
Али
,
како
му
би
кад
она
њему
отпоручи
,
да
у
љубави
не
трпи
ортака
!
Он
разумеде
да
треба
да
отера
жену
,
те
према
жени
постаде
суров
,
вређаше
је
;
али
га
она
вољаше
,
те
се
прављаше
да
ништа
не
види
,
угађаше
му
,
гледаше
да
га
се
додвори
.
Његова
страст
све
је
више
и
више
буктала
,
и
њега
целог
обузела
:
без
Зејне
му
кућа
беше
пуста
,
живот
несносан
,
љућаше
се
за
свашта
...
И
једно
лепо
јутро
,
жена
нешто
сагреши
.
Грдан
грех
!
Даде
на
зајам
обоце
једној
пријатељици
а
мужа
не
пита
,
и
муж
је
отера
...
Тврдо
вероваше
да
ће
се
Зејна
одмах
вратити
мужу
,
или
бар
долазити
на
састанке
с
њим
.
Али
,
она
не
врати
се
,
нити
учини
по
његовим
порукама
,
које
јој
доношаше
она
стара
кадуна
;
само
се
задовољаваше
виђајући
децу
свакога
петка
.
Страст
га
распињаше
као
демон
,
и
не
знајући
чим
ће
да
јој
се
освети
за
неисказане
муке
—
он
се
понова
ожени
:
њој
„
за
инат
“
.
Та
друга
бејаше
заиста
красна
,
али
с
Османом
не
састави
ни
три
месеца
:
једно
јутро
пређе
преко
пута
без
питања
,
и
он
је
—
отера
.
Опет
зва
Зејну
да
погази
траву
по
милим
стазама
,
али
она
му
се
и
сад
не
одазва
,
те
се
он
,
њој
„
за
инат
“
,
ожени
трећом
.
Трећа
му
седе
месец
дана
!
...
За
шта
је
ову
отерао
ни
сам
не
зна
,
те
турске
жене
прављаху
шалу
:
„
отерао
је
за
бакалске
кесе
“
.
Он
је
још
обилазио
око
куће
где
му
живи
снаха
као
покајница
.
Од
„
поштених
"
пријатељица
ниједна
јој
врата
не
отвара
,
а
све
су
поштене
,
осим
оне
једне
...
Ако
би
кадгод
изишла
,
носила
би
свој
грех
на
челу
дигнуте
главе
.
Променила
се
,
остарела
;
кад
у
самоћи
ноћу
јеца
,
не
помиње
децу
но
Османа
,
а
не
мисли
да
одузме
себи
живот
,
толико
тежак
:
грехота
!
...
А
Осман
,
као
полудео
,
преко
старе
кадуне
пита
је
:
хоће
ли
га
кад
му
умре
брат
...
да
му
буде
жена
.
Она
му
не
одговара
.
И
он
,
потпуно
полудео
,
пристаје
и
на
четврту
женидбу
за
непуне
две
године
!
...
За
таквога
се
удаде
,
по
други
пут
,
Емир-Фатма
.
Кад
јој
дође
с
Осман-бејом
„
ђердек
“
,
кад
је
Осман-беј
виде
,
врло
јој
се
обрадова
,
али
не
као
човек
жени
,
већ
као
дете
играчки
.
Ово
му
је
четврта
играчка
како
се
зове
„
жењен
човек
“
,
и
најлепша
је
:
једва
чека
да
је
узме
као
дечко
коња
или
девојчица
лутку
.
Кад
отера
најлепшу
међу
најлепшима
,
узеће
га
Зејна
...
У
лудилу
од
страсти
,
чак
заборавља
да
му
брат
још
није
умро
.
Приђе
јој
сав
узрујан
,
али
је
не
пољуби
у
руку
као
Европљанин
Джемал
већ
је
страсно
стеже
као
Азијат
Осман
.
Али
осети
да
се
она
тресе
те
је
пусти
,
погледа
је
,
па
кад
виде
да
је
бледа
као
смрт
,
да
је
као
мртвац
,
он
се
трже
као
човек
и
рече
:
—
Шта
ти
је
,
ханум
?
—
Болесна
сам
,
простења
она
.
—
Кад
си
болесна
што
си
се
удавала
?
—
Пре
не
...
Сад
ми
дошао
...
напад
.
И
клону
на
брачну
постељу
тресући
се
.
Он
се
наже
над
њу
,
и
пољуби
је
у
уста
,
па
се
трже
и
стресе
се
као
да
је
пољубио
мртваца
и
рече
:
—
Да
зовем
мајку
?
Па
и
не
сачекав
одговор
,
отрча
по
матер
,
лупи
дланом
у
њена
врата
вичући
:
—
Мајко
,
Емир-ханум
умире
.
Мајка
му
се
одмах
појави
,
препаднута
,
у
дугачким
белим
гаћама
као
мушко
,
у
краткој
кошуљи
,
раздрљена
,
с
чуперцима
јако
каносане
косе
.
Била
је
легла
.
Утрча
у
собу
где
јој
лежаше
нова
снаха
.
Да
се
није
тресла
,
она
би
помислила
да
је
умрла
,
таква
је
у
лицу
.
—
Не
бој
се
,
кћери
,
живци
...
солунских
Туркиња
болест
,
говораше
уплашено
и
врло
нежно
,
па
јој
метну
хладну
крпу
на
главу
и
на
срце
,
чије
се
брзо
и
јако
лупање
јасно
чуло
,
поднесе
јој
лимун
и
сирће
од
руже
да
мирише
,
и
узе
јој
трљати
сирћетом
руке
и
ноге
готово
укочене
.
Фатма
се
тресе
,
одскаче
од
постеље
,
стара
је
притискује
не
питајући
је
ништа
,
јер
јој
зуби
силно
цвокоћу
,
па
да
не
би
прегризла
језик
.
Осман
пробуди
и
сестру
.
„
Цреп
у
мангал
!
“
виче
стара
кћери
,
младој
девојци
,
непрестано
трљајући
Фатму
и
мењајући
јој
хладне
крпе
;
а
девојче
трчи
као
без
душе
да
послуша
матер
,
са
страшним
мислима
:
„
О
,
ако
умре
!
О
,
ако
умре
!
“
Она
се
овој
снаси
врло
радовала
,
већ
неколико
дана
била
је
као
на
седмом
небу
:
„
Научиће
ме
француски
!
“
Кад
донесе
топал
цреп
,
уплашена
,
дршћући
,
не
умеде
наћи
крпу
,
те
га
зави
у
један
свој
везен
јаглук
,
и
метну
га
снаси
на
табане
.
—
Да
зовемо
доктора
?
рече
Осман
уплашено
.
—
Док
.
.
тор
!
гласно
узвикну
Фатма
,
неким
страним
,
страшним
гласом
,
јер
јој
се
учини
да
умире
.
Колико
пута
,
у
болу
како
изгуби
Джемала
,
призиваше
смрт
,
а
сад
кад
јој
се
чини
да
је
дошла
,
она
је
се
боји
,
воли
да
живи
,
да
живи
ни
за
шта
,
ни
за
кога
,
само
ради
живота
.
И
кад
јој
се
чини
да
чује
грозне
кораке
смрти
,
она
се
стреса
,
због
тога
се
тресе
,
од
страха
да
не
умре
.
Обузе
је
некакав
чудан
,
животињски
страх
,
за
који
она
досад
није
ни
чула
,
кад
осети
да
је
нестаје
;
нагло
се
подиже
и
заиска
воде
,
али
не
могући
је
прогутати
,
не
осећајући
да
ли
је
има
у
грлу
,
не
осећајући
себе
,
клону
,
и
гласно
,
као
здрава
,
узвикну
:
„
Боже
!
Боже
!
“
,
па
му
се
поче
молити
топло
она
хладна
,
усрдно
,
како
никад
—
за
живот
!
И
учини
јој
се
све
мало
,
ситно
,
ништа
,
због
чега
је
некад
призивала
смрт
,
и
чак
мислила
да
сама
себи
живот
одузме
.
О
,
само
сад
да
не
умре
,
да
остане
жива
:
нити
ће
се
љутити
,
ни
туговати
,
волеће
много
—
живот
.
По
лекара
отрча
сам
Осман
;
али
,
док
је
будио
тројицу
,
док
је
једва
један
пристао
да
дође
,
прошло
више
од
часа
и
по
.
И
кад
уђоше
у
собу
,
напад
је
био
готово
сасвим
прошао
,
болесничине
ноге
биле
су
се
загрејале
,
она
се
умирила
,
и
осећала
се
уморна
као
после
каквог
напорног
рада
,
и
обузимала
је
све
већа
пријатност
што
лежи
,
што
се
одмара
.
Она
је
доктору
била
сасвим
непозната
.
Севши
поред
ње
на
столицу
,
опипа
јој
било
и
метну
јој
ухо
на
срце
.
Њене
груди
биле
су
разголићене
,
јер
су
јој
дигли
крпу
,
и
лекар
ју
је
дуго
слушао
.
А
кад
се
усправи
,
рече
:
—
Било
је
сасвим
мирно
,
срце
куца
нормално
,
тонови
су
чисти
...
Па
је
замоли
да
му
исприча
откуд
јој
је
то
дошло
,
да
ли
се
нешто
љутила
,
шта
је
јела
,
пати
ли
од
тога
,
или
јој
је
ово
први
напад
,
и
какве
су
појаве
његове
.
Она
му
сасвим
свесно
и
лепо
исприча
да
јој
се
учинило
да
нема
десне
руке
,
а
кад
је
пробала
,
она
је
могла
да
је
стегне
колико
хоће
,
после
јој
се
учинило
да
нема
леве
руке
,
па
доње
вилице
,
па
целе
главе
,
па
најпосле
да
нема
ње
целе
,
нема
је
физички
,
а
духовно
је
има
,
и
због
тога
је
то
тако
страшно
,
кад
све
зна
,
а
мисли
да
је
нема
:
срце
јој
је
залупало
необично
,
и
за
дуго
лупало
неисказано
брзо
и
јако
,
она
га
чула
.
—
Никако
нисам
мислила
да
ћу
остати
жива
,
па
сам
се
бојала
смрти
,
или
,
управо
,
било
ме
страх
за
живот
,
заврши
,
па
се
презриво
насмеја
.
—
А
да
ли
бисте
волели
да
не
знате
?
—
Волела
бих
...
Кад
ми
се
учинило
да
ме
нема
физички
,
волела
сам
да
сам
изгубила
свест
,
да
то
не
осећам
...
То
осећање
је
страшио
!
заврши
и
лако
задрхта
,
па
настави
:
—Ја
ово
досад
никад
нисам
имала
,
и
ако
сам
бивала
на
живим
мукама
.
Од
ове
болести
пати
једна
моја
тетка
годинама
,
још
од
своје
четрнаесте
.
—
Шта
је
то
,
доктор-ефенди
?
упита
стара
,
обучена
у
чаршаф
,
слушајући
снаху
с
чуђењем
.
—
Нервоза
,
ханум
,
нервозно
лупање
срца
.
Све
турске
жене
веома
су
нервозне
,
и
хистеричне
...
А
нестајање
,
ишчезавање
,
то
је
синкопа
.
Крв
дошла
до
мозга
,
па
се
вратила
не
нахранивши
мозак
.
.
И
онда
јој
се
учинило
као
да
нестаје
,
ишчезава
.
Стара
га
слуша
и
клима
главом
,
и
ако
ништа
не
разуме
.
—
Страшио
је
то
осећање
,
рече
Фатма
—
Верујем
,
рече
лекар
и
додаде
:
—
Непријатно
,
а
није
опасно
...
—
Чиме
се
лечи
?
рече
Осман
брижно
.
—
Бром
,
етар
,
купање
у
млакој
води
...
Од
двадесет
пет
степена
Реомирових
да
се
сведе
на
осамнаест
.
,
.
Ја
ћу
доћи
па
ћу
вам
показати
.
Увек
лака
храна
,
да
пази
на
стомак
.
А
сад
,
на
првом
месту
—
мир
,
заврши
лекар
погледав
значајно
у
Османа
,
па
написа
рецепт
;
али
,
пошто
га
прочита
,
исцепа
га
,
с
речима
;
—
Кали
броматиум
квари
стомак
.
Натри
броматиум
бољи
је
...
По
једну
кашику
на
два
сата
.
А
етар
да
мирише
кад
...
—
Моја
тетка
га
узима
нераствореног
,
у
мало
воде
са
шећером
:
тако
се
не
квари
стомак
,
рече
Фатма
.
—
То
доцније
,
кад
не
лежите
,
рече
доктор
гледајући
Фатму
.
И
док
је
говорно
,
и
док
је
писао
рецепт
,
погледао
је
у
Фатму
разголићених
груди
и
откривене
главе
и
осећао
се
пријатно
.
Врло
му
се
допала
;
није
скоро
видео
тако
лепу
турску
жену
(
и
ако
су
му
пацијенти
највише
оне
)
,
тако
фине
црте
лица
,
и
такав
израз
очију
;
пун
некаквог
бола
.
А
и
он
је
леп
човек
,
лепих
плавих
очију
а
црне
косе
,
те
је
Фатму
подсећао
на
њеног
Джемала
.
—
Ви
сте
се
скоро
удали
?
изусти
радознало
.
Осман
се
намргоди
:
шта
се
то
њега
тиче
?
Његова
мајка
рече
:
—
Доктор-ефенди
,
сад
им
је
ђердек
,
то
јест
прво
вече
,
па
ево
...
Лекару
би
пријатно
,
а
Осман
погледа
у
мајку
љутито
,
и
она
не
продужи
.
То
лекар
опази
,
па
осети
нешто
као
страх
,
те
узе
шешир
,
уставши
,
и
рече
:
—
Бром
,
етар
,
млака
купатила
,
лака
храна
и
на
првом
месту
за
неки
дан
—
мир
.
Па
се
поклони
болесници
,
омилова
јој
погледима
лепо
лице
и
разголићене
груди
и
изиђе
,
примив
уз
врата
златну
лиру
.
А
кад
се
Осман
у
собу
врати
,
љутито
рече
:
—
Зарекао
сам
се
да
не
зовем
за
жене
Грка
лекара
,
и
опет
...
Безобразан
!
Код
Фатме
је
ноћила
свекрва
,
а
сутрадан
,
Осман
је
,
пре
но
што
је
пошао
на
службу
,
и
не
виде
.
Али
,
како
се
изненади
,
кад
,
враћајући
се
у
подне
,
чу
од
старе
Ајше-кадуне
,
у
њиној
кући
слушкиње
већ
четрдесет
година
:
„
Аман
,
Осман-беј
,
аман
!
Ја
сам
чула
за
некакве
нове
,
и
да
оне
траже
да
се
развијемо
(
у
гору
и
камен
!
)
,
али
нисам
знала
да
зову
мужа
на
име
као
ђаурке
.
Из
такве
куће
,
а
мужа
:
Осман
!
Осман
!
Као
ђаурка
!
“
Он
се
задовољно
осмехну
,
јер
је
знао
да
ова
стара
која
га
је
очувала
,
има
добро
срце
,
те
не
опада
своју
нову
госпођу
,
већ
му
казује
зато
што
је
то
за
њу
нешто
страшно
...
„
О
,
Боже
,
мужа
на
име
!
“
Њему
дође
веома
мило
,
јер
,
да
јој
се
не
допада
,
Не
би
му
рекла
чак
ни
ти
,
а
камо
ли
Осман
.
Прође
поред
старе
потапкав
је
по
плећима
задовољно
,
па
оде
жени
.
Она
лежаше
на
кревету
покривена
лаким
атласким
јорганом
,
и
изгледаше
као
да
ништа
ни
мисли
ни
осећа
,
толико
је
мирна
;
а
свекрва
јој
сеђаше
више
главе
и
хлађаше
је
лепезом
.
Напољу
је
била
несносна
јулска
врућина
,
те
је
,
по
солунском
обичају
,
све
скроз
било
отворено
.
Њихов
ђердек
је
из
баште
,
а
с
прозора
се
лепо
види
море
и
Олимп
;
над
отворене
шалоне
наднеле
се
нарове
гране
са
заруделим
родом
,
ловорово
лишће
у
башти
према
врелом
јулском
сунцу
мирисало
је
некаквим
тешким
мирисом
,
који
је
осећала
Фатма
и
чинило
јој
се
да
јој
отежава
дисање
.
Кад
се
отворише
врата
и
указа
се
Осман-беј
,
на
њену
мирном
лицу
све
затрепери
,
и
поцрвеневши
чак
и
по
челу
и
по
врату
,
она
склопи
очи
,
као
да
би
хтела
сакрити
то
црвенило
,
које
добро
осети
.
Осман
се
наже
над
њу
,
узбуђен
,
али
је
не
пољуби
,
због
мајке
,
и
рече
:
—
Данас
ти
је
добро
,
ханум
?
Она
то
потврди
главом
.
Он
седе
близу
ње
,
не
питајући
је
ништа
због
мајке
;
мало
,
па
изиђе
да
руча
,
по
турски
,
готово
с
ногу
;
па
пошто
се
мало
одмори
,
оде
на
службу
.
У
повратку
,
купи
најфинијег
ратлокума
,
купи
га
њој
.
.
Уз
капију
опет
је
била
она
стара
и
чудно
је
изгледала
,
забезекнута
.
Он
опази
то
,
па
се
осмехну
и
благо
рече
,
како
је
обично
говорио
с
децом
,
са
старима
,
с
болеснима
,
и
са
сиротињом
:
—
Шта
има
,
Ајше-кадун
?
—
Много
.
Око
икиндије
устаде
,
па
пред
старом
ханумом
,
својом
свекрвом
,
цигару
.
.
Ја
сам
чула
да
те
некакве
нове
раде
да
изиђемо
на
сокак
без
чаршафа
и
печета
—
у
гору
и
камен
!
—
али
нисам
знала
да
траже
да
не
поштујемо
никога
,
ни
свекра
,
ни
свекрву
!
Ово
је
за
чудо
!
По
кући
идем
као
луда
.
Он
се
сад
на
њу
не
осмехну
нити
је
потапка
по
плећима
,
већ
погну
главу
па
оде
у
њину
собу
.
Ту
беше
Фатма
сама
,
сеђаше
на
постељи
огрнута
ћурком
,
и
ако
врућина
није
попустила
.
Кад
њега
виде
много
побледе
,
усне
јој
поплавеше
,
она
у
доњу
усницу
зари
беле
зубиће
.
Њему
то
бледило
не
измаче
из
ока
,
спусти
се
поред
ње
и
узе
је
за
руку
.
Рука
јој
је
хладна
као
лед
,
њени
укочени
прсти
притиснуше
његов
топал
длан
.
Он
јој
пружи
ратлокума
,
и
наже
се
да
је
љуби
али
у
собу
уђе
мајка
му
,
што
њему
ни
мало
не
би
пријатно
;
готово
се
наљути
.
Па
пустив
јој
руку
,
скочи
,
а
стара
,
видевши
Фатму
онако
бледу
,
уплаши
се
да
опет
не
добије
напад
,
те
јој
рече
да
легне
,
и
пошто
испрати
из
собе
Османа
,
затвори
шалоне
,
нареди
да
се
по
кући
иде
у
терлуцима
и
да
се
не
лупа
вратима
.
На
миру
је
лежала
три
дана
,
не
дајући
да
јаве
њенима
.
Четврти
дан
осети
се
сасвим
добро
и
устаде
,
истина
доцкан
,
пошто
је
Осман
увелике
отишао
,
обуче
се
,
па
са
свекрвом
и
заовом
оде
на
софу
.
Она
осети
сву
нежност
ове
старице
и
овога
девојчета
,
па
јој
дође
жао
.
Заова
јој
донесе
један
мали
фин
ђерђеф
(
који
је
она
од
куће
донела
)
с
разапетом
белом
свилом
,
да
је
учи
некаквом
новом
везу
.
Дуго
су
седеле
једна
поред
друге
,
за
ђерђефом
.
Фатма
сама
навезе
већ
две
„
кутице
"
.
Поче
трећу
,
па
устаде
,
оде
са
софе
.
Мало
,
па
дође
Осман
и
брат
му
.
Кад
виде
непознат
ђерђеф
мали
,
ружичаст
,
сети
се
да
је
њен
,
те
му
би
врло
мио
.
С
чежњом
погледаше
к
вратима
да
она
уђе
,
а
мајка
му
се
задовољно
насмеја
и
рече
:
—
Сине
,
дај
мајци
мужде
!
—
Обећавам
ти
,
мајко
,
оку
најфинијег
дувана
.
—
Устала
ти
невеста
,
машалла
’
!
Он
чисто
бојажљиво
погледа
у
мајку
и
рече
:
—
Е
,
е
,
машалла
’
!
—
Устала
,
али
слаба
.
Како
побледи
,
ја
се
препаднем
да
је
не
снађе
оно
ономадашње
чудо
.
Што
сам
се
препала
!
Још
не
могу
к
себи
да
дођем
.
Ја
не
знам
какви
су
то
родитељи
,
како
је
удадоше
овакву
!
А
Осман-беј
,
погледајући
жудно
к
вратима
,
рече
:
—
Толике
муке
видела
,
како
причају
Цариграђанке
и
њена
тетка
.
Удали
је
за
пијаницу
,
пропалицу
...
—
Оздравиће
,
сине
,
само
ти
немој
да
.
.
Ти
си
мало
напрасит
,
а
она
је
зацело
размажена
,
јединица
је
.
—
Гле
,
ага-беј
шта
је
навезла
!
Ја
ћу
њу
научити
овоме
везу
,
она
мене
француском
језику
,
рече
му
сестра
па
се
засмеја
,
поцрвене
и
поклопи
лице
на
ђерђеф
.
—
Што
,
душо
,
то
може
,
рече
Осман
задовољно
гледајући
непрестано
вратима
.
И
ето
Фатме
,
у
белој
турској
антерији
,
очешљана
европски
.
Кад
виде
девера
,
хтеде
да
се
врати
,
а
Осман
рече
:
—
Изиђи
,
ханум
,
као
пред
оца
,
гологлава
:
Ахмед-беј
,
мој
брат
,
старији
је
од
мене
.
А
Фатма
уђе
,
па
и
не
поздравивши
девера
седе
за
ђерђеф
.
Осман
се
зачуди
,
после
помисли
:
„
Срамота
је
,
стидљива
.
“
Она
је
бледа
као
смрт
,
не
диже
очију
с
платна
,
везе
,
и
ако
не
зна
како
везе
.
На
левој
руци
јој
је
Джемалов
прстен
,
али
она
јој
је
под
ђерђефом
,
те
је
Осман
не
види
.
Но
и
да
није
под
платном
,
Осман
је
не
би
видео
,
јер
је
гледа
у
лепо
лице
,
тражи
јој
погледе
:
истина
слаба
,
али
лепа
,
лепша
од
оне
три
,
па
чак
и
од
Зејне
.
Узбуђен
,
да
му
није
овде
мајка
и
брат
толико
старији
од
њега
,
он
би
сео
крај
ње
па
би
је
миловао
.
Узе
говорити
мајци
а
добацивати
жени
како
је
уморан
,
много
је
радио
,
а
нема
ко
да
га
жали
.
„
У
гору
и
камен
,
сине
!
Како
нема
ко
?
“
вели
му
мајка
,
а
он
погледа
у
Фатму
:
она
не
диже
очију
с
ђерђефа
.
Дође
му
на
њ
криво
,
сад
би
га
исекао
,
а
малопре
би
га
миловао
.
Што
га
не
погледа
отворено
,
разуме
:
стиди
се
,
нису
сами
;
али
крадом
...
С
грозничавим
нестрпљењем
погледа
у
часовник
:
да
ручају
,
па
да
се
он
с
њом
одвоји
...
сад
је
здрава
.
Свекрва
јој
преде
свилу
и
наједанпут
рече
:
—
Од
ове
свиле
откаћу
платно
...
Емир-ханум
,
јагње
,
волиш
ли
свилену
кошуљу
?
—
Ништа
не
волим
,
одговори
она
хладно
,
а
Осману
сукну
пламен
уз
лице
,
и
помисли
:
„
Какав
је
то
одговор
!
И
коме
одговара
?
Свекрви
!
"
И
наједанпут
,
њему
се
учини
да
она
не
ћути
што
је
болесна
,
или
што
се
стиди
,
већ
што
се
горди
.
И
сети
се
шта
му
Ајше-кадун
каза
,
да
њега
зове
на
име
,
и
да
пред
његовом
мајком
пуши
.
Може
бити
зато
што
он
није
пашић
,
јер
,
што
се
тиче
племства
и
богатства
,
он
је
бољи
.
И
може
бити
што
се
није
родио
у
Цариграду
.
И
може
бити
што
није
учио
у
Европи
.
И
може
бити
што
није
младотурчин
.
Па
што
се
онда
за
њ
удала
?
Само
да
се
не
зове
распуштеница
.
Може
да
болује
и
да
се
мази
,
али
да
их
не
поштује
...
Кад
би
запалила
цигару
пред
његовом
мајком
сада
!
...
И
поче
у
њему
да
ври
,
а
он
се
утишава
:
„
Болесна
је
.
Шта
је
препатила
,
овако
млада
!
А
Ајше-кадун
под
старост
се
пролагала
:
откуд
ће
да
пуши
пред
свекрвом
,
није
полудела
!
"
У
томе
се
чу
кашљуцање
:
на
ручак
долази
Али-Рашид-беј
.
Старац
пред
вратима
скида
обућу
,
а
ови
гледају
да
се
он
појави
,
па
да
скоче
...
И
већ
су
на
ногама
сви
:
кћи
,
синови
,
жена
:
Фатма
,
снаха
му
,
не
устаде
.
—
Емир-Фатма-ханум
!
викну
Осман-беј
гласно
и
оштро
...
Од
тога
крупног
мушког
гласа
Фатма
задрхта
,
па
побледе
и
саже
главу
као
да
пребраја
жице
.
Осману
се
софа
окрете
.
Па
за
час
као
да
помахнита
,
с
најгорим
речима
полете
Фатми
:
дохвати
је
за
рамена
па
је
избаци
са
софе
вичући
:
„
Срам
те
било
!
Срам
те
било
!
“
А
тад
брзо
,
јављајући
јој
да
је
од
њега
слободна
(
бош
)
,
заповеди
јој
да
иде
оцу
,
гадну
,
надувену
човеку
,
који
је
учио
да
према
свакоме
буде
охола
,
па
чак
и
према
мужу
,
да
никога
не
поштује
,
па
чак
ни
свекра
и
свекрву
.
Отрча
,
донесе
јој
чаршаф
и
пече
,
баци
јој
то
у
лице
вичући
:
„
Сакриј
се
од
мене
,
нисам
ти
више
муж
!
“
Па
јој
окрете
папуче
прстима
упоље
грмећи
:
„
Иди
,
ниси
ми
више
жена
!
“
Она
дршће
као
прут
,
страх
је
не
од
смрти
,
већ
од
оне
страшне
речи
бош
.
—
Сине
!
Сине
!
вичу
родитељи
молећи
.
—
Аман
,
ага-беј
!
преклиње
сестра
и
плаче
.
Брат
га
вуче
за
капут
,
задржава
;
а
Фатма
,
збуњена
,
уплашена
,
узе
љубити
свекрви
скут
;
свекрва
јој
га
вуче
и
вели
:
—
Остави
се
,
Бога
ти
!
Зар
мени
скут
,
а
свекру
...
Зашто
му
не
устаде
,
кћери
?
Она
бризну
у
плач
,
не
одговоривши
свекрви
.
—
Јуче
си
преда
мном
пушила
,
а
ја
сам
ти
то
одбила
на
болест
.
Али
данас
...
Зашто
не
устаде
свекру
,
кћери
?
Она
плаче
и
облачи
се
у
чаршаф
.
Али
напрасити
беј
већ
се
поврати
,
покаја
.
Зашто
да
се
не
користи
мужевљим
правом
?
Зашто
да
му
отидне
тако
?
После
овога
што
је
учинила
,
он
је
не
би
држао
па
да
је
султанова
кћи
;
али
,
да
је
остала
његова
још
само
недељу
дана
...
Кад
се
рашчује
,
он
неће
смети
изићи
пред
другове
:
исмејаће
га
...
И
смисли
да
то
поправи
,
те
набави
пуномоћнике
и
сведоке
...
Како
му
би
,
кад
му
један
пуномоћник
рече
:
„
Емир-Фатма-ханум
не
да
ми
пуномоћје
:
неће
с
тобом
друго
венчање
!
“
Он
више
није
претио
њој
него
оној
што
му
рече
:
„
Емир-Фатма-ханум
воли
вас
—
просите
је
“
,
претио
је
Ариф-хануми
.
Испратише
је
кући
на
колима
с
Ајше-кадуном
,
грдећи
њена
оца
.
Кадуна
јој
уз
пут
говораше
:
„
Сваки
час
оваква
шетња
.
Беше
добар
;
али
,
како
оде
Зејне-ханум
,
он
промени
нарав
.
Сад
се
каје
,
знам
...
Тебе
много
брзо
пусти
,
отиде
му
неизмилована
.
С
оне
три
се
затварао
,
па
га
нисмо
виђали
поваздан
.
Кад
изиђу
,
оне
јадне
малаксале
...
Ти
му
отиде
онако
,
може
бити
зато
што
ниси
девојка
.
Али
није
,
него
зато
што
си
болесна
.
Он
је
човек
према
сиромасима
,
старима
и
болеснима
.
“
XВИИИ
Како
се
преудаде
Фатма
,
Ариф
се
промени
.
С
колико
је
куражи
говорила
и
с
колико
енергије
радила
на
њеној
преудаји
,
а
сад
кад
она
оде
мужу
,
невесела
је
,
управо
брижна
је
,
зацело
што
је
Осман-беј
љут
.
Ко
ће
знати
зашто
.
Она
сваки
час
шапће
нешто
мужу
.
Он
је
,
види
се
,
слободи
.
Она
и
сад
има
неку
тајну
.
А
досад
,
она
није
имала
ниједне
тајне
коју
није
казала
своме
мужу
,
своме
другу
и
пријатељу
већ
двадесет
и
толико
година
.
Дошла
му
је
скоро
дете
.
И
он
је
био
врло
млад
,
и
увек
здрав
,
те
је
њу
,
у
младости
увек
болесну
,
заједно
с
њеном
мајком
,
нежно
гледао
и
неговао
.
То
је
једини
човек
кога
она
познаје
и
воли
.
Ни
њени
најрођенији
не
би
смели
ништа
против
њега
рећи
.
Он
јој
је
дао
оно
што
и
многе
хришћанске
жене
немају
—
слободу
.
И
зато
што
га
воли
и
што
га
се
не
боји
,
она
му
не
казује
само
обичне
своје
тајне
разговоре
,
него
и
најскривеније
своје
осећаје
,
и
тајне
.
—
Све
ће
бити
добро
,
ханум
.
Што
си
се
толико
забринула
?
Изиђи
мало
.
Ха
!
Ево
,
ја
сам
променио
прстен
да
те
подсетим
да
је
данас
седница
онога
солунског
Књижевничког
Друштва
,
где
су
те
узели
за
члана
.
Отиди
бар
једанпут
.
—
О
,
па
баш
данас
!
Ја
чекам
,
ти
знаш
.
—
Чекаћу
ја
уместо
тебе
.
Отиди
:
разгалићеш
се
.
—
Како
ћу
сама
с
толиким
људима
?
Од
жена
које
су
овде
чланови
,
само
је
још
једна
у
Солуну
,
па
и
она
знам
да
неће
доћи
.
—
Шта
те
брига
?
!
Кад
ја
желим
,
шта
те
се
тиче
свет
?
Она
с
разбивеним
срцем
спреми
се
и
оде
.
Прашине
је
било
мање
но
други
пут
,
јер
је
ноћас
пала
плаха
киша
.
Пролазила
је
кроз
метеж
главне
дугачке
улице
на
Јалијама
,
и
зашла
је
у
једну
од
споредних
улица
Новога
Солуна
.
Кад
је
била
до
једне
куће
,
или
,
кафане
(
она
није
знала
шта
је
та
зграда
)
,
свратила
је
и
отишла
на
„
седницу
“
.
Ушавши
у
једну
велику
собу
,
с
прљавим
подом
,
она
угледа
око
једног
дугачког
стола
,
без
чаршава
,
десетину
петнаест
људи
,
младих
,
осим
тројице
.
Један
од
ових
био
је
старији
од
ње
;
други
њених
година
,
али
су
изгледали
много
млађи
јер
су
обојили
—
косу
и
бркове
;
трећи
,
човек
испод
четрдесет
година
,
био
је
онај
„
геније
“
,
гојазан
и
мастан
.
Њине
жене
књижевници
звале
су
га
још
и
„
Превазишао
Себе
“
,
зато
што
је
у
једној
његовој
књижевничкој
реклами
тако
стајало
,
то
јест
да
је
,
делом
за
које
је
била
ова
реклама
написана
,
превазишао
себе
.
Кад
она
уђе
,
ниједан
се
не
помаче
,
не
као
госпођи
(
ко
им
то
тражи
?
)
него
као
старијој
жени
.
Чак
ни
они
за
које
она
није
чула
ни
да
постоје
,
а
који
су
овде
сматрани
као
књижевници
.
Не
усташе
јој
не
што
је
сматраху
као
друга
,
него
што
су
јој
већ
учинили
одликовање
позвавши
је
у
своје
друштво
.
Она
седе
где
нађе
место
.
Пече
је
дигла
,
и
цело
јој
се
лице
видело
.
Они
су
њој
били
страни
.
Она
се
у
сасвим
друкчијем
друштву
креће
.
У
друштву
страних
жена
,
и
у
друштву
својих
сународница
,
где
се
врше
сви
прописи
друштвених
правила
,
правила
истина
источњачких
,
али
пуних
лепоте
,
заосталих
од
једне
велике
старе
културе
.
Њене
пријатељице
,
Туркиње
,
полиглоти
су
,
као
што
је
и
она
,
а
ови
њени
другови
нису
.
Њима
је
доста
турски
језик
,
и
мало
француски
(
па
и
то
не
свима
)
.
Она
познаје
и
друкчије
своје
другове
,
културне
;
али
,
њих
овде
нема
.
Уместо
мириса
мошуса
,
као
у
каквој
старинској
турској
кући
,
она
овде
осети
мирис
пића
,
и
би
јој
веома
непријатно
,
нарочито
кад
уђе
један
„
весео
“
и
стаде
говорити
лудости
.
Видевши
га
оваквог
,
она
се
промени
,
јер
је
имала
неку
необјашњиву
одвратност
према
пијанима
.
Говорило
се
о
свачему
,
само
не
о
књижевности
.
Који
је
год
икада
од
кога
критичара
био
изгрђен
,
он
њега
овде
изгрди
...
Уз
пиће
,
разговарало
се
,
пљувало
се
,
и
—
завршила
се
седница
.
Док
год
је
седела
,
осећала
је
оно
што
обично
:
да
не
смећу
с
ума
људи
да
је
она
жена
.
И
са
разбивеним
срцем
изиђе
,
иђаше
улицом
живо
,
импровизујући
стихове
:
Дивљаци
!
жена
још
је
вама
жена
,
Ствар
од
дрвета
,
хаљина
од
ткива
.
Од
сто
вам
лета
малолетна
бива
.
Дивљаци
!
жена
још
је
вама
жена
.
Још
јој
кажете
:
„
То
није
за
жене
.
“
С
физичке
снаге
у
поносу
своме
К'о
са
својином
поступате
с
њоме
.
Још
јој
кажете
:
„
То
није
за
жене
“
.
Пуна
вам
уста
:
„
Култура
,
култура
“
.
Култура
свуда
својим
крил’ма
вије
,
Ал
'
до
вас
пута
прокрчила
није
.
Пуна
вам
уста
:
„
Култура
,
култура
“
.
На
коју
ће
страну
под
овим
тешким
утиском
?
Сети
се
друге
седнице
,
женске
;
она
је
ту
у
близини
.
Оде
на
њу
.
У
једној
лепој
кући
,
опкољеној
високим
ловоровим
дрвећем
и
олеандрима
,
у
једној
великој
чистој
соби
,
седеле
су
младотуркиње
,
све
Цариграђанке
,
чиновничке
жене
.
Оне
су
ову
седницу
сазвале
за
припрему
два
велика
женска
друштва
,
која
ће
организовати
чим
буду
смеле
.
Таквих
скупова
било
је
па
више
страна
Новога
Солуна
.
Ариф
није
била
из
овога
друштва
,
па
ипак
сврати
да
види
које
су
ту
,
шта
хоће
.
Али
и
ту
се
одмах
наљути
.
Између
жена
које
су
заиста
биле
за
пример
многима
,
било
је
и
таквих
с
којима
се
једно
време
није
хтео
нико
дружити
.
„
Данас
,
оне
ми
личе
на
банкроте
који
гледају
да
поврате
своја
изгубљена
грађанска
права
.
“
Њих
је
било
мало
.
Главна
међу
њима
имала
је
бити
председница
„
Друштва
за
подизање
друштвеног
морала
“
.
Ариф
хтеде
да
плане
и
да
рече
:
„
То
ће
бити
председница
за
подизање
своје
репутације
,
“
па
се
,
на
своју
срећу
,
уздржа
.
Секретар
ове
будуће
председнице
имала
је
бити
једна
која
са
својом
претпостављеном
стоји
на
равној
нози
,
у
погледу
морала
.
„
Не
,
то
је
иронија
,
“
помисли
Ариф
.
Говор
је
држала
будућа
председница
„
Друштва
за
васпитавање
турских
жена
“
.
Ариф
ју
је
гледала
и
тужио
се
смешила
.
Њом
овлада
један
неисказан
скептицизам
.
Та
је
говорила
течно
,
и
лепо
,
мада
ниједна
идеја
није
нова
.
Све
су
те
идеје
Енглескиња
,
које
,
путујући
,
иду
харемима
и
држе
им
предавања
...
Одавде
,
Ариф
оде
кући
.
Муж
је
хтеде
питати
како
је
било
на
књижевничкој
седници
,
али
видећи
је
страшно
нерасположену
,
уздржа
се
од
тога
.
Сутрадан
је
примора
да
иде
на
седницу
младотурака
.
Он
ће
је
пратити
.
Она
је
на
те
седнице
редовно
ишла
.
Вече
.
Мирише
и
море
и
земља
.
Звезде
дрхте
.
Она
с
њим
иђаше
кроз
Тефтердарову
Башту
.
Одоше
до
једне
двоспратне
црвене
куће
,
саме
на
ледини
пуној
корова
,
покривене
плавим
солунским
небом
;
уђоше
унутра
.
И
она
и
муж
имали
су
јапунџа
.
Дочека
их
домаћица
,
млада
,
врло
интелигентна
и
врло
културна
.
Говораше
с
Арифом
енглески
.
Мало
па
се
почеше
скупљати
чланови
.
Кад
су
се
развијали
,
остајали
су
у
официрској
униформи
...
Било
је
и
још
неколико
турских
жена
.
Говорило
се
турски
,
јер
домаћица
од
неког
времена
није
држала
слушкињу
,
да
их
не
уходи
.
.
Припремало
се
за
Устав
,
за
слободу
...
Како
су
ове
припреме
огромне
,
и
страшне
,
њој
се
каткад
дизала
коса
па
глави
.
И
овде
јој
се
једном
учини
,
да
су
у
комитет
узете
и
жене
не
што
се
мислило
да
оне
имају
право
на
то
као
грађани
,
већ
што
су
људима
од
потребе
,
да
им
буду
сигурна
„
преносна
средства
“
:
под
својим
чаршафима
могле
су
преносити
што
се
год
хтело
.
И
као
жена
,
за
час
се
осети
увређена
,
понижена
,
побуни
се
,
па
се
трже
:
прашта
,
прашта
,
све
прашта
кад
се
ради
на
бољитку
,
то
јест
на
добру
њене
отаџбине
.
Али
час-по
,
па
је
постајала
страшан
скептик
,
кад
је
год
когод
од
тих
официра
говорио
или
прелазио
преко
собе
...
Чак
и
херој
,
млад
,
леп
,
пун
поштења
и
узвишеног
родољубља
изгледао
јој
је
млак
кад
говори
,
кад
ходи
.
У
његову
говору
и
ходу
није
се
видео
темпераменат
,
ни
енергија
,
него
оно
њино
расно
:
млакост
,
тромост
...
Да
Бог
да
да
се
вара
!
Можда
његов
темпераменат
се
не
испољава
,
и
то
ју
је
тешило
,
давало
јој
наде
.
Сутрадан
јој
је
било
још
горе
.
Чак
ни
с
мужем
није
хтела
говорити
о
оној
тајној
бризи
која
је
мучи
;
он
је
то
опажао
и
није
јој
хтео
ништа
помињати
.
Он
је
њу
познавао
боље
него
икога
на
свету
.
Уосталом
,
њу
је
могао
познати
чак
и
онај
који
се
само
мало
с
њом
дружи
,
јер
она
је
била
отворена
,
и
сувише
отворена
,
због
чега
је
у
њином
друштву
,
ненавикнутом
на
отвореност
,
много
пута
страдала
.
—
Знаш
шта
,
ханум
?
рече
јој
муж
.
Данас
ћеш
имати
једно
лепо
разонођење
.
То
јест
,
вечерас
.
Иди
на
бал
код
госпође
Нисим
.
Она
се
зграну
:
—
Зар
сад
кад
сам
немирна
како
никад
нисам
била
?
!
—
О
,
била
си
.
И
ја
се
сећам
:
кад
кудгод
одеш
,
разгалиш
се
.
Иначе
,
како
би
легла
у
постељу
тако
немирна
.
Иди
.
Ја
ћу
чекати
...
Она
се
замисли
.
—
Има
ли
смисла
да
идем
на
весеље
кад
је
у
породици
туга
?
—
Каква
туга
?
Још
се
ништа
не
зна
.
А
мени
се
чини
да
ће
испасти
све
не
може
бити
боље
.
—
То
је
један
огроман
бал
.
Како
могу
ја
тамо
,
кад
немам
тоалету
...
А
волела
бих
да
видим
...
—
Обуци
шта
имаш
.
Ти
на
то
ниси
никад
гледала
.
То
је
као
понеки
у
Европи
,
како
прича
Мехмед
,
кад
не
може
да
узме
ложу
,
не
иде
у
позориште
.
И
у
вече
,
она
се
спреми
за
бал
код
госпође
Нисим
.
Очешља
је
једна
младотуркиња
,
онако
како
ју
је
била
очешљала
Елиза
за
Фатмину
свадбу
.
Њена
седа
коса
,
тих
дана
мивена
,
била
је
просто
сребрна
.
Црна
свилена
антерија
,
прављена
још
пре
дванаест
година
,
стајала
јој
је
врло
лепо
према
сребрној
коси
и
напудрованом
лицу
.
Једну
кутију
пудера
она
има
већ
четрнаест
година
,
—
метне
пудер
понекад
,
кад
пође
на
неку
свадбу
,
ноћу
.
И
тако
обучена
,
зави
се
и
седе
у
кола
с
мужем
...
Он
је
допрати
до
капије
,
па
се
одмах
врати
жући
,
а
она
уђе
у
двориште
,
или
у
један
велики
парк
,
који
је
опкољавао
једну
палату
на
самоме
мору
,
осветљену
мириадом
светиљака
те
је
личила
на
какав
чаробан
вилински
двор
.
Кад
је
дочека
домаћица
,
једна
богата
Јеврејка
,
њених
година
а
као
младица
,
толико
дотерана
и
дивно
обучена
,
и
уведе
је
у
ванредно
велики
салон
раскошно
намештен
и
јединствено
осветљен
,
она
се
збуни
.
Ту
је
представљена
Европа
у
миниатури
.
На
канабетима
,
у
наслоњачама
,
седеле
су
Енглескиње
које
живе
у
Солуну
,
и
из
Цариграда
,
дошле
за
овај
бал
,
и
једно
енглеско
женско
друштво
што
путује
за
Сирију
и
Египат
,
па
Францускиње
,
па
Белгијанке
,
и
Швајцаркиње
којима
је
матерњи
језик
француски
,
па
Немице
,
Италијанке
...
Све
су
у
балским
тоалетама
,
осим
онога
енглеског
туристичког
друштва
.
Те
Енглескиње
биле
су
у
путничким
костимима
са
шеширима
,
неке
у
капама
,
са
штаповима
(
унеле
их
у
собу
!
)
.
Ариф
се
збуни
видевши
први
пут
у
миниатури
Европу
.
Међу
странкињама
,
нарочито
међу
Енглескињама
и
Францускињама
,
она
је
имала
многе
своје
познанице
.
Домаћица
је
одведе
уврх
сале
и
посади
до
једне
енглеске
посланиковице
,
с
којом
се
она
упознала
у
Цариграду
,
и
која
јој
често
пише
,
дајући
јој
савете
:
шта
све
треба
да
ради
за
добро
своје
отаџбине
.
Од
свих
,
ова
дивна
жена
што
и
у
туђој
земљи
ради
на
хуманости
и
на
култури
,
Арифи
је
била
најближа
.
Први
пут
осети
један
неисказан
бол
што
су
те
жене
срећне
,
јер
су
кћери
културних
народа
.
А
шта
је
она
?
Туркиња
.
Може
бити
врло
културна
,
културнија
од
много
њих
овде
,
па
ипак
ништа
:
Туркиња
.
У
њену
културу
гледа
се
с
неповерењем
;
или
,
њена
култура
прима
се
с
резервом
.
Само
кад
је
познаду
.
Али
,
колико
је
њих
што
је
познају
?
Њена
дела
не
иду
ван
њене
домовине
,
јер
њен
језик
нико
не
зна
и
нико
не
учи
.
У
њеној
земљи
пакост
.
Она
се
сети
неких
типова
.
-Једна
мало
млађа
од
ње
а
још
девојка
.
Чепркају
по
делима
турских
жена
,
и
налазе
„
чулност
“
,
а
свака
је
од
њих
порочна
...
Док
је
она
,
ћутећи
,
седела
и
размишљала
,
тужна
,
у
собу
улете
једна
енглеска
девојчица
,
данас
дошла
у
Турску
,
и
узвикну
једној
од
путница
:
„
Мама
!
Пуно
је
двориште
црних
домина
!
“
Арифи
се
срце
следи
,
јер
се
сети
ко
су
то
.
Енглескиње
,
путнице
,
похиташе
,
јер
оне
кад
путују
хоће
све
да
виде
,
„
за
то
путују
“
.
И
Ариф
изиђе
с
њима
.
Одоше
на
једну
терасу
и
видеше
преко
дворишта
гомилу
„
црних
домина
“
.
„
Маске
!
“
...
Она
уздисаше
слушајући
узвике
енглеских
жена
.
И
рече
:
—
То
нису
маске
,
него
турске
жене
.
—
Dear
me
!
чу
се
један
узвик
изненађења
.
—
То
су
турске
сифражеткиње
,
рече
Ариф
.
—
Траже
право
гласа
?
!
изустише
Енглескиње
с
чуђењем
у
један
глас
.
—
О
,
не
!
'
Траже
право
сунца
,
изговори
Ариф
с
неисказаним
болом
,
и
оне
осетише
тај
бол
у
њој
,
па
је
више
ништа
не
питаху
.
Кад
се
развише
Туркиње
и
уђоше
у
салон
,
енглеске
путнице
занемеше
од
чуда
.
Јесу
ли
то
становнице
овога
прљавог
,
трошног
града
о
чију
су
калдрму
данас
хтеле
ноге
поломити
?
Да
,
то
су
његове
становнице
,
Туркиње
.
Погледајте
њино
богато
,
раскошно
одело
и
њин
накит
!
Нека
се
сакрију
и
Енглескиње
и
Францускиње
,
јер
ће
им
оне
купити
целу
тоалету
за
једно
зрно
бисера
из
огрлице
,
за
један
драги
камен
из
прстена
.
„
Што
не
оснујете
једно
женско
друштво
против
луксуза
?
“
рече
једна
Енглескиња
путница
,
и
то
све
друге
поновише
.
То
беше
мала
непажња
,
али
,
напослетку
,
Енглескиње
сматрају
да
на
то
имају
право
,
за
то
и
путују
.
.
„
Што
их
не
скупљате
и
не
говорите
им
,
да
се
некултурност
једне
земље
највише
испољује
у
раскошном
облачењу
и
кинђурењу
жена
?
“
рече
посланиковица
,
а
Ариф
осети
један
интензиван
бол
,
и
стид
,
и
никад
не
виде
колика
је
Туркиња
као
сад
...
Овде
су
биле
старотуркиње
,
три
пара
ортака
,
и
нове
,
многе
пашинице
дошле
из
Цариграда
,
с
кћерима
,
које
међу
собом
говоре
енглески
,
по
новој
моди
,
јер
француски
је
почело
поодавно
бивати
стара
мода
,
обично
.
Домаћица
је
женила
сина
,
и
по
обичају
немуслиманских
народа
који
живе
у
Турској
,
и
она
је
учинила
:
правила
је
једно
весеље
за
турске
жене
,
и
зато
није
звала
људе
,
него
само
жене
,
свих
источних
народа
што
живе
у
Солуну
,
и
странкиње
...
Странкињама
су
показани
ортаци
,
то
јест
по
две
жене
једнога
мужа
,
а
оне
су
их
радознало
гледале
...
Прозори
су
били
широм
отворени
,
те
се
чуо
шум
мора
,
видело
котрљање
звезда
и
месеца
на
његовим
таласима
и
осећао
јак
,
слан
и
топал
мирис
његових
вода
...
Све
су
гледале
која
је
најлепша
,
и
нашле
су
да
је
најлепша
једна
млада
Енглескиња
.
И
прошле
године
била
је
у
Турској
,
и
Арифи
ју
је
довела
Мадам
Макс
.
Плава
,
у
љубичастој
хаљини
,
округло
изрезаној
...
„
Хаљина
јој
изгледа
као
какав
егзотичан
цвет
из
кога
су
изишли
један
за
чудо
леп
женски
врат
и
једна
за
чудо
лепа
женска
глава
.
Ова
млада
жена
личи
на
лотосов
цвет
,
“
рече
Ариф
,
за
лепу
Енглескињу
што
је
једном
рекла
за
једну
лепу
Рускињу
,
а
једна
Францускиња
се
насмеја
и
изусти
:
„
Тако
упоређење
умела
је
наћи
само
једна
Ориенталка
“
.
Али
,
гледајући
је
дуже
,
Ариф
се
сети
описа
Хамилтонова
...
Он
описиваше
једну
Енглескињу
:
„
...
Као
да
је
створена
од
кринова
и
руже
,
у
погледу
боје
;
као
да
је
створена
од
воска
,
у
погледу
мишица
,
руку
и
грла
.
Лице
јој
је
најлепше
,
али
то
је
увек
једно
исто
лице
.
“
—
„
Лутка
!
“
проговори
Ариф
,
и
окрену
поглед
к
Францускињи
,
Мадам
Ажил
,
коју
једанпут
у
писму
помену
Мерсије
,
и
коју
њој
,
прошле
године
,
доведе
Мадам
Макс
.
Та
Францускиња
,
и
ако
је
лепа
као
лутка
,
није
личила
на
лутку
,
јер
је
имала
душу
.
Она
је
говорила
не
само
устима
,
него
и
очима
,
и
целим
лицем
,
и
сваком
цртом
на
лицу
.
На
овом
великом
балу
где
је
било
жена
толиких
нација
,
најлепшу
тоалету
и
најлепше
очи
имала
је
Францускиња
,
Мадам
Ажил
...
Особита
музика
испуњаваше
салон
.
Странкиње
су
играле
,
а
Туркиње
—
сироте
Туркиње
гледале
су
...
Наједанпут
,
Ариф
се
сети
оне
тајне
.
Сва
јој
крв
јурну
у
лице
.
Дође
јој
да
викне
странкињама
:
„
О
,
ви
срећне
жене
,
спасите
Емир-Фатму
!
“
Па
се
прибра
,
устаде
,
дубока
темена
направи
Енглескињама
и
Францускињама
,
и
изиђе
...
Кући
оде
пред
подне
,
и
затече
Фатму
...
.
—
Боже
мој
!
узвикну
пресрећна
љубећи
сестричину
.
Емир
,
срце
моје
!
Као
да
си
дошла
с
робије
где
ти
је
била
у
оковима
душа
,
говораше
,
па
јој
се
наједанпут
загледа
у
дубоке
лепе
очи
.
Она
се
сети
што
је
тако
гледа
и
рече
:
—
Слатка
тејзе
,
он
је
човек
према
болеснима
.
Ја
сам
истински
била
болесна
.
Имала
сам
страшан
напад
,
као
ти
,
тејзе
.
И
побледе
.
Јаком
вољом
прикупљала
је
снагу
за
довде
.
Сад
јој
се
учини
као
да
ишчезава
.
Клону
на
миндерлук
и
стаде
из
свег
гласа
викати
.
У
томе
су
биле
ушле
и
оне
три
нове
и
Мерсије
.
Све
потрчаше
око
ње
с
хладним
крпама
,
с
врућим
цреповима
,
са
сирћетом
и
етром
;
а
Мерсије
је
сву
раскопча
,
распаса
.
Све
су
летеле
,
као
да
им
је
страх
дао
крила
да
јој
помогну
.
„
Доктор
!
“
викну
она
онако
страшно
као
пре
неки
дан
,
јер
својим
уплашеним
очима
виде
смрт
.
Арифин
муж
отрча
по
лекара
,
и
лекар
брзо
дође
:
онај
ономадашњи
Грк
.
Њој
је
сад
напад
брже
прошао
,
зато
што
је
лекар
брже
дошао
и
слободио
је
.
Кад
се
сасвим
умири
,
лекар
рече
:
—
Откуд
ви
овде
,
ханум
,
кад
сам
вас
пре
неки
дан
видео
близу
Касумије
:
било
вам
је
„
прво
вече
“
?
Она
поцрвене
али
ништа
не
одговори
,
а
Ариф
рече
:
—
Била
је
удата
за
лудога
Осман-беја
,
доктор-ефенди
,
па
ју
је
отерао
.
—
Да
отера
овако
лепу
жену
!
чуђаше
се
лекар
гледајући
чежњиво
у
њене
као
снег
беле
груди
.
—
Први
пут
је
била
за
Мурад-Джемал-бејом
,
Цариграђанином
.
—
Аа
!
То
је
за
оним
Мурад-Джемал-бејом
што
се
јуче
...
—
Опио
,
прекиде
га
Ариф
,
и
даде
му
знак
очима
да
ћути
.
Јер
она
је
видела
да
Фатма
не
зна
да
је
пуцао
на
себе
,
па
кад
би
чула
сад
овако
слаба
,
могла
би
понова
добити
напад
.
Она
чу
„
да
се
опио
“
и
би
сасвим
равнодушна
;
само
,
при
помену
његова
имена
,
затрепта
и
поцрвене
,
а
њено
измучено
срце
опет
тренутно
брзо
залупа
,
и
препуни
се
топлином
и
љубављу
,
и
нежно
погледа
у
лекара
:
учини
јој
се
близу
,
као
свој
,
што
помену
њега
,
и
што
зна
да
он
постоји
.
А
нек
пије
...
само
да
буде
њен
.
Тај
дан
ништа
нису
питале
Фатму
;
оставиле
су
је
да
се
одмори
,
испава
.
Сутрадан
је
устала
кад
и
оне
,
и
с
чисто
светлом
бојом
лица
седела
с
њима
на
софи
и
све
им
је
потанко
испричала
.
—
Све
си
учинила
како
су
те
научили
твоји
учитељи
,
говорила
је
Ариф
и
смејале
су
се
.
—
Али
,
мене
не
гризе
савест
:
истина
сам
била
болесна
.
Само
ме
је
срамота
што
пуших
пред
старом
женом
,
свекрвом
,
а
нарочито
што
не
устадох
старцу
,
свекру
.
Ја
сам
друкчије
васпитана
.
Ја
устајем
на
ноге
чак
и
оној
сиротој
Емине-кадуни
с
искрпљеним
чаршафом
—
зато
што
је
стара
.
Боже
,
како
сам
могла
!
И
то
је
по
вашој
сугестији
.
—
Ја
сам
знала
да
ћеш
баш
заиста
бити
болесна
,
па
ме
је
било
страх
.
Боље
је
да
си
се
претварала
,
а
савест
не
би
гризла
твоју
учитељицу
.
Њему
је
жена
што
фес
,
капут
:
купи
га
,
понесе
га
,
изиђе
му
из
воље
,
баци
га
.
Ја
му
жалим
три
венчане
жене
,
нарочито
ону
што
је
отера
„
за
бакалске
кесе
“
,
а
највише
ми
је
жао
четврте
,
невенчане
:
то
је
његова
прва
жртва
.
Оне
три
нису
изгубиле
као
жене
ништа
,
она
све
:
у
кућу
јој
не
улазе
ни
оне
што
прерушене
иду
у
Димитријадосев
„
Салон
“
;
ни
оне
што
у
чаршији
код
Јевреја
чаршаф
,
пече
,
свилену
хаљину
,
златне
обоце
купују
—
телом
.
Нису
изобличене
,
па
се
праве
поштене
и
неће
у
кућу
„
непоштеној
"
.
Није
ми
жао
Осман-бејова
оца
:
како
је
васпитао
сина
?
Али
,
ја
те
нисам
слала
да
се
светиш
лудаку
.
Ја
нисам
ни
мислила
да
те
удајем
за
Осман-беја
,
него
за
Абдурахман-агу
,
али
Фахрије-ханум
...
"
—
Абдурахман-агу
ништа
не
би
наљутило
,
стар
,
отупела
му
осећања
,
а
треба
неко
да
му
трља
леђа
канфором
и
шпиритусом
и
да
му
кува
од
зове
теј
.
Ја
сам
такав
случај
видела
у
Скопљу
,
рече
Фахрије
,
и
све
се
засмејаше
осим
Мерсије
:
како
лекар
рече
„
онај
Мурад-Джемал-беј
што
се
јуче
...
“
и
како
му
Ариф
даде
знак
да
ћути
,
ова
млада
девојка
се
уозбиљи
и
готово
ни
речи
више
не
проговори
.
—
Њега
није
срамота
што
је
трећу
отерао
за
бакалске
кесе
,
него
што
му
је
четврта
отишла
онако
.
Како
ће
да
изиђе
пред
другове
?
!
О
,
сиромах
,
горд
,
јунак
,
мушко
!
Али
ти
си
,
душо
,
сад
слободна
...
Сад
си
распуштеница
Осман-бејова
,
и
можеш
за
кога
хоћеш
.
—
Да
ме
није
пустио
,
отерао
,
ја
бих
се
убила
.
А
сад
кад
сам
слободна
...
Она
не
доврши
,
застиде
се
,
и
узбуди
се
.
Ариф
,
смејући
се
,
рече
:
—
Да
те
удамо
за
Джемал-беја
?
Само
,
ја
нећу
да
проводаџишем
,
мени
то
не
иде
од
руке
.
—
Ја
ћу
,
рече
Фахрије
.
—
Или
Мерсије
,
рече
Фатма
.
—
Ја
...
не
...
не
могу
,
брањаше
се
Мерсије
,
и
покуша
да
се
насмеје
,
а
кад
не
мога
,
она
заплака
.
Оне
јој
се
узеше
смејати
што
плаче
.
—
Ја
и
да
могу
,
нећу
никад
више
да
отидем
Нурије-хануми
,
рече
Ариф
.
„
Оуи
,
с'ест
цомме
çа
.
“
Францускиња
из
Туркестана
.
Где
јој
лудој
паде
на
памет
зарицање
!
То
је
преживело
,
има
га
тек
понегде
,
код
простих
по
малим
градовима
За
чудо
нам
је
,
Емир
,
што
нам
ти
ниси
јавила
;
јер
ми
смо
пристале
за
једанпут
.
И
онда
,
била
је
вешта
старотуркиња
:
позва
нас
на
ифтар
,
спреми
нам
јела
каква
никад
нисам
окусила
(
њена
кухина
је
чувена
:
богата
а
friande
)
;
па
после
ифтара
,
за
време
доброг
варења
,
расположене
,
ми
уз
кафу
и
сируп
почесмо
разговор
и
договор
!
Попила
сам
пуне
две
чаше
сирупа
,
а
у
њ
је
Нурије
била
метнула
бенђелук
,
зацело
.
Да
кријемо
ово
,
иначе
ће
нас
нове
избрисати
из
списка
.
Да
је
прихваћен
мој
предлог
,
да
се
упути
на
рад
наш
слатки
Джемал-беј
!
Али
,
његова
тетка
и
сама
нерадница
,
па
и
мајка
,
проводила
се
,
а
за
рад
...
Фатми
би
жао
суте
и
свекрве
,
али
ништа
не
рече
.
—
Али
шта
ћемо
сад
?
Ко
сме
јавити
моме
зету
?
рече
Ариф
,
и
сети
се
мужа
:
њега
Ибрахим-Хасан-беј
воли
.
Оде
с
Мерсјом
у
двориште
к
мужу
,
човеку
од
педесет
и
једну
,
две
године
,
у
ловачким
хаљинама
,
који
вешаше
једну
мокру
ловачку
торбу
на
један
дуд
сав
у
сунцу
,
и
замоли
га
.
Он
испрва
неће
,
не
воли
да
се
меша
у
туђе
послове
;
али
кад
му
она
растужено
рече
:
„
Зар
ти
је
Емир
туђа
?
“
,
и
кад
му
Мерсије
прогука
:
„
Иди
,
слатки
Али
беј
течо
“
,
он
се
разнежи
,
и
похита
да
се
пресвуче
.
Док
се
он
пресвлачио
,
жена
га
је
учила
шта
ће
да
каже
„
Грому
“
:
да
је
његову
кћер
Осман
беј
отерао
.
—
Само
полако
,
лепим
,
душо
Али-беј
;
јер
ти
знаш
да
је
он
луд
,
љут
:
да
се
у
љутини
не
истрчи
са
„
нећу
је
,
не
примам
је
"
,
па
после
:
он
не
узима
речи
натраг
.
Али-беј
се
врати
брзо
,
као
да
је
прелетео
толике
улице
;
журно
уђе
у
собу
,
јер
није
знао
да
су
ту
нове
,
а
оне
с
Мерсијом
цикнуше
и
похиташе
по
своја
башјортиа
,
да
покрију
главу
.
На
лицу
му
се
смејала
радост
,
а
Ариф
нестрпљиво
рече
:
—
Шта
би
,
молим
те
?
!
—
Чудо
!
рече
он
весело
,
не
погледајући
у
туђе
жене
:
„
Па
лепо
,
отерао
је
,
нека
,
има
хвала
Богу
она
коме
да
се
врати
.
Кад
је
отерао
пашину
кћер
,
што
не
би
моју
!
Трећу
је
отерао
за
бакалске
кесе
,
четврту
што
није
устала
свекру
,
пету
ће
што
није
обрисала
нос
деверичићу
.
“
Жене
се
задовољно
насмејаше
.
Фатма
узвикиваше
:
„
Слатки
,
слатки
беј-течо
!
“
,
а
он
продужаваше
:
—
„
Како
је
почео
“
,
вели
,
„
до
четрдесете
ће
отерати
четрдесет
.
Он
луд
“
,
вели
,
„
а
има
подбадача
снаху
.
“
—
Каква
снаха
!
Снаха
му
је
за
текију
,
виче
Ариф
.
—
Па
шта
још
,
слатки
беј-течо
?
говораше
Фатма
грлећи
човека
који
је
воли
као
да
је
његова
,
зато
што
нема
своје
деце
.
—
Ништа
више
.
Да
те
водимо
оцу
.
—
Па
како
си
почео
?
Шта
ти
рече
зет
кад
ти
поче
?
упита
Ариф
.
—
Е
,
ја
више
нећу
,
рече
он
мало
набусито
,
јер
није
марио
за
дуг
разговор
.
„
Тај
човек
проглашен
је
за
најбољег
мужа
,
“
помисли
Фахрије
гледајући
га
,
и
чињаше
јој
се
неверица
;
јер
он
није
имао
нежан
изглед
,
и
ако
је
био
нежан
.
Још
исто
вече
,
они
одведоше
Фатму
оцу
.
Нене
и
мајка
биле
су
као
убијене
,
а
претварале
се
,
правиле
се
веселе
.
Оцу
је
било
страшно
,
а
смејао
се
,
пружајући
кћери
руку
,
да
је
пољуби
.
...
...
...
.
.
Прође
читав
месец
,
а
Фатма
још
не
чу
да
је
Джемал
пуцао
на
себе
,
да
се
ранио
,
па
је
ишла
око
зида
,
крадом
,
и
метала
око
на
отвор
.
Седела
је
по
читаве
часове
у
нениној
соби
,
гледала
кроз
кафез
:
свет
,
али
нема
њега
.
„
Да
није
на
путу
?
Да
није
болестан
?
Зашто
тејзе
не
пошље
Фахрије
хануму
сути
,
да
јој
каже
због
чега
сам
се
за
Османа
удавала
,
и
да
сам
распуштеница
?
“
Ни
слутила
није
зашто
тејзе
одлаже
за
доцније
,
док
јој
се
не
приближи
рок
кад
има
право
на
венчање
.
Не
зна
да
он
лежи
,
да
је
рањен
,
да
му
је
рана
опасна
.
Кад
би
знала
,
преварила
би
све
укућане
да
ће
да
иде
или
тејзи
или
на
Јалије
,
некуд
у
госте
,
а
отишла
би
сути
,
њему
,
своме
мужу
,
да
је
поред
њега
и
дању
и
ноћу
,
да
никад
не
трене
,
не
легне
,
да
му
она
рану
лечи
,
привија
,
да
га
негује
,
излечи
.
Он
јој
је
муж
пред
Богом
,
а
шта
је
се
тичу
људи
.
Али
од
ње
се
то
крије
зато
што
је
била
болесна
,
да
се
не
уплаши
,
да
не
падне
у
постељу
.
Осим
оца
,
цела
кућа
осећа
да
она
Джемала
још
воли
и
да
му
се
нада
.
Најпосле
Ариф
дознаде
да
је
Джемалу
сасвим
добро
,
да
је
рана
зарасла
,
те
исприча
Фатми
све
...
„
Ни
Бога
не
волим
овако
,
“
рече
без
страха
Господњег
,
кад
чу
страшну
и
пријатну
причу
.
Њој
је
и
пријатно
,
мило
:
ранио
се
због
ње
,
за
њу
.
Да
је
Осман
није
отерао
,
она
би
се
развила
,
развијена
би
прошла
турске
улице
,
отишла
Джемалу
,
пала
на
колена
и
молила
га
да
беже
у
свет
где
људи
имају
душу
.
Фахрије
оде
Нурији
.
Кад
је
Нурије
виде
,
смрче
јој
се
,
јер
она
је
чула
да
је
и
ова
Цариграђанка
радила
на
Фатминој
преудаји
.
Прими
је
врло
хладно
,
не
говорећи
с
њом
француски
као
други
пут
.
Али
ова
млада
и
лепа
турска
жена
прављаше
се
као
да
њену
хладноћу
не
опажа
,
те
весело
рече
:
—
Нурије-ханум
,
мужде
!
—
Мени
сад
није
до
Устава
.
—
Устав
,
не
још
...
Фатма-ханум
је
слободна
.
—
За
ово
четири
и
по
месеца
ја
сам
се
надобијала
„
слатких
поздрава
“
од
своје
суседе
;
а
сад
,
и
од
њене
кћери
ваљда
,
рече
Нурије
љутито
,
и
у
томе
дође
њена
сестра
.
—
Ханум-ефенди
,
мужде
!
весело
узвикну
Фахрије-ханум
поздравивши
пашиницу
теменима
.
—
Само
бих
дала
мужде
ономе
који
би
ми
вратио
срећу
сину
.
—
Онда
мени
,
ханум-ефенди
.
—
Ми
смо
све
чуле
,
и
да
се
преудала
,
и
да
се
оцу
вратила
...
отерана
.
Мој
несрећни
син
због
такве
жене
да
се
рани
.
Кад
је
чуо
да
се
преудала
,
три
дана
ништа
није
окусио
,
нити
је
ишта
проговорио
,
а
четврти
...
Богу
хвала
кад
рана
није
била
смртна
,
а
била
је
опасна
.
—
Ханум-ефенди
,
Емир-Фатма
удала
се
за
лудог
Осман-беја
због
вашег
сина
,
да
је
он
отера
те
да
узме
вашег
сина
:
она
воли
вашег
сина
.
—
Никад
Джемал
не
би
узео
ону
која
је
била
с
другим
.
—
Она
није
...
Била
је
болесна
...
После
није
устала
свекру
,
и
муж
је
отерао
пре
но
што
је
била
.
—
Ми
смо
чули
ту
причу
,
али
у
њу
не
верујемо
.
—
Ако
хоћете
,
мој
муж
довешће
вам
Осман-бејове
другове
.
.
Крије
се
од
њих
што
није
...
Ох
,
не
могу
даље
:
срамота
ме
!
узвикну
па
сакри
лице
у
руке
.
—
Mon
Dieu
!
Mon
Dieu
!
поче
узвикивати
Нурије
тапшући
,
и
наједанпут
нервозно
зацика
,
да
чује
Джемал-беј
.
С
њеном
веселом
циком
залајаше
њене
пудлице
,
Фидел
и
Мињон
,
и
запеваше
јој
канарине
.
—
Mon
Dieu
!
Mon
Dieu
!
Идем
Джемалу
да
му
однесем
радостан
глас
.
Сутрадан
је
,
за
љубав
Емирину
,
дошла
Ариф
.
Джемал
је
веровао
њој
,
али
ипак
се
није
развеселио
.
—
Лаж
,
Ариф-ханум
од
почетка
до
краја
.
Камо
срећа
да
је
знала
да
пијем
,
да
сам
протеран
,
да
ме
тетка
храни
као
инвалида
.
Кажите
њену
оцу
и
њој
:
да
ништа
немам
,
све
отишло
за
дуг
,
ја
сам
пропали
племић
,
принц
...
—
Они
знају
,
све
.
Она
каже
:
„
Кад
не
би
могао
радити
он
,
радила
бих
ја
,
па
бих
га
хранила
.
“
(
Он
поцрвене
и
обори
очи
.
)
„
Али
он
ће
радити
:
здраве
су
му
руке
и
ноге
,
здраве
су
му
очи
и
памет
.
“
Он
на
ово
ништа
не
одговори
,
већ
рече
задовољно
смејући
се
:
—
И
да
се
не
узмемо
,
ја
бих
био
ипак
срећан
:
за
мене
је
поднела
толике
жртве
.
Ариф
оде
и
однесе
Фатми
„
слатки
поздрав
“
.
Али
она
удеси
причање
тако
лепо
,
те
се
млада
жена
надала
.
Пашиница
рече
сестри
:
—
Джемал
се
насмејао
,
и
ја
морам
Богу
црну
жртву
:
заветовала
сам
му
се
.
Али
,
ја
немам
новаца
за
овна
и
свеће
(
свеће
сам
обећала
текијама
)
.
Хоћеш
ли
да
ти
продам
ону
своју
белензуку
са
сафирима
?
Ти
њу
волиш
.
Дај
ми
за
њу
колико
за
овна
...
Нурији
грунуше
сузе
.
—
Зар
твоја
сестра
да
...
поче
па
не
доврши
због
плача
.
—
Сестро
,
ја
сам
своје
проћердала
.
Што
се
тиче
жртве
,
Богу
је
онај
приноси
ко
му
је
обећа
.
—
Поклонићу
је
Емири
,
рече
Нурије
,
кад
узе
белензуку
.
Сутрадан
ујутру
,
у
Нурије-ханумину
дворишту
био
је
велики
црни
ован
—
с
вараклаисаним
роговима
и
црвеним
тракама
као
за
Курбан-Бајрам
.
Пашиница
пред
сведоцима
опуномоћи
једног
комшију
,
па
обоје
узеше
абдест
;
после
комшија
,
засукав
рукаве
,
удари
под
грло
живинче
(
ножем
за
„
курбан
“
)
:
шикну
црвена
,
врела
крв
,
запуши
се
и
обоји
зелену
траву
.
Касапин
овна
рашчеречи
,
а
пред
Нуријином
средњом
капијом
беху
неколике
Туркиње
у
искрпљеним
чаршафима
,
и
неколико
просјака
,
па
неки
доби
плећку
,
неки
врат
,
неки
бут
:
пашиници
остаде
само
леви
бубрег
...
Па
се
закла
још
један
ован
,
жртва
од
Нурије
:
он
се
посла
дервишима
,
и
у
текије
велике
,
ишаране
зеленим
воском
свеће
,
од
пашинице
,
мајке
Джемал
бејове
.
Кад
почастише
и
испратише
пуномоћнике
и
сведоке
,
сестре
уђоше
у
Мондије-Ханумин
bureau
,
где
за
писаћим
столом
сеђаше
Джемал
,
у
белим
,
лаким
хаљинама
,
бео
као
млеко
због
неизлажења
и
много
изгубљене
крви
.
Окренут
леђима
уласку
,
он
не
виде
мајку
и
тетку
,
а
занет
,
не
чу
шум
њихових
корака
:
загледао
се
у
неки
предмет
на
столу
,
весео
,
насмејан
.
Нурије
му
приђе
без
папуча
,
и
кад
виде
да
се
загледао
у
Фатмину
слику
,
припљеска
и
цикну
,
па
весело
рече
:
—
Mon
Dieu
!
Mon
Dieu
!
Он
се
трже
и
спонтано
рече
:
—
Проси
ми
Фатму
,
тејзе
!
А
његова
мајка
диже
очи
к
небу
и
рече
:
—
Нема
Бога
осим
Бога
,
Мухамед
је
послат
од
Бога
!
XИX
Кораном
прописан
рок
прошао
је
и
Фатми
и
Джемалу
,
јер
и
он
се
с
другом
ожени
,
да
би
стекао
право
.
(
Венча
се
с
Нуријином
робињом
,
па
је
одмах
пусти
.
)
Сад
може
да
се
узме
с
Фатмом
.
Да
она
хоће
за
Мурад-Джемал-беја
,
њену
оцу
казао
је
Али-беј
.
Али
у
грудима
тога
човека
срце
је
од
камена
.
Ни
молба
Али-беја
,
ни
брата
му
,
ни
сузе
материне
,
ништа
не
омекша
овај
камен
.
„
Примио
сам
је
,
а
не
дам
да
се
понова
удаје
за
пијаницу
,
пропалицу
и
протераницу
.
“
Мати
јој
,
осим
свога
и
мужевљег
рода
,
у
кућу
никога
не
прима
,
јер
јој
се
чини
,
ко
год
би
дошао
,
дошао
би
да
јој
се
свети
и
подсмева
.
И
љути
се
на
кћер
што
од
своје
матере
сакри
мужевље
пијанство
.
Пре
је
замерала
Госпођи
Аристид
што
су
њене
кћери
с
њом
као
с
другарицом
,
а
сад
жали
што
и
она
своју
није
тако
васпитало
.
Па
бар
да
је
протеран
због
политике
,
да
су
му
конфисковали
имање
„
реакционари
“
;
али
овако
:
он
убица
,
мајка
му
распикућа
.
Нурији
је
слала
најгоре
поруке
и
„
горке
поздраве
“
.
Једно
једино
дете
,
па
оваква
несрећа
,
оволика
срамота
!
Кад
се
сети
како
се
хвалила
,
дође
јој
у
земљу
да
пропадне
.
И
зар
се
не
нађе
нигде
пријатељ
,
да
им
каже
!
Чак
јој
није
пријатељ
ни
њена
сестра
од
тетке
.
Сви
су
знали
,
осим
њих
!
„
Никад
више
за
њега
па
макар
...
“
,
и
не
рече
„
па
макар
умрла
“
,
него
„
па
макар
се
не
удала
,
не
видела
више
крај
скута
мужа
“
.
Сваки
дан
је
изводе
у
шетњу
,
колима
,
а
и
пешке
;
некад
је
с
њом
нене
,
некад
робиње
.
Најчешће
иду
Арифи
,
па
оне
се
враћају
,
а
она
код
тетке
остаје
и
„
лежи
по
неколико
ноћи
“
;
с
тетком
се
шета
,
код
тетке
седи
ноћу
с
новима
,
с
онима
што
се
буне
и
што
буне
.
Ноћу
тишина
,
нигде
никога
на
улици
,
па
се
чини
да
и
по
кућама
све
живо
спава
.
А
оно
није
:
у
Старом
Солуну
,
у
овој
кући
жене
шенлуче
;
у
Новом
,
у
оној
вили
кују
завере
.
Код
Арифе
су
неко
вече
пуно
,
а
неко
,
оне
две
младе
Цариграђанке
(
трећа
је
умрла
)
,
Джемал-бејова
мајка
,
Фатма
и
Мерсије
.
Пре
две
вечери
не
развише
се
,
осташе
у
чаршафима
,
с
печима
посувраћеним
преко
главе
,
те
им
се
све
лице
видело
:
спремише
се
за
људе
.
Дођоше
мужеви
оних
двеју
нових
и
—
Джемал-беј
...
Джемал-беју
се
нису
надале
,
нарочито
Фатма
,
те
видевши
га
изненада
,
близу
себе
,
пред
собом
,
после
толиког
времена
,
она
се
заборави
и
засмеја
се
од
радости
,
и
,
збуњена
,
не
знајући
шта
ће
,
спусти
пече
на
лице
.
Ариф
и
нове
узеше
се
смејати
њеној
забуни
,
и
подигавши
јој
пече
,
бише
дубоко
потресене
:
њено
зарумењено
лице
облиле
су
сузе
.
Занете
њом
,
оне
и
не
опазише
да
им
је
из
собе
нестало
једне
другарице
,
најмлађега
„
начелног
пријатеља
“
.
„
Где
је
Мерсије-ханум
?
!
“
узвикну
зачуђено
Фахрије-ханум
,
пошто
намести
Фатму
према
Джемалу
,
и
пошто
се
за
тренутак
насладише
њиховом
забуном
и
љубављу
која
се
опажала
чак
и
у
вибрирању
Джемалова
гласа
;
а
Ариф
изиђе
из
собе
да
је
потражи
,
и
нађе
је
у
својој
соби
за
одмор
:
лежи
на
миндерлуку
,
с
чаршафом
,
ничице
;
подиже
је
:
лице
јој
је
мокро
од
суза
!
„
Мерсије
душо
,
ми
сад
треба
да
певамо
,
не
да
плачемо
:
саставићемо
их
брзо
.
“
Девојка
више
не
изиђе
ово
вече
,
а
сутрадан
:
пре
осам
била
је
код
своје
куће
.
Сви
су
говорили
француски
,
по
навици
да
крију
и
кад
немају
од
кога
.
Джемал-беј
слуша
жене
побуњене
више
од
људи
,
и
ништа
не
чује
,
јер
је
занесен
Фатмом
:
не
скида
очију
с
ње
,
лепе
и
узбуђене
,
с
чаршафом
а
откривена
лица
,
с
његовим
прстеном
на
белој
ручици
;
и
час-по
дође
му
жао
што
је
покрила
главу
не
само
од
она
два
младотурчина
,
него
и
од
њега
—
он
јој
није
муж
;
и
обузима
га
љубомора
кад
му
се
год
учини
да
она
слуша
некога
од
оне
двојице
,
док
говори
.
А
она
,
и
ако
седи
оборених
очију
,
осећа
његове
погледе
,
и
кад
су
на
њој
,
радује
се
,
а
кад
падну
на
коју
младу
побуњеницу
,
плакала
би
.
Како
је
чудно
,
страшно
то
ново
осећање
!
Како
је
ниско
!
Она
завиди
Фахрије-хануми
што
је
лепа
,
и
криво
јој
је
што
јој
је
глас
пријатан
.
И
чуди
се
,
што
траже
да
су
заједно
,
да
њини
мужеви
седе
с
туђим
женама
...
Људи
су
отишли
у
зору
,
а
жене
су
спавале
код
Ариф-хануме
.
Фатма
је
код
тетке
седела
петнаест
дана
;
Джемал
је
долазио
сваки
дан
,
и
непрестано
гледао
да
остане
с
њом
насамо
,
јер
га
је
почела
обузимати
љубав
,
страст
да
је
има
.
И
чим
она
пође
из
собе
,
он
иде
за
њом
,
да
је
љуби
,
али
ево
Ариф-хануме
...
Та
жена
,
што
жали
Зејну
,
са
својим
„
застарелим
погледима
“
о
моралу
не
да
да
се
њеној
сестричини
„
нелегалан
“
пољубац
спусти
ни
на
руку
,
а
камо
ли
на
лице
.
С
тога
,
понеки
дан
,
само
трчи
за
њом
,
кад
је
ту
Джемал
.
Она
све
види
,
и
смејући
се
виче
:
„
Тејзе
,
он
је
мој
муж
!
“
Једног
дана
,
обузет
страшћу
,
он
поче
викати
на
њихово
друштво
из
основа
рђаво
,
с
обичајима
,
који
су
њима
постали
закон
,
до
зла
Бога
изопаченим
.
У
том
тренутку
,
он
се
Арифи
учини
као
странац
,
па
,
као
добра
кћи
Турске
,
узе
бранити
чак
и
оно
што
јој
се
чини
најгоре
.
Она
,
космополит
,
са
странкињама
је
дотле
добро
,
док
јој
оне
не
дирну
у
њена
национална
осећања
.
—
Ја
ћу
да
је
испросим
па
ћу
да
је
љубим
као
вереник
.
Она
се
наљути
.
—
Сматраш
ли
ти
моју
кућу
за
честиту
или
не
?
Он
се
трже
,
и
рекав
Фатми
„
збогом
“
као
туђ
човек
,
обори
главу
и
оде
.
А
Фатма
рече
:
—
Тејзе
,
ја
ћу
молити
оца
.
Она
се
насмеја
.
—
О
,
кад
би
смела
!
Срамота
те
да
га
молиш
за
хаљину
,
а
камо
ли
за
мужа
!
—
Смем
,
тејзе
;
јер
,
шта
ми
може
?
Да
ме
затвори
,
или
убије
.
Али
,
заиста
,
срамота
ме
.
Дође
Ђулренги
и
рече
да
Ибрахим-Хасан-беј
зове
Фатму
,
не
може
сам
,
хануме
су
отишле
Рашиде-хануми
,
бејовој
сестри
од
тетке
:
Рашиде-ханум
је
на
умору
.
Фатма
бризну
у
плач
,
изненади
се
,
мада
зна
да
јој
је
та
тетка
одавно
болесна
,
па
се
спреми
,
и
седе
у
затворена
кола
с
робињом
.
Два
дана
седе
сама
с
оцем
врло
тужна
,
због
тетке
,
шаљући
робињу
,
по
двапут
на
дан
,
и
ако
је
далеко
,
да
види
како
јој
је
.
С
оцем
чак
ни
о
тетки
није
говорила
;
одговарала
му
је
на
питања
као
обично
,
и
ништа
више
.
После
јој
се
вратише
нене
и
мајка
и
казаше
да
је
болесници
боље
,
неће
умрети
.
Она
се
развесели
,
и
иђаше
по
кући
певушећи
,
мислећи
на
Джемала
.
Чини
јој
се
као
да
јој
је
пао
с
душе
један
терет
под
којим
није
смела
,
из
побожности
и
богобојазности
,
мислити
ни
на
оно
што
јој
је
најмилије
.
Видећи
је
веселу
,
мајка
и
нене
јој
обрадоваше
се
:
заборавила
је
Джемала
и
са
судбином
се
помирила
.
И
чуђаше
се
мајка
:
„
Како
сам
могла
и
помислити
да
моја
кћи
није
верна
Исламу
,
и
да
не
верује
у
к’смет
!
“
После
три
дана
опет
их
одазваше
:
Рашиде-ханум
је
на
умору
.
Она
оста
сама
с
оцем
понова
,
и
тако
се
растужи
како
се
растужују
осетљиве
жене
,
младе
,
њених
година
.
Гледа
ту
тетку
,
стару
,
која
ју
је
врло
волела
и
од
милости
је
звала
„
Фатуш
“
:
болесна
је
,
на
самртној
постељи
,
после
—
мртва
,
па
иде
по
кући
и
нариче
:
„
Слатка
моја
тетка
!
Слатка
моја
тетка
!
“
Бивало
је
тренутака
кад
сметне
с
ума
Джемала
,
па
кад
се
сети
,
чуди
се
:
шта
је
од
ње
смрт
начинила
!
Увек
је
на
њ
мислила
,
од
првог
виђења
.
Па
се
сети
да
га
је
била
заборавила
и
у
она
два
своја
напада
,
кад
јој
се
чинило
да
ће
умрети
,
и
би
јој
чудно
,
и
жао
.
Пред
вече
,
она
угледа
кроз
прозор
Ариф-тејзу
:
смакла
с
главе
чаршаф
и
скинула
пече
,
па
се
жури
.
Сва
претрну
:
„
Зацело
тетка
умрла
"
.
Не
смеде
истрчати
пред
њу
,
као
други
пут
.
Кад
Ариф
уђе
у
собу
,
она
је
не
смеде
питати
што
је
невесела
.
Тетка
се
расејано
с
њом
поздрави
,
а
она
наједанпут
рече
:
—
Моја
тетка
...
умрла
.
—
Кад
?
узвикну
изненађено
Ариф
.
—
Ниси
дошла
да
ми
јавиш
,
тејзе
?
!
—
Ја
за
Рашиде-хануму
нисам
чула
,
него
друго
...
*
—
Слатка
тејзе
!
—
Емир
душо
,
Джемал-беј
хоће
да
иде
.
—
Куда
?
упита
она
радознало
,
не
слутећи
шта
ће
чути
.
—
У
Европу
,
рече
тетка
без
устезања
.
—
У
Европу
!
узвикну
она
и
пребледе
.
—
У
Европу
.
Сутра
...
—
Тејзе
,
а
ја
?
.
.
—
Емир
,
а
ти
?
...
—
Тејзе
,
шта
ћемо
?
...
Она
слеже
раменима
и
поче
ходати
по
соби
.
—
Иди
,
тејзе
,
моли
мога
оца
за
венчање
!
рече
она
гласом
у
коме
су
се
осећале
сузе
.
Ариф
се
заустави
и
очајно
рече
:
—
Да
је
ту
Сафет
,
Шехназе-ханум
...
Овако
,
ја
се
бојим
...
—
За
живот
!
рече
Фатма
иронично
.
—
За
тебе
,
рече
Ариф
очајно
.
—
Нека
га
моли
теча
...
он
течу
воли
.
Тејзе
,
ако
теча
неће
или
не
сме
,
ко
сме
?
Да
идем
да
га
тражим
,
да
га
молим
,
да
му
љубим
скут
и
руку
!
Тејзе
,
зар
ја
никога
немам
?
Зар
сам
ја
на
овом
свету
сама
?
...
Не
могаше
више
,
не
даде
јој
плач
,
покри
лице
рукама
и
клону
на
миндерлук
.
Ариф
се
силно
растужи
и
,
гутајући
сузе
,
приђе
јој
,
седе
крај
ње
и
,
милујући
је
,
говораше
:
—
Душо
,
што
плачеш
?
Не
губи
наде
док
ти
је
твоје
тетке
.
И
ја
мислим
на
Али-беја
,
само
,
као
за
пакост
,
он
је
у
лову
.
Ја
мислим
да
ће
се
вратити
врло
доцкан
,
па
дотле
ће
ти
отац
лећи
...
Ја
ћу
видети
како
ћу
то
да
удесим
.
Идем
одмах
!
заврши
узбуђено
,
и
пољуби
Фатму
неколико
пута
,
па
посрћући
као
пијана
,
похита
без
„
збогом
“
.
Фатма
оста
сама
:
Ђулренги
је
с
ханумама
код
болеснице
.
Да
се
потужи
којој
слушкињи
?
Оне
које
су
је
очувале
,
умрле
су
;
овима
не
верује
.
Заборави
се
,
па
поче
гласно
:
„
Шта
!
Зар
довека
да
слушам
оца
,
и
да
га
се
бојим
и
удата
,
одавно
жена
,
док
год
је
он
жив
а
ја
немам
мужа
!
И
зашта
све
то
?
Што
треба
да
ме
храни
,
да
ме
одева
,
јер
ја
не
умем
радити
,
зарађивати
хлеб
...
Па
што
ме
није
спремио
за
живот
,
да
будем
самостална
?
Право
каже
тејзе
:
„
Ми
ћемо
дотле
са
страхом
изговарати
„
беј
,
ефенди
“
,
докле
год
нас
они
остављају
овако
неспремне
,
да
сашијемо
кошуљу
за
шесет
пара
,
да
исплетемо
кесу
за
грош
“
...
Уђе
у
своју
собу
,
и
сваки
јој
живац
затрепери
,
јер
се
сети
да
ће
он
у
Европу
!
...
„
Ох
,
он
ће
у
Париз
!
...
И
ја
ћу
с
њим
,
да
видим
те
дивне
градове
,
Париз
...
све
што
сам
из
књига
познала
и
лудо
заволела
,
што
ми
даје
животу
живот
...
Да
живим
као
европске
жене
!
...
“
Она
њих
познаје
,
Мадмоазел
,
Мадам
,
Мадам
Аристид
,
и
толике
друге
које
познаје
из
живота
и
из
романа
.
Њој
је
лако
:
она
зна
француски
,
она
је
као
Францускиња
,
по
свему
,
и
по
осећању
,
по
срцу
и
по
души
;
њена
права
отаџбина
је
Француска
,
мисли
и
хода
по
соби
нервозно
,
смејући
се
од
радости
што
ће
на
далеки
,
давно
жељени
пут
.
И
занесена
путем
,
не
сети
се
својих
,
чак
тренутно
заборави
с
ким
иде
!
Ишла
је
из
собе
у
собу
као
да
некога
тражи
да
му
каже
,
седала
је
уз
кафез
,
силазила
је
у
двориште
:
нигде
никога
.
„
Да
није
тетка
добила
напад
од
узрујаности
?
А
теча
,
као
за
пакост
,
у
лову
!
“
Упамтила
је
теткине
речи
,
па
колико
пута
помисли
на
течу
,
толико
пута
јој
дође
на
памет
„
као
за
пакост
“
.
Прође
доста
,
кад
се
чу
лупа
на
капији
.
„
Теча
!
“
изусти
,
и
ако
јој
срце
не
каза
да
је
он
.
Слушкиња
отвори
...
њен
отац
!
Она
устрча
уз
степенице
да
је
отац
не
види
напољу
:
ноћ
је
.
Седоше
да
вечерају
;
она
ништа
не
окуси
.
Отац
опази
да
је
расејана
,
те
помисли
да
се
уплашила
за
тетку
и
рече
јој
да
иде
да
легне
.
Она
оде
у
своју
собу
,
али
не
леже
.
До
поноћи
је
била
у
соби
сасвим
сама
,
а
отац
јој
је
још
седео
на
софи
и
пушио
.
Час
је
ходала
,
час
седала
,
метала
лактове
на
колена
а
главу
у
руке
,
и
наједанпут
скакала
и
ослушкивала
да
ли
иде
теча
,
па
кад
ништа
није
чула
,
изговарала
је
:
„
Отишао
је
у
лов
,
као
за
пакост
“
.
Најпосле
је
изашла
на
баба-финту
:
да
је
ближе
небу
и
Богу
ваљда
;
и
отворивши
врата
осетила
је
сву
свежину
ноћи
и
силан
мирис
орошене
,
влажне
земље
и
мора
у
даљини
које
је
бљештало
како
никад
досада
с
разливене
сасвим
беле
месечине
;
и
пун
месец
на
загасито
плавом
небу
био
је
бео
и
личио
је
на
округло
огледало
...
Она
је
изишла
на
терасу
и
бацила
очи
преко
црвених
кровова
,
мимо
бела
минара
и
црне
кипарисе
,
бацила
их
на
море
где
је
назрела
црне
сирене
,
лађе
.
Једна
ће
од
њих
сутра
викнути
и
домамити
њенога
мужа
!
„
Сутра
!
Сутра
!
“
шаптала
је
страсно
у
страсну
ноћ
,
кад
се
дрвеће
на
месечини
чинило
као
авети
а
пљуштање
шадрвана
као
црна
,
једнолика
јесења
киша
.
Јер
беј
је
покаткад
задржавао
воду
дању
;
ноћу
никад
,
да
му
пљушти
као
киша
,
да
га
успављује
.
Скоро
ће
поноћи
,
а
Солун
је
по
кућама
будан
;
пуно
звезда
на
небу
,
и
пуно
звезда
на
кућама
:
по
прозорима
,
од
свећа
су
се
чиниле
светлуцаве
жмираве
звезде
...
Из
даљине
се
час-по
чуо
оштар
писак
кларинета
.
На
тераси
,
ноћу
,
близу
неба
,
Фатма
осећаше
силно
,
дубоко
,
до
лудила
...
Кад
се
потпуно
прибра
,
свесно
бројећи
лупање
стражареве
палице
у
калдрму
:
так
!
так
!
так
!
...
шест
пута
,
она
тад
као
луда
полете
.
Трчи
низ
степенице
,
боса
,
у
белом
геџелуку
,
расплетена
,
задихана
,
и
иде
на
софу
.
Отац
јој
седи
,
сав
у
бело
,
без
свеће
,
на
месечини
,
пушећи
,
и
не
видевши
каква
му
кћи
изгледа
у
лицу
,
да
је
решена
и
на
живот
и
на
смрт
,
тихо
рече
:
—
Зар
ти
још
не
спаваш
,
Фатма
?
—
Не
спавам
,
отац
.
Он
ни
по
гласу
не
познаде
да
је
решена
и
на
живот
и
на
смрт
.
—
Ти
због
тетке
...
Спавај
,
она
неће
умрети
.
—
Отац
,
сви
су
те
молили
да
ме
удаш
за
Джемала
.
Он
испусти
чибук
и
погледа
кћер
разрогачено
.
—
Ја
га
волим
,
отац
.
—
Зар
да
те
удам
за
пијаницу
!
прибра
се
он
и
рече
.
—
Он
више
не
пије
,
отац
.
—
За
протераницу
?
—
Падишах
ће
га
помиловати
.
—
За
пропалицу
?
...
Чиме
ће
те
хранити
?
—
Радиће
...
Он
има
здраве
руке
и
ноге
.
—
Здраве
руке
и
ноге
су
за
амалина
.
—
Амалисаће
,
ако
за
њ
другога
рада
у
Турској
нема
.
—
Племић
амалин
!
—
Он
има
очи
...
он
зна
писати
...
—
Коме
?
Младотурцима
у
Паризу
?
рече
он
с
подсмехом
.
—
Има
занимања
и
у
Турској
за
њега
ученог
.
—
Јеси
ли
ти
,
кћери
,
при
свести
?
!
викну
он
наједанпут
,
кад
се
сети
да
тако
говори
с
њим
његова
кћи
,
она
која
га
досад
од
стида
није
честито
ни
у
очи
погледала
.
—
Камо
да
нисам
!
викну
она
гласно
;
после
додаде
понизно
,
нежно
,
тихо
:
—
Ја
те
молим
,
отац
.
—
Никад
то
неће
бити
!
узвикну
он
одлучно
.
—
Отац
!
Ја
хоћу
,
рече
,
а
у
њеном
женском
гласу
понова
се
осети
мушка
енергија
и
одлучност
.
—
Никад
то
неће
бити
!
загрме
он
,
па
скочи
и
диже
песницу
.
—
Ја
се
не
бојим
ни
Бога
!
викну
она
како
вичу
побуњени
.
Њему
се
диже
коса
на
глави
;
он
изусти
:
—
Алла
’
?
!
—
Ја
мрзим
Бога
,
зато
што
он
мене
мрзи
.
—
Алла
’
?
!
простења
он
и
пође
да
затвори
кћери
уста
.
Али
ова
се
измаче
вичући
:
—
Ја
пљујем
на
његово
име
,
на
оно
које
сам
везла
оцу
душманину
!
...
И
за
час
би
према
Левха
на
зиду
,
према
стиховима
из
Корана
,
где
је
некад
,
како
писаше
Госпођици
,
у
свакоме
стиху
видела
Бога
,
и
пљуну
—
замрља
се
реч
Бог
;
па
тада
једним
скоком
дође
до
кафеза
што
је
крију
од
њене
девете
године
,
који
су
јој
пре
кратког
времена
,
како
је
писала
Госпођици
,
били
толико
мили
,
јер
је
кроз
њих
гледала
Джемала
,
и
добивши
натприродну
снагу
,
својим
нежним
рукама
ухвати
решетке
,
повуче
их
,
—
срушише
се
:
две
дашчице
осташе
у
њеној
искрвављеној
десној
руци
...
Уместо
да
пође
к
њој
,
да
је
убије
,
њен
отац
измаче
се
од
ње
далеко
,
ухватив
се
обема
рукама
за
косу
накострешену
од
страха
.
Никога
није
било
у
кући
који
би
видео
овај
страшан
призор
.
Отац
стајаше
у
оном
положају
као
окамењен
;
кћи
се
гласно
насмеја
и
рече
:
„
Што
пљујем
на
оно
што
не
постоји
!
Бога
нема
!
“
,
и
пустивши
неколико
лудачких
гласова
,
уђе
у
своју
собу
.
Отац
за
њом
не
смеде
!
Не
леже
сву
ноћ
.
Ујутру
посла
по
Ариф-хануму
.
Све
јој
исприча
.
—
Није
,
зете
,
луда
,
не
бој
се
!
.
.
Кћи
ти
је
побуњена
.
—
Камо
срећа
!
Али
...
жена
побуњеник
,
то
је
нешто
ново
.
Буне
се
људи
против
стања
у
земљи
,
против
неправде
,
али
,
жене
!
...
Кад
имају
шта
јести
,
пити
;
кад
имају
у
шта
обући
се
;
кад
се
за
све
други
брине
...
На
мојој
софри
вечера
не
разликује
се
од
ифтара
.
Кад
каква
господска
свадба
буде
,
по
месец
дана
и
више
говори
се
о
оделу
и
накиту
моје
жене
и
кћери
.
А
она
да
виче
!
И
то
онаква
кћи
што
није
оца
слободно
ни
у
очи
погледала
!
...
Нећу
да
је
убијем
,
ни
да
је
бијем
,
већ
да
се
молим
Богу
за
њено
здравље
,
памет
.
Она
је
полудела
кад
пљује
...
ломи
...
виче
да
нема
...
Све
није
смео
изрећи
,
и
није
смео
да
је
види
.
—
Јеси
ли
икада
помислио
,
зете
,
да
ти
кћи
има
и
душу
,
не
само
трбух
за
јело
и
снагу
за
одело
?
рече
Ариф
смелије
него
икад
.
—
Шта
ћу
сад
?
викну
он
очајно
,
не
одговорив
свастици
на
њено
питање
.
—
Шта
ћеш
?
Удај
је
за
Джемал-беја
.
—
Никад
!
—
Допусти
,
зете
,
да
је
ја
водим
својој
кући
,
да
је
умирим
.
—
Како
да
је
пустим
болесну
...
луду
?
У
томе
,
њему
јавише
да
му
је
умрла
сестра
од
тетке
.
Он
се
промени
у
лицу
,
и
пошто
замоли
Арифу
да
не
оставља
Фатму
саму
,
оде
мртвацу
.
Али
Арифа
не
послуша
зета
.
После
његова
одласка
мало
поседе
код
Фатме
,
па
оде
.
Пред
вече
дође
,
али
не
сама
,
већ
с
једном
турском
женом
обученом
у
стар
,
искрпљен
чаршаф
.
То
је
била
прерушена
Нурије
.
Она
се
ни
у
соби
не
разви
.
Обе
су
говориле
с
Фатмом
француски
,
и
врло
тихо
,
а
једна
радознала
слушкиња
непрестано
је
улазила
и
излазила
.
После
су
ове
две
отишле
,
а
дошли
су
сви
Фатмини
...
Мајка
и
нене
ништа
нису
знале
,
јер
им
беј
није
хтео
казати
док
се
не
одморе
.
Фатма
је
много
плакала
и
била
је
изнурена
.
Оне
помислише
даје
таква
због
тетке
,
те
је
нежно
тешаху
,
и
послаше
је
да
легне
.
Она
оде
,
али
не
леже
,
и
не
свуче
се
...
Око
поноћи
,
кад
осети
да
цела
кућа
спава
,
она
се
обуче
у
Ђулренгијин
чаршаф
и
тихо
изиђе
из
своје
собе
.
Прошавши
кроз
предсобље
,
без
шума
,
она
се
заустави
код
изласка
и
покри
лице
рукама
,
па
се
врати
и
оде
до
ненине
собе
,
и
као
да
хтеде
да
уђе
у
собу
,
али
се
трже
и
саже
се
,
метну
чело
на
праг
,
после
се
подиже
,
прислони
лице
на
врата
,
и
заплака
...
Уз
врата
је
плакала
као
уз
какав
надгробни
споменик
,
па
их
је
целивала
,
и
отишла
уз
врата
собе
где
јој
спавају
родитељи
,
али
се
брзо
измакла
и
изишла
из
куће
и
из
дворишта
,
као
сенка
...
Пред
капијом
је
чекају
двоје
,
једна
жена
у
чаршафу
и
један
човек
у
јапунџету
,
с
капуљачом
на
глави
...
И
ако
је
месечина
као
дан
,
они
пођоше
с
фењером
,
да
их
не
би
зауставио
стражар
држећи
их
за
лопове
,
и
вођени
својим
дугачким
сенкама
,
одоше
уз
брдо
...
Пролазили
су
многе
криве
,
уске
сокаке
,
сасвим
пусте
;
из
белих
кућа
с
кафезима
,
опкољеним
високим
зидовима
,
чула
се
свирка
и
песма
:
хануме
још
нису
спавале
.
Стражари
су
их
загледали
,
због
капуљаче
на
глави
,
али
их
нису
заустављали
,
јер
су
имали
фењер
;
а
они
су
ишли
ћутом
,
као
духови
или
сени
умрлих
,
док
се
пред
њима
не
забеле
гробље
...
Као
да
ће
се
подићи
плоче
и
они
ишчезнути
под
тим
плочама
...
Али
они
су
ишли
,
ударивши
кроз
то
гробље
,
саплетали
су
се
у
коров
,
спотицали
се
о
оборене
споменике
покривене
високим
папратом
,
не
сећајући
се
да
су
ту
мртви
.
И
најпосле
скренуше
ка
једном
кућерку
што
се
бељаше
према
месечини
као
да
је
направљен
од
снега
,
и
уђоше
,
не
лупајући
халком
на
капији
.
.
На
једној
терасици
окренутој
мору
а
опкољеној
наровима
пуним
зрелога
црвеног
рода
,
затекоше
Джемала
и
његову
мајку
,
његова
два
друга
из
Париза
,
Турчина
,
и
њену
тетку
и
течу
,
и
једног
младог
имама
.
Оно
двоје
што
су
дошли
с
Фатмом
одмах
се
развише
...
То
је
био
један
Джемал-бејов
друг
и
Нурије
...
У
тишини
каква
је
обично
ноћу
у
овом
турском
крају
,
на
самом
врху
Старога
Солуна
,
изврши
се
венчање
.
Он
је
био
весео
,
а
она
тужна
;
у
црвене
нарове
над
својом
главом
гледаше
и
стресаше
се
као
од
крви
из
својих
шупљих
груди
...
Груди
јој
се
учинише
шупље
,
и
кад
се
из
даљине
зачу
зврјање
кола
...
У
та
кола
,
затворена
,
уђоше
један
обријан
Енглез
у
кратким
панталонама
,
са
шеширом
који
му
крије
очи
и
врат
,
и
једна
вита
Енглескиња
у
костиму
,
с
плетеном
белом
капом
и
плавичастим
дугачким
густим
велом
који
јој
крије
све
лице
...
А
кад
се
та
кола
кренуше
,
из
дворишта
овога
кућерка
наврх
Старога
Солуна
,
иза
капије
,
чу
се
један
оштар
крик
какав
пуштају
турске
жене
за
мртвачким
сандуком
најмилијега
,
па
се
све
утиша
...
Необични
путници
спустише
се
код
Ћемер-Капије
у
чаршију
која
спаваше
дубоким
сном
,
и
одвезоше
се
близу
мора
,
у
Хотел
д'Англетер
.
Ту
осташе
до
три
часа
по
подне
,
па
се
,
овако
обучени
,
укрцаше
у
један
велики
морски
брод
за
Марсељ
...
Истога
дана
,
у
исто
доба
,
Нурије
и
Алије
укрцале
су
се
у
један
брод
за
Цариград
.
Друга
је
година
како
Ибрахим-Хасан-беј
не
зна
где
му
је
кћи
.
Једни
говоре
да
је
у
Цариграду
,
а
други
...
Ах
,
шта
је
од
других
чуо
!
Чуо
је
да
му
је
кћи
у
Европи
.
Зар
у
том
нечистом
делу
света
нешто
од
њега
,
то
јест
цео
он
!
...
Што
год
би
у
кући
европско
,
он
растури
,
испродава
,
испоклања
,
спали
.
Колика
је
била
ватра
док
су
гореле
Фатмине
књиге
,
свешчице
,
писма
од
Госпођице
,
нарочито
романи
.
Хтео
је
да
подметне
који
роман
под
Нурије-ханумину
кућу
,
више
од
годину
дана
пусту
,
па
га
задржала
мајка
.
Стара
је
чула
од
Арифе
где
јој
је
унука
,
и
крила
је
од
свакога
,
чак
и
од
снаха
,
и
од
синова
,
своје
деце
.
Она
ока
не
суши
за
њом
,
коју
је
чувала
као
дадиља
и
васпитавала
као
мајка
.
Како
ју
је
васпитала
,
тешко
њој
!
Па
извињава
себе
:
није
била
сама
.
„
Ја
стара
Азијатка
према
младој
Европљанки
била
сам
што
нем
човек
према
грому
.
“
Код
две
унуке
остаде
без
унуке
...
Јесен
је
,
позна
,
оголела
као
просјакиња
;
црну
влажну
земљу
покрива
жуто
,
мртво
лишће
;
по
крововима
,
с
којих
се
цеди
вода
,
и
по
сасвим
голом
дрвећу
скупљају
се
чавке
;
по
који
кров
зацрни
се
као
да
је
покривен
црном
чохом
...
Пре
три
дана
,
дувао
је
хладан
влажан
јесењи
ветар
,
и
час
се
чинио
као
нечије
церекање
,
а
час
као
јецање
и
запевка
;
црна
,
једнолика
,
дугачка
јесења
киша
лила
је
из
ниског
оловног
неба
.
На
Јалијама
,
тога
дана
,
крај
мора
,
с
музиком
таласа
о
животу
и
вечности
,
гасио
се
један
живот
—
умирала
је
Мерсије
...
Јутрос
Ибрахим-Хасан-беју
дође
из
Европе
,
из
Париза
,
писмо
и
аманет
!
На
писму
адреса
прво
француски
,
после
турски
:
„
Ибрахим-Хасан-беју
,
близу
Алаџа-Имарета
“
...
И
он
познаде
рукопис
.
Аманет
:
женско
дете
од
три
месеца
!
И
писмо
и
аманет
донесе
му
једна
странкиња
,
говорећи
му
језиком
који
он
није
разумевао
,
а
који
је
његову
уху
добро
познат
.
.
Руке
су
му
се
тресле
кад
је
отварао
писмо
...
Отац
,
опрости
ми
.
Међу
ђаурима
сам
више
од
годину
дана
,
али
се
нисам
пођаурила
:
покривам
главу
,
молим
се
Богу
по
нашем
закону
.
Волим
мужа
и
чезнем
за
родитељима
.
за
онима
који
су
ми
живот
дали
и
за
оном
која
је
тај
живот
неговала
.
И
плачем
.
Међу
нама
се
нађе
дете
.
То
је
крв
Джемалова
и
моја
,
али
то
је
и
твоја
крв
.
Ја
ти
кћер
шаљем
уместо
мене
.
Ти
јој
име
дај
.
Ти
је
васпитавај
;
али
,
не
као
мене
.
Криј
од
ње
дању
сунце
,
ноћу
свећу
,
и
она
ће
се
осећати
срећна
.
То
што
ви
толики
богати
муслимани
чините
(
једва
неки
из
љубави
према
просвећености
,
сви
из
сујете
)
,
прерано
је
.
Прерано
је
за
нашу
мрачну
земљу
,
за
наше
потпуно
непросвећено
друштво
.
Отац
,
ви
зидате
кућу
с
крова
.
Ви
приносите
браду
к
пламену
.
У
мутну
реку
ви
изручите
крчаг
воде
с
бистрога
извора
,
и
река
је
,
наравно
,
опет
мутна
.
За
просвећење
својих
кћери
ви
дајете
златне
лире
,
а
за
просвећење
туђих
кћери
ви
не
дате
ни
бакарне
аспре
.
Кажњавате
се
за
себичност
...
Чувај
ми
кћер
,
отац
,
и
опрости
ми
!
И
мајка
нек
ми
опрости
,
и
нене
,
добра
моја
нене
!
.
.
Не
могу
више
,
слова
ми
се
замрљавају
сузама
...
И
ово
црвено
,
то
су
сузе
,
није
крв
...
Збогом
,
отац
,
опростите
ми
сви
!
Кад
хтедох
затворити
писмо
,
ветар
духну
и
унесе
у
моју
собу
један
жут
багремов
лист
.
Тај
лист
ме
подсети
на
мене
.
Он
прочита
писмо
и
—
прими
дете
;
али
нареди
да
се
то
„
ђаурско
копиле
“
однесе
у
приземље
,
међу
слушкиње
,
да
га
он
не
види
,
да
му
не
чује
плач
.
—
Да
му
дамо
име
,
сине
,
вели
му
мајка
грцајући
у
сузама
.
—
Зар
муслиманско
име
ђаурском
копилету
?
—
То
је
крв
твоје
крви
.
—
Копиле
!
—
Није
копиле
,
сине
:
Джемал
и
Фатма
венчани
су
.
—
Ја
то
венчање
не
признајем
.
—
Али
га
признаје
Бог
.
—
О
,
мајчице
,
да
ниси
и
ти
жена
,
ја
бих
рекао
:
„
Сад
видим
да
и
жене
нешто
знају
“
.
Лепо
ми
ти
рече
.
Заиста
,
да
је
знала
само
за
Коран
,
да
је
свирала
само
у
деф
,
зар
би
се
бунила
,
зар
би
пљувала
на
Левха
,
зар
би
ломила
кафезе
,
зар
би
бежала
у
свет
?
...
...
...
...
...
Дете
је
било
у
приземљу
,
међу
слушкињама
,
и
неговала
га
је
баба
.
А
кад
му
се
загледа
у
паметне
очице
,
прабаба
се
нада
да
ће
из
њих
прочитати
,
како
је
њеној
унуци
.
Али
те
очи
су
све
виделе
а
ништа
не
знају
.
Узму
да
је
миришу
и
да
јој
говоре
:
„
Девојко
наша
,
ти
нам
већ
и
гучеш
,
а
још
имена
немаш
!
“
Оне
плачу
,
а
беј
се
јуначи
,
прави
се
да
не
мари
;
а
овамо
:
чим
неко
лупне
халком
на
капији
,
он
сав
претрне
.
Један
дан
дође
му
телеграм
,
а
кад
га
је
отварао
,
руке
су
му
се
тресле
као
кад
је
отварао
писмо
.
Ибрахим-Хасан-беју
,
близу
Алаџа-Имарета
Солун
.
Данас
у
зору
умре
Фатма
.
Мурад-Джемал
.
—
Ха
!
ха
!
ха
!
грохотом
се
он
насмеја
,
као
да
смехом
хоће
да
дозове
мајку
и
жену
.
Оне
дотрчаше
.
—
Шта
ти
је
?
!
узвикнуше
оне
престрављено
погледавши
га
у
лице
које
беше
страшно
.
—
Депеша
...
ено
...
Умрла
Фатма
.
Баба
зајаука
,
мајка
се
онесвести
,
она
тврда
срца
мајка
.
Он
седе
на
миндерлук
,
као
да
га
ноге
не
држе
,
и
хукну
двапут
,
па
устаде
и
посрћући
сиђе
низ
степенице
,
оде
у
приземље
.
—
Емир-Фатма
!
узвикну
он
нагнув
се
над
унуку
,
која
на
једном
шиљтету
лежаше
расповијена
,
а
она
загука
као
да
се
радује
имену
добивену
од
деде
.
Он
је
узе
,
притиште
је
на
груди
,
и
прислонив
своје
земљосано
,
скоро
небријано
лице
на
њен
бео
,
нежан
обрашчић
—
заплака
,
први
пут
како
је
постао
човек
.
XX
Ариф
је
данас
имала
напад
.
Насред
собе
застрвене
црвеним
ћилимом
прострта
је
постеља
,
и
она
лежи
у
белу
геџелуку
,
готово
сасвим
седа
;
уши
је
запушила
памуком
а
очи
покрила
једном
црном
махрамом
:
живци
су
јој
толико
слаби
,
па
да
ништа
не
чује
,
и
да
заклони
светлост
.
Крај
ње
седи
њен
лекар
,
болничар
и
мајка
—
њен
муж
,
заустављајући
час-по
дисање
да
је
не
узнемири
.
Она
чак
не
може
ни
мислити
,
ни
на
шта
,
а
камо
ли
на
оно
што
јој
је
исцрпло
сву
моралну
снагу
и
изазвало
овакву
живчану
кризу
.
За
две
недеље
три
гроба
!
О
,
те
три
миле
душе
!
Оне
су
јој
оживљавале
мртви
живот
харемски
.
Оне
су
подстицале
на
рад
њено
велико
срце
.
Док
су
оне
биле
живе
,
њој
се
њено
сопствено
срце
чинило
огромно
.
На
очи
су
јој
навирале
сузе
,
а
она
је
падала
ничице
и
изговарала
:
„
Зар
може
неко
да
узме
из
мене
ово
чим
сам
пуна
?
...
-
Ја
волим
!
Ја
волим
!
Ја
волим
—
њих
две
,
моје
подмлађено
Ја
,
њу
,
мојих
духовних
очију
вид
,
и
цео
свет
...
“
А
данас
у
нападу
узвикнула
је
страшно
:
„
Трећи
гроб
!
Умире
нешто
у
мени
!
“
,
и
осетила
је
готово
физички
бол
срца
.
После
напада
,
она
није
могла
мислити
:
код
свести
,
лежала
је
без
свести
.
...
...
...
...
...
.
.
Од
кризе
прођоше
два
дана
,
и
она
сад
може
да
мисли
.
„
Ориенталке
не
резонују
,
само
осећају
,
“
рече
јој
једном
једна
странкиња
,
и
она
сад
види
како
је
то
горка
истина
.
Час-по
,
кад
осети
неку
мисао
,
она
запушава
уши
,
као
да
ће
она
доћи
споља
,
ући
кроз
уши
у
њену
свест
.
Али
не
,
више
ништа
нема
споља
:
све
је
у
њој
.
Ноћу
,
кад
се
тргне
из
сна
,
већ
се
нешто
пре
ње
тргло
,
пробудило
,
и
она
тада
чује
у
левом
уху
некаку
страшну
свирку
.
„
То
није
крв
.
То
је
нешто
што
ме
подсећа
на
моја
три
гроба
.
“
И
сву
је
облије
зној
,
а
она
скаче
из
постеље
,
да
бежи
.
Она
ју
је
научила
колико
треба
да
воли
своју
земљу
,
да
у
њено
мртво
тело
уноси
животни
сок
.
И
њу
,
њеног
бога
,
Сафет
је
скинула
са
златног
подножја
,
и
вукла
га
по
прашини
,
немајући
срца
за
њен
бол
,
јер
није
имала
свести
за
свој
грех
...
Зашто
је
поред
оног
узвишеног
осећања
,
љубави
,
оно
ниско
осећање
,
љубомора
?
Она
зна
да
је
и
нежна
и
сурова
...
Сву
кривицу
метне
на
своја
плећа
,
па
се
погне
под
теретом
:
уместо
да
шкрипи
зубима
и
да
ћути
као
муслиманка
,
она
кука
.
„
Где
ти
је
воља
?
...
“
„
Каква
воља
у
онога
који
воли
?
“
...
...
...
...
Четврти
дан
,
а
она
још
лежи
.
Данас
може
мислити
на
све
:
па
први
њен
долазак
,
на
све
њине
састанке
и
разговоре
,
на
испраћање
,
на
изласке
,
на
шетње
,
на
радост
кад
долази
,
на
тугу
кад
одлази
,
на
гугут
оне
две
гугутке
,
и
на
све
друго
што
је
било
за
ове
две
и
по
године
:
на
бегство
Фатмино
,
на
смрт
Мерсијину
.
И
могла
је
чак
отићи
у
собу
где
су
јој
књиге
!
Али
у
књигама
,
својим
и
своје
пријатељице
,
у
свакој
ситници
на
столу
,
у
свачему
по
соби
,
нађе
њу
,
и
зајаука
,
па
,
посрћући
,
побеже
одатле
као
с
гробља
,
где
јој
се
учинило
да
се
дижу
плоче
и
појављују
мртви
које
је
волела
а
сад
их
се
боји
,
побеже
у
собу
с
постељом
,
и
паде
ничице
па
зајеца
.
„
Како
си
смела
!
Како
си
смела
ноктима
дирати
рану
у
којој
стоји
крв
још
несасирена
?
“
говори
јој
неко
на
ухо
,
увлачећи
се
у
њену
свест
,
а
она
га
гони
руком
из
свести
...
Па
оде
мислити
на
Мерсију
,
учини
јој
се
да
јој
чује
мили
,
слаби
глас
:
„
Слатка
тејзе
,
ја
ћу
умрети
као
Грацијела
;
само
кад
бих
одсекла
косу
...
Али
,
у
нас
то
не
значи
што
у
њих
...
Слатка
тејзе
,
чувај
ми
ово
;
али
,
за
Божју
љубав
,
не
казуј
Емири
!
...
Поздрави
је
.
Она
ће
умрети
срећна
,
благо
њој
!
“
...
Скинула
је
страшно
мршавим
и
необично
белим
рукама
с
врата
хамајлију
,
одвојену
од
других
,
пружила
је
њој
.
А
она
,
пошто
је
дошла
кући
,
рашила
је
хамајлију
и
у
њој
нашла
слику
—
Джемала
!
Како
се
изненадила
!
Јадна
девојка
!
Заљубила
се
у
зета
,
зато
што
није
могла
бити
с
туђим
људима
.
.
„
Жене
нам
се
заљубљују
у
девере
и
пасторке
,
девојке
у
зетове
.
Наше
проклето
друштвено
уређење
!
“
говорила
је
она
побуњена
,
и
оставила
хамајлију
поред
најсветијих
реликвија
—
француских
писама
,
из
којих
јој
и
сад
бије
(
као
кад
их
је
добијала
и
први
пут
читала
)
мирис
слободе
и
просвећености
.
И
загледа
се
духовним
очима
у
једну
тужну
слику
.
Мерсије
,
мирна
,
сва
у
бело
као
крин
,
лежи
наузнак
под
црвеним
атласким
јорганом
,
гледајући
у
њу
ћутећи
;
и
окрете
се
зиду
,
утиша
се
...
Ариф
би
мислила
да
спава
да
јој
није
охладнела
ручица
у
њеној
руци
.
Мирно
,
нечујно
живела
је
на
овом
свету
,
па
тако
је
с
њега
и
отишла
.
Како
је
није
било
страх
од
ње
мртве
,
кад
она
не
сме
код
мртваца
?
Али
она
се
њој
није
чинила
мртва
,
него
као
да
спава
с
отвореним
очима
...
На
белој
постељи
,
сва
у
бело
,
расплетена
,
ваљда
да
јој
бар
на
оном
свету
није
ништа
сплетено
,
лежи
насмејана
,
с
отвореним
очима
,
те
жене
тумаче
да
јој
је
жао
младости
и
живота
,
а
јесењи
ветар
звижди
,
уноси
,
с
маха
на
мах
,
кроз
један
отворен
прозор
по
који
мртав
лист
,
жут
као
њено
лице
,
као
да
би
хтео
тешити
њену
мајку
,
опомињући
је
овим
да
све
што
живи
умире
;
а
жене
улазе
без
терлука
,
ћутећи
,
као
да
је
не
пробуде
...
И
Ариф
данас
виде
,
духовним
очима
,
стару
ханум-нену
,
сву
у
зелено
,
с
белим
башјортиом
на
глави
;
клечи
поред
мртве
унуке
и
изговара
:
„
Слатке
моје
гугутке
!
“
—
У
овој
једној
она
је
гледала
,
замишљала
обе
,
и
зато
је
рекла
„
слатке
моје
гугутке
"
...
И
виде
:
мртву
је
купају
...
тело
јој
као
од
белог
мрамора
,
а
дугачка
,
тешка
њена
коса
сија
се
као
злато
и
пада
у
бичевима
по
мокром
столу
и
мимо
њега
на
земљу
...
;
и
завијају
је
у
неколико
аршина
бела
платна
,
мећу
је
у
ковчег
и
долази
јој
род
да
се
с
њом
опрости
...
Ибрахим-Хасан-беј
и
сад
нема
суза
,
али
није
дигао
главу
као
кад
се
праштао
с
ћерком
на
њеној
свадби
,
већ
је
погнуо
,
и
погурио
се
...
И
виде
:
ковчег
јој
покривен
везеним
,
од
ружичасте
свиле
дувком
,
као
да
је
невеста
,
а
код
главе
му
озго
јашмак
,
да
се
зна
да
је
у
њему
кадуна
...
И
чу
крик
,
тужан
,
оштар
,
и
сад
јој
је
пробо
срце
:
код
капије
је
мајка
викнула
:
„
Мерсије
,
бир
ђозим
!
“
И
виде
:
велико
гробље
под
кипарисима
,
око
текије
,
где
се
сваког
четвртка
чује
молитва
дервиша
вртача
,
и
међу
старим
гробовима
један
нов
,
непобусан
гроб
...
Виде
:
у
њеној
кући
је
молитва
за
душу
Емире
и
Мерсије
;
у
соби
где
су
јој
европске
књиге
,
пуно
је
турских
жена
,
по
миндерлуцима
,
по
шиљтетима
,
с
рукама
као
да
просе
милостињу
,
с
главама
мало
накриво
,
седе
,
нихају
се
,
изговарају
с
хоџом
,
једном
старом
Туркињом
,
тихо
,
монотоно
и
фанатично
:
„
Алла
’
,
Алла
’
,
ил
Алла
’
!
...
Алла
’
,
Алла
’
,
ил
Алла
!
...
Алла
’
,
Алла
’
,
ил
Алла
’
!
...
“
...
...
...
...
...
.
.
„
Мерсије
је
понегована
,
лепо
ожаљена
;
њој
се
зна
гроб
.
А
Емир
,
слатка
моја
Емир
!
...
У
туђини
...
Колико
ли
је
боловала
?
...
Ко
ју
је
обилазно
?
...
Каква
ли
је
изгледала
мртва
?
...
Ко
се
опростно
с
њом
?
.
.
Је
ли
оглашена
по
нашем
закону
?
...
У
чијем
је
гробљу
сахрањена
?
...
“
И
овим
тужним
мислима
и
представама
Ариф
понова
исцрпе
сву
моралну
снагу
,
и
клонувши
на
узглавље
,
склопи
очи
...
...
...
...
...
...
.
.
Сутрадан
створи
песму
у
прози
,
певајући
је
,
као
све
кад
их
ствара
:
Катастрофа
коју
је
претрпело
моје
срце
,
сломила
је
моје
Ја
.
Тога
куражног
и
енергичног
Ја
више
нема
.
Ја
сам
сад
као
ут
с
покиданим
жицама
,
или
као
деф
с
поломљеним
зиловима
:
кад
би
се
ударало
у
њ
,
одјекивало
би
тупо
као
да
се
удара
у
плот
или
у
поклопац
дрвеног
мртвачког
сандука
.
Белу
заставу
,
символ
непроливања
крви
и
свитања
дана
,
око
које
су
се
скупљале
нове
,
коју
сам
дизала
високо
,
идући
за
Емине-Семијом
и
'
Ђулистан-Хисметом
као
верни
за
Пророком
,
испустила
сам
,
и
ја
немам
снаге
да
је
подигнем
,
јер
немам
срца
за
њу
.
Ја
нисам
више
апостолица
и
мисионарка
;
ја
нисам
више
добра
кћи
Турске
.
Ја
сам
сад
само
жена
чије
је
срце
претрпело
катастрофу
.
Мога
куражног
и
енергичног
Ја
више
нема
.
...
...
...
...
...
.
.
Децембарско
је
јутро
.
Ариф
се
пробуди
раније
но
обично
,
и
окренувши
се
к
прозорима
,
она
чисто
весело
узвикну
:
„
Oh
,
quel
point
de
vue
pittoresque
!
“
,
јер
кровови
се
беле
;
над
њима
,
онамо
по
један
црни
кипарис
,
овамо
по
један
оловни
врх
минара
;
а
ниже
,
далеко
,
море
се
тако
плави
као
да
је
доле
свучено
небо
.
Први
снег
.
И
она
се
овом
живописном
,
веселом
сликом
развесели
.
Али
,
нехотице
скрену
очи
у
таваницу
,
и
она
јој
се
учини
ниска
као
да
хоће
да
јој
падне
на
главу
,
те
осети
ону
своју
познату
тегобу
,
затвори
очи
...
Око
собних
врата
неко
зашушка
;
она
се
трже
;
врата
се
већ
одшкринуше
и
помоли
се
глава
Ђулзаде
,
црнкиње
,
црне
као
гар
,
с
белим
башјортиом
,
која
показа
оба
реда
зуба
белих
као
снег
,
насмејавши
се
на
Ариф-хануму
.
То
је
Мерсијина
робиња
,
коју
Ариф
,
да
јој
није
жао
што
је
црна
,
зове
„
Јасмин-ханум
“
...
Уместо
да
пољуби
хануми
скут
,
црнкиња
пољуби
њен
јорган
,
и
предаде
јој
два
писма
:
једно
од
Мерсијине
мајке
,
друго
из
Француске
—
дошло
јој
преко
Епаминонде
...
Робиња
оде
,
а
Ариф
осети
од
кога
су
јој
та
писма
,
па
не
мога
одмах
да
их
отвори
,
но
их
спусти
на
узглавље
и
метну
своје
лице
на
њих
;
из
очију
јој
потекоше
топле
сузе
и
сливаху
се
на
хартију
,
замрљаше
адресу
,
а
она
то
не
виде
...
После
је
,
лежећи
,
отворила
Мерсијино
писмо
,
на
зеленој
хартији
,
писано
француски
...
Мој
дневник
.
Солун
,
10
шабана
1323
.
Ја
сам
данас
начисто
да
волим
...
Ох
,
кога
волим
!
.
.
То
сам
видела
кад
је
пољубио
своју
жену
...
Жену
!
Можемо
ли
нас
две
бити
ортаци
?
...
Зар
би
она
пристала
да
дели
своју
љубав
са
мном
,
уопште
да
је
дели
?
...
Не
!
Боље
да
је
једна
од
нас
несрећна
,
него
обе
;
јер
ја
бих
и
онда
била
несрећна
...
данас
сам
била
љубоморна
кад
је
пољубио
другу
,
а
кад
би
ми
био
муж
...
Не
!
Не
!
Не
!
Нек
иду
у
море
те
грешне
мисли
...
„
Туђе
људе
не
виђамо
,
па
се
заљубљујемо
у
оне
који
су
нам
своји
.
“
Ах
,
Ариф-тејзе
,
баш
си
ариф
.
27
рамазана
1323
.
Кад
и
непријатељ
непријатељу
иде
,
ја
да
не
идем
својој
сестри
и
другарици
!
Ах
,
како
ћу
,
кад
ми
је
тамо
...
Познала
би
.
28
рамазана
.
Једанпут
,
сећам
се
,
моју
мајку
бољаше
зуб
,
а
Ариф-тејзе
је
окупи
да
јој
опише
тај
бол
,
који
она
,
за
срећу
,
не
познаје
.
Моја
мајка
једва
отвори
уста
и
рече
:
„
Не
могу
...
хоћу
да
се
повредим
...
Сутра
.
“
Сутрадан
је
извадила
зуб
,
али
Ариф-тејзе
није
дошла
.
Прође
много
времена
,
кад
се
Ариф-тејзе
сети
да
моли
мајку
да
јој
опише
тај
бол
;
а
мајка
се
насмеја
и
рече
:
„
Сад
не
бих
умела
...
Бог
те
пита
кад
је
то
било
.
.
Ја
сам
и
заборавила
како
боли
.
“
Па
и
ја
као
моја
мајка
:
за
време
бола
срца
не
могу
писати
.
Још
добро
нисам
ни
узела
перо
,
а
већ
срце
повредим
.
.
Мајка
је
зуб
извадила
,
а
шта
ћу
ја
са
срцем
!
1
рамазана
1324
Опет
Рамазан
!
Шта
сам
све
препатила
за
ово
годину
дана
!
А
јадна
Емир
у
туђини
.
Кад
би
знала
на
кога
мислим
...
Кад
би
звала
за
ким
умирем
!
.
.
Боже
,
за
моје
незаслужене
патње
чиме
си
ме
наградио
!
.
.
Кашаљ
,
покаткад
крв
у
махрами
,
сталне
грознице
,
туга
,
бол
—
смрт
.
5
рамазана
.
О
,
ја
,
нова
!
И
мој
ће
крај
бити
онакав
као
оне
једне
нове
из
Цариграда
,
од
оних
што
су
сачињавале
симпатичан
трио
.
Али
још
једна
је
од
њих
на
умору
...
У
овом
Дневнику
више
ништа
није
било
.
Арифа
се
била
унела
у
хартију
,
заборављајући
ко
је
писао
,
и
да
се
ту
њено
име
помиње
...
Отвори
друго
писмо
;
из
њега
испаде
једна
карта
.
Драга
ханум
,
Шаљем
вам
аманет
од
ваше
и
своје
Емир-Фатме
...
Ни
смрт
моје
мајке
није
ме
више
потресла
од
смрти
моје
мале
,
добре
васпитанице
и
пријатељице
...
Писаћу
вам
некад
много
,
све
о
њој
,
а
сад
...
више
не
могу
,
не
даду
ми
сузе
...
Ана
Жабуле
.
Ово
писмо
је
дугачко
,
роман
...
Ариф
га
узе
читати
као
што
би
читала
какав
роман
,
али
с
много
љубави
и
побожности
,
као
што
би
читала
стихове
из
Корана
.
Писано
је
турски
.
Песма
.
Париз
,
октобра
1906
.
Све
што
ми
је
мило
и
немило
бележићу
од
данас
,
те
да
некад
видим
како
ми
је
било
кад
сам
оставила
своју
земљу
и
дошла
у
туђу
.
Ах
,
Париз
је
мени
свој
!
То
је
отаџбина
онога
кога
волим
.
Октобра
.
Јутрос
смо
устали
рано
,
како
нам
није
обичај
,
и
он
ме
је
натерао
да
станем
на
прозор
.
Стала
сам
,
пошто
сам
покрила
главу
(
ја
гологлава
не
бих
могла
)
.
О
,
кад
сам
видела
с
нашега
прозора
огроман
Париз
!
О
,
кад
сам
погледала
у
шуму
од
кровова
и
торњева
!
Била
сам
се
сва
најежила
,
и
осећала
сам
хладноћу
као
пред
грозницу
,
и
била
сам
толико
слаба
:
да
нисам
склопила
очи
,
ја
бих
пала
у
несвест
.
Па
ипак
,
зашто
ми
је
овако
?
Плакала
бих
,
никад
се
ућутала
не
бих
.
Мени
се
чини
да
су
ми
живци
ослабели
како
сам
имала
оно
с
оцем
...
Како
сам
могла
пред
оцем
!
.
.
Невероватно
,
па
ипак
,
било
је
...
Али
,
моја
срећа
:
он
је
држао
да
сам
полудела
.
А
може
бити
да
сам
баш
заиста
била
луда
.
Истога
Дана
у
вече
.
Боже
,
како
сам
срећна
!
Срећна
сам
само
зато
што
је
он
мој
.
Ја
мислим
да
никад
нико
никога
волео
није
као
ја
њега
.
Ја
мислим
да
,
кад
бисмо
се
понова
растали
,
ја
бих
умрла
.
Овде
,
дах
његов
мени
је
ваздух
.
Уочи
Рамазана
.
Сутра
је
Рамазан
!
Како
моји
спремају
без
мене
за
овај
велики
празник
?
...
Умало
не
заборавих
да
је
сутра
Рамазан
.
.
Велики
празник
,
а
ја
у
туђини
...
.
1
рамазана
.
И
ја
ћу
сад
сести
и
јести
,
и
обући
се
:
како
знам
за
се
,
први
пут
не
постим
...
Чак
не
бих
ни
знала
да
је
Рамазан
да
ме
не
подсетише
писмом
моја
сута
и
ханум-ефенди
.
Њина
писма
су
нежна
увек
;
али
јучерашње
...
Ја
сам
у
њему
осетила
њине
сузе
онде
где
мене
моле
да
не
проливам
своје
...
што
у
туђини
дочекујем
Рамазан
...
1
рамазана
,
у
подне
.
Уместо
да
га
данас
испратих
у
џамију
,
ја
га
испратих
у
школу
!
Осетих
кад
се
нешто
од
мене
откиде
.
1
рамазана
,
пред
вече
.
Благо
мени
,
ето
га
!
Ја
му
чујем
кораке
,
па
ми
се
чини
као
да
иде
Пророк
.
Ја
га
осећам
.
Мало
после
.
Сад
је
доба
вечерњег
језана
;
моји
родитељи
и
нене
узимају
земзем
и
мисле
:
„
Наша
Фатма
не
пости
!
”
О
,
да
,
мили
моји
,
не
постим
,
и
мени
је
страшно
.
Па
ипак
,
кад
бих
чула
мујезина
с
минара
и
топ
с
града
,
било
би
ми
теже
.
Овако
.
ја
ништа
не
чујем
,
ништа
не
видим
,
ни
лупу
звекира
на
капијама
,
ни
жене
у
чаршафима
с
фењерима
преко
дворишта
...
ни
жагор
,
ни
кикот
...
Рамазан
је
сад
само
у
мени
.
Ја
пред
њим
не
смем
ни
да
га
поменем
...
Ваљда
не
да
да
се
не
растужим
...
1
рамазана
,
око
поноћи
.
Он
спава
,
ја
не
могу
:
срећа
ми
отерала
сан
.
Благо
оном
који
воли
!
...
Кад
се
спустим
,
срећна
,
поред
њега
,
пољубићу
га
у
два
плава
дубока
језера
покривена
тмином
...
али
полако
,
да
га
не
пробудим
.
Ја
сам
срећна
кад
он
једе
,
ја
сам
срећна
кад
он
спава
,
ја
сам
увек
срећна
...
И
он
воли
као
што
је
волео
првога
дана
,
као
што
ће
волети
до
последњега
часа
.
.
Кад
би
ме
неко
питао
где
ми
је
отаџбина
,
ја
бих
одговорила
:
тамо
где
је
он
.
10
рамазана
.
И
данас
ми
је
била
Госпођица
.
Дошла
ми
је
по
турски
:
на
цео
дан
.
И
говориле
смо
о
Рамазану
у
мојој
земљи
.
Она
се
сећа
час
овога
обичаја
,
час
оне
хануме
,
па
јој
је
пријатно
.
И
сећа
се
шта
смо
све
спремали
за
ифтар
.
После
смо
почеле
о
љубави
,
али
мени
срећа
затвара
уста
.
Много
смо
помињале
Мерсију
и
Ариф-тејзу
.
Она
,
научила
од
нас
,
па
мени
:
„
Душо
,
срце
,
јагње
,
око
моје
“
.
Ваздан
смо
говориле
турски
,
и
тако
ми
је
слатко
говорити
матерњим
језиком
у
туђини
.
Али
не
,
где
је
он
,
ту
ми
је
отаџбина
.
12
рамазана
.
Данас
сам
први
пут
изишла
.
На
глави
сам
имала
шешир
,
па
озго
ешарп
,
наше
башјорти
;
а
поврх
хаљине
сам
имала
кимоно
,
наше
јелдрме
;
и
чинило
ми
се
да
ме
цео
свет
гледа
,
што
сам
у
шеширу
,
па
ме
било
срамота
.
Ко
зна
како
сам
га
наместила
!
...
Боже
,
колико
сам
сањала
,
с
Мерсијом
,
о
дану
кад
ћу
на
главу
метнути
шешир
.
Ја
сам
мислила
да
ћу
полудети
од
радости
;
а
данас
—
ја
сам
тужна
!
...
Кад
су
ишла
кола
кроз
париске
улице
,
мене
је
страх
било
од
те
лепоте
,
па
сам
се
припијала
уз
њега
,
хватала
га
за
руку
као
дете
мајку
,
затварала
сам
очи
,
да
се
не
онесвестим
.
У
Паризу
има
два
народа
,
један
од
крви
и
меса
,
други
од
камена
и
бронзе
...
Ови
други
сви
имају
душу
,
и
ја
многе
познајем
,
па
ми
је
мило
што
имам
познанике
бар
међу
народом
од
камена
и
бронзе
.
Ишла
сам
на
гробље
,
хришћанско
,
на
велико
и
дивно
гробље
што
се
зове
Пер
Лашез
,
и
познала
сам
још
из
далека
гроб
слаткога
де
Мисеа
:
познала
сам
га
по
жалосној
врби
...
На
гроб
сам
му
метнула
велику
киту
кризантема
:
од
мене
и
од
свих
мојих
сестара
које
су
га
читале
...
Гледала
сам
у
његово
лепо
лице
од
мрамора
,
и
плакала
сам
...
Гледајући
у
људе
од
мрамора
и
бронзе
,
ја
сам
видела
да
они
не
при
падају
једноме
народу
него
свим
народима
...
Ови
Французи
чине
ми
се
као
моји
сународници
и
мили
су
ми
и
своји
...
Шта
пре
да
поменем
што
је
дивно
,
да
ли
цркве
или
палате
,
или
дворове
француских
краљева
и
паркове
?
...
На
Пласу
де
ла
Конкорд
обузело
ме
једно
чудно
осећање
,
осећала
сам
се
више
Францускиња
него
Туркиња
;
у
једном
тренутку
појави
ми
се
неодољива
жеља
да
и
ја
положим
главу
за
Француску
као
Шарлота
Кордеј
и
Мадам
Ролан
и
толике
друге
Францускиње
...
И
да
то
своје
чудно
осећање
коме
кажем
,
пожелех
Мерсију
и
Ариф-тејзу
.
Слатка
Ариф-тејзе
,
кад
би
она
ово
видела
!
Да
ли
би
могле
гледати
у
светлост
њене
очи
,
навикнуте
на
помрчину
?
Она
воли
сунце
.
А
наш
жалосни
престони
град
!
Изговарајући
се
на
реакцију
,
упиремо
очи
у
Устав
,
као
да
ће
нам
он
изменити
крв
у
жилама
,
дати
нам
темперамента
и
подобности
за
културу
,
за
живот
.
Новембар
.
Бајрам
дође
и
прође
,
тако
тихо
у
овом
хучном
граду
:
у
духу
сам
,
на
светли
празник
,
пољубила
руку
свима
милима
,
с
тејзом
и
Мерсијом
сам
се
загрлила
небројено
пута
,
и
било
ми
је
мило
и
лако
.
Новембар
.
Данас
ми
је
била
Госпођица
са
својим
рођакама
и
пријатељицама
,
и
шта
сам
видела
?
—
да
сам
била
у
заблуди
!
Ја
ни
по
чему
не
личим
на
Францускињу
.
Оне
друкчије
ходе
,
оне
друкчије
седе
,
оне
се
друкчије
смеју
,
оне
друкчије
говоре
,
оне
друкчије
изговарају
р
.
Чак
и
моја
Госпођица
,
чак
и
Мадам
Аристид
наглашују
турски
зато
што
су
дуго
у
Турској
.
Кад
сам
била
с
њима
,
мени
је
било
неугодно
:
срамота
ме
да
преко
собе
пређем
,
чак
и
да
проговорим
...
Бојим
се
да
ми
се
не
смеју
.
Ја
француски
знам
,
а
пред
њима
,
ја
замуцкујем
,
и
ја
правим
грдне
погрешке
,
и
увек
знам
кад
коју
направим
,
па
се
све
више
збуњујем
,
а
оне
...
о
,
да
,
оне
се
чине
невеште
.
Како
би
се
наше
жене
смејале
кад
би
неко
правио
овакве
погрешке
говорећи
турски
!
Десет
,
па
све
младе
и
све
Парижанке
!
Да
их
је
видела
тејзе
!
...
Ја
нисам
у
свом
елементу
.
Ја
сам
њима
туђа
,
и
оне
мени
...
Децембар
.
Шта
сам
данас
видела
.
Ми
немамо
духа
колико
оне
,
а
оне
немају
душе
колико
ми
.
Мени
је
јутрос
позлило
,
једна
укућанка
је
чула
,
а
није
дошла
,
и
ако
зна
да
Джемал-беј
није
код
куће
,
да
сам
сама
,
без
мајке
,
у
туђини
.
Ох
,
ово
је
хладна
туђина
!
.
.
Та
не
дође
ни
да
ме
обиђе
,
а
камо
ли
да
ми
донесе
понуде
...
Ниједна
стара
,
у
разговору
,
не
рече
ми
ни
„
кћери
“
,
а
камо
ли
„
душо
“
и
„
очи
моје
“
.
А
ми
,
чак
слушкињама
кажемо
„
душо
“
и
„
јагње
моје
“
;
чак
робињама
дајемо
лепа
имена
да
им
не
буде
жао
што
су
робиње
.
Каква
лепа
имена
!
Гонџеђули
,
Ђулђули
,
Ђулбејаз
,
Ђулренги
,
Ђултер
,
Ђулсу
,
Ђулзаде
.
.
А
кад
се
оне
некад
скупе
код
неке
на
посело
,
па
к
њима
уђе
моја
слатка
Ариф-тејзе
,
нежно
им
виче
:
„
Ууу
!
Колико
соба
мирише
!
...
А
како
и
не
би
,
кад
је
у
њој
:
бела
ружа
,
од
руже
ружа
,
пупољак
од
руже
,
вода
од
руже
,
ружичаста
,
кћи
ружина
...
Ову
собу
ја
бих
прозвала
ђулистан
(
ружичњак
)
да
у
њој
није
и
један
замбак
и
један
јасмин
“
.
А
робиње
се
радосно
смеју
и
гледају
да
је
преваре
да
јој
пољубе
скут
...
Опет
кажем
да
ове
жене
имају
духа
,
али
немају
душе
...
Чак
ми
се
сад
ни
њина
имена
не
допадају
.
У
нас
,
свако
име
нешто
значи
...
Мурад
,
жеља
;
Джемал
,
лепота
;
Али
,
висок
;
Нури
,
видело
;
Шемси
,
сунце
;
Мелек
,
анђео
;
Ариф
,
разумна
;
Зариф
,
нежна
;
Сафи
,
чиста
:
Хисмет
,
поштена
;
Ћулистан
,
ружичњак
...
Ко
би
све
изређао
!
.
.
Свако
нешто
значи
...
И
још
шта
сам
опазила
:
ми
смо
чистији
од
њих
;
ми
се
сваки
дан
купамо
...
Јануар
.
У
нас
мангали
,
у
њих
камини
,
и
ја
дршћем
од
зиме
.
Јануар
.
О
чему
све
ове
жене
не
говоре
:
о
позориштима
,
о
литератури
,
о
хуманим
друштвима
!
А
наше
?
Упустиле
се
у
политику
трошећи
се
и
физички
и
морално
,
не
мислећи
да
од
политике
и
људе
хвата
вртоглавица
.
Не
чувају
ту
своју
снагу
за
просвећење
масе
,
за
хумана
и
културна
женска
друштва
.
Маса
нам
живи
у
мраку
.
Ја
се
сећам
једанпут
у
једноме
друштву
,
од
тридесет
и
неколико
жена
пет
шест
је
било
писмених
,
а
то
су
биле
бејовице
и
бејовске
кћери
.
Не
раде
на
побољшању
...
Понекад
ми
се
у
Цариграду
учинило
да
сваки
десети
човек
—
проси
...
Париз
,
30
јануара
1907
Ја
,
бремена
,
јуче
гледам
где
једу
кувано
воће
,
а
оне
се
не
пошалише
да
ме
понуде
.
А
ми
,
прво
ономе
ко
гледа
,
и
ако
није
бремен
,
па
после
у
своја
уста
.
Оне
имају
духа
,
али
.
.
...
Истога
дана
пред
вече
.
Колико
је
волела
тејзе
Мадам
Аристид
,
а
она
,
једанпут
,
кад
виде
тејзу
у
невољи
,
окрете
јој
леђа
.
„
Колико
је
ситна
,
“
говораше
једном
моја
мајка
,
„
чак
склони
,
баци
,
шта
ли
,
са
стола
тејзину
слику
,
за
коју
је
сама
спремала
,
баци
је
не
помисливши
:
„
То
ми
је
спомен
од
ње
из
дана
кад
ми
је
с
њом
добро
било
“
.
“
И
моја
мајка
,
и
Саније-ханум
и
још
многе
хануме
кажу
да
је
тејзе
у
заблуди
и
љуте
се
на
њу
што
не
чува
своју
велику
љубав
за
нешто
велико
.
Саније-ханум
је
сто
пута
рекла
да
Мадам
Аристид
никад
није
волела
нашу
...
Ариф
испусти
хартију
.
То
више
није
роман
,
ни
стихови
из
Корана
,
већ
историја
њенога
сопственог
срца
.
Та
жена
,
Мадам
Аристид
,
не
воли
ни
њену
велику
љубав
...
Ноктима
је
дирнута
рана
у
којој
је
крв
још
несасирена
.
Она
је
опет
само
жена
чије
је
срце
претрпело
катастрофу
.
Остави
„
аманет
“
,
па
леже
,
и
узе
плакати
.
Плакала
је
сваки
час
вас
драги
дан
...
Тек
сутрадан
,
она
настави
читање
.
Париз
,
23
априла
1907
.
Шта
да
пишем
,
кад
сам
несрећна
.
Он
до
куће
дође
увек
с
по
једном
девојком
...
И
кад
позна
да
је
мени
криво
,
љути
се
:
вели
да
су
му
оне
што
и
мушки
,
другови
...
С
њима
се
спрема
за
испите
...
мора
радити
,
јер
тетка
може
оставити
своје
имање
на
џамије
и
текије
...
Један
женски
студент
,
Францускиња
,
стално
је
с
њим
.
Учи
,
вели
,
исту
грану
науке
...
Дипломатске
Школе
.
Је
ли
то
истина
?
Париз
,
27
априла
1907
.
Где
сте
ви
,
нове
,
што
тражите
да
смо
с
људима
...
Ако
бисте
волеле
своје
мужеве
,
гледајући
ово
што
ја
гледам
,
ви
бисте
умрле
.
Па
и
ја
полако
умирем
.
Париз
,
29
априла
1907
.
Ја
сам
свој
Дневник
назвала
Песма
;
а
сад
додајем
:
Суза
.
Ова
Песма
Суза
остаће
,
може
бити
,
нечитана
,
нико
неће
дознати
колико
је
патила
у
слободи
једна
ослобођена
робиња
,
немајући
коме
да
се
потужи
...
Осим
Госпођице
,
нико
више
да
се
на
мене
сажали
.
Ни
он
...
Он
ме
више
не
...
Не
могу
све
да
изустим
...
препукло
би
ми
срце
.
30
априла
,
у
јутру
.
С
друговима
и
ноћу
и
дању
...
И
мушки
и
женски
заједно
!
Мени
се
пред
људима
узме
језик
,
а
ове
жене
!
...
У
соби
,
до
собе
где
спавамо
,
где
сам
ја
лежала
сва
уплакана
у
помрчини
,
седели
су
до
зоре
.
И
женске
!
Он
хоће
да
надокнади
у
Француској
што
је
у
Турској
изгубио
у
дружби
са
женама
.
Кад
би
он
ушао
,
ја
бих
се
чинила
као
да
спавам
,
а
кад
би
изишао
,
ја
бих
ударила
у
плач
.
Па
ми
се
,
неколико
пута
,
учинило
као
да
чујем
пољупце
,
и
мислила
сам
да
их
познајем
...
Ми
нове
луде
,
мислимо
да
су
само
у
Турској
људи
људи
;
а
оно
,
и
овде
пију
...
само
та
разлика
:
тамо
чочеци
,
овде
студенти
.
А
ко
зна
да
ли
су
ове
жене
што
ноћу
седе
с
људима
,
студенти
?
...
30
априла
,
пред
вече
.
И
ако
сам
„
оваква
“
,
око
мене
обилази
његов
друг
Шарл
;
и
кад
није
он
овде
,
Шарл
ми
прича
о
„
пријатељицама
“
,
и
даје
ми
да
читам
романе
с
местима
исподвлаченим
оловком
...
И
ја
...
никад
нећу
као
жене
из
романа
!
Ја
сам
друкчије
васпитана
,
и
рођена
,
и
ја
волим
,
њега
.
Мај
.
И
синоћ
седење
!
Звао
ме
да
изиђем
,
да
седим
с
људима
!
Зашто
?
...
Мај
.
У
нас
повика
на
ортаке
,
а
овде
на
метресе
нико
не
виче
!
У
нас
поштене
неће
с
изобличенима
;
овде
изобличене
поштују
.
Синоћ
у
Позоришту
:
један
маркиз
у
ложи
са
својом
женом
и
с
њеним
љубазником
,
и
то
сваки
зна
,
па
ништа
!
А
ја
сам
се
чудила
,
као
да
нисам
читала
...
Романи
су
ме
и
довели
у
земљу
духа
без
душе
...
Некад
сам
сањала
:
отац
ме
не
да
њему
,
ја
бежим
у
Европу
,
и
—
срећна
сам
.
Сан
је
остварен
,
само
што
сам
ја
несрећна
...
Пољуби
ме
само
кад
пође
и
дође
.
„
Од
мужа
и
жене
биће
два
друга
,
од
драгог
и
драге
два
пријатеља
.
“
Зар
овако
брзо
то
да
дође
?
...
Мај
.
Данас
,
пролазећи
Латинским
Квартом
,
ја
сам
чула
на
грамофону
из
једне
куће
турску
песму
,
и
нисам
се
могла
уздржати
:
на
улици
сам
заплакала
;
ишла
сам
,
гледала
у
прозор
,
па
сам
се
смејала
;
чинило
ми
се
,
да
тамо
,
у
соби
седе
сакупљене
турске
жене
и
једна
пева
,
пева
...
Како
мије
било
!
О
,
да
ми
је
да
чујем
нашу
песму
и
да
видим
наше
жене
,
сакупљене
!
...
Песму
у
мени
зовем
Носталгија
.
Мај
.
Он
је
ноћас
дошао
доцкан
,
и
ја
га
нисам
смела
питати
где
је
био
.
А
он
је
љубоморан
чак
што
сам
пред
Османом
била
развијена
,
јер
за
пољубац
не
зна
—
ја
му
нисам
казала
...
Госпођица
ме
непрестано
уверава
да
ме
он
воли
.
И
мени
се
понекад
учини
да
ме
воли
,
па
сам
срећна
,
али
за
колико
?
...
Јуни
.
Снила
сам
да
је
Мерсије
заљубљена
у
њега
,
па
сам
љубоморна
...
На
своју
сестру
!
Лудо
.
Ја
њих
све
волим
,
ах
!
.
.
Боже
!
Зар
за
толико
месеца
ја
њима
ништа
да
не
пишем
,
ни
они
мени
...
Не
знају
где
сам
?
...
Волим
да
ништа
не
чујем
,
јер
би
ме
и
добро
растужило
као
зло
.
Јуни
.
Она
...
стално
иде
с
њим
...
Осим
Госпођице
,
ја
више
не
волим
ниједну
Францускињу
,
чак
ни
Мадам
.
Можда
је
ово
тренутак
.
Госпођица
је
научила
од
наших
жена
да
осећа
и
да
сажаљева
странца
и
путника
.
Јуни
.
У
она
два
напада
,
ја
сам
се
бојала
за
живот
!
Сад
:
грознице
,
ја
венем
,
мене
нестаје
,
и
ја
сам
весела
,
—
весела
сам
што
ћу
умрети
.
Ја
сам
као
она
напукнута
ваза
:
ни
за
шта
није
,
а
стоји
на
камину
,
за
украс
...
Париз
,
10
августа
1907
.
Ја
сам
мајка
29
августа
.
О
моја
сирота
без
отаџбине
!
О
моја
сирота
без
имена
!
Да
је
у
Турској
,
занета
за
Француском
мајка
би
те
од
мила
звала
Лулу
или
Мими
;
у
Француској
ће
те
звати
Джиџи
.
Париз
,
4
новембра
1907
.
Душо
!
Сиротице
без
имена
!
Мајка
ће
те
послати
деди
,
да
ти
деда
име
да
,
да
те
деда
очува
,
кријући
од
тебе
и
сунце
и
свећу
.
Истога
дана
у
вече
.
Данас
у
махрами
крв
...
У
мени
се
нешто
прекиде
кад
се
одвојих
од
Джиџи
...
12
новембра
.
Већ
си
код
деде
!
Кад
би
знала
,
душо
моја
,
како
ти
се
мајка
осећа
усамљена
!
Ти
си
јој
била
и
кћи
и
другарица
.
Она
се
теби
јадала
,
ти
си
њој
гукала
,
она
је
плакала
,
а
ти
си
се
смејала
.
13
новембра
.
Некад
сам
свирала
срцем
,
сад
пишем
срцем
.
14
новембра
.
Данас
...
у
махрами
опет
крв
...
15
новембра
.
Да
ли
ће
се
у
мојој
Песми
Суза
осетити
куцање
мога
срца
?
10
новембра
.
Слатка
моја
отаџбино
!
Кад
бих
ти
се
могла
вратити
,
ја
не
бих
губила
време
у
сањању
о
лепотама
туђих
земаља
,
него
би
радила
да
нам
ти
постанеш
лепа
.
Али
,
твоја
капија
мени
је
затворена
.
Кад
дође
ред
да
ми
се
отвори
,
биће
доцкан
.
Париз
,
25
новембра
1907
.
У
његовим
лепим
плавим
очима
,
које
ја
толико
волим
јутрос
сам
видела
сузе
.
Јесу
ли
то
сузе
саучешћа
или
љубави
?
Љубави
.
Ја
хоћу
у
то
тврдо
да
верујем
да
бих
умрла
срећна
.
Истога
дана
у
вече
.
Очи
ми
се
засењују
,
а
ја
као
кроз
маглу
видим
гробље
с
отвореним
гробовима
за
нове
...
ваде
их
из
дрвених
,
необојених
мртвачких
сандука
—
платно
се
бели
као
снег
...
Зар
вам
је
остварење
сна
гробље
?
Зар
нисте
могле
...
Ариф-ханум
стеже
на
грудима
Фатмину
Песму
Суза
,
као
да
је
то
Фатма
,
и
викну
промукло
:
„
О
,
не
,
Емир
душо
!
То
ново
гробље
је
за
старе
...
Заставу
понова
узимам
и
идем
да
вичем
,
да
будим
наше
жене
,
да
траже
право
...
“
Хтеде
рећи
„
право
сунца
“
,
па
не
могаде
,
клону
на
узглавље
и
склопи
очи
...
Добро
дошле
.
Боље
вас
нашле
.
Собу
за
јашмаке
.
Не
буди
урока
.
Хвала
Богу
.
Баба
.
Добро
.
Не
говори
тако
лудо
.
Да
,
то
је
глупо
.
Дођи
!
О
,
дођи
,
мога
живота
милино
.
Горпођа
стрина
.
Добро
.
Да
.
Каква
срамота
!
Каква
срамота
!
Тетка
,
материна
сестра
.
Разумна
.
Саказ-кутија
-
кутија
за
саказ
,
то
јест
смолу
из
мастикова
дрвета
,
коју
турске
жене
жваћу
.
Је
ли
то
награда
,
дете
моје
?
Истурчене
Јеврејке
.
Судбина
.
Лаута
.
What
!
What
!
What
!
То
јест
,
„
Шта
!
Шта
!
Шта
!
“
.
Ја
сам
правоверна
и
заклињем
се
пред
Богом
да
је
моја
сестра
од
стрица
заљубљена
у
лепу
Рускињу
!
Буди
паметна
!
Остави
ме
на
миру
!
Чевре
-
рубац
везен
срмом
или
телом
Судбина
.
Харем
.
Романса
.
Млада
госпођа
.
Чика-беј
.
Да
није
урока
.
Боже
мој
!
Ноћне
хаљине
.
Намене
.
Не
.
Да
,
тако
је
.
То
је
глупо
.
Боже
мој
.
Ти
си
луда
.
Мила
.
Браво
.
Ружа
:
ти
си
мој
славуј
.
Коса
:
узми
ме
-
бежи
!
Mon
agneau
:
јагње
моје
.
Стара
госпођа
.
Јагње
моје
,
јагњешце
моје
.
Кћи
ружина
.
Разумна
и
узвишена
,
велика
.
О
,
да
,
госпођица
Блак
ће
доћи
теби
.
Ја
сам
љубоморна
.
Не
буди
љубоморна
.
Напојница
гласоноши
.
Четвртина
меџидије
.
Пуковиник
.
Каик-отос
,
једно
старинско
турско
чешљање
.
Сто
најбољих
Песама
(
лирских
)
на
енглеском
језику
.
Ми
ослушкивасмо
њено
дисање
у
ноћи
Њено
дисање
тихо
и
полако
.
О
,
да
,
Томе
Худа
песма
Самртна
Постеља
врло
је
лепа
.
Збогом
!
Ја
мислим
да
те
у
овом
животу
Нећу
видети
никад
више
.
Збогом
,
Сузанице
,
моја
ружо
бела
,
која
си
ме
волела
осам
дана
.
Драга
моја
.
Ја
те
волим
.
Слатко
срце
моје
*
,
ја
те
волим
.
Ја
мислим
на
тебе
.
Ти
си
једини
предмет
моје
љубави
.
(
*
На
турском
постоји
фраза
"
слатко
срце
моје
"
,
зато
се
овде
тако
преводи
.
)
Полудевојке
.
Рођака
Лаура
.
Дођи
кући
,
Анри
.
Ја
сам
све
казала
мами
.
Гром
.
Ако
Бог
да
!
Абдест
-
прање
пред
молитву
.
Абдеслија
-
узела
"
прање
"
пред
молитву
,
спремила
се
за
молитву
.
Турска
хаљина
памуком
напуњена
.
Неваљалице
.
Јака
као
смрт
.
Ниједна
мисао
не
може
замислити
,
нити
језик
смртнога
исказати
.
Ви
сте
прекјуче
дошли
из
Цариграда
,
јелте
,
госпођице
?
Да
,
драга
моја
.
Лав
и
светлост
.
Лав
и
сунце
.
Одељење
за
мушкарце
.
Мало
округло
парче
од
једне
врсте
црне
смоле
.
То
је
страшно
!
То
је
ужасно
!
Где
сам
ја
?
Увек
без
људи
...
То
је
неприродно
.
Булка
.
Сватови
с
момачке
стране
.
Живео
!
О
да
сам
ја
рукавица
на
тој
руци
,
Да
бих
могао
додирнути
тај
образ
!
Вечерњи
оброк
уз
Рамазан
.
Једна
врста
пилава
.
Позивање
на
молитву
.
Вода
с
једног
извора
који
муслимани
зову
"
Земзем
"
.
За
време
Рамазана
један
нарочит
оброк
.
Боже
мој
,
како
је
лепа
!
Знак
.
Немир
.
Сируп
.
Слободна
.
Jeune
Turc
,
младотурчин
Ложница
,
где
спавају
младенци
.
Соба
за
рад
.
Побожна
песма
.
А
,
б
.
Ако
Бог
да
!
Господи
.
Штета
,
срамота
.
Гле
!
гле
!
гле
!
Боже
мој
,
како
је
лепа
!
То
је
"
ла
франс
"
.
Слатки
чика-беже
!
Бато
беже
.
Једно
око
моје
,
то
јест
јединче
!
О
,
какав
живописан
поглед
!
