РАЈКО
ОД
РАСИНЕ
ПРИПОВЕТКА
С
КРАЈА
XВИИ
ВЕКА
НАПИСАО
ЧЕД
.
МИЈАТОВИЋ
ТРОШКОМ
КОЛАРЧЕВЕ
ЗАДУЖБИНЕ
У
БЕОГРАДУ
У
ДРЖАВНОЈ
ШТАМПАРИЈИ
КРАЉЕВИНЕ
СРБИЈЕ
1892
ПОСВЕЋЕНО
ИМЕНУ
МИЛОВАНА
ВИДАКОВИЋА
РАЈКО
ОД
РАСИНЕ
ПРВИ
ДЕО
У
КРУШЕВЦУ
1
Пред
вече
једнога
лепога
летњега
дана
године
1699
пролазила
је
по
рушевинама
од
некадашњега
двора
и
града
Кнез-Лазарева
у
Крушевцу
једна
шарена
гомила
од
Турака
и
ђаура
.
Крепак
један
и
повисок
старац
,
—
с
руменим
образима
,
белом
на
округло
поткресаном
брадом
,
одевен
у
китњасто
руво
маџарско
,
с
високим
орловим
пером
на
црном
сниском
калпаку
,
с
кривом
сабљом
о
бедрима
,
са
високим
жутим
чизмама
,
на
којима
зврктаху
широке
сребрне
мамузе
,
—
био
је
средина
,
око
које
се
она
гомила
повијала
час
напред
,
час
на
десно
,
час
на
лево
.
Уз
њега
и
око
њега
било
је
још
неколико
млађих
људи
у
маџарској
народној
ношњи
,
а
и
један
дежмекаст
човечуљак
у
дугачкој
,
црној
долами
,
који
је
сваки
час
брисао
своје
знојаво
и
запурено
а
глатко
обријано
лице
некаквим
белим
убрусом
.
С
њима
је
ишло
и
неколико
Турака
у
дугачким
зеленим
кафтанима
и
са
стамболијским
турбанима
,
а
иза
њих
једно
десетак
јаничара
са
сукненим
сарколима
на
глави
,
али
без
оружја
.
По
даље
иза
ове
гомиле
ишли
су
растројено
и
полагано
чауши
с
великим
тојагама
.
Тек
би
се
од
часа
на
час
по
неко
од
њих
залетео
на
гомилу
турске
момчадије
и
дечурлије
,
кад
би
ова
гласно
повикала
:
„
ха
,
бре
,
вур
ђаур
!
“
па
би
се
узела
бацати
комадићима
од
ћерамида
и
цигала
,
или
и
сувим
коњским
ђубретом
,
на
ону
сјајну
господу
.
Оно
су
доиста
била
сјајна
господа
,
што
шетаху
по
развалинама
двора
Лазарева
.
Барон
Арпад
Сент-Кираљи
од
Галамбоша
,
праћен
неколиким
синовима
највеће
господе
маџарске
,
путовао
је
као
изванредни
посланик
ћесара
и
краља
угарског
у
Цариград
по
нарочитом
послу
,
од
кога
је
зависило
хоће
ли
се
истом
закључени
мир
одржати
или
не
.
Султан
је
пратио
из
свога
сараја
Хасан-агу
Зулуфлију
да
као
чауш-баша
у
Београду
дочека
и
у
Цариград
допрати
царског
поклисара
.
У
Београду
је
Мустафа-бег
Алаџа-хисарли
,
један
од
најбогатијих
спахија
турских
,
своме
старом
пријатељу
Хасан-аги
дао
свога
младог
а
јуначног
„
кабадахију
“
Рајка
,
да
га
спроводи
и
да
му
помогне
да
се
цареви
гости
ни
на
шта
не
потуже
.
„
Његови
га
,
“
говораше
Мустафа
Хасану
,
„
на
дому
зову
„
Страхињом
"
,
ван
дома
је
познат
као
„
од
Расине
Рајко
“
.
Ја
га
зовем
„
Амиџа-заде
"
.
Млад
је
;
али
се
на
њ
можеш
поуздати
као
на
најбољег
јунака
.
Његов
ми
је
стриц
једном
живот
спасао
,
па
му
уведох
синовца
у
свој
конак
за
кабадахију
,
и
пазим
га
као
да
ми
је
син
.
Поведи
га
у
Стамбол
,
нека
види
силу
и
господство
,
е
да
би
се
зажелео
да
цара
служи
.
Пође
ли
цара
да
служи
,
ето
царству
новог
Ћуприлића
!
“
То
је
онај
повисок
и
вижљав
младић
,
што
испред
самог
старог
посланика
корача
.
О
рамену
носи
дугу
пушку
арнаутку
,
чврсто
се
утегао
широким
шареним
пасом
,
поврх
овога
црвен
силав
с
пиштољима
и
ханџарем
;
испод
сплава
,
изнад
и
десног
и
левог
кука
,
лепе
сребрне
Фишеклије
притврђене
дебелим
црвеним
гајтанима
са
којих
се
спуштају
многобројни
ситни
ланци
са
оцилима
,
бритвицама
,
чачкалицама
,
свакојаким
зделицама
и
дрангулијама
,
те
га
као
кићанке
бију
по
бедрима
,
па
ситним
звекетом
прате
сваки
његов
корак
.
По
прсима
је
притегао
џемадан
од
црвена
сукна
,
из
којега
се
од
рамена
спуштаху
пошироки
рукави
од
дебела
сељачка
платна
,
који
се
уз
доручне
зглавке
припијаху
доручницима
лепо
и
пуно
црвеним
концем
извезеним
.
Имао
је
на
себи
уске
чакшире
од
загасито
плаве
чохе
опточене
црним
гајтаном
;
носио
је
пресне
опанке
и
чарапе
високе
скоро
до
колена
,
а
лепо
у
богате
шаре
од
мрког
,
жутог
и
зеленкастог
плетива
исплетене
.
На
глави
му
је
сниска
шубара
од
црне
јагњетине
.
Испод
шубаре
видело
се
чело
не
баш
високо
,
и
пре
посниско
,
али
право
и
лепо
срезано
и
осењено
густом
кестењавом
косом
.
Погусте
и
дуге
веђе
лепо
се
повијају
изнад
два
црна
ока
,
која
свагда
право
гледају
;
из
њих
светао
отворен
поглед
,
истина
,
не
сева
претњом
,
али
као
да
гласно
казује
:
„
не
бојим
се
никога
до
Бога
!
“
Од
обрвских
саставака
полазио
је
један
прав
нос
са
прилично
широким
и
покретним
ноздрвама
.
Наусница
га
је
тек
мало
нагарила
и
остављаше
да
се
лепо
види
румени
лук
горње
усне
од
добро
срезаних
и
за
човека
доста
малених
уста
.
Лице
му
је
било
обликом
као
округла
јабука
,
која
се
слила
у
нешто
мало
дужу
но
ширу
коцку
,
и
кроз
мрку
препланулост
од
сунца
на
образима
његовим
лако
пробијаше
румен
младости
и
пламен
узбуђености
.
Цела
му
је
појава
била
пријатна
и
допадљива
.
Није
му
било
више
од
двадесет
и
две
године
.
Красни
овај
младић
корачао
је
пред
самим
ћесаревим
послаником
,
овда
и
онда
зауставио
би
се
па
казивао
што
има
да
казује
,
ономе
загрејаном
и
знојавом
католичком
попу
,
који
се
ваља
да
родио
негде
међу
Хрватима
или
Словенцима
,
те
разумевао
и
говорио
српски
.
Патер
Хијероними
,
који
је
пратио
посаобину
као
секретар
,
преводио
је
његово
казивање
маџарској
господи
.
Од
урвине
старе
цркве
Лазарице
младић
пође
напред
к
једном
обрваном
платну
од
зидина
,
које
се
наслањаше
на
високу
кулу
једну
.
„
Ево
,
да
сад
изађемо
на
ово
платно
!
“
рече
Рајко
меким
гласом
у
коме
се
,
у
јасном
металном
звеку
,
мешало
и
нешто
поноса
.
—
„
Богме
ће
господа
моја
поломити
мамузе
по
том
камењу
!
“
рече
дежмекасти
патер
утирући
зној
,
и
брижно
гледаше
за
младићем
,
који
се
сигурним
и
лаким
кораком
пењаше
уз
гомилу
цигала
и
камења
.
„
Ама
вреди
да
поломе
мамузе
.
С
овога
платна
можете
најбоље
да
видите
,
како
је
град
некада
имао
двојаких
зидина
,
као
оно
што
кажу
да
Цариград
има
!
Па
онда
баш
треба
из
близине
да
видите
кулу
ову
!
“
Испеше
се
сва
господа
за
њим
на
ону
зидину
до
куле
.
Разговараху
нешто
између
себе
маџарски
и
по
свој
прилици
мио
им
беше
онај
поглед
на
околину
.
Рајко
прекиде
њихов
разговор
,
дотакнув
патера
руком
и
рекав
:
„
Кажи
господи
:
на
ову
је
кулу
Голубан
,
верна
слуга
српског
цар-Лазара
,
на
својим
рукама
изнео
госпођу
своју
,
царицу
Милицу
.
Знаш
шта
вам
казивах
мало
час
кад
бејасмо
доле
на
капији
,
на
којој
царица
преклињаше
свих
девет
Југовића
редом
,
да
јој
бар
један
брат
од
заклетве
на
двору
остане
?
!
Вала
као
да
сад
гледам
Голубана
како
силази
низ
кулу
,
сетан
невесео
,
тешко
му
је
што
не
може
да
послуша
свога
господара
,
ал
’
је
теже
срцу
одолети
,
да
не
иде
на
бој
на
Косово
,
већ
—
појаха
својега
лабуда
,
поседе
га
оде
у
Косово
!
"
—
„
Куд
се
ти
заносиш
,
мој
братац
!
“
рече
патер
малко
нестрпљиво
,
па
не
хте
то
ни
да
преводи
.
Али
га
старац
посланик
запита
шта
Рајко
рече
,
па
кад
чу
приђе
к
младићу
и
потапка
га
по
рамену
као
да
му
одобрава
.
„
Е
баш
ми
је
жао
,
што
нас
двојица
не
можемо
да
се
разумемо
!
“
рече
Рајко
гледајући
посланику
право
у
очи
;
„
све
ми
се
чини
да
овај
попа
теби
само
смућка
што
ја
причам
.
А
видим
те
јеси
ти
и
јунак
и
господин
!
Знам
ја
,
волео
би
ти
да
сазнаш
о
цар-Лазару
и
царици
Милици
много
више
,
него
што
то
овај
господин
попа
воли
!
“
Насмеја
се
гласно
и
сам
патер
Хијероними
,
и
насмејаше
се
сва
господа
кад
им
преведе
Рајкове
речи
.
Па
онда
ће
патер
прихватити
:
„
хајде
,
хајде
!
свршуј
само
ако
имаш
још
што
!
Ваља
господа
да
се
врате
у
караван-серај
на
одмор
!
“
—
„
Имао
бих
ја
овде
вама
пуно
да
казујем
.
Не
би
стигла
за
све
ни
цела
ноћ
.
Него
кажи
ово
господину
:
видиш
ову
кулу
;
у
њој
су
најволели
да
заједно
станују
цар-Лазар
и
царица
Милица
.
А
њих
су
се
двоје
много
волели
.
Сад
,
видиш
ли
чак
на
врху
на
највишој
зидини
од
куле
нешто
као
гвоздену
чакљу
?
“
„
Видим
,
видим
!
“
увераваше
патер
и
не
гледајући
у
вис
.
„
Само
хајде
,
свршуј
!
“
—
„
Е
,
а
мо’ш
ли
погодити
шта
је
то
?
“
„
Не
могу
,
братац
мој
!
него
казуј
па
свршуј
!
“
—
„
Хоћу
,
само
ти
све
лепо
да
преведеш
!
Видиш
,
ова
се
кула
види
чак
из
задужбине
цар-Лазарове
,
беле
цркве
Раванице
.
Сећаш
ли
се
!
казивао
сам
вам
о
њој
кад
јутрос
близу
ње
пролажасмо
.
Цар
је
врло
често
одлазио
својој
цркви
да
проведе
по
који
дан
.
А
опет
би
се
једнако
бринуо
како
му
је
царица
и
је
ли
му
све
добро
на
двору
.
С
тога
би
царица
,
чим
се
смркне
,
заповедила
да
се
гвозден
један
котарац
напуни
лучем
и
катраном
,
да
се
све
то
обеси
о
ону
гвоздену
чакљу
па
запали
.
Цар
би
онда
из
Раванице
видео
како
као
нека
звезда
трепти
над
његовим
двором
у
Крушевцу
,
па
би
рекао
:
„
хвала
Богу
,
моја
Милица
шаље
ми
ено
звездани
поздрав
,
и
све
је
добро
!
“
“
Доиста
се
ово
господи
маџарској
преведе
.
Млађи
од
њих
узеше
гласно
усклицавати
,
а
двојица
или
тројица
скидоше
калпаке
,
махаше
њима
у
висину
према
кули
,
као
да
су
угледали
сен
царице
Милице
,
па
је
усклицима
витешки
поздрављају
.
„
Е
,
господа
веле
да
си
им
се
доста
напричао
,
и
да
си
ето
баш
лепо
завршио
.
Сад
немој
то
да
уквариш
,
него
хајде
напред
,
показуј
пут
у
караван-серај
!
“
рече
му
патер
.
—
„
Добро
,
кад
тако
заповедате
!
"
прихвати
Рајко
,
па
се
онда
окрете
и
рече
нешто
на
турски
Хасан-аги
Зулуфлији
,
и
пође
напред
.
Хасан-ага
даде
заповест
јаничарима
и
чаушима
да
се
устроје
по
странама
рад
заштите
посланика
и
свите
његове
.
И
онда
пођоше
низ
брдо
правцем
к
чесми
,
па
да
изађу
на
пут
у
варош
.
2
Ваљало
им
је
проћи
поред
западне
зидине
од
града
.
Уз
ту
зидину
,
која
се
прилично
одржала
,
прислоњена
је
била
овде
и
онде
по
која
сиротињска
чатрља
.
Пред
једном
,
која
је
стајала
за
себе
и
подалеко
од
других
,
седео
је
на
земљи
Циганин
,
па
ковао
клинце
за
потковице
.
Највише
да
му
је
било
тридесет
година
.
Мало
подаље
од
њега
седела
је
на
земљи
,
а
наслонив
се
леђима
на
плетер
од
чатрље
,
млада
једна
—
Туркиња
.
Била
се
задубла
у
неке
дубоке
мисли
.
Као
да
је
душевно
болесна
,
тако
се
укоченим
погледима
из
разрогачених
очију
загледала
у
ону
шарену
гомилу
,
која
се
полагано
креташе
озго
са
града
.
Кад
се
свита
мало
примаче
,
она
се
жена
подиже
,
па
да
би
појачала
вид
и
да
би
сигурније
сагледала
ко
то
долази
,
наднесе
леву
руку
над
очи
,
и
гледаше
,
очевидно
узбуђена
,
у
гомилу
.
Као
да
и
не
чујаше
што
јој
Циганин
ковач
срдито
и
све
јачом
и
јачом
дреком
довикиваше
.
А
кад
маџарска
господа
наступише
баш
према
њој
,
она
са
вриском
,
који
срце
параше
,
јурну
к
њима
,
одгурну
чауше
и
јаничаре
натприродном
снагом
,
коју
само
очајање
дати
може
,
паде
на
колена
пред
старим
послаником
и
кроз
горко
јецање
,
а
са
грчевито
склопљеним
рукама
,
говораше
нешто
маџарски
живо
и
ватрено
.
Млади
Рајко
,
који
је
неколико
корачаја
испред
свите
ишао
,
окрете
се
и
једним
скоком
скочи
до
ње
и
до
посланика
.
Побојао
се
да
се
није
што
незгодно
десило
царевом
госту
.
Стадоше
му
очи
на
младој
жени
која
се
пред
ногама
старчевим
!
савијаше
,
целиваше
небројено
пута
његову
маџарску
сабљу
и
говораше
за
њ
неразумљивим
језиком
тако
страсно
.
Не
беше
то
ни
Циганка
ни
Туркиња
,
и
ако
је
пред
Циганиновом
чатрљом
седела
,
и
по
турски
у
жутим
шалварама
и
црвеном
јелеку
одевена
била
.
Дотрча
Циганин
с
чекићем
у
руци
,
с
пеном
на
устима
,
с
варницама
у
очима
.
Гњевно
викну
по
турски
:
„
овамо
,
кучко
,
или
ћу
ти
сад
главу
размрскати
!
"
Дохвати
је
за
косе
и
повуче
.
Чауши
је
прихватише
за
руке
и
помогоше
Циганину
да
је
одвуче
к
чатрљи
.
За
неколико
тренутака
цела
она
свита
беше
занемила
као
да
се
скаменила
.
Први
беше
Рајко
који
силно
узбуђен
викну
:
„
ама
шта
је
то
?
“
и
ако
ни
сам
не
знађаше
коме
управо
то
питање
управља
.
„
Шта
оно
рече
?
“
питаше
старац
посланик
,
окренув
се
млађој
господи
из
своје
свите
;
„
шта
оно
рече
,
ко
је
она
?
!
“
„
Мени
се
учини
да
рече
:
„
ја
сам
Маргита
,
грофица
од
Нађ-Бање
,
жена
грофа
Аладара
!
“
“
проговори
један
од
њих
.
—
„
Грофа
Аладара
!
...
.
грофа
Аладара
!
“
понављаше
старац
,
па
као
да
за
неки
тренутак
преврташе
по
своме
сећању
.
„
Гроф
Аладар
од
Нађ-Бање
биће
сад
да
је
мојих
година
!
Нисам
слушао
да
се
и
по
трећи
пут
оженио
!
Ово
мора
да
је
нека
пометња
!
Хасан
Зулуфлија
куцну
руком
Рајка
,
који
се
сав
био
изгубио
слушајући
за
њ
неразумљиви
говор
маџарске
господе
.
Реци
господи
да
се
мичемо
даље
!
Ово
је
једна
робиња
коју
је
овај
Циганин
,
по
имену
Бекри-Бекир
,
пре
неку
годину
у
Маџарској
заробио
.
Дај
да
се
даље
минемо
!
“
говораше
Хасан
.
Рајко
преведе
на
српски
што
чаушбаша
рече
,
те
цела
свита
пође
даље
низ
брдо
.
Он
сам
застаде
мало
иза
њих
свих
.
Стојаше
као
укопан
.
Прођоше
га
мравци
кад
из
чатрље
зачу
пиштање
и
гласно
плакање
оне
жене
.
Скочи
к
вратима
од
чатрље
,
али
их
нађе
зачепљена
изнутра
.
Удари
два
три
пута
песницом
у
њих
.
„
Шта
је
бре
?
!
“
дрекну
изнутра
Циганин
не
отварајући
.
—
„
Кабадахија
царевог
чаушбаше
Хасан-аге
Зулуфлије
вели
ти
:
да
ту
јадну
жену
не
такнеш
ни
малим
прстом
,
јер
ћеш
закукати
да
сав
Алаџа-хисар
чује
!
Јеси
л
’
ме
разумео
Циганине
?
"
говораше
Рајко
срдито
.
„
Турске
ми
вере
,
само
је
једноч
руком
ударих
!
А
ево
нећу
ни
толико
!
Поздрав
и
поклон
царевом
чаушбаши
,
слушам
га
!
“
одговори
Циганин
понизно
.
Доиста
ућутка
се
плач
робињин
.
Али
Бекри-Бекир
не
смеде
да
отвори
врата
.
У
том
викнуше
Рајка
јаничари
оздо
од
свите
,
те
он
похита
за
њима
.
Кад
већ
сиђе
к
чесми
,
стаде
и
окрете
се
.
Пред
чатрљом
Циганиновом
стајала
је
као
кип
робиња
његова
,
па
наслонив
главу
на
десну
руку
,
а
подупрв
лакат
од
те
руке
левицом
,
гледаше
за
свитом
маџарске
господе
,
која
сави
путем
у
варош
.
Рајку
се
учини
као
да
она
само
у
њега
гледа
онако
као
што
он
само
у
њу
гледаше
.
Стаде
тако
за
неколико
тренутака
,
па
већ
мораде
даље
за
својом
господом
.
3
У
караван-серају
је
те
вечери
владало
прилично
узбуђење
међу
маџарском
господом
.
У
једној
широкој
одаји
посадили
се
беху
сви
заједно
с
патером
око
сниске
једне
софре
,
притиснуте
кондирима
са
црвеним
жупским
вином
,
па
разговараху
о
ономе
што
се
збило
.
Око
неко
доба
Рајко
закуца
на
вратима
и
преко
патера
запита
:
би
ли
стари
господин
допустио
да
му
нешто
кажем
.
Позваше
га
унутра
.
Уђе
и
стаде
близу
самих
врата
и
поче
овако
:
„
Ево
сам
од
како
се
смркло
обишао
сав
Крушевац
.
Моја
Расина
није
далеко
одавде
и
имам
овде
добрих
познаника
.
Распитивах
их
о
оној
робињи
.
Сви
ми
веле
да
је
Маџарица
,
да
ју
је
Бекри-Бекир
,
—
који
је
се
тек
пре
четири
године
потурчио
,
дошав
и
сам
од
некуда
из
Маџарске
,
—
заробио
.
Сви
ми
веле
да
је
нека
необично
добра
душа
,
и
да
не
може
бити
да
није
од
великога
господскога
рода
.
Веле
познаје
се
то
и
по
њеној
лепоти
,
и
по
њеној
доброти
.
Сад
било
да
то
јесте
било
да
то
није
,
тек
је
то
Маџарица
,
ваша
земљакиња
,
од
ваше
горе
лист
,
а
ето
је
робиња
!
Знам
да
сте
ради
да
је
ослободите
.
Мислио
сам
како
да
вам
у
том
помогнем
,
распитивах
пријатеље
и
нађох
да
може
да
буде
.
Ево
како
:
санџак-бег
је
овде
нов
човек
,
тек
је
од
скора
дошао
,
сиромах
је
и
дрхће
за
паром
.
Дајте
да
одем
да
га
питам
за
које
би
је
паре
предао
вама
да
је
поведете
као
слободну
?
Циганина
не
вреди
питати
,
јер
ми
вечерас
сви
рекоше
да
је
он
одбио
велике
новце
које
су
му
неке
овдашње
спахије
нудиле
.
Опростите
ми
што
по
незнању
замишљам
да
може
бити
нисте
при
новцу
и
за
такву
работу
.
Ако
нисте
,
онда
ево
друга
начина
:
нека
пођу
два
млада
господина
са
мном
,
отићи
ћемо
право
Циганину
,
везаћемо
га
,
њу
ћемо
одвести
па
је
сакрити
овде
у
једну
кућу
коју
ја
знам
,
одатле
би
је
моји
људи
после
неколико
дана
испратили
у
Расину
у
моју
родбину
,
која
би
је
чувала
и
пазила
као
аманет
,
док
ви
не
смислите
на
тенани
како
да
је
сигурно
у
завичај
оправите
.
Ето
,
једно
од
тога
бирајте
,
ако
не
знате
нешто
још
боље
и
сигурније
.
Тек
не
можете
земљакињу
своју
оставити
да
и
даље
у
потурченог
Циганина
Бекри-Бекира
робује
!
“
Трајало
је
мало
подуже
док
је
патер
превео
све
оно
што
Рајко
рече
.
Много
му
сметаше
што
запињаше
о
оно
црвено
вино
на
софри
.
Узеше
се
господа
маџарска
световати
.
Почеше
лепо
и
полагано
,
па
пођоше
све
јасније
и
јасније
,
све
гласније
и
гласније
,
док
се
Рајко
не
узе
да
побојава
да
ће
се
они
млађи
људи
још
и
покрвити
.
Али
их
старац
уталожи
и
узе
сам
да
говори
мирно
,
али
и
опет
некако
као
да
заповеда
.
„
Је
ли
,
братац
!
"
упита
патер
Рајка
изненадно
;
„
а
ко
тебе
посла
с
таквим
порукама
овамо
нама
?
!
“
—
„
Ко
ме
посла
?
!
Како
ти
то
питаш
?
“
рече
Рајко
малко
збуњено
а
нешто
мало
и
срдито
.
„
Нико
ме
други
к
вама
послао
није
до
жалосна
судбина
оне
ваше
земљакиње
што
онако
млада
робује
,
а
по
мраку
ми
је
светлила
светлост
господског
образа
ових
витезова
овде
!
“
Узе
патер
Хијероними
да
врти
главом
и
онда
опет
удари
у
маџарске
бубњеве
.
На
то
ће
стари
посланик
рећи
нешто
што
патер
преведе
Рајку
овако
:
„
Његова
блиставост
узвишени
господин
царски
и
краљевски
посланик
вели
:
„
хвала
ти
,
али
од
тога
сад
не
може
ништа
да
буде
.
Његов
је
посао
да
утврди
мир
међу
царевинама
,
а
не
да
их
поново
завађа
и
то
због
чега
него
због
једне
робињице
!
“
„
Цареви
не
би
били
цареви
кад
би
се
тако
лако
завађали
.
Веруј
ми
нико
се
с
тога
не
би
завадио
мањ
санџак-бег
с
Циганином
и
Циганин
са
мном
.
А
баш
је
од
Бога
грехота
,
а
од
људи
—
Бога
ми
,
мал
’
не
рекох
нешто
!
...
.
Баш
је
велим
грехота
оставити
ону
младу
вашу
земљакињу
да
оном
циганском
бекрији
робује
!
“
—
„
Е
шта
ћеш
?
Иди
па
спавај
;
ваља
сутра
рано
полазити
!
“
рече
патер
.
„
Мислиш
ли
ти
да
она
робиња
сад
спава
?
"
питаше
Рајко
нешто
снужден
;
„
вала
дао
бих
главу
,
ако
се
она
целу
ову
ноћ
Богу
не
моли
,
да
покрене
срца
ове
господе
,
да
је
ропства
ослободе
!
“
Диже
се
старац
,
скочише
и
сва
она
млада
господа
на
ноге
.
Старац
господски
махну
руком
Рајку
,
дајући
му
знак
да
може
ићи
.
Рајко
се
поклони
старцу
и
изађе
.
„
Ех
,
шта
ћеш
?
Сила
Бога
не
моли
.
Нисам
мислио
да
ће
тако
да
се
сврши
!
“
говораше
сам
у
себи
.
Отиде
полагано
преко
пространог
дворишта
од
караван-сераја
и
кроз
разграђену
ограду
од
врљика
уђе
у
један
велики
забран
,
који
је
одмах
иза
коњушница
почињао
.
Погледа
у
звездано
небо
па
се
пусти
у
неке
мисли
.
4
На
целом
путу
од
Београда
до
Крушевца
Рајко
је
био
кипео
од
веселости
.
Срце
му
је
било
пуно
необичне
милине
;
очи
су
му
светлеле
неисказаном
радошћу
.
Чинило
му
се
као
да
је
робовао
у
конаку
Мустаф-агином
,
па
се
сад
слободан
и
срећан
враћа
у
завичај
да
види
мајку
,
браћу
и
родбину
.
Као
да
га
негде
на
путу
или
на
крају
тога
пута
чека
неко
неизмерно
благо
или
нека
изванредна
срећа
,
тако
га
је
радосна
жудња
вукла
некуда
—
и
сам
није
знао
куда
,
и
к
нечему
—
и
сам
није
знао
к
чему
.
Сва
му
се
Србија
чинила
као
да
је
баштина
његове
задруге
;
свако
му
је
дрво
изгледало
као
да
је
кита
босиљка
,
свака
стена
румена
;
и
саме
вране
и
свраке
нису
му
се
више
чиниле
да
су
тице
злослутице
,
него
само
као
старије
у
црнину
завијене
сестре
плавосивих
дивљих
голубица
,
што
падаху
преда
њ
на
пут
само
да
опет
прну
у
вис
,
те
да
се
зрак
потресе
и
фијуком
зајечи
кад
се
сребрни
таламбас
витих
крила
њихових
узлепрша
.
Ништа
се
оку
његовом
измакло
није
:
ни
орао
који
је
високо
под
небом
господствено
кружио
,
ни
зец
који
погурен
и
сав
усплахирен
скакаше
од
џбуна
до
џбуна
.
Сва
су
му
поља
мирисала
као
да
су
босиљком
засађена
.
Чинило
му
се
као
да
кроз
растове
шуме
шумадијске
бруји
поветарац
,
који
се
понео
чак
отуда
са
сињега
мора
,
па
преко
снежног
Дурмитора
пао
у
четинарске
горе
ужичке
,
да
се
у
њима
напоји
мирисом
од
јела
и
борова
,
па
да
онда
проструји
кроз
Шумадију
,
те
да
је
као
неку
цркву
тамњаном
окади
.
На
све
то
и
на
сваку
ситницу
обраћао
је
он
пажњу
маџарској
господи
,
јер
му
се
чинило
да
свега
тога
нигде
ван
Србије
нема
.
.
Патер
Хијероними
не
могаше
да
стигне
да
забележи
ни
стоти
део
од
свега
онога
што
му
Рајко
казиваше
о
планинским
ланцима
,
о
висовима
,
селима
и
засеоцима
,
а
још
мање
о
бојевима
који
су
се
онуда
били
,
и
о
јунацима
који
сад
већ
мирно
почиваху
под
овом
или
оном
каменом
белегом
.
А
кад
би
сунце
просуло
још
топлији
жар
,
те
позлатило
и
поља
и
горе
,
и
кад
би
сваки
лист
на
дрвећу
,
и
сваки
цвет
на
пољу
,
и
сваки
џбун
дуж
пута
,
још
силније
замирисао
,
раздраганост
срца
његова
ускипела
би
и
Рајко
би
се
окренуо
чаушбаши
:
„
Честити
чаушбашо
,
тако
ти
среће
,
пусти
'
ме
да
запевам
!
“
—
„
Како
ћеш
запевати
пред
лицем
краљевских
јелчија
а
царевих
гостију
?
“
рекао
би
запрепашћен
Хасан
;
„
него
ето
,
полети
на
коњу
,
па
кад
се
добро
измакнеш
,
запевај
!
“
И
онда
би
Рајко
доиста
полетео
на
својој
танкој
сивој
ластавици
,
која
је
својом
брзином
и
својом
ситном
а
паметном
главом
издавала
бедуинско
порекло
своје
.
Милина
је
било
погледати
га
онако
млада
,
онако
красна
,
онако
вита
и
утегнута
,
онако
као
заливена
у
турском
седлу
,
како
,
подигнув
једну
руку
у
висину
,
погнув
се
мало
унапред
по
коњићу
своме
,
јури
кликћући
као
млад
соко
.
Чак
би
и
чаушбаши
мило
било
да
га
гледа
.
Па
би
се
онда
стари
Турчин
својим
мирним
и
озбиљним
лицем
окренуо
маџарској
господи
и
показујући
руком
на
младог
коњаника
,
допустио
себи
да
каже
само
једну
реч
:
„
бињеџија
!
“
А
и
у
маџарске
би
се
господе
лице
засветлило
.
Ништа
на
целом
том
путу
није
могло
да
загреје
срца
њихова
у
брже
куцање
тако
,
као
кад
гледаху
како
она
арапска
сива
ластавица
лети
да
стигне
,
где
Рајко
може
да
запева
.
Млађа
би
се
господа
и
сама
раздрагала
па
прсла
у
гласно
клицање
,
а
стари
би
се
барон
Арпад
само
осмехнуо
и
рекао
:
„
красно
момче
!
Добар
јахач
а
и
коњ
му
добар
!
“
Патер
Хијероними
превео
би
чаушбаши
на
српски
што
старац
рече
,
а
Хасан-ага
Зулуфлија
завршио
би
цео
узбудљиви
призор
са
три
речи
:
„
Јес
,
валах
,
бињеџија
!
“
Тако
је
било
путем
од
Београда
до
Крушевца
.
Али
ево
сад
путем
од
Крушевца
у
Ниш
Рајко
је
са
свим
други
човек
.
Јахао
је
напред
сам
и
замишљен
.
Изгледао
је
као
да
је
покисао
.
Оно
и
јесте
нека
тиха
а
прилично
хладна
кишица
почела
да
ромиња
.
И
небо
више
није
било
плаво
него
сиво
;
Копаоник
и
Јастребац
замотавали
су
главе
своје
магловитом
копреном
;
ни
орлова
,
ни
јастребова
није
се
нигде
могло
видети
;
још
мање
јата
дивљих
голубова
;
испод
погдеког
мостића
од
брвана
жабе
су
невесело
крекетале
.
Кад
свита
изађе
мало
у
брдо
,
у
једном
ниском
лугу
славуј
певаше
тужну
и
слатку
неку
песму
,
и
не
прекидаше
је
ни
једним
дахом
,
баш
као
да
је
хтео
да
се
њеном
тугом
угуши
,
или
као
да
се
заветовао
да
умре
певајући
.
Чак
су
и
маџарска
господа
сама
од
себе
стала
да
га
слушају
,
а
честити
Хасан
Зулуфлија
уставио
је
целу
пратњу
да
топот
од
копита
коњских
не
прогута
ништа
од
оне
сласти
,
која
треба
да
се
слива
само
у
срца
људска
.
Само
је
Рајко
јахао
и
даље
напред
,
много
нешто
замишљен
.
Био
је
и
невесео
и
по
готову
срдит
.
Невесео
од
жалости
која
му
притискиваше
срце
при
помисли
,
да
она
јадна
жена
,
онако
млада
и
лепа
и
онако
добра
,
оста
да
робује
у
потурченог
Циганина
!
Како
оно
рече
патер
Хијероними
,
да
је
она
од
велика
господска
рода
,
властелинка
,
кнегиња
,
што
ли
?
Вала
могло
јој
се
одмах
видети
и
по
очима
,
и
по
лицу
,
и
по
стасу
,
и
по
кроку
,
да
је
од
господска
рода
!
Па
то
господство
,
и
онака
лепота
и
она
младост
да
робују
једном
црном
Циганину
!
Па
онда
би
његова
жалост
прешла
у
срдњу
.
Срдио
се
на
маџарску
господу
и
на
оног
црног
попа
.
„
И
то
су
ми
нека
господа
!
“
говораше
сам
у
себи
;
„
и
то
ми
је
неки
духовник
!
Лист
од
њихове
горе
затреперио
,
чедо
од
њихове
колевке
заплакало
,
млада
робиња
од
њихова
рода
и
од
њихове
вере
запиштала
и
закукала
,
а
они
—
просто
ни
малим
прстом
да
мрдну
!
Шта
ли
би
мој
стриц
Павле
рекао
на
све
ово
?
!
“
И
онда
би
узео
да
премишља
шта
ли
би
му
стриц
рекао
,
па
онда
пређе
да
се
пита
:
а
шта
ли
би
на
то
рекли
Бан
Страхиња
и
Краљевић
Марко
?
!
Завукао
се
био
сав
у
црвену
сукнену
кабаницу
,
загрејао
се
,
занео
се
у
мисли
које
су
биле
више
снови
на
јави
него
озбиљне
и
хладне
мисли
.
Али
пре
но
што
је
сагледао
Мораву
с
ову
страну
Ниша
,
Рајко
је
са
свим
јасно
и
поуздано
знао
шта
би
му
стриц
Павле
рекао
да
је
жив
,
и
шта
би
радили
онакви
српски
јунаци
какви
беху
Бан
Страхиња
и
Краљевић
Марко
.
Одлучио
се
да
,
чим
се
господа
у
Нишу
мало
поодморе
,
изађе
пред
њих
да
се
е
њима
опрости
.
На
путу
до
Крушевца
сва
су
господа
маџарска
била
заволела
Рајка
.
Али
се
синоћ
патер
Хијероними
направио
изванредно
мудар
и
прозорљив
.
Кад
оно
Рајко
изађе
зловољан
из
њихове
одаје
,
патер
узе
вртити
главом
;
подупре
врх
од
свога
дугачког
носа
кажипрстом
;
узе
се
за
тим
куцати
прстом
у
чело
,
као
да
се
увери
да
му
лубања
није
напукла
,
па
задовољан
тим
претходним
,
и
ако
врло
површним
,
испитом
,
узе
да
маџарској
господи
шапутом
а
на
латинском
језику
говори
:
„
Ко
нама
,
о
великомоћна
и
сјајна
господо
,
јемчи
,
да
преласни
и
бујни
јуноша
,
дрскост
којега
толико
изненађује
,
није
нама
од
стране
Сарацена
са
извесном
намером
да
импедимента
процесији
нашој
у
град
Константинов
провоцира
,
придодан
?
Ако
оштроумљу
вашем
подвргнете
питање
просто
,
ко
је
њега
нама
наметнуо
,
ако
посмотрите
непрекидно
хвалисање
његово
са
некаквим
ове
земље
јунацима
,
даже
царевима
,
које
он
пред
Сараценима
сараценске
главе
сећи
пушта
,
ако
строгој
анализи
данашњи
инцидент
подвргнете
,
онда
је
неизбежна
конклузија
логике
,
да
је
овај
јуноша
врло
,
врло
подозрив
!
„
Преподобни
!
“
прекиде
га
барон
Арпад
гласом
као
да
пуку
командира
;
„
мени
деран
тај
није
подозрив
.
Али
ви
познајете
боље
од
нас
ове
људе
овде
,
па
кад
ваша
логика
каже
да
је
младић
овај
подозрив
,
моја
логика
каже
:
„
отерајмо
га
!
“
Млађа
господа
замолише
да
се
Рајко
не
отпушта
одмах
,
него
да
на
његово
понашање
сви
мотре
,
па
у
Нишу
да
се
реше
шта
да
раде
.
А
на
путу
до
Ниша
сви
погледаху
испод
ока
к
Рајку
.
Она
очевидна
промена
у
његовом
понашању
,
она
његова
замишљеност
и
суморност
учини
се
свима
да
је
баш
подозрива
.
Није
му
испало
ни
до
Крушевца
ни
у
Крушевцу
да
начини
кавгу
па
је
срдит
,
и
без
сумње
премишља
и
снује
нове
згоде
.
Уђоше
у
Ниш
са
већ
готовом
одлуком
да
се
с
њиме
растају
.
Кад
се
вратише
са
походе
паши
нишком
маџарска
господа
световаше
се
нешто
са
патер
Хијеронимијем
у
најбољој
одаји
караван-сераја
.
Мало
час
па
изађе
патер
из
одаје
у
ходник
и
удари
се
прсима
у
прса
с
Рајком
.
„
Да
ли
бих
могао
да
говорим
са
господом
?
“
питаше
Рајко
.
—
„
У
добри
час
!
“
рече
патер
;
„
а
ја
изађох
да
те
к
њима
зовем
.
Ходи
унутра
!
“
Рајко
скиде
шубарицу
,
поклони
се
пред
старим
послаником
,
и
док
се
матер
нешто
накашљиваше
поче
да
говори
:
„
Лепо
ми
је
у
служби
вашој
;
поносно
ми
је
да
пратим
ћесарову
посаобину
.
Али
вам
се
молим
,
светла
господо
,
не
замерите
ми
,
и
пустите
ме
да
се
дома
вратим
.
Не
питајте
за
што
.
Него
ме
милостиво
пуштајте
и
опростите
ми
!
“
Док
то
патер
превођаше
Рајко
виде
да
на
ћилиму
,
на
коме
стари
посланик
незгодно
сеђаше
,
леже
поређани
у
два
реда
десет
немачких
талира
све
нових
новцатих
.
„
А
ево
,
“
узе
патер
да
говори
,
„
његова
те
блиставост
призвала
да
ти
баш
каже
да
се
можеш
вратити
.
Нишки
паша
нешто
као
рече
да
је
боље
да
се
ти
у
Београд
вратиш
,
јер
он
даје
друге
пратиоце
.
Већ
смо
о
томе
говорили
и
са
Хасан-агом
.
И
ево
ти
вели
мој
пресветли
господин
десет
талира
:
четири
за
четири
дана
твоје
службе
довде
,
четири
за
четири
дана
твога
повратка
,
а
два
уз
то
на
поклон
!
“
Рајко
се
зарумени
у
образима
,
поклони
се
,
пригну
и
подиже
четири
талира
.
„
Нека
вам
је
хвала
светла
господо
!
Ово
за
службу
до
данас
,
и
ако
је
много
,
опет
може
да
се
каже
да
је
за
службу
великој
и
светлој
господи
;
али
оно
друго
не
могу
вам
примити
!
"
Зачудише
се
маџарска
господа
.
Узеше
се
договарати
и
разговарати
.
„
Мој
братац
!
“
узе
патер
осмешкујући
се
да
говори
;
„
светла
господа
веле
:
ако
је
да
ко
коме
поклон
чини
,
не
можеш
ти
њима
,
него
они
теби
!
Узми
паре
,
брајко
,
кад
си
тако
лепе
среће
!
“
—
„
Не
дао
Бог
,
да
ја
њима
поклоне
чиним
!
Него
,
није
то
тамо
моја
зарада
!
"
„
Ма
,
човече
,
вређаш
господство
њихово
!
Него
чекај
!
Ха
,
ево
ми
сијну
,
таман
да
се
све
славно
измири
,
и
њихов
господски
а
рекао
бих
и
—
твој
сиротињски
понос
.
Ето
,
нека
прихвати
црква
те
талире
,
нека
се
пале
свеће
за
душе
и
твојих
и
њихових
покојних
док
талира
траје
.
А
?
...
шта
велиш
?
!
“
—
„
Ако
хоће
господа
нека
прихвати
црква
.
А
кад
би
то
моји
новци
били
па
се
ја
питао
,
ја
бих
рекао
:
да
се
поделе
сиротињи
,
нека
моли
Бога
за
здравље
ћесара
,
не
би
ли
стигао
да
ослободи
род
ришћански
од
јарма
турскога
!
“
У
радосној
раздраганости
патер
Хијероними
изговори
на
латинском
језику
китњасту
беседу
како
овај
младић
жели
да
се
оних
његових
шест
талира
предаду
њему
—
патеру
,
—
да
их
он
подели
сиротињи
за
здравље
ћесарево
.
Стари
барон
Арпад
устаде
и
приђе
Рајку
,
потапка
га
по
рамену
,
говораше
му
нешто
маџарски
и
заврши
рекав
три
пут
српски
:
„
напред
!
напред
!
напред
!
“
„
Пресветли
господин
вели
,
“
узе
патер
преводити
;
„
паметно
си
синко
учинио
што
си
то
патеру
поверио
!
Знам
ја
,
вели
,
има
племенитих
људи
у
твоме
народу
.
У
последњем
рату
,
имао
сам
ја
,
вели
,
у
мојој
војсци
и
Србе
драговољце
.
Откидају
од
својих
уста
да
сиротињи
даду
.
А
кад
дође
да
се
битка
бије
,
онда
само
:
напред
,
напред
,
напред
!
Те
сам
речи
од
њих
научио
у
битци
код
Сенте
.
Синко
,
напред
!
напред
!
напред
!
“
Рајка
подиђоше
мрави
од
узбуђења
.
Беше
му
мило
и
опет
некако
тешко
.
Пригну
се
и
пољуби
старца
у
руку
:
„
хвала
ти
светли
господине
!
Баш
си
научио
што
и
јесте
најлепше
у
нашем
говору
.
Напред
ћемо
сви
ако
Бог
да
!
“
Поклони
се
и
свој
осталој
господи
,
приђе
к
руци
и
патеру
,
и
још
једном
са
врата
рече
:
„
хвала
вам
,
господо
,
простите
ми
и
с
Богом
остајте
!
“
И
онда
оде
право
у
коњушницу
да
опреми
своју
сиву
ластавицу
.
5
Под
самим
градом
кнеза
Лазара
,
а
прислоњена
уз
обрушену
једну
зидину
,
која
по
свој
прилици
бејаше
остатак
од
некадашњега
спољњег
зида
градског
,
била
је
једна
чесма
од
белог
мрамора
.
У
оно
су
је
време
још
једнако
звали
„
госпођином
чесмом
"
.
Стара
и
узана
калдрма
,
која
долажаше
из
вароши
,
повијала
се
поред
ње
горе
уз
брдо
,
док
се
није
у
трави
од
ледине
изгубила
.
Од
широких
мраморних
плоча
,
које
су
јој
теме
покривале
,
остала
је
само
једна
;
друге
су
давно
разнесене
па
замењене
дугим
тамноцрвеним
ћерамидама
.
Из
оне
старе
,
дебеле
и
влажне
зидине
изнад
ње
избио
је
читав
џбун
зовина
дрвета
.
Танке
стабљике
повиле
се
под
теретом
крупног
цвета
и
наднеле
над
руменим
кровом
од
чесме
као
нека
џиновска
кита
од
зеленог
лишћа
и
бледожутог
цвећа
.
Као
да
је
нека
тајанствена
рука
хтела
да
танком
и
мирисном
хладовином
заклони
мраморну
чесму
од
сунца
,
те
да
у
хладу
и
на
миру
бистром
струјом
бруји
чудесне
приче
о
слави
старих
сунчаних
дана
.
Јест
,
и
приче
о
сладости
негдашњих
меких
месечина
,
када
су
џиновски
стражари
у
панцирима
од
сребра
стражарили
по
зидинама
градским
и
кроз
све
јунаштво
своје
кришом
погледали
к
прозорима
дворским
од
биљура
,
и
када
је
са
тих
прозора
,
овда
и
онда
,
затрептавала
звездана
светлост
од
вилинске
лепоте
какве
младе
дворкиње
,
која
би
се
као
живи
цвет
белога
крина
жудно
запајала
сребром
тихе
месечине
,
њу
појила
мирисним
дахом
својим
,
а
узгред
растапала
по
неки
панцир
од
сребра
и
по
неко
јуначко
срце
испод
панцира
од
сребра
.
Јаворове
гусле
под
прстима
правог
песника
одјекнуле
би
по
неком
причом
,
бистре
ове
воде
,
и
по
гдекоји
би
слепи
гуслар
на
овој
мраморној
чесми
духом
прогледао
и
видео
дивне
призоре
прошлости
и
загонетне
визије
будућности
.
Тек
је
почело
да
свита
а
један
млад
човек
дође
пред
чесму
.
Скиде
шубару
,
прекрсти
се
и
узе
живо
да
умива
лице
своје
бистром
хладном
водом
,
која
на
дрвену
једну
цев
шибаше
из
чесме
у
каменито
корито
пред
њом
.
Извади
из
недара
танки
убрус
,
обриса
њиме
лице
и
руке
и
онда
га
разви
и
остави
да
се
на
зовином
грању
суши
.
Он
сам
седе
на
један
камен
према
чесми
и
пусти
се
у
мисли
.
Није
имао
гусле
нити
је
био
слеп
,
али
у
њега
као
да
је
било
срце
једнога
гуслара
,
те
мраморна
чесма
поче
да
му
изводи
пред
очи
свакојака
привиђања
.
„
Некада
су
,
“
говораше
он
сам
у
себи
;
„
некада
су
место
ове
труле
дрвене
цеви
,
цеви
од
сребра
бистру
воду
из
мрамора
изводиле
;
некада
су
с
ону
страну
ове
зидине
били
царичини
перивоји
пуни
шареног
и
мирисног
цвећа
,
а
сада
ето
крта
зова
,
коју
су
ветрови
засадили
,
царичиној
чесми
од
мрамора
хладовину
гради
;
некада
су
царске
слуге
појиле
коње
цареве
на
овој
чесми
;
ко
зна
?
можда
је
Голубан
онога
јутра
кад
ће
поћи
на
Косово
,
напојио
свога
лабуда
баш
на
истом
том
каменом
кориту
,
над
којим
се
ето
мало
час
умих
,
а
сада
—
сада
кривооки
Татари
и
црни
Арапи
поје
овде
упорне
мазге
и
ћудљиве
и
грозне
камиле
своје
!
Овом
је
белом
калдрмом
некада
шетала
царица
Милица
са
својих
дванаест
дворкиња
,
као
са
дванаест
горских
вила
,
а
ја
ево
чекам
јутрос
да
њоме
прође
једна
злосрећна
робиња
црног
једног
Циганина
!
Ја
,
Боже
мој
,
што
ли
су
ти
наши
стари
тако
тешко
згрешили
те
овако
љуто
преврну
земљу
ову
?
!
“
Танка
сива
маглица
ранога
јутра
растањивала
се
све
више
и
више
,
као
да
се
растапала
у
росу
којом
се
трава
свуда
у
наоколо
оросила
.
Цвет
од
зове
замириса
пунијим
дахом
,
и
млаз
од
воде
као
да
гласније
и
веселије
бућкаше
у
каменом
кориту
.
Доле
у
Крушевцу
петли
се
дозиваху
кукурекањем
које
се
разлегаше
;
овде
и
онде
извијаше
се
танак
стуб
од
дима
из
широких
дрвених
димњака
.
Дан
се
дизао
и
будио
успаване
људе
на
посао
.
Озго
испод
зидина
градских
зачу
се
куцкање
чекића
о
наковањ
.
„
Ево
је
иде
!
“
рече
младић
па
се
подиже
са
онога
камена
и
пређе
те
се
заклони
за
чесму
.
Озго
са
брда
долазила
је
једна
млада
жена
,
права
и
вита
као
јела
.
На
глави
јој
је
небрежљиво
,
и
мало
више
на
леву
страну
,
везана
жута
једна
шамија
,
која
не
могаше
у
своје
меке
савијутке
да
прикупи
густу
црну
косу
,
него
јој
падаше
низ
плећа
у
коврџастим
таласима
,
који
се
као
крило
гавраново
преливаху
у
тамноплаве
одјеке
.
На
обнаженом
повисоком
врату
савио
се
један
низ
крупног
црвеног
мерџана
.
Јелек
од
загасито
зелене
чохе
па
срмом
,
која
је
одавно
потамнела
,
свакојако
ишаран
,
утегао
јој
беше
витки
стас
њен
око
паса
,
али
мало
на
више
свилена
пупад
као
да
нису
смела
да
огледају
своју
растегљивост
о
девојачке
груди
ове
младе
жене
,
које
су
се
стидљиво
заклањале
за
издајнички
облачак
од
танке
турске
ћерћелије
.
Носила
је
широке
жуте
шалваре
од
неке
полусвилене
тканине
,
привезане
уз
витки
стас
и
танки
пас
узаним
једним
стамболијским
шалом
,
притврђеним
спреда
са
две
сребрне
пафте
у
облику
два
бадема
.
Руке
јој
до
изнад
лаката
,
где
се
бели
рукави
од
кошуље
повијаху
у
гужву
,
беху
голе
.
У
једној
је
руци
носила
котлић
,
а
у
другој
велики
један
калајисани
ибрик
.
На
голим
ногама
имала
је
турске
папуче
од
жутог
сахтијана
,
извијене
у
вршак
који
беше
назад
поврнут
.
Већ
по
виткости
и
лепоти
стаса
,
и
по
оном
поноситом
гипком
ходу
,
изгледало
је
да
то
није
нека
обична
и
проста
жена
.
Али
кад
јој
лице
сагледате
,
нешто
малко
дугуљасто
али
лепо
сливено
,
—
са
устима
која
нису
била
врло
малена
,
али
на
којима
је
било
пуно
неке
чудесне
милине
и
у
линијама
,
у
којима
су
тако
правилно
изведена
,
и
у
гипкој
покретљивости
,
којом
одговараху
сваком
покрету
душе
и
срца
,
—
са
деликатно
срезаним
носом
за
који
би
рекли
да
је
дивна
копија
у
слоновој
кости
са
статуе
какве
јелинске
богиње
,
да
бледорумене
лако
уздрктљиве
ноздрве
не
издаваху
живот
једног
високо
затегнутог
и
врло
осетљивог
нервног
организма
;
па
онда
кад
погледате
у
оне
крупне
црне
очи
што
као
да
су
од
црне
кадифе
,
и
оне
дуге
трепавице
и
оне
дуге
и
право
повучене
обрве
,
и
оно
сниско
а
право
чело
,
којега
су
мирну
строгост
и
свечану
лепоту
густе
витице
црне
косе
сенком
својом
само
размекшавале
,
те
још
лепшом
чиниле
,
—
кад
погледате
то
лице
и
нарочито
оне
очи
,
онда
се
лепота
и
милина
стаса
заборавља
и
сва
се
мисао
о
господству
губи
у
милини
на
догледу
на
осећању
,
готово
на
сигурном
знању
,
да
кроз
оне
дивне
очи
још
дивнија
душа
гледа
.
Тек
је
била
налила
ибрик
водом
и
подметнула
котлић
,
па
се
замишљено
загледала
у
кристални
млаз
,
који
се
с
оштром
звеком
и
прштањем
разбијаше
у
металном
суду
,
кад
је
из
дубоких
мисли
изведе
један
мекан
а
звучан
глас
,
који
је
поздрави
са
:
„
помози
Бог
,
снахо
!
“
—
„
Добра
ти
срећа
,
јуначе
!
“
прихвати
млада
жена
са
свим
мирно
,
па
се
загледа
у
младића
крупним
својим
очима
,
какве
он
дотле
никада
видео
није
.
Готово
се
он
сам
застиде
,
и
нехотице
обори
очи
,
те
му
погледи
падоше
на
ибрик
.
Није
био
нимало
жедан
на
онако
хладовинастом
и
мирисном
уранку
,
али
опет
рече
:
—
„
Хоћеш
ли
ме
пустити
да
се
напијем
воде
из
ибрика
?
“
Она
се
сави
хитро
као
видра
,
лако
подиже
пун
ибрик
као
да
су
јој
мишице
од
челика
,
и
додаде
му
га
не
рекав
ни
речи
,
него
само
гледаше
га
право
у
очи
,
као
да
огледа
да
ли
својим
меким
кадифеним
погледима
може
да
отвори
двери
душе
његове
.
А
млад
човек
прихватив
ибрик
из
њених
руку
,
мало
га
одли
,
подиже
у
вис
и
рече
тихо
:
„
Пун
ибрик
,
пуна
срећа
да
Бог
да
теби
и
свакоме
твоме
помоћнику
!
“
и
напи
се
,
и
мало
што
се
не
загрцну
као
неко
дете
.
И
опет
она
не
рече
ништа
.
Само
јој
мало
задркташе
усне
као
да
хтедоше
да
се
развуку
у
осмех
.
Али
се
не
осмехну
и
не
рече
ништа
.
Рајко
јој
поврати
ибрик
.
Требало
је
сад
да
пређе
на
ствар
због
које
је
на
њу
и
чекао
,
али
некако
не
могаше
да
подеси
како
је
најбоље
.
Узе
да
се
на
себе
самога
срди
.
„
Е
баш
сам
неки
сметењак
!
“
рече
сам
себи
.
Па
онда
виде
свој
убрус
;
скиде
га
са
зове
,
сави
лепо
и
метну
у
џеп
од
свога
гуњца
.
„
Како
лепо
мирише
ова
зова
јутрос
!
“
рече
гласно
,
тек
да
нешто
почне
.
Она
се
сад
гласно
насмеја
.
Њен
смех
зазвекта
као
сребро
а
откри
иза
оних
румених
покретних
уста
два
низа
белих
и
ако
неравних
зуба
.
Не
беху
„
као
бисер
“
,
али
додаваху
нову
драж
лепоти
лица
њеног
.
Рајко
сад
не
скидаше
поглед
са
њеног
осмехом
озареног
лица
а
саму
себи
говораше
:
„
смеје
се
мојој
неумешности
.
Има
жена
право
!
Види
да
сам
гејак
!
“
„
Смејеш
се
мојој
простоти
!
"
рече
јој
гласно
а
сав
поцрвене
од
стида
.
„
Није
,
није
!
“
прихвати
она
брзо
;
„
не
смејем
се
теби
,
који
имаш
око
да
спазиш
цвет
,
него
се
смејем
кад
помислим
каквим
немаром
свет
одговара
нашој
марљивости
.
Ето
роса
пада
,
вода
бруји
,
цвет
мирише
,
ено
негде
близу
нас
шева
цвркуће
,
дан
свањива
,
а
све
то
ништа
не
мари
ни
за
тебе
ни
за
мене
,
баш
као
да
нас
и
није
!
Све
једно
;
нека
госпођа
буде
робиња
,
нека
робиња
буде
госпођа
,
све
једно
;
мари
ти
за
то
тај
твој
цвет
и
она
шева
и
ова
земља
и
оно
небо
!
Зар
то
није
да
се
човек
гласно
насмеје
?
"
„
Није
!
“
рече
Рајко
пресудно
;
„
није
да
се
насмеје
него
да
се
заплаче
!
Него
то
је
баш
оно
о
чему
хтедох
да
те
питам
.
Била
си
госпођа
...
.
опрости
,
Бога
ми
си
госпођа
и
сад
,
и
ако
се
мучиш
као
робињица
!
Молим
те
,
би
ли
хтела
да
се
ослободиш
и
да
се
у
завичај
вратиш
?
!
“
Млада
жена
,
које
је
лице
само
сунцем
преплануло
било
,
сад
пребледе
као
крпа
.
Она
танка
кошуљица
на
грудима
затрепери
.
Један
се
дубок
уздах
оте
из
њена
срца
,
они
јој
потамнеше
,
па
рече
тужно
:
„
узалуд
је
што
бих
хтела
!
Еј
,
мој
јуначе
,
од
мене
је
сад
већ
одбегла
и
сама
сенка
од
надежде
!
"
—
„
Немој
тако
!
Бог
је
добар
па
ће
нам
помоћи
!
"
рече
Рајко
сад
већ
с
великим
поуздањем
.
"
Ево
,
ако
само
хоћеш
,
буди
спремна
да
те
ноћас
поведем
у
твој
завичај
!
“
„
Да
ме
...
.
поведеш
...
.
ноћас
...
.
у
мој
завичај
?
!
...
.
О
мој
слатки
завичају
,
да
ли
ћу
те
икада
очима
видети
?
!
...
“
И
онда
се
невесело
опет
загледа
у
сребрни
млаз
,
који
сад
само
тихо
мумлаше
,
падајући
у
пун
котлић
.
Склопи
руке
на
груди
;
гледаше
опет
својим
широким
а
меканим
погледима
у
очи
Рајку
,
и
узе
да
врти
главом
као
да
му
каже
:
нема
од
тога
ништа
мој
брајко
;
мали
си
ти
за
такво
јунаштво
!
Па
онда
као
да
јој
од
једанпут
муња
сину
,
те
јој
показа
шта
се
све
крије
у
тајанственој
појави
овога
младог
човека
.
„
Чекај
!
“
викну
она
,
пренув
из
мисли
,
и
подиже
обе
руке
у
вис
као
да
заустави
младића
.
„
Чекај
!
...
чекај
један
часак
!
...
Ниси
ли
ти
...
пре
неки
дан
...
прошао
овуда
у
свити
маџарске
господе
?
“
„
Јесам
!
“
рече
Рајко
мирно
.
„
Јесте
,
сад
се
добро
сећам
!
“
прихвати
она
.
'
„
Видела
сам
те
кад
си
застао
иза
свите
;
стојао
си
сам
мало
по
више
ове
чесме
;
и
окренуо
си
се
био
и
гледао
к
мени
.
Имао
си
дугу
пушку
о
рамену
...
А
,
сад
видим
!
...
настави
она
више
као
да
сама
себи
говори
;
„
сад
већ
све
знам
...
Та
није
могло
друкчије
ни
да
буде
?
...
Зар
би
маџарски
витези
могли
кћер
маџарске
земље
тако
да
оставе
?
!
“
Па
онда
,
упрев
опет
у
Рајка
своје
погледе
,
који
сад
не
беху
више
мекана
кадифа
него
топли
пламенови
од
жарког
огња
у
срцу
,
она
му
живо
рече
:
„
Млади
јуначе
!
Спремна
сам
да
пођем
с
тобом
кад
год
ти
кажеш
!
“
—
„
Е
,
у
добри
час
да
буде
!
“
рече
Рајко
радосно
и
поносито
.
„
Имај
надежду
у
Бога
и
имај
веру
у
мој
српски
образ
!
“
У
том
часу
докотрља
се
с
брда
једна
каменица
и
зачу
се
љутита
вика
и
псовка
циганинова
.
Учинило
му
се
да
му
је
робиња
необично
дуго
на
чесми
;
остави
наковањ
и
чекић
и
клинце
,
догега
до
на
место
са
кога
се
чесма
видела
,
и
онда
гњевно
докопа
први
камен
при
руци
,
те
се
њиме
баци
на
оно
двоје
младих
људи
пред
чесмом
.
Млада
се
жена
промени
у
лицу
па
журно
дохвати
и
котлић
и
ибрик
.
„
Иди
сад
!
Иди
!
“
рече
јој
Рајко
.
„
Циганину
кажи
да
сам
те
питао
,
уме
ли
он
да
кује
сребрне
потковице
,
и
да
ћу
му
по
неком
великом
послу
доћи
.
Иди
сад
!
И
Бог
ти
на
помоћи
био
!
“
6
Тек
је
млада
робиња
унела
воду
у
ковачницу
и
тек
поче
упорно
да
одговара
Циганину
на
његову
вику
,
а
зачу
се
на
вратима
од
ковачнице
весео
и
гласан
поздрав
:
„
сабанахиралах
,
мајсторе
!
“
„
Алахразусум
,
ефендија
!
“
одговори
Циганин
па
испаде
на
праг
.
—
„
Питах
твоју
мајсторицу
,
јеси
ли
мајстор
од
заната
,
па
ми
срдито
рече
:
„
ено
где
је
,
иди
па
га
питај
!
“
“
„
Таква
ти
је
она
!
“
рече
Циганин
чисто
као
жалећи
се
на
своју
несрећу
.
„
Бесна
крв
маџарска
,
а
бесно
и
господско
колено
.
Од
многог
поноса
никоме
лепо
да
одговори
,
а
најгоре
мени
своме
господару
!
“
„
Ама
ја
дођох
да
те
питам
:
јеси
ли
ти
баш
прави
мајстор
?
“
питаше
Рајко
.
—
„
Како
ода
шта
!
“
рече
Циганин
;
„
мајстор
сам
од
ћеманета
;
мајстор
сам
налбанта
;
а
мајстор
сам
и
од
мегдана
,
и
пеливан
сам
!
Хоћеш
да
се
бијемо
?
!
“
„
Можемо
и
то
.
Али
сад
дођох
по
другом
једном
послу
!
“
рече
Рајко
,
па
махну
мало
главом
на
Циганина
.
„
Хајдмо
мало
подаље
одавде
;
нећу
да
женско
ухо
чује
што
ћу
да
ти
говорим
!
Одмакоше
се
подаље
од
ковачнице
на
зелену
ледину
.
Рајко
извади
из
недара
дугачку
кесу
,
а
из
ње
чисту
једну
белу
крпу
,
у
којој
беху
лепо
увијени
они
велики
нови
новцати
сребрни
талири
,
што
их
у
Нишу
од
посланика
доби
.
„
Ето
,
ако
си
мајстор
,
искуј
ми
ова
четири
талира
у
четири
потковице
!
"
рече
Циганину
и
положи
му
их
на
длан
.
Циганин
их
загледаше
,
преврташе
их
,
све
један
по
један
,
узе
их
тобож
мерити
на
длану
леве
руке
,
звекну
једним
о
камен
један
на
ледини
,
па
се
онда
загледа
у
Рајка
и
рече
му
:
„
Јеси
ли
ти
помахнитао
?
Ко
је
још
поткивао
коње
сребром
?
!
Валах
,
то
не
чини
ни
цар
у
Стамбулу
?
“
„
Цару
и
не
треба
.
Мени
треба
!
Ваш
бих
ти
казао
и
за
што
ми
треба
,
кад
бих
знао
да
си
човек
.
Је
ли
вера
,
да
ником
казати
нећеш
?
!
“
питаше
Рајко
.
„
Вера
!
Тврда
турска
вера
!
“
одговори
Циганин
.
„
Ево
да
ти
кажем
!
“
Узе
Рајко
да
му
шапутом
прича
.
„
Стари
људи
казују
да
овде
у
планинама
има
негде
велика
царска
остава
,
—
све
бачве
пуне
злата
!
Нико
не
зна
где
је
и
на
коме
је
месту
,
али
веле
,
кад
би
човек
потковао
коња
новим
сребром
у
све
четири
ноге
,
па
га
онда
пустио
да
сам
бира
стазу
,
коњ
би
га
сам
од
себе
однео
на
место
где
је
остава
.
Рад
бих
био
да
огледам
своју
срећу
.
Ако
је
нађем
,
ето
је
и
теби
!
“
Осмехну
се
брк
Циганину
,
загрејаше
му
се
очи
и
заиграше
по
оним
талирима
.
„
А
би
ли
то
исто
било
да
се
на
челик-потковицу
поспе
растопљено
сребро
те
посребри
?
“
питаше
он
.
„
Не
знам
то
;
а
можда
би
и
то
ваљало
"
рече
Рајко
.
„
Него
,
чекај
молим
те
,
има
још
и
друга
једна
мука
!
Треба
,
веле
,
да
се
то
кује
у
по
ноћи
и
кад
је
млад
месец
на
небу
!
“
„
Сад
је
млад
месец
,
а
пола
ноћи
лако
ћемо
дочекати
!
одговори
Циганин
.
„
Валах
,
баш
да
огледнемо
!
Ако
се
потковице
не
посребре
,
твоја
штета
!
Ако
испадне
добро
,
да
ми
платиш
за
сваку
по
овакав
талир
,
а
од
блага
,
кад
га
нађеш
,
мени
четвртина
!
“
„
Вала
да
си
ми
заискао
и
половину
не
бих
се
смео
цењкати
.
Ето
,
дај
длан
у
длан
!
“
рече
Рајко
и
замахну
добро
и
опали
својим
дланом
у
длан
циганинов
.
Удесише
да
Рајко
дође
у
ковачницу
кад
се
добро
смркне
,
а
Циганин
да
узајми
од
једног
кујунџије
лонче
,
у
коме
ће
око
по
ноћи
сребро
да
топе
.
И
растадоше
се
оба
задовољна
.
Тога
истога
дана
позно
у
ноћ
ето
га
Рајко
пред
врата
од
Бекри-Бекирове
ковачнице
.
Обесио
о
десном
рамену
неку
повелику
чутуру
,
а
под
левом
мишицом
носи
велику
гужву
у
сиџадету
од
теркије
.
—
„
Не
смедох
у
хану
да
оставим
моје
теркије
.
Имам
у
њима
нешто
чисте
преобуке
па
рекох
:
могу
у
мајстора
дуго
остати
,
а
неко
може
доћи
па
однети
и
теркије
и
чутуру
!
“
рече
Рајко
као
да
му
објасни
што
му
тако
товаран
дође
.
„
Ако
ти
је
празна
,
могао
си
је
оставити
у
хану
!
Празна
чутура
—
ето
баксуз
!
Ниси
ваља
да
дошао
на
оваки
посао
са
слутњом
на
празну
срећу
?
“
говораше
Циганин
са
очевидном
зебњом
да
се
чутура
не
покаже
празна
.
—
„
Та
има
у
њој
нека
пуста
калуђерска
препеченица
.
Кад
је
искамџих
од
калуђера
рекоше
ми
:
има
јој
двадесет
и
пет
година
.
Ја
је
носим
да
ми
се
нађе
рад
лека
.
Нећемо
је
ноћас
пити
.
Ја
је
сркнем
само
кад
ми
се
што
смучи
!
“
„
Валах
,
ако
је
нећемо
пити
што
си
је
и
доносио
?
"
прихвати
Циганин
.
„
А
мени
се
ето
већ
смучило
!
И
кад
год
је
намиришем
одмах
ми
се
смучи
,
и
да
не
сркнем
просто
да
цркнем
!
“
—
„
Какав
си
болан
ти
то
Мусломанин
?
!
“
питаше
га
Рајко
као
прекоревајући
га
.
„
Море
,
кабули
ти
то
човече
!
Не
види
пророк
ноћу
!
Него
дед
’
одврни
ти
то
па
да
сркнемо
за
срећна
наша
ортаклука
!
“
—
„
Да
знаш
да
је
не
бих
одврнуо
да
није
за
хатар
нашем
ортаклуку
!
“
Посадише
се
на
једну
асуру
подаље
од
огњишта
и
мехова
.
Рајко
одврте
чутуру
и
додаде
је
Бекри-Бекиру
.
Циганин
промрмља
нешто
па
наже
чутуру
и
добро
повуче
.
„
Ја
да
црних
калуђера
,
е
баш
брате
знају
каква
треба
да
је
ракија
!
Жестока
!
Валах
да
спустиш
сребрн
талир
у
њу
па
да
се
растопи
!
"
говораше
Циганин
облизујући
се
.
„
Да
је
додамо
мало
и
твојој
мајсторици
!
"
рече
Рајко
погледав
к
младој
жени
,
која
се
шћућурила
на
земљи
поред
мехова
,
па
би
их
овда
и
онда
повукла
да
духну
у
жеравицу
на
огњишту
,
те
да
се
не
угаси
док
не
затреба
.
Није
ни
гледала
у
њих
него
у
онај
плави
пламен
од
ћумура
,
а
ко
би
знао
куд
су
јој
мисли
лутале
.
—
„
Не
!
“
викну
Циганин
;
„
не
,
ако
си
ми
ортак
!
Оно
је
лудо
,
поносно
,
љуто
и
бесно
и
без
тога
!
Него
није
она
моја
мајсторица
.
Она
је
моја
робиња
!
"
Па
онда
окренув
се
к
младој
жени
викну
јој
оштро
:
„
ха
,
бре
,
Маџарице
,
казуј
шта
си
ти
?
!
“
Она
окрете
главу
према
њима
па
рече
са
свим
мирно
:
„
Ја
сам
Маргита
,
грофица
од
Нађ-Бање
!
“
—
„
Била
си
то
некад
.
А
шта
си
сад
?
“
„
Маргита
,
грофица
од
Нађ-Бање
!
“
одговараше
она
опет
мирно
.
Циганин
дохвати
један
чекић
,
баци
се
њиме
на
њу
,
па
срдито
дрекну
:
„
Казуј
шта
си
сада
,
кујо
маџарска
?
!
“
Чекић
удари
у
мехове
мимо
ње
.
Она
га
погледа
,
не
скидаше
са
његова
дивља
лица
погледе
своје
за
неколико
тренутака
,
очи
јој
севаше
као
у
тигрице
која
се
спрема
да
скочи
,
али
се
савлада
и
рече
:
—
„
Маргита
грофица
од
Нађ-Бање
—
робиња
потурченог
Циганина
Бекри-Бекира
!
“
„
Тако
,
кујо
једна
!
“
викну
Циганин
задовољно
,
па
онда
усред
таквог
триумфа
осети
да
му
је
грло
суво
,
те
дохвати
чутуру
и
опет
повуче
добро
.
„
Јеси
ли
је
купио
или
на
сабљи
задобио
?
"
питаше
Рајко
.
—
„
На
сабљи
!
"
рече
Бекри-Бекир
поносито
.
„
Хоћеш
да
ти
причам
како
је
било
?
“
„
Дед
’
молим
те
,
а
и
онако
је
још
дуго
до
пола
ноћи
!
"
рече
Рајко
,
па
онда
наслони
грлић
од
чутуре
на
своја
уста
,
убриса
га
рукавом
од
кошуље
и
додаде
је
Циганину
.
Овај
се
напи
као
што
би
се
жедан
бистре
воде
напио
,
па
кад
спусти
чутуру
поред
себе
на
асуру
,
рече
:
„
Е
да
црних
калуђера
!
валах
такве
ракије
нема
у
свем
Алаџа-Хисару
!
У
ком
си
је
манастиру
наточио
,
вере
ти
?
“
„
Вере
ми
моје
,
не
смем
ти
казати
.
Видим
те
јеси
некаква
убојита
делија
;
бојим
се
кад
ожедниш
дигнућеш
чету
на
манастир
па
га
опљачкати
,
те
ће
ме
црни
калуђери
клети
црном
клетвом
.
Него
деде
,
како
доби
на
јуначкој
сабљи
’
ваку
робињицу
?
“
„
Ево
како
!
“
поче
Циганин
а
чутуру
дохвати
обема
рукама
и
метну
је
себи
на
колено
.
„
Пре
четири
године
бејах
свирач
у
Сегедину
у
Маџарској
,
у
дружини
чувенога
мајстора
Борчија
.
Једнога
дана
рече
нам
Борчија
:
„
хајде
,
седајте
у
кола
,
да
се
возимо
у
дворац
Нађ-Бању
;
жени
се
стари
гроф
.
“
Хајде
,
ђи
,
терај
!
Ето
нас
тамо
.
Свирај
,
певај
,
пиј
,
лупај
,
свирај
,
целу
ноћ
.
Онаквог
весеља
не
видех
ни
пре
ни
после
.
И
није
слутило
на
добро
.
А
кад
доведоше
сутра
дан
младу
,
све
излуде
.
Она
младо
,
лепо
дете
,
само
се
осмејкује
,
па
тек
спусти
трепавице
,
па
подигне
очи
,
па
се
опет
плашљиво
осмехне
.
Не
знаш
кад
је
лепша
!
Чини
ми
се
занесоше
ме
њене
трепавице
.
Она
трепне
а
ја
клецнем
;
она
на
лево
пође
,
на
лево
се
окренем
и
ја
;
она
десно
,
десно
и
ја
,
као
сунцокрет
за
сунцем
!
Занесох
се
,
занесох
се
па
већ
не
знам
ни
шта
свирам
.
Удари
ме
једном
Борчија
гудалом
по
плећима
:
„
хеј
,
што
гребеш
,
јеси
л
’
полудео
?
!
"
Ништа
ја
.
Ћутим
па
гледам
у
њу
.
Повикаше
сви
гости
у
глас
:
„
чардаш
!
чардаш
!
"
хоће
младожења
да
игра
чардаш
с
неком
бароницом
.
Он
дежмекаст
,
она
дебела
;
он
матор
,
она
матора
;
а
он
уз
то
још
и
пијан
,
трештен
пијан
.
Хајде
почесмо
.
Накриви
капу
старац
,
подбочи
се
у
десни
бок
,
куцну
петом
у
пету
,
зазвекташе
мамузе
,
те
један
пут
те
други
пут
,
а
ја
гледам
у
трепавице
младине
;
она
их
подиже
и
погледа
невесело
и
бојажљиво
горе
у
таваницу
,
а
ја
кроз
таваницу
у
облаке
,
одох
,
одох
у
облаке
,
залута
моје
ћемане
,
изгуби
се
Борчија
,
изгуби
се
чардаш
,
изгуби
старац
кораке
,
ударише
пијани
гости
у
смех
!
...
Расрди
се
старац
младожења
па
право
на
Борчију
да
га
рукама
удави
.
„
Нисам
ја
крив
,
милостиви
грофе
!
“
брањаше
се
Борчија
;
„
него
ето
та
слуга
,
или
је
пијан
или
луд
,
блене
у
младу
па
не
зна
шта
свира
!
"
—
„
Блене
у
младу
?
!
“
викну
старац
гњевно
;
„
ха
,
чекај
се
ти
што
твојим
циганским
очима
бленеш
у
моју
младу
!
Мартине
,
где
си
ти
Мартине
?
“
Дође
Мартин
,
надзорник
од
имања
.
„
Дај
неколико
момака
;
извуците
на
двориште
овог
безобразника
што
блене
у
моју
младу
,
и
опалите
му
врућих
четрдесет
батина
!
“
Пијани
гости
узеше
да
кликћу
од
радости
и
да
пљескају
.
А
млада
невеста
,
сва
пребледела
,
дркће
,
ломи
прсте
,
савија
руке
па
моли
младожењу
да
ми
опрости
.
Аја
!
неће
пијан
младожења
ни
да
чује
!
Она
паде
преда
њ
на
колена
,
склопи
руке
,
па
кроз
сузе
мољаше
за
мене
.
Аја
!
Не
да
се
старац
омекшати
.
Подиже
је
са
колена
,
па
је
пред
свима
нама
пољуби
и
само
рече
:
„
голубице
моја
,
тебе
ћу
да
љубим
,
а
Циганина
ћу
да
бијем
!
Како
сме
псина
једна
да
пиљи
у
твоје
лепо
лице
,
кад
је
само
моје
?
!
“
Сад
што
да
ти
дуљим
—
извукоше
ме
и
истукоше
ме
.
Кад
се
дигох
рекох
им
:
„
кажите
грофу
запамтиће
он
ово
!
“
Па
се
онда
Циганин
мало
устави
.
Наже
чутуру
и
опет
се
добро
напи
,
као
да
се
мало
поткрепи
,
после
оног
чуда
и
белаја
што
га
снађе
.
7
„
Одох
право
к
Турцима
!
“
причаше
Циганин
даље
.
„
Изађох
пред
пашу
,
повиках
:
„
Алах-ил-Алах
Мухамед
ресулах
!
“
потурчише
ме
;
поклони
ми
паша
неколико
кеса
сребрних
грошева
.
„
Не
треба
ми
то
!
“
рекох
му
,
„
него
дај
ми
чету
акинџија
,
да
се
осветим
моме
крвнику
!
“
Дадоше
ми
неке
љуте
арамије
.
Одјездисмо
преко
границе
,
и
ударисмо
ноћу
на
двор
Нађ-Бању
.
Старог
грофа
и
не
бејаше
дома
,
али
му
беше
млада
грофица
.
Кад
кошеви
и
сењаци
око
двора
букнуше
у
пламен
и
кад
ми
вичући
„
Алах—Алах
!
“
грунусмо
у
двор
,
она
пуцаше
на
нас
кроз
прозор
из
пиштоља
.
А
кад
разбисмо
врата
нађох
је
где
лежи
на
поду
;
обнезнанила
се
.
Скидох
јој
с
врата
црвену
свилену
мараму
,
везах
јој
руке
наопако
,
понесох
је
до
мога
коња
,
скочих
у
седло
,
привезах
је
мојим
каницама
за
себе
и
онда
бегај
преко
границе
.
Ето
је
од
тога
доба
моја
робиња
!
“
Овде
сад
беше
згодна
прилика
за
Бекри-Бекира
да
сухо
грло
овлажи
.
А
већ
више
и
не
мишљаше
да
нуди
чутуру
своме
ортаку
.
„
Могао
си
леп
новац
добити
,
да
си
је
њеном
господару
на
откупе
понудио
!
рече
Рајко
.
—
„
На
откупе
?
!
“
викну
Циганин
као
пун
пуда
.
„
Та
не
бих
ја
њу
дао
ни
за
какве
откупе
!
А
шта
мислиш
пошто
бих
је
могао
продати
?
!
“
„
Шта
те
ја
знам
!
“
одговори
Рајко
.
„
У
нас
се
крштене
душе
не
продају
,
а
слушао
сам
од
Турака
да
се
у
Стамбулу
најлепша
Ђурђијанка
робињица
може
да
купи
за
хиљаду
гроша
!
“
—
„
Охо
,
хо
,
хо
!
О
хо
,
хо
,
хо
!
А
ха
,
ха
,
ха
,
ха
!
“
смејаше
се
Циганин
.
„
А
знаш
ти
болан
...
"
па
поче
да
запиње
језиком
и
трепће
очима
;
„
а
знаш
ти
болан
...
.
да
је
мени
Халил-бег
Махмут-беговић
платио
овде
,
ево
...
виш
’
овде
на
ову
асуру
...
овде
,
двеста
сребрних
гроша
,
да
је
се
нагледа
кад
игра
велики
чардаш
?
!
“
„
Велики
чардаш
?
!
“
понови
Рајко
као
у
недоумици
шта
ће
то
да
значи
.
—
„
Ех
,
па
не
знаш
,
ја
како
!
“
рече
Циганин
,
па
узе
да
мига
и
да
се
криви
на
Рајка
,
као
да
му
тако
даде
разумети
шта
је
велики
чардаш
.
„
Него
,
како
ћеш
и
да
знаш
,
млад
си
!
И
после
то
се
само
у
конаку
Бекри-Бекира
може
да
види
!
А
?
Чујеш
ли
ме
бесна
Маџарице
,
хоћемо
ли
један
?
Хајде
да
ово
мајкино
момче
види
што
не
би
ни
у
сну
могло
снити
?
А
?
!
“
Она
не
рече
ни
речи
,
само
се
сва
стресе
као
да
јој
дође
наступ
од
грознице
,
и
окрете
главу
на
другу
страну
.
Циганин
устаде
па
већ
посрћући
отиде
те
из
једне
костретне
вреће
(
арара
)
у
сувом
куту
иза
мехова
извади
једно
ћемане
.
Враћајући
се
на
своје
место
запе
ногом
за
асуру
и
стропошта
се
на
Рајка
.
Гласно
се
сам
себи
насмеја
;
седе
,
нагну
чутуру
,
па
онда
узе
да
удешава
ћемане
.
У
том
послу
љуљаше
се
то
на
десно
то
на
лево
и
дуго
не
могаше
да
удеси
струне
како
му
уху
требаше
.
Најпосле
их
удеси
,
и
поче
да
гуди
неописано
жалостив
један
увод
,
који
мало
час
па
букну
у
пламенове
и
живо
кликтање
.
Изгледаше
Рајку
као
да
из
оног
ћеманета
,
које
мало
час
онако
тужно
плакаше
,
сад
све
саме
варнице
прште
.
Погледа
к
робињи
и
виде
како
јој
низ
образе
једна
суза
другу
стиже
.
Свираше
тако
Циганин
још
неколико
тренутака
,
па
се
онда
устави
да
рекне
:
„
Што
је
право
,
право
!
Дао
си
ми
ватре
ватром
од
ракије
;
треба
да
ти
вратим
ватру
ватром
од
њеног
чардаша
!
Него
велики
ћеш
да
видиш
кад
донесеш
...
.
знаш
оно
...
.
како
је
погодба
...
.
четвртину
...
.
половину
...
.
како
беше
?
!
А
сад
,
биће
ти
доста
да
видиш
и
мали
!
Хеј
,
Маџарице
бесна
!
Него
искај
,
млади
мој
ортаче
,
имаш
какав
кајиш
?
Стегни
њиме
главу
да
ти
се
мозак
не
преврне
.
Не
знаш
ти
какав
се
чардаш
овде
игра
!
Халил-бег
је
матора
,
хладна
дртина
,
па
кад
је
видео
,
он
полуде
,
полуде
,
у
мало
ме
ето
овде
на
овој
асури
не
удави
!
“
„
Ама
како
ти
то
говориш
?
!
"
питаше
Рајко
,
који
и
не
слућаше
о
чему
Бекир
мисли
.
—
„
Ето
како
:
за
мали
чардаш
Маџарица
мора
да
скине
јелек
и
кошуљу
до
појаса
,
а
за
велики
све
,
баш
све
,
ха
,
ха
,
ха
!
Хо
,
хо
,
хо
,
хо
!
Видим
ја
,
хоће
мој
ортак
одмах
велики
чардаш
!
Чујеш
,
Маџарице
бесна
?
“
„
Их
,
да
грдне
бруке
да
тако
и
говориш
а
некмо
ли
да
тако
и
радиш
!
“
рече
Рајко
сав
пренеражен
.
„
Комшија
,
тебе
канда
хвата
ракија
?
“
—
„
Јок
вала
;
него
ето
ухватио
ја
њу
па
не
пуштам
!
А
сад
,
Маџарице
,
устај
па
скидај
јелек
и
кошуљу
за
мали
чардаш
!
“
Па
Циганин
превуче
гудалом
по
струнама
.
„
Нећу
ти
ја
ноћас
пред
тим
младим
човеком
скинути
ни
јелек
,
а
камо
ли
кошуљу
до
појаса
,
па
ма
ме
убио
!
“
рече
млада
Маџарица
.
„
Нећеш
?
!
“
дрекну
Циганин
па
избуљи
очи
на
њу
.
„
Вала
ћеш
да
играш
и
мали
и
велики
па
још
маџарски
да
певаш
!
Знаш
,
ниси
хтела
ни
онда
,
па
си
морала
!
Хајде
,
одмах
,
брзо
,
скидај
се
до
појаса
!
“
„
Уби
ме
,
сеци
ме
,
пеци
ме
!
пред
тим
крштеним
човеком
нећу
ти
поиграти
ни
мали
а
још
мање
велики
!
“
говораше
она
упорно
и
са
свим
одсудно
.
—
„
Комшија
!
“
прихвати
Рајко
;
„
молим
те
остави
се
таквог
разговора
.
Сад
ће
ваља
да
већ
скорим
и
пола
ноћи
па
треба
наш
посао
да
гледамо
!
“
Али
Циганин
више
и
не
слушаше
шта
Рајко
говори
.
Диже
се
,
отиде
до
једног
корита
,
у
коме
беху
свакојаке
ковачке
алатке
,
пробра
двоје
клеште
па
,
мало
посрћући
,
отиде
те
их
завуче
у
жеравицу
.
„
Слободно
!
слободно
!
говораше
му
робиња
немарно
.
„
Нећу
ја
ноћас
ни
мој
врат
а
камо
ли
груди
обнажити
пред
тим
момком
тамо
,
па
ти
слободно
кидај
с
мене
месо
усијаним
клештима
.
Пекао
си
ме
пред
Халил-бегом
па
сам
зажмурила
;
али
ноћас
да
умрем
а
зажмурити
нећу
!
“
—
„
Устај
!
Не
треба
ми
више
мали
,
хоћу
сад
велики
!
“
дрекну
Циганин
па
већ
запенуши
.
Изгледаше
као
прави
нечастиви
;
избуљио
очи
па
их
све
у
ковитлац
окреће
,
дркће
му
црна
кожа
на
образима
,
искезио
зубе
,
па
режи
као
бесно
псето
.
Али
она
се
не
макну
с
места
.
„
Хоћеш
или
нећеш
?
!
“
цикну
он
опет
па
тресну
ногом
о
земљу
.
Она
ни
речи
не
проговори
нити
се
помаче
.
—
„
Е
,
валах
ћеш
сад
да
скочиш
!
“
рече
Циганин
,
па
из
једног
другог
корита
дохвати
неке
влажне
и
прљаве
крпе
,
обмота
у
њих
десну
руку
,
извуче
из
жеравице
већ
усијане
кљеште
,
па
онда
право
к
робињи
да
је
њима
за
мишицу
стегне
.
У
истом
тренутку
Рајко
једним
скоком
долети
те
стаде
између
робиње
и
Циганина
.
Гурну
Бекира
обема
рукама
те
овај
паде
на
земљу
,
а
клеште
му
одлетеше
под
мехове
.
Рајко
му
клече
на
прса
и
док
још
Циганин
не
дође
к
себи
од
чуда
,
скиде
му
с
руке
оне
влажне
крпе
и
напуни
му
њима
уста
као
чепом
,
те
сад
већ
не
могаше
ни
зуцнути
.
„
Брзо
отвори
оно
моје
сиџаде
и
додај
ми
из
њих
конопце
!
"
рече
Рајко
младој
Маџарици
која
већ
беше
скочила
на
ноге
,
па
збуњено
гледаше
шта
то
би
.
Циганин
беше
дошао
к
себи
и
напрезаше
се
силно
да
збаци
са
себе
Рајка
,
и
бацакаше
се
ногама
као
бесомучан
.
Али
му
то
ништа
не
поможе
,
и
само
га
брже
изнураваше
.
Рајко
га
је
држао
као
за
земљу
прикуцана
.
Маџарица
му
додаде
конопце
.
Беху
већ
на
замке
припремљени
,
те
у
њих
брзо
ухвати
и
стеже
ноге
Циганинове
.
Па
онда
једним
живим
напором
окрете
Циганина
на
прса
и
мало
по
мало
и
не
без
муке
,
веза
му
руке
на
леђа
!
Није
дуго
трајало
од
онога
тренутка
кад
оно
Циганин
приђе
с
усијаним
кљештима
да
кида
месо
с
робињице
,
а
он
већ
лежаше
као
пањ
на
земљи
.
Рајко
се
диже
и
гледаше
га
мирно
за
неколико
тренутака
,
па
онда
узе
још
конопаца
,
натопи
их
у
води
и
онда
увеза
чврсто
ноге
Циганинове
све
до
колена
,
а
руке
од
рамена
до
лаката
.
Требало
би
времена
док
би
га
и
ко
други
одрешио
,
а
већ
сам
да
се
из
тако
чврстих
веза
измигољи
није
било
ни
мислити
.
Кад
се
по
други
пут
од
њега
подиже
,
Маџарица
му
пружи
један
дугачак
нож
,
који
је
извадила
из
некаквог
зембила
,
па
му
једва
чујним
шапатом
рече
:
„
Закољи
га
!
“
—
„
Иди
жено
!
“
рече
јој
Рајко
изненађен
,
па
је
руком
тихо
од
себе
одгурну
.
„
Како
да
закољем
човека
и
пијана
и
везана
?
!
Не
може
то
.
Било
би
то
и
грехота
пред
Богом
и
срамота
пред
људма
!
Ово
је
овако
доста
за
нашу
потребу
!
“
„
0
ти
не
знаш
каква
је
то
гадна
звер
!
Да
си
ти
патио
хиљадити
део
онога
што
сам
ја
овде
препатила
,
та
клао
би
га
зубма
а
не
ножем
!
“
—
„
Махни
се
тога
!
Хвала
Богу
није
нам
невоље
да
крв
проливамо
.
Него
ево
у
моме
сиџадету
хаљина
за
тебе
.
Навуци
све
то
преко
твога
рува
,
па
да
у
име
божје
полазимо
!
“
Поможе
јој
да
навуче
неку
стару
антерију
,
опаса
је
брзо
широким
и
дугачким
једним
стамбулским
појасем
,
поможе
јој
обући
и
кафтан
од
зелене
чохе
,
намести
јој
на
главу
високи
сукнени
саркол
јаничарски
,
па
јој
онда
додаде
пар
црвених
а
широких
турских
чизама
да
их
навуче
.
Она
му
се
сад
у
свему
покораваше
као
дете
,
и
од
часа
на
час
би
га
тек
зачуђено
погледала
крупним
својим
очима
,
које
би
овда
и
онда
протрла
прстима
као
да
се
увери
да
не
снива
.
.
—
„
Имаш
ли
што
би
желела
одавде
собом
да
понесеш
?
"
„
Баш
ништа
!
Ах
,
чекај
!
Да
пустим
мога
славуја
из
кавеза
!
“
И
онда
отиде
у
одају
иза
ковачнице
,
извади
из
кавеза
птичицу
,
пољуби
је
и
пусти
је
кроз
врата
у
ноћ
.
„
Е
,
сад
у
име
божје
да
пођемо
!
“
рече
Рајко
.
„
Ево
ја
ћу
најпре
изаћи
да
видим
да
нема
кога
.
Ако
никога
нема
зазвиждаћу
,
а
ти
онда
изађи
па
журно
за
мном
!
“
То
рече
,
узе
чутуру
о
једно
раме
,
сиџаде
пребаци
преко
другог
,
па
полагано
изађе
.
Млад
месец
се
спушташе
к
западу
.
На
тамно
плавом
и
високо
издигнутом
небу
пуно
звезда
.
Свеж
поветарац
дуваше
од
Јастрепца
.
Нигде
никога
.
Рајко
зазвижда
.
Али
Маџарица
не
изађе
.
Звизну
и
други
пут
и
трећи
пут
.
„
Шта
је
сад
наопако
?
!
“
мишљаше
Рајко
у
себи
,
па
се
врати
к
Циганиновој
чатрљи
.
Кад
уђе
виде
у
оном
нејасном
и
несигурном
осветљењу
од
лојане
свеће
и
ватре
с
огњишта
како
Маџарица
стоји
поред
Циганина
,
ставши
му
једном
ногом
на
прса
.
„
Еј
,
злосрећнице
!
"
зајеча
Рајко
сав
пренеражен
.
„
Да
га
ниси
заклала
?
!
“
—
„
Хтедох
!
“
рече
она
мирно
;
„
али
бадава
,
не
могах
;
сетих
се
што
ти
оно
рече
да
је
и
грехота
и
срамота
;
него
му
стадох
чизмом
на
прса
и
рекох
му
:
„
ево
си
погана
звери
у
мојој
руци
!
могла
бих
ти
грло
овим
ножем
пресећи
,
али
нећу
нож
да
поганим
.
Пих
,
скоте
један
!
“
и
пљунух
му
три
пута
у
лице
!
Нека
га
!
Хајде
сад
,
јуначе
,
ја
ћу
с
тобом
и
за
тобом
!
“
И
пођоше
заједно
и
ћуташе
.
Мало
после
па
једна
сјајна
звезда
прелети
небо
,
као
да
јури
к
младом
месецу
на
западу
.
„
Виде
ли
ону
звезду
што
прелете
небо
?
“
питаше
је
Рајко
неким
радосним
трепетом
и
шапутом
.
„
Видех
је
!
“
одговори
она
.
—
„
То
си
ти
!
“
рече
јој
Рајко
.
„
Небо
тебе
види
,
па
звездом
звездама
јавља
да
се
роб
један
у
слободу
враћа
.
Хвала
Богу
на
добром
знамењу
!
“
И
онда
корачаше
даље
ћутећи
у
све
гушћи
мрак
неких
тесних
улица
на
крај
Крушевца
.
ДРУГИ
ДЕО
У
ШУМАДИЈИ
2
Ван
вароши
усред
једне
ливаде
под
старом
једном
липом
чекаше
их
човек
са
оседланом
ластавицом
.
„
Хвала
Богу
!
рече
тај
човек
Рајку
;
„
побојах
се
нећете
ни
доћи
и
ево
чак
узех
премишљати
да
ниси
погинуо
!
Гледај
па
хватај
пут
.
По
ноћи
је
превалило
.
Јевросима
ти
је
спремила
у
бисаге
нешто
рубља
,
а
наћи
ћеш
и
брашненица
и
још
понечега
чега
нам
је
Бог
дао
!
“
Рајко
разгледа
најпре
је
ли
седло
притврђено
како
треба
,
опипа
сваки
кајиш
својом
руком
,
а
млада
жена
тапкаше
ластавицу
по
врату
и
намешташе
јој
чупу
од
гриве
изнад
чела
и
тепаше
јој
нешто
маџарски
.
Кад
од
своје
кабанице
и
сиџадета
начини
што
ужи
свитак
и
кад
га
привеза
за
седло
Рајко
рече
Маргити
:
„
Хајде
сад
,
у
име
божје
,
у
седло
.
“
И
поможе
јој
да
се
намести
.
»
Да
ми
нису
ове
широке
турске
чизме
,
“
извињаваше
се
млада
Маџарица
Рајку
,
„
видео
би
ти
како
бих
се
ја
друкчије
винула
коњу
у
седло
.
Али
како
ћеш
с
оваким
чизмама
!
“
па
погледаше
са
седла
то
на
једну
то
на
другу
црвену
чизму
и
намешташе
их
у
широке
бакрачлије
.
„
Него
да
видиш
,
какве
су
такве
су
,
тек
добро
пристају
у
овакве
бакрачлије
!
“
„
Хвала
ти
брате
Јово
!
Поздрави
ми
Јевросиму
,
хвала
и
њој
!
У
здрављу
да
Бог
да
да
се
опет
видимо
!
"
рече
Рајко
,
пољуби
се
с
Јовом
,
који
му
бејаше
некаква
својта
,
па
онда
поведе
ластавицу
за
улар
.
Постало
је
много
мрачније
,
те
Рајко
мораде
изаћи
на
колски
пут
да
по
мраку
не
би
залутао
.
А
чим
поче
да
свиће
он
окрену
на
лево
и
подаље
од
колског
пута
те
кроз
њиве
и
поља
и
испод
дрвећа
жураше
се
напред
а
све
правцем
уз
Мораву
.
Целим
путем
до
сванућа
нису
ни
речи
говорили
.
Он
би
се
само
овда
и
онда
окренуо
да
погледа
да
ли
млада
Маџарица
није
у
седлу
заспала
,
и
увек
би
видео
њена
два
велика
ока
како
бистро
и
бодро
светлуцају
.
Кад
већ
беше
лепо
свануло
угледаше
један
чардак
поред
Мораве
и
на
води
испод
њега
скелу
.
„
Да
нису
тамо
господа
маџарска
?
"
запита
Маргита
.
—
„
Бог
зна
где
су
ти
сад
господа
маџарска
!
Може
бити
да
су
већ
у
Стамболу
!
одговори
јој
Рајко
.
Маргита
притегну
узде
па
устави
ластавицу
.
„
Шта
рече
?
!
“
питаше
га
сва
пренеражена
.
—
„
Не
знам
ти
ја
казати
где
су
сада
господа
маџарска
!
“
понови
Рајко
,
а
беше
га
мало
и
зачудило
што
га
она
тако
пита
.
„
Зар
ти
мене
не
водиш
к
њима
?
Зар
ти
ниси
од
њих
к
мени
послат
?
питаше
она
у
чуду
;
веђе
јој
се
саставише
и
очи
јој
засенуше
као
да
је
на
њих
пала
од
некуд
сенка
тешког
неког
облака
.
—
„
Е
,
моја
госпођо
!
Побојаше
се
они
да
се
због
тебе
не
заметне
кавга
с
Турцима
,
па
одоше
својим
послом
!
А
ја
рекох
да
огледам
да
ти
послужим
,
те
да
се
ропства
избавиш
,
ако
би
нам
Бог
помогао
!
"
говораше
Рајко
мирно
и
просто
као
о
нечем
што
је
са
свим
обично
.
Она
сеђаше
у
седлу
као
да
се
скаменила
,
па
га
гледаше
непомично
очима
ширимице
отвореним
.
„
Зар
си
се
збиља
,
“
поче
она
после
подужег
ћутања
,
„
зар
си
се
збиља
ти
сам
у
себе
поуздао
да
ми
помогнеш
да
до
слободе
и
завичаја
дођем
?
!
"
„
Не
бих
се
ја
смео
поуздати
у
се
да
се
не
поуздах
у
Бога
,
и
ево
се
у
њ
и
уздам
!
“
рече
он
скромно
.
Заћуташе
опет
обадвоје
.
Ластавица
погледа
у
Рајка
,
па
онда
сави
главу
на
десно
и
гледаше
у
црвену
чизму
у
широкој
бакрачлији
.
Маргита
не
знађаше
ни
шта
да
мисли
ни
шта
да
каже
,
него
онако
занемела
од
чуда
,
не
скидаше
својих
погледа
са
Рајка
.
„
Видим
!
узе
Рајко
снужден
да
говори
;
„
видим
немаш
вере
у
мене
!
Може
бити
баш
да
ме
се
и
побојаваш
!
А
тако
ми
образа
и
српског
поштења
ево
сам
те
узео
на
душу
као
свети
аманет
.
Могу
да
не
умеднем
да
те
послужим
и
подворим
како
треба
док
смо
заједно
,
али
се
не
бој
да
ћу
се
заборавити
ма
у
чем
.
И
да
ниси
госпођа
робиња
си
,
и
да
ниси
робиња
жена
си
,
жудиш
за
завичајем
и
за
слободом
својом
.
Вала
три
пута
си
ми
света
!
Не
бој
се
,
госпођо
;
не
сумњај
се
;
уздај
се
у
Бога
и
веруј
у
моје
српско
поштење
!
“
Ударише
Рајку
пламенови
у
образе
.
Очи
му
се
разгореше
топлом
ватром
.
Изгледаше
дивно
у
оном
јутарњем
зраку
онако
узбуђен
и
онако
поносито
стојећи
пред
оном
младом
и
лепом
женом
.
„
Како
ти
беше
име
?
“
запита
га
она
.
—
„
Рајко
,
“
одговори
он
;
„
зову
ме
и
„
од
Расине
Рајко
“
јер
ми
је
задруга
у
Расини
.
“
„
Рајко
,
“
поче
она
тако
милозвучно
,
да
се
младоме
човеку
први
пут
у
његовоме
животу
учини
да
у
његовоме
имену
има
као
почетак
од
некакве
песме
.
„
Рајко
!
Боље
од
твојих
речи
очи
ми
твоје
казују
да
поштено
мислиш
,
витешки
осећаш
и
искрено
говориш
.
Видим
те
много
млада
за
тешки
посао
кога
си
се
латио
;
али
осећам
,
ето
сад
овде
у
овоме
часу
,
на
овом
лепом
јутру
,
под
овом
првом
зраком
сунчаном
,
осећам
да
си
витез
.
Стављам
ево
сву
своју
веру
на
твој
српски
образ
!
Рајко
,
витеже
,
дај
ми
твоју
руку
!
“
Он
јој
пружи
своју
десну
руку
.
Она
је
стеже
у
својој
и
,
пустив
је
,
рече
:
„
сад
,
хајде
,
напред
,
води
како
знаш
!
“
„
Хвала
ти
,
госпођо
!
А
Бог
нек
нас
води
!
“
рече
Рајко
радосно
узбуђен
и
пође
напред
.
Сиђоше
ка
скели
.
Једно
младо
сељаче
чуваше
је
.
„
Камо
скелеџија
?
!
“
викну
Рајко
.
—
„
Ама
ето
,
мало
час
отиде
с
весларима
у
брдо
у
виноград
!
“
рече
дечко
;
„
баш
говорише
нико
неће
тако
сабаиле
ударати
на
скелу
!
“
„
Где
је
виноград
?
"
питаше
Рајко
,
коме
нова
једна
мисао
сину
.
—
„
Ето
га
у
брду
!
Није
далеко
!
"
„
Чујеш
момче
,
није
мени
за
чекање
.
Него
ево
ти
сребрни
грош
,
да
потрчиш
у
виноград
да
зовнеш
скелеџију
,
и
ево
ну
носи
сребрн
талир
,
да
одмах
дође
да
нас
превезе
!
“
Сељаче
није
никада
видело
толико
благо
у
својој
руци
.
Узе
грош
и
узе
талир
па
без
речи
појури
к
брду
.
Чим
зађе
за
неко
дрвеће
,
Рајко
рече
Маргити
:
„
Одјахуј
,
па
хајдмо
у
скелу
!
“
Она
уведе
ластавицу
у
скелу
а
он
,
одрешив
уже
од
коца
,
отисну
је
,
скочи
у
њу
,
зграби
оба
весла
а
Маргити
рече
,
да
слободно
пусти
ластавицу
па
да
прихвати
крму
.
После
живог
веслања
,
не
без
силног
напрезања
,
сав
црвен
у
лицу
и
са
крупним
знојем
на
челу
,
Рајко
једним
скоком
искочи
на
леву
обалу
Мораве
,
привуче
скелу
конопцем
,
викну
ластавици
те
ова
сама
врло
пажљиво
,
али
са
свим
сигурном
ногом
,
изађе
на
суво
,
па
кад
за
ластавицом
и
Маргита
поред
свих
шалвара
,
кафтана
и
чизама
хитро
искочи
—
он
онда
пусти
скелу
низ
Мораву
.
Њих
двоје
одмах
се
прихватише
уз
једно
брдо
.
Кад
изађоше
на
врх
,
и
пре
него
ће
ући
у
густу
једну
шуму
растову
,
зачуше
како
од
скелеџијског
чардака
пушке
пуцају
.
Скелеџија
и
његови
људи
даваху
абер
сељанима
у
околини
,
да
им
је
нека
велика
невоља
.
„
Вала
,
госпођо
,
"
рече
Рајко
Маргити
;
„
ако
ти
Бог
помогне
те
стигнеш
у
свој
дом
,
да
пошљеш
скелеџији
паре
што
му
скелу
низ
воду
отиснусмо
.
Знам
ухватиће
је
,
али
ће
имати
штете
и
дангубе
.
Сад
смо
на
невољи
па
нек
нам
Бог
опрости
;
а
кад
будеш
у
срећи
и
у
господству
сети
се
на
ово
!
“
—
„
Та
само
да
стигнемо
у
Маџарску
!
"
рече
Маргита
;
„
видећеш
,
мој
старац
мене
толико
воли
,
да
ће
он
скелеџији
скелу
позлатити
.
Па
већ
видећеш
и
сам
!
“
2
Путовали
су
цео
тај
дан
скоро
без
одмора
,
јер
оно
нешто
мало
времена
што
проведоше
под
једним
грмом
,
заложивши
се
мало
хлебом
,
једва
да
се
могло
звати
одмором
.
Жураху
се
да
још
за
видела
изађу
на
један
вис
,
на
коме
из
далека
видеше
зидине
од
некаквог
старог
порушеног
града
.
Али
се
већ
мрак
ухватио
био
кад
изађоше
на
тај
вис
.
Под
самим
градом
опазе
једну
малу
ватру
.
Рајко
мишљаше
да
ће
је
бити
какви
козари
наложили
били
.
Али
кад
јој
приђоше
ближе
,
опазе
да
ватра
гори
пред
једном
пећином
,
у
стени
под
самим
некадашњим
градом
,
и
да
поред
ватре
седи
један
старац
са
дугом
белом
брадом
,
у
црној
ризи
до
земље
и
са
црном
камилавком
од
грубога
сукна
на
глави
.
Рајко
се
чисто
препаде
па
устави
ластавицу
,
а
руком
показа
Маргити
на
старца
.
Него
после
неколико
тренутака
,
и
више
да
би
Маргиту
ослободио
,
рече
јој
:
„
а
знаш
ко
ће
то
бити
?
Сад
се
сетих
да
сам
слушао
да
овде
негде
у
рудничким
планинама
има
неки
Светогорац
испосник
,
за
кога
народ
прича
да
чуда
чини
.
Не
знам
да
л
’
му
смемо
прићи
?
!
“
У
том
их
је
и
старац
опазио
.
У
место
да
као
какав
полудивљи
пустињик
,
светомрзац
,
бега
од
њих
у
пећину
,
он
их
мирно
посматраше
за
неко
време
,
па
кад
виде
да
се
устручавају
да
му
приђу
,
он
им
за
чудојасним
гласом
разговетно
викну
:
"
Не
бојте
се
децо
,
приступите
слободно
.
Ако
бисте
и
турске
вере
били
приступите
.
Уморни
путник
,
ма
које
вере
био
,
свуда
је
под
божјим
небом
добро
дошао
!
“
Било
је
тако
пуно
срдачности
у
том
поздраву
,
да
на
мах
неста
зебње
у
Рајка
и
у
Маргите
.
Он
одмах
скиде
шубару
и
приђе
к
руци
старчевој
.
Маргита
сјахав
,
застаде
за
неколико
тренутака
у
забуни
и
нерешљивости
,
па
онда
и
сама
приђе
к
руци
која
и
њу
,
као
оно
и
Рајка
,
живо
благослови
.
Беше
то
некакав
жив
и
крепак
старац
,
са
бистрим
очима
испод
густих
веђа
и
руменим
образима
.
„
Куд
сте
ви
двоје
млади
овако
позно
залутали
на
овај
вис
?
"
проговори
старац
,
погледајући
час
на
Рајка
час
на
Маргиту
,
па
му
се
најпосле
на
овој
очи
зауставише
.
„
Или
ме
старе
моје
очи
варају
,
или
баш
никад
не
видех
тако
младоликог
јаничара
!
Добро
си
ми
дошао
,
аго
!
“
Њих
се
двоје
насмејаше
а
Рајко
прихвати
:
„
причаћемо
ти
све
по
реду
оче
.
Није
ово
младолики
јаничар
,
већ
је
ово
млада
једна
госпођа
из
земље
маџарске
,
која
бега
из
турскога
ропства
,
да
се
спасе
ако
буде
воља
божја
!
Причаћемо
ти
све
по
реду
,
само
ако
нас
пустиш
да
се
гдегод
овде
преко
ноћ
склонимо
!
"
—
„
У
добри
час
да
Бог
да
!
“
узвикну
старац
;
„
добар
је
Бог
децо
!
Камо
да
те
боље
видим
кћери
моја
!
“
па
је
узе
за
обе
руке
и
окрену
лицем
к
ватри
,
те
је
са
пуно
очинског
саучешћа
гледаше
,
па
гледајући
је
збораше
више
као
самом
себи
:
„
кћи
земље
маџарске
!
...
.
госпођа
!
...
.
робиња
!
...
.
турска
робиња
!
...
.
да
сам
јуче
умр’о
,
умр’о
бих
не
видев
тако
чудо
,
све
то
троје
заједно
,
па
још
све
то
троје
под
рувом
јаничарским
!
“
Па
онда
је
посади
поред
ватре
,
изнесе
јој
у
једној
заструзи
млека
,
у
другој
дрвеној
здели
сат
меда
,
изнесе
једну
костретну
врећицу
старих
ораја
и
лешника
и
другу
једну
сељачку
шареницу
пуну
јабука
.
Изнесе
некакве
мале
и
велике
чутуре
.
Све
то
метну
пред
њу
и
око
ње
и
наваљиваше
на
њу
да
се
прихвати
.
Она
се
жудно
напи
млека
,
одломи
један
комадић
погаче
,
па
поче
да
једе
с
њоме
липов
мед
.
„
А
,
“
рече
она
са
несташним
осмехом
на
уснама
и
у
онима
,
„
па
са
медом
овако
мирисним
,
и
млеком
тако
слатким
,
и
погачом
овако
белом
,
и
са
овако
пуно
добрих
ствари
,
па
са
пуном
слободом
,
и
са
слатком
тишином
,
и
са
овако
свежим
поветарцем
,
који
оживљава
и
умор
односи
,
није
тешко
бити
испосник
,
и
баш
је
слатко
бити
пустињик
!
“
"
Дете
моје
,
“
узе
старац
благо
да
говори
,
„
има
сладости
у
сваком
животу
,
само
кад
човек
уме
да
се
удуби
па
да
је
нађе
.
Зар
пчела
само
са
руже
и
крина
мед
купи
?
А
пустињаштво
има
пуно
сладости
и
без
тога
млека
,
које
ја
добивам
за
једнога
мога
горског
пријатеља
,
кога
ћу
ти
може
бити
сутра
и
показати
,
и
без
тога
меда
,
који
ја
за
горске
пчеле
чувам
,
и
без
тих
ораха
,
које
ја
с
веверицама
делим
.
Чак
и
слободу
делим
с
орловима
,
који
изнад
овог
виса
воле
да
се
носе
,
и
тишину
делим
с
овим
стенама
и
зидинама
.
Нема
пустињиштва
које
пустињик
не
би
могао
с
ким
да
подели
,
и
оно
може
да
се
сноси
баш
за
то
,
што
може
тако
да
се
дели
!
“
„
Како
лепо
говориш
!
Слађе
ми
је
да
те
слушам
него
да
овај
мед
у
устима
топим
!
“
рече
Маргита
,
па
јој
онако
уморној
очи
затрепташе
топлом
ватром
,
а
лице
јој
се
озари
новим
осмехом
.
—
„
Хе
хе
хе
!
“
насмеја
се
старац
срдачно
;
„
а
ко
то
тако
из
тебе
говори
?
да
ли
је
то
госпођа
,
или
робиња
,
или
кћи
земље
маџарске
?
!
“
„
Кћи
земље
маџарске
!
"
рече
она
мирно
али
и
свечано
.
Рајко
је
међу
тим
био
скинуо
седло
и
узду
са
ластавице
,
протро
је
мало
рукама
својим
и
чешагијом
и
одвео
је
на
једну
ледину
у
присоју
испод
града
.
Кад
се
врати
к
ватри
,
нађе
старца
и
Маргиту
како
ћеретају
као
да
су
пријатељи
од
вајкада
.
"
„
Заповеди
јој
оче
,
“
рече
Рајко
,
„
заповеди
јој
да
иде
да
се
испава
.
Уморна
је
.
Није
чудо
,
од
кад
се
то
путује
!
А
сутра
опет
ваља
рано
ранити
;
далеко
је
тиха
вода
Дунаво
!
"
Маргита
отиде
у
пећину
те
по
мирисном
сену
,
што
у
једном
куту
беше
положено
,
разастре
црвени
плашт
Рајков
и
на
њему
убрзо
заспа
слатко
,
како
можда
још
никада
у
своме
младом
животу
заспала
није
.
Старац
и
Рајко
остадоше
да
преноће
поред
оне
ватрице
испред
пећине
.
Рајко
је
испричао
старцу
све
како
је
било
у
Крушевцу
,
а
после
и
све
што
је
по
Београду
слушао
о
последњем
рату
између
султана
и
ћесара
.
А
старац
њему
причаше
о
српским
манастирима
на
Св
.
Гори
и
о
светогорским
испосницима
.
Разговараху
се
тако
скоро
сву
ноћ
.
3
Кад
је
јутро
освануло
не
даде
им
старац
да
се
крену
.
„
Причекајте
,
"
рече
им
;
„
ја
сам
већ
ударио
белеге
које
ће
сељаци
оздо
из
села
видети
и
разумети
.
Кроз
сат
или
два
доћи
ће
двојица
да
вас
пропрате
кроз
Венчац
.
Има
тамо
сад
хајдука
,
који
ће
да
пуцају
на
саркол
јаничарски
чим
га
из
далека
угледају
.
Ваља
да
пошљем
испред
вас
људе
који
ће
дати
знак
да
сте
наши
!
“
Маргита
се
била
умила
на
бистром
планинском
извору
испод
града
,
па
се
осећаше
хитра
као
срна
и
свежа
као
тица
на
грани
.
Вераше
се
по
рушевинама
од
града
као
веверица
;
час
би
се
дрско
успела
на
највиши
зид
па
се
усправила
да
стоји
као
кип
,
и
са
усхићењем
погледала
би
по
таласима
од
зелене
горе
,
који
се
пружаху
на
све
стране
докле
око
допираше
;
час
би
опет
скочила
у
остатак
од
градскога
рова
,
па
по
њему
тражила
комадиће
од
горског
кристала
.
„
Умориће
се
те
нећемо
моћи
путем
одмицати
;
него
да
је
зовнемо
да
седи
с
нама
на
миру
док
твоји
људи
не
дођу
,
“
рече
Рајко
старцу
,
па
је
онда
викнуше
.
„
Какве
су
оно
оловне
цеви
што
на
два
три
места
стрче
кроз
зидине
и
из
рушевина
?
“
питаше
она
старца
,
седајући
поред
њега
,
—
„
Ене
сад
,
зар
си
и
то
видела
?
“
прихвати
старац
очевидно
изненађен
онаким
питањем
,
па
онда
одмах
мирно
настави
:
„
биће
да
су
то
цеви
од
каквог
старог
водовода
.
Него
ето
ћемо
се
скоро
и
растати
,
а
ништа
нам
ниси
причала
о
твоме
робовању
у
Турака
!
Дед
’
нам
причај
што
!
“
„
0
,
грозим
се
и
да
погледам
натраг
!
“
рече
Маргита
,
па
се
сва
стресе
.
„
Ово
ми
је
први
дан
среће
после
тако
дуге
,
дуге
,
и
тако
страшне
несреће
!
...
А
шта
да
вам
причам
?
!
...
Ко
+
није
сам
патио
што
сам
ја
патила
,
или
ко
није
очима
гледао
моје
муке
,
тај
не
може
да
замисли
сву
страхоту
њихову
...
.
Речима
се
то
не
да
описати
...
.
Чудим
се
како
нисам
полудела
.
Кад
ме
је
Бекри-Бекир
унео
везану
у
ону
мрачну
и
прљаву
јазбину
своју
у
Крушевцу
,
и
кад
помислих
у
каквом
сам
добру
и
на
каквој
нези
одрасла
,
каква
сам
госпођа
била
и
куда
ето
доспех
,
ја
падох
на
земљу
као
мртва
.
Једног
се
дана
хтедох
заклати
,
па
ми
он
истрже
нож
из
руку
.
Другог
једног
дана
утекох
,
али
ме
Турци
ухватише
још
у
самом
Крушевцу
и
доведоше
њему
натраг
.
Избише
ме
љуто
камџијом
док
опет
не
обамрех
.
Кад
дођох
к
себи
нађох
се
у
некаквом
гвозденом
кавезу
,
па
још
окована
у
ланце
по
ногама
и
по
рукама
.
Молила
сам
се
по
цео
дан
и
по
целу
ноћ
Богу
из
гласа
и
на
коленима
,
купала
сам
се
у
сузама
,
па
ништа
,
и
никакве
помоћи
.
Неколико
сам
пута
покушавала
да
се
глађу
и
жеђу
уморим
,
али
кад
већ
клонем
и
обамрем
Бекри-Бекир
доведе
жене
,
те
ми
силом
сипљу
млеко
у
уста
и
ко
зна
шта
још
те
ме
поврате
.
Нит
’
могу
да
утечем
,
нит
’
могу
да
се
убијем
;
узела
сам
се
онда
молити
Богу
,
нека
ми
бар
памет
преврне
,
те
да
у
лудилу
и
не
знам
ништа
и
не
осећам
ништа
.
Па
као
у
инат
онда
ми
тек
долажаше
,
да
све
то
с
већим
болом
осећам
сву
грозност
свога
положаја
,
све
своје
и
телесне
и
душевне
муке
.
Видех
,
бадава
све
,
нема
ту
помоћи
ни
ослобођења
.
Рекох
Бекри-Бекиру
:
„
ево
дајем
ти
реч
нећу
бегати
,
пристајем
да
те
служим
,
да
носим
воду
,
да
цепам
дрва
,
да
ложим
ватру
,
да
чистим
ковачницу
,
да
перем
и
да
кувам
,
да
чекићем
кујем
потковице
и
клинце
,
само
—
не
тражи
ништа
више
од
мене
и
не
ударај
ме
камџијом
кад
ми
дође
да
се
заплачем
.
"
Он
тобож
пристаде
.
Откова
ме
,
пусти
ме
из
кавеза
.
Узех
радити
по
ковачници
као
да
сам
се
у
циганској
черзи
и
родила
.
Од
тешких
мука
у
оковима
била
сам
стала
сама
кожа
и
кост
.
Он
навали
да
ме
храни
сутлијашем
.
На
моју
несрећу
дођох
к
себи
и
поправих
се
,
а
он
онда
поново
побесни
.
Уз
то
се
био
пропио
,
па
кад
је
пијан
онда
је
прави
сотона
.
Кад
не
бих
хтела
да
му
играм
што
он
прозва
малим
и
великим
чардашем
,
он
би
ме
најпре
хладним
клештима
штипао
,
а
кад
ја
упорно
нећу
него
стегнем
срце
и
стиснем
зубе
па
и
не
јаукнем
,
он
метне
клеште
у
ватру
па
ми
онда
,
кад
се
усијају
,
месо
са
мишица
и
плећа
живој
хоће
да
откида
!
“
Маргита
се
ту
устави
па
се
сва
стресаше
као
да
је
грозничава
језа
ухватила
.
„
Ја
да
скота
једног
!
“
викну
старац
сав
поражен
;
„
да
Бог
да
га
вуци
живог
растрзали
,
а
већ
тамо
ће
га
сотоне
усијаним
клештима
вући
по
паклу
!
О
јадна
кћери
,
како
си
од
таког
чуда
жива
остала
?
!
“
—
„
Па
и
не
могу
све
да
вам
причам
.
Не
можете
ви
замислити
ни
стотинити
део
оних
грозних
мука
што
сам
ја
у
оној
зверској
јазбини
претрпела
!
Мало
по
мало
па
осећах
како
се
и
сама
претварам
као
у
неку
звер
.
Завадих
се
с
Богом
.
.
“
„
Како
јадна
да
се
завадиш
с
Богом
?
!
“
прекиде
је
старац
запрепашћен
.
—
„
Па
тако
;
дуго
би
било
да
вам
то
причан
;
уверих
се
да
њега
или
и
нема
,
или
да
баш
неће
да
чује
моје
молитве
,
нити
да
види
моје
муке
и
моје
сузе
;
он
се
окренуо
од
мене
,
ја
се
окренух
од
њега
.
Кад
Бекри-Бекир
узе
да
ме
усијаним
клештима
наморава
да
пред
Турцима
играм
...
.
ех
,
не
могу
вам
од
зазора
ни
казати
како
...
.
ја
онда
опет
једне
ноћи
кад
он
беше
трештен
пијан
,
покушам
поново
срећу
да
бегам
.
Ишла
сам
целу
ноћ
,
нисам
ни
сама
знала
куда
.
Гладна
,
жедна
,
прашњава
,
посрћући
од
умора
,
стремила
сам
само
даље
и
даље
.
Сунце
је
већ
било
прилично
одскочило
кад
угледах
реку
.
„
'
Го
ће
бити
Морава
!
“
рекох
,
„
ах
,
да
ли
ћу
наћи
какав
чун
,
па
да
се
њиме
низ
реку
пустим
!
“
Тек
то
рекох
а
учини
ми
се
да
чујем
вику
неку
и
лавеж
паса
у
даљини
.
Окренух
се
и
имадох
шта
да
видим
!
Чета
Турака
на
коњма
и
читава
руља
самсова
испред
њих
јуре
право
к
мени
!
...
.
Стадох
,
скамених
се
!
Шта
ћу
сад
јадна
!
...
Гледах
их
како
јуре
као
да
су
се
помамили
;
засукали
рукаве
до
рамена
,
завалили
турбане
и
сарколе
,
витлају
дугачким
татарским
камџијама
,
напуцкавају
самсове
а
сами
урлају
;
самсови
јуре
њушкајући
све
мојим
трагом
,
па
кад
ме
из
далека
опазише
ударише
у
лавеж
,
који
се
помеша
с
оним
халакањем
Турака
,
да
ме
језа
подухвати
и
сва
се
стресох
!
Шта
ћу
јадна
и
кукавна
!
Ох
,
не
желим
ни
свом
душманину
да
прође
кроз
онакве
тренутке
,
кроз
какве
сам
у
оном
часу
ја
душом
својом
пролазила
!
...
“
„
Па
онда
...
од
једанпут
као
да
нека
невидљива
рука
откова
срце
моје
од
окова
у
које
га
је
страх
везао
био
;
моја
памет
,
која
мало
час
хтеде
да
прсне
,
нађе
опет
своју
присебност
.
Моје
очи
мирно
погледаше
на
реку
,
која
тако
бистра
,
тако
тиха
,
нешто
канда
мени
шапуташе
.
И
што
урлање
и
лавеж
све
то
ближе
долажаху
,
све
то
разговетније
чух
шапат
Мораве
:
„
грофице
од
Нађ-Бање
,
кћери
земље
маџарске
,
кад
си
се
ти
још
смрти
бојала
?
Зар
је
ниси
толико
пута
преклињала
да
ти
дође
па
да
те
избави
?
Зар
да
те
самсови
вуку
у
јазбину
оне
црне
звери
?
!
Предај
се
мојим
бистрим
таласима
,
пусти
нека
те
загрле
,
нека
те
својим
шапутом
успавају
,
нека
те
успавану
љубе
,
нека
те
нежно
миловану
однесу
старом
Дунаву
,
Дунаво
ће
те
изнети
на
песак
земље
маџарске
,
и
предаће
те
твоме
роду
и
твом
завичају
!
“
“
„
Кад
разабрах
тај
шапут
,
ударише
ми
сузе
од
милине
.
Верујте
ми
од
милине
,
а
не
од
страха
.
Зајецах
гласно
,
раширих
руке
,
потрчах
и
—
скочих
у
Мораву
!
"
Маргита
се
ту
устави
.
Ћуташе
и
гледаше
озбиљно
и
невесело
преда
се
;
бејаше
мало
побледела
а
углови
од
усана
грчевито
задрхтаваху
,
као
оно
у
деце
кад
хоће
да
бризну
у
плач
.
Ал
’
се
још
не
заплака
него
настави
:
„
Кад
ме
вода
изнесе
горе
,
два
ме
самсова
дохватише
.
На
левој
мишици
и
сад
ми
се
познаје
где
ме
је
један
зубима
докопао
.
Извукоше
ме
на
обалу
!
...
Еј
,
грофице
од
Нађ-Бање
,
еј
госпођо
од
толиких
баштина
,
еј
девојко
око
које
су
се
највећа
господа
маџарска
и
највећи
наши
јунаци
купили
,
да
им
траке
на
застави
везује
,
или
да
им
пољупцем
једним
на
балчак
од
сабље
,
сабље
посвећује
,
—
шта
си
ти
тако
тешко
Богу
згрешила
да
те
пси
као
јареб
гоне
и
да
те
самсови
као
мрцину
вуку
?
!
...
Ах
!
“
јекну
Маргита
и
онда
оно
севање
од
узбуђености
око
лепо
срезаних
усана
прсну
у
дажду
од
крупних
суза
из
крупних
очију
и
у
гласно
јецање
.
Старац
и
Рајко
беху
и
сами
дубоко
узбуђени
и
погледаху
један
у
другога
,
не
знајући
шта
да
почну
.
„
Госпођо
,
"
поче
Рајко
;
„
док
си
причала
ја
све
себе
питах
:
„
кад
је
ова
жена
такав
јунак
,
ја
какви
су
јунаци
људи
у
њеној
земљи
?
!
“
А
сад
видим
,
да
ако
у
вас
и
има
много
срчаности
још
више
има
суза
.
Никада
ја
не
видех
нашу
Српкињу
да
такве
сузе
лије
!
Немој
,
госпођо
;
пусти
нека
опет
сине
јуначко
срце
и
нека
одгони
тај
облачак
!
“
„
Немој
кћери
моја
!
“
прихвати
старац
;
"
ево
ми
је
сад
тешко
што
те
наведох
да
причаш
!
“
„
Немој
да
ти
је
тешко
,
добри
оче
;
ево
ће
ми
одмах
лакнути
!
Него
...
шта
је
то
?
!
“
рече
Маргита
сва
усплахирена
,
па
сави
главу
мало
на
десно
,
као
да
левим
ухом
боље
чује
.
Подиже
се
са
камена
на
коме
сеђаше
,
пође
два
три
корака
низ
косу
,
устави
се
и
опет
ослушкиваше
.
Па
се
онда
окрете
према
старцу
и
Рајку
,
бледа
као
крпа
,
отворила
уста
,
разрогачила
очи
,
изгледаше
престрављена
као
да
је
авет
неку
угледала
.
Посрћући
пође
к
њима
,
удари
се
руком
у
чело
,
стропошта
се
поред
старца
и
просто
цикну
:
„
Ах
,
авај
мени
!
...
Ево
Турака
!
...
Ево
самсова
!
“
4
Рајко
јој
приђе
ближе
,
а
старац
је
узе
за
обе
хладне
руке
па
је
дрмаше
,
као
да
хоће
да
је
из
заноса
разбуди
.
„
Какви
самсови
,
кћери
моја
?
Мало
час
си
о
њима
причала
,
па
ти
се
причињава
да
их
чујеш
!
“
рече
јој
старац
.
—
„
Није
,
није
оче
!
Чула
сам
,
ево
и
сад
чујем
лавеж
и
скамукање
њихово
!
Еј
тешко
мени
!
Шта
ћемо
сад
јадни
Рајко
?
“
И
онда
се
опет
подиже
,
склопи
руке
и
ослушкиваше
.
Ослушкиваше
и
Рајко
,
ослушкиваше
и
старац
.
Њих
се
двоје
погледаше
,
а
Рајку
се
промени
боја
у
лицу
.
„
Бога
ми
,
ово
иде
нека
ломњава
оздо
уз
планину
!
“
рече
он
.
„
Јесте
,
синко
!
Баш
као
да
је
хајка
!
На
звериње
нема
за
што
да
је
,
а
није
ни
на
хајдуке
,
јер
их
овуда
нема
.
Чудо
ми
је
да
ми
сељаци
ништа
не
јавише
!
“
говораше
старац
и
сам
беше
очевидно
узбуђен
и
збуњен
.
У
том
се
доста
разговетно
зачу
вика
једног
громогласног
сељака
:
„
ој
,
хој
,
хој
,
Јоване
...
море
Јоване
...
ој
,
чујеш
ли
Јоване
!
Моли
бега
да
савијемо
у
лево
да
не
удара
хајка
на
свечеву
пећину
!
Немој
,
беже
...
немој
амана
ти
!
...
Неће
нам
се
на
добром
проћи
ако
тамо
ударимо
!
“
„
Рекао
бих
да
је
глас
Милисава
кнеза
из
Доње
Букве
!
Баш
је
он
!
“
говораше
старац
више
сам
себи
;
„
он
то
довикује
Јовану
кнезу
од
Богдања
!
Није
друго
иду
с
неким
Турцима
!
А
ето
сад
опет
ударише
пси
у
лавеж
!
Децо
,
да
нам
сам
Бог
помогне
,
ово
се
ваља
на
нас
мука
и
невоља
!
“
„
Рајко
,
хајде
да
бегамо
!
Где
ти
је
ластавица
?
!
Оче
,
нема
ли
где
да
се
сакријемо
у
овим
урвинама
?
"
питаше
Маргита
па
дркташе
као
прут
,
и
грчевито
крхаше
прсте
своје
.
А
кад
ветар
донесе
нов
талас
од
лавежи
паса
,
она
као
преплашена
срна
утече
у
пустињакову
пећину
.
Рајку
се
за
неколико
тренутака
било
смркло
пред
очима
,
као
да
га
је
неко
буздованом
у
главу
ударио
.
Не
могаше
ни
да
мисли
ни
да
осећа
.
Беше
се
као
скаменио
.
Али
кад
Маргита
хитро
скочи
унутра
у
пећину
,
он
пође
за
њом
а
за
њиме
и
старац
.
„
Госпођо
,
"
узе
Рајко
да
говори
као
из
сна
пробуђен
и
тек
осетивши
да
има
и
срца
и
памети
;
„
госпођо
,
док
бих
ја
нашао
и
довео
ластавицу
,
дотле
би
и
Турци
са
самсовима
,
или
бар
самсови
без
Турака
,
стигли
овамо
.
Ако
нам
свети
отац
не
зна
показати
каква
сигурна
склоништа
у
овим
урвинама
,
онда
нас
само
Бог
једини
чудом
каквим
спасти
може
,
а
друкчије
ил
’
се
ваља
предавати
,
или
—
мрети
!
"
Овај
мирни
говор
поврати
мир
у
душу
Маргитину
,
и
куцање
њеног
бурно
узбуђеног
срца
поче
да
се
стишава
.
—
„
Ако
нас
свети
отац
нема
где
да
сакрије
,
онда
ваља
мрети
,
—
јер
ја
се
Турцима
жива
не
предајем
!
“
рече
Маргита
.
Усправила
се
,
подигла
главу
у
вис
,
лице
јој
пуно
озбиљности
,
али
и
пуно
мирне
одважности
.
Сад
се
тек
Рајку
учини
да
је
дивно
лепа
.
„
Децо
,
у
урвинама
и
што
би
било
склоништа
од
погледа
људских
,
нема
склоништа
од
њушкања
самсовског
.
Доиста
,
само
једини
Бог
чудом
својим
може
да
вас
спасе
!
О
Господе
,
"
узе
старац
гласно
да
виче
Бога
,
па
се
прекрсти
неколико
пута
;
„
о
,
Господе
,
који
си
и
милостив
и
свесилан
,
смилуј
се
на
ову
децу
!
Смилуј
се
и
на
моју
грешну
старост
,
отвори
ми
очи
да
у
овоме
тешком
часу
видим
шта
је
твоја
света
воља
!
“
И
старац
се
онда
спусти
на
колена
пред
један
у
стени
грубо
урезани
крст
и
шапуташе
још
некакве
молитве
за
неколико
тренутака
,
па
се
онда
диже
и
окренув
се
Рајку
и
Маргити
запита
их
:
„
шта
мислите
?
“
„
Ја
сам
се
смислила
!
“
рече
Маргита
мирно
и
готово
хладно
.
„
Рајко
,
који
ми
се
довде
показао
као
витез
,
нека
ми
у
овоме
часу
буде
као
брат
рођени
,
па
нека
ми
позајми
свој
нож
.
Ти
,
оче
,
и
Рајко
изиђите
овога
часа
у
гору
и
склоните
се
мало
.
Кад
турски
самсови
дојуре
у
пећину
,
наћи
ће
Маргиту
с
ножем
у
срду
!
А
кад
Турци
виде
да
је
са
мном
свршено
,
неће
марити
да
вама
зло
какво
чине
!
“
„
Није
право
што
говориш
,
госпођо
!
“
рече
Рајко
;
„
ја
те
наведох
да
бегаш
,
ја
те
доведох
у
ову
клопку
,
па
зар
ја
да
останем
да
жив
тебе
мртву
на
души
носим
?
!
...
Не
може
тако
!
...
Ако
се
не
мислиш
жива
предавати
,
онда
...
ево
ти
мој
мали
пињал
;
оштар
је
као
гуја
.
Седи
тамо
у
дно
пећине
,
па
кад
видиш
да
Турци
преко
мене
мртва
к
теби
скачу
,
ради
како
ти
Бог
кроз
то
твоје
срце
казао
буде
.
“
Рајко
је
говорио
мирно
али
с
потресеним
гласом
.
Био
је
блед
;
у
очима
му
збиља
и
туга
уједно
;
обрве
саставио
,
чело
наоблачио
.
Дохвати
своју
арнаутку
,
огледа
јој
кремен
,
подасу
јој
чанак
,
подасу
оба
пиштоља
,
па
их
онда
намешташе
по
земљи
једно
поред
другог
на
самом
уласку
од
пећине
.
Старац
изашао
беше
мало
пред
пећину
,
али
се
одмах
врати
.
„
Примичу
се
скотови
!
“
рече
он
не
толико
уплашен
колико
љутит
,
и
шкргутну
зубма
као
да
кроз
њих
меље
не
више
какву
кратку
молитву
,
него
неку
крупну
псовку
.
Лавеж
паса
и
вика
од
људи
све
се
јасније
чујаше
.
„
Ама
немојте
тамо
,
ако
Бога
знате
!
Немојте
на
свечеву
пећину
,
хоће
нас
белај
снаћи
!
Аман
беже
да
скренемо
у
лево
!
“
викаше
опет
онај
сељак
којега
глас
сад
већ
беше
орапавио
од
многе
вике
.
„
Примичу
се
скотови
!
“
промумла
опет
старац
;
„
вала
,
Господе
Боже
мој
,
сад
ил’никад
;
умудри
ме
шта
да
радим
с
ово
двоје
младих
да
у
лудо
главе
не
изгубе
!
“
—
„
Оче
!
“
прихвати
Рајко
смерно
скинув
шубару
.
„
Опрости
ми
!
...
Ја
из
ове
пећине
жив
изаћи
нећу
,
а
ти
ако
жив
останеш
,
сахрани
ме
негде
овде
у
планини
,
па
ми
обиђи
гроб
молитвом
и
поменом
.
А
јави
мојима
у
Расини
!
“
Саже
се
па
с
пуно
побожности
пољуби
старца
у
руку
.
Па
онда
приђе
гологлав
к
Маргити
,
метну
руку
на
срце
,
поклони
јој
се
смерно
и
говораше
мирно
али
са
уздрхтаним
гласом
:
"
Госпођо
,
опрости
ми
!
Хтедох
да
ти
послужим
,
али
ето
није
тако
воља
божја
!
...
Опрости
ми
твоје
муке
ако
узживиш
...
опрости
ми
рану
смрт
своју
,
ако
им
се
жива
нећеш
да
предаш
!
"
Маргита
,
која
је
мало
час
села
на
земљу
,
диже
се
сад
у
висину
.
Приђе
к
Рајку
,
положи
му
обе
своје
руке
на
рамена
,
загледа
се
неколико
тренутака
својим
крупним
очима
у
његове
очи
,
и
онда
доче
полагано
а
пуним
милозвучним
својим
гласом
да
говори
:
„
О
витеже
,
од
Расине
Рајко
,
—
хвала
теби
на
витештву
твоме
!
Не
пада
смрт
моја
на
твоју
душу
,
али
пада
на
моју
душу
,
што
због
мене
тако
млад
гинеш
.
Немам
шта
ја
теби
да
праштам
и
опет
ћу
да
кажем
:
нека
ти
је
просто
!
А
прости
ти
мени
што
ће
младост
твоју
прерани
гроб
у
овој
гори
да
покрива
!
"
И
онда
му
се
примаче
још
ближе
и
—
пољуби
га
у
уста
!
Као
да
је
из
Маргите
муња
севнула
,
и
као
да
је
гром
поред
њега
пукао
,
тако
Рајко
беше
заглунуо
,
занемео
и
задрхтао
.
За
неколико
тренутака
није
ништа
ни
мислио
;
заборавио
Турке
и
самсове
;
заборавио
и
живот
и
смрт
.
Знао
је
само
да
пред
њим
стоји
Маргита
,
и
да
га
својим
лепим
очима
кроз
сузе
гледа
.
—
„
Ама
,
луда
децо
,
зар
не
чујете
да
вас
вичем
?
Што
сте
се
обадвоје
скаменили
,
Бог
вас
видео
?
!
Овамо
,
брзо
овамо
!
“
викаше
стари
пустињак
,
па
их
крепко
дохвати
обадвоје
за
руке
и
повуче
—
к
једном
отвору
у
стени
од
пећине
.
5
Онај
део
стене
,
на
коме
је
био
урезан
крст
,
нагнуо
се
у
пећину
као
да
је
био
на
каквој
осовини
.
Испод
ње
се
могао
човек
ниско
погнут
провући
некуда
унутра
у
мрак
.
Кад
их
старац
доведе
пред
тај
отвор
,
дубоко
узбуђен
и
сав
блед
,
подиже
у
вис
обе
руке
,
које
дрхтаху
као
прут
,
па
им
свечано
рече
:
„
закуните
ми
се
свим
што
вам
је
на
овоме
свету
свето
,
да
никада
и
никоме
казати
нећете
ако
што
будете
видели
!
“
„
Заклињем
се
,
тако
ми
Бог
на
страшном
суду
милостив
био
!
“
викну
Рајко
тако
исто
свечано
.
—
„
Гробом
моје
мајке
...
небом
и
земљом
моје
отаџбине
...
.
заклињем
се
!
“
говораше
Маргита
мирно
,
озбиљно
и
свечано
.
Учини
се
Рајку
да
јој
глас
никада
није
био
тако
сладак
,
тако
мек
и
опет
тако
јасан
.
„
Улазите
унутра
и
не
бојте
се
!
“
рече
им
старац
.
Рајко
уђе
први
,
провукав
се
готово
на
коленима
испод
огромне
камене
плоче
што
изнад
њега
висаше
.
За
њим
уђе
Маргита
.
Плоча
се
вину
на
својој
осовини
и
затвори
пећину
.
Њих
двоје
беху
у
једном
мрачном
узаном
ходнику
.
Мрак
бејаше
тако
густ
и
црн
да
не
могаху
једно
друго
видети
.
—
„
Рајко
!
“
дозиваше
га
Маргита
шапутом
;
„
Рајко
,
где
си
?
Дај
ми
руку
твоју
.
Страх
ме
је
!
Ово
је
канда
нека
гробница
.
Чини
ми
се
да
миришем
кости
мртвачке
!
“
Рајко
јој
пружи
руку
те
дохвати
њену
,
која
беше
хладна
као
иста
стена
.
А
стена
се
опет
пови
на
осовини
.
Један
сутоњски
прамен
паде
из
пећине
унутра
у
мрачни
ходник
а
с
њиме
и
глас
старог
пустињика
:
„
Рајко
,
брзо
хватај
твоје
оружје
да
га
Турци
овде
не
нађу
.
Тако
...
На
,
хватај
и
овај
зембил
...
и
ову
тикву
с
водом
...
Дед
’
,
дед
’
брзо
само
!
Слушај
,
корачај
на
десно
док
не
видиш
светлост
!
и
сад
нека
је
Бог
с
вама
!
“
Зачуше
и
лавеж
паса
и
вику
од
људи
са
свим
близу
пећине
.
Стена
се
опет
окрете
и
паде
на
земљу
са
већом
силином
но
пре
,
као
да
хоће
да
згњечи
онај
прамен
сутона
,
што
је
из
пећине
дрзнуо
да
завири
у
ону
црну
гробницу
,
или
—
као
да
се
журила
да
заклони
велику
једну
тајну
од
турских
погледа
.
И
ништа
се
више
не
зачу
.
Маргита
се
приљубила
беше
уз
Рајка
и
чврсто
се
држаше
једном
руком
за
његову
руку
а
другом
за
раме
његово
.
Обадвоје
стојаху
позадуго
пред
стеном
,
која
их
раздвајаше
од
пећине
и
ослушкиваху
не
би
ли
што
чули
.
Мало
час
па
она
поче
грчевито
да
притискује
руку
његову
,
као
да
му
тиме
обрати
пажњу
на
страхоте
које
види
и
од
којих
стрепи
.
„
Чујеш
ли
самсове
?
"
питаше
га
тихим
и
устрептаним
шапутом
на
ухо
.
—
„
Не
чујем
?
“
одговори
он
тако
исто
шапутом
.
„
О
,
ја
их
чујем
!
Ето
их
с
ону
страну
ове
стене
.
Гребу
и
скачу
уз
њу
скамучући
!
Молим
те
метни
ухо
на
сам
камен
па
слушај
!
“
Рајко
прислони
ухо
к
стени
и
после
неколико
тренутака
рече
:
„
.
јест
,
гребу
ову
стену
и
лају
помамно
.
Велика
је
вика
у
пећини
.
Рекао
бих
да
се
свађају
ако
се
још
и
не
бију
!
“
И
онда
опет
обадвоје
мирно
а
радознало
ослушкиваху
.
Од
часа
на
час
Маргита
би
грчевитим
притискивањем
својих
танких
прстију
у
руку
Рајкову
давала
му
на
знање
,
кад
год
би
појачана
вика
у
пећини
одјекнула
у
јачем
куцању
срца
њеног
.
И
Рајко
се
беше
сав
претворио
у
слух
.
Већ
је
и
напустио
био
сваку
наду
,
да
може
што
разабрати
у
оној
потмулој
и
неразговетној
вици
.
Тек
опет
ослушкиваше
да
ли
ће
и
кад
ће
онај
жубор
престати
.
Па
дође
нас
кад
престаде
.
Изгуби
се
и
последње
неразговетно
одјекивање
говора
људског
у
даљини
.
Савршена
тишина
,
у
којој
он
само
лупање
свога
срца
чујаше
,
казиваше
му
да
у
пећини
нема
више
никог
живог
.
Тада
прва
мисао
Рајкова
беше
:
"
ако
су
Турци
убили
старца
,
па
нема
ко
да
отвори
ову
гробницу
,
шта
ће
да
буде
од
ове
јадне
жене
поред
нене
?
!
“
Сав
се
стресе
од
ужаса
,
али
не
рече
ни
речи
.
„
Што
ти
је
од
једанпут
рука
тако
хладна
?
"
шапуташе
Маргита
својим
топлим
дахом
.
—
„
Ваља
да
од
ове
хладне
стене
.
А
и
твоја
је
рука
хладна
!
“
рече
он
.
„
О
,
мене
је
страва
нека
ухватила
.
Као
да
ми
неко
на
ухо
шапуће
,
да
сам
жива
у
гроб
закопана
!
Чини
ми
се
свисла
бих
од
страха
да
нисам
поред
тебе
!
“
—
„
Не
бој
се
!
“
рече
јој
Рајко
,
па
узе
и
даље
да
ослушкује
.
Али
га
сад
нов
ужас
обузе
.
Десило
му
се
нешто
што
никада
дотле
у
животу
.
Учини
му
се
као
да
му
се
душа
поделила
у
двоје
.
Једна
половина
слушаше
кроз
ухо
уз
стену
прислоњено
,
да
ли
се
тамо
иза
стене
што
збива
;
друга
половина
слушаше
истом
таквом
жудном
пажњом
један
тихи
гласић
,
који
у
њему
самом
и
од
њега
самог
тихо
шапуташе
.
Да
ли
тај
шапут
долажаше
из
срца
његова
,
или
са
лева
рамена
његова
,
то
не
знађаше
ни
сам
;
али
знађаше
да
није
са
десна
рамена
,
јер
је
ту
лежала
њена
рука
,
на
коју
она
баш
мало
час
наслони
лице
своје
.
Тек
онај
тајни
тихи
гласић
шапуташе
:
„
Како
оно
сину
муња
кад
се
њене
усне
дотакоше
твојих
усана
!
како
дивне
беху
оне
сузне
очи
...
како
је
топао
дах
усана
њених
...
како
је
пуно
милине
у
гипкости
овог
вилинског
стаса
,
што
се
тако
поверљиво
уза
те
приљубљује
...
шта
ли
је
слађе
:
живети
па
љубити
онако
слатка
уста
,
или
упрети
љубећи
их
?
...
Лудо
једна
!
је
л
’
ти
она
род
какав
?
Није
ти
сестра
,
није
ти
посестрима
;
какав
су
ти
род
њена
младост
,
њена
лепота
и
њена
милина
?
!
За
што
да
ти
не
буде
присна
и
најприснија
,
рођена
и
најрођенија
...
за
што
да
је
јаком
својом
мишицом
не
загрлиш
и
на
мушка
своја
прса
не
пригњечиш
...
“
На
ове
последње
речи
Рајку
срце
бурно
закуца
.
Он
се
препаде
од
самога
себе
.
Трже
десну
руку
своју
из
деснице
Маргитине
,
скиде
њену
руку
са
рамена
свога
,
одгурну
је
обема
рукама
својим
,
али
тихо
,
од
себе
,
и
крочи
неколико
корачаја
сам
за
себе
у
мрак
,
као
да
хоће
да
бега
од
ње
.
„
Не
,
Рајко
!
...
не
остављај
ме
саму
у
овој
гробници
!
"
цикну
Маргита
;
„
где
си
?
!
...
Шта
,
ти
би
?
!
...
О
,
дај
ми
да
чујем
глас
твој
!
Дај
ми
опет
руку
твоју
!
“
Рајко
се
у
мраку
три
пута
беше
прекрстио
,
и
одмах
дође
к
себи
.
Сад
га
гану
њен
жалостив
глас
.
„
Не
бој
се
,
госпођо
!
“
рече
јој
;
„
ево
мене
!
Нешто
ми
се
смучило
.
У
души
ми
беше
помрчало
,
али
је
хвала
Богу
сад
опет
све
светло
преда
мном
.
Не
бој
се
;
ево
моје
руке
!
“
У
мраку
наиђоше
једно
на
друго
.
Обема
рукама
својим
обеси
му
се
она
о
десно
раме
,
и
са
слободом
и
поверљивошћу
сестринском
према
брату
своме
,
наслони
своју
главу
на
његову
мишицу
.
„
О
,
шта
ли
ће
најпосле
да
буде
од
нас
двоје
?
!
“
рече
она
својим
слатким
гласом
.
То
није
био
глас
него
музика
;
музика
у
којој
су
се
тужни
звек
од
зебње
,
и
радосни
трепер
од
жудње
,
и
шумна
зрачност
од
надежде
,
и
сребрн
талас
од
чисте
и
невине
једне
мисли
,
стапали
у
чудесну
и
дивну
једну
хармонију
.
6
Још
су
дуго
стојали
пред
оном
стеном
што
их
од
пећине
растављаше
.
Дуго
су
са
све
већим
напрезањем
и
притајивањем
свога
дихања
ослушкивали
,
да
ли
се
што
из
пећине
чује
.
Али
се
више
ништа
није
чуло
.
—
„
Хајде
да
погледамо
где
смо
!
“
рећи
ће
Рајко
Маргити
.
„
Старац
ће
доћи
по
нас
кад
се
отресе
Турака
.
А
можда
се
боји
да
га
иза
каквог
грма
или
џбуна
шпијуни
турски
не
вребају
.
Било
је
пред
подне
кад
нас
овде
затвори
.
По
свој
прилици
чекаће
да
се
добро
смркне
па
да
нас
изведе
!
“
„
Он
ти
рече
,
“
прихвати
Маргита
,
„
да
на
десно
пођеш
!
“
—
„
Да
пођемо
!
“
рече
Рајко
,
па
узе
оцилом
кресати
у
кремен
.
Прамену
варница
као
да
милије
бејаше
да
загледа
,
и
ако
за
тренут
,
у
лице
Маргитино
,
него
да
завирује
у
мрачну
дубину
онога
ходника
испред
њих
.
А
Рајко
живо
кресаше
и
живо
гледаше
да
види
очи
њене
.
„
Срећа
те
нисам
труд
!
“
рече
она
са
тихим
осмехом
;
„
запалио
би
ме
те
бих
изгорела
!
“
—
„
Збиља
,
да
запалим
парче
труда
!
Биће
боље
!
“
прихвати
он
;
и
запали
повелико
парче
труда
и
махаше
њиме
десно
и
лево
и
пођоше
напред
корак
по
корак
.
„
Ево
једних
врата
!
“
привика
Маргита
живо
,
и
показа
руком
лево
од
себе
.
Рајко
једним
кроком
дође
до
њих
.
„
Окована
су
гвожђем
!
“
рече
,
„
али
нису
забрављена
!
“
Повуче
за
алку
и
врата
се
отворише
.
Влажан
и
хладан
ваздух
удари
им
у
лице
из
оне
просторије
.
Рајко
рече
Маргити
,
да
са
запаљеним
трудом
остане
ту
где
је
,
а
он
сам
уђе
унутра
.
Кресну
овде
,
кресну
онде
;
виде
и
с
једне
и
с
друге
стране
три
реда
камених
широких
полица
на
стубовима
од
камена
,
а
на
полицама
—
дугачки
неки
ковчези
од
олова
све
један
до
другога
;
„
а
,
ово
ће
бити
да
је
гробница
старе
господе
од
овога
града
изнад
нас
,
и
ово
су
све
мртвачки
ковчези
.
Их
,
шта
их
је
!
Да
ћутим
,
да
се
оно
господско
дете
не
поплаши
!
"
Тако
говораше
Рајко
сам
у
себи
,
а
кад
се
врати
у
ходник
к
Маргити
рече
јој
:
„
нема
овде
ништа
особито
!
Хајдмо
даље
!
“
Једва
су
учинили
седам
или
осам
корачаја
,
па
наиђоше
на
друга
гвоздена
врата
,
па
онда
и
на
трећа
.
Ина
њих
улажаше
Рајко
да
у
просторијама
,
које
затвараху
,
нађе
онако
исто
по
неколико
катова
широких
полица
,
а
на
њима
мртвачке
ковчеге
.
Кад
из
треће
просторије
изађе
Маргита
му
рече
:
„
чини
ми
се
да
миришем
тамњан
.
Долази
од
те
стране
испред
нас
.
Овде
ће
бити
негде
нека
светиња
!
"
Пођоше
још
неколико
корачаја
напред
и
угледаше
један
мали
и
сићушан
бледи
пламичак
,
који
наизменце
засветли
,
па
побледи
,
засветли
па
се
чисто
угаси
.
Похиташе
брже
па
се
нађоше
пред
једним
кандилом
,
које
изнад
једних
сниских
растових
врата
гораше
сад
већ
последњим
капљицама
уља
,
те
пршташе
као
да
се
гласно
срди
што
ово
двоје
дођоше
да
га
гледају
нако
се
гаси
.
Рајко
отвори
она
сниска
врата
од
растовине
и
онда
њих
двоје
угледаше
пред
собом
једну
малу
а
прилично
осветљену
капелу
.
У
два
велика
гвоздена
светњака
,
пред
иконостасом
,
гореле
су
две
велике
жуте
воштанице
.
Пред
иконама
Исуса
и
Богородице
горело
је
уље
у
великим
сребрним
кандилима
.
Све
друге
иконе
беху
поцрнеле
и
испуцале
и
само
се
светлуцаху
златни
и
сребрни
окови
на
по
некима
од
њих
.
Владала
је
нека
света
тишина
,
прекидана
само
прштањем
онога
кандиоца
што
пред
вратима
издисаше
.
Њих
двоје
уђоше
ћутећки
унутра
.
Рајко
метну
своју
шубару
под
лево
пазухо
,
преврети
се
по
неколико
пута
,
склопи
руке
на
оружје
у
силаву
и
стаде
на
сред
капеле
мирно
.
Није
да
се
молио
Богу
,
него
је
тако
само
стајао
,
миран
,
скроман
,
као
да
беше
занемео
,
видевши
изненада
како
је
човек
једно
грешно
ништа
,
а
како
је
Бог
велика
,
свемогућна
и
страшна
светиња
.
Маргита
најпре
и
не
гледаше
у
иконостас
него
у
њега
.
Учини
јој
се
да
се
он
винуо
некуда
високо
и
далеко
мислима
,
те
њу
више
и
не
узима
на
ум
.
Отиде
за
тим
полагано
и
све
на
прстима
до
самог
иконостаса
,
погледаше
све
иконе
редом
док
не
дође
пред
велику
икону
на
којој
Богородица
држаше
малог
Исуса
у
наручју
.
Ту
се
она
спусти
на
колена
,
а
душа
јој
се
вину
к
девојци
,
мајци
божјој
.
Дуго
је
ту
клечала
са
склопљеним
рукама
.
Потекоше
јој
сузе
низ
образе
,
и
онда
поче
гласно
да
јеца
,
просто
грцајући
од
плача
.
Рајку
се
најпре
учини
да
се
негде
неко
велико
сребрно
кандило
гаси
прштећи
,
и
потраја
неко
време
док
се
разабра
да
то
Маргита
јеца
.
Приђе
јој
полагано
,
крстећи
се
као
да
светињи
некој
приступа
,
дотаче
се
руком
њеног
рамена
,
и
рече
само
—
опет
шапутом
као
да
не
разбуди
свеце
—
„
госпођо
,
прибери
се
!
“
Она
нежно
скиде
руку
његову
са
свога
рамена
и
рече
:
„
Пусти
ме
,
Рајко
,
да
се
код
ње
исплачем
!
"
Рајко
се
све
на
прстима
повуче
од
ње
и
склони
иза
леве
певнице
.
Како
седаше
у
један
сто
,
погледи
му
падоше
на
једна
узана
вратóца
,
која
стајаху
ошкринута
,
и
на
која
се
улазило
из
те
леве
певнице
у
сами
зид
иза
олтара
.
У
ходник
у
томе
зиду
допирала
је
од
некуд
светлост
нека
,
много
јача
но
што
је
била
она
у
капели
.
Хтеде
одмах
да
пође
да
види
откуда
та
светлост
.
Али
се
побоја
да
се
Маргита
не
преплаши
кад
се
са
молитве
дигне
,
па
њега
не
види
.
Савлада
своју
радозналост
и
оста
у
столу
,
погледајући
час
у
Маргиту
час
у
ону
тајанствену
светлост
.
Није
дуго
трајало
па
Маргита
устаде
.
Приђе
па
пољуби
икону
богородичину
,
али
не
побожним
целивом
,
како
то
скромни
Хришћани
чине
,
него
са
једном
ватром
,
са
једном
страшћу
,
са
једном
љубављу
,
која
је
кипела
,
као
кад
би
нежна
кћи
после
дугог
страдања
и
лутања
наишла
изненадно
на
још
нежнију
матер
своју
,
па
јој
пала
о
врат
и
обасула
је
хиљадама
топлих
пољубаца
.
„
Е
,
Рајко
,
“
рече
му
ведра
,
„
сад
сам
се
исплакала
,
сад
ми
је
лакнуло
.
Осећам
се
лака
као
птица
,
и
храбра
као
сваки
Маџар
витез
!
Мрштиш
се
?
!
Е
,
добро
,
храбра
сам
као
какав
Србин
витез
!
Је
л
’
ти
то
боље
по
вољи
?
“
—
„
Само
кад
си
се
разведрила
,
па
не
мари
,
нека
је
како
год
хоћеш
.
Дугачке
су
те
ваше
маџарске
молитве
.
Ми
Срби
то
на
краће
свршимо
!
"
„
О
,
ти
мислиш
ја
сам
се
молила
Богородици
!
?
Није
,
него
сам
с
њоме
разговарала
као
обично
,
изјадала
сам
јој
се
,
причала
сам
јој
ко
си
ти
,
рекла
сам
јој
,
да
ти
не
замери
што
си
од
друге
цркве
,
јер
си
добар
и
имаш
дух
витешки
.
Исплакала
сам
се
на
њеном
крилу
,
ижљубила
сам
је
и
ево
ме
сад
са
оживелим
и
храбрим
срцем
!
Не
знаш
ти
како
је
она
добра
!
Кад
се
Бог
није
хтео
да
окрене
на
моје
толике
молитве
и
кад
ни
један
светац
не
хте
да
ми
помогне
,
она
једина
не
остављаше
ме
,
него
ми
долажаше
на
сну
да
ме
храбри
!
“
„
Истину
велиш
?
“
упаде
јој
у
реч
Рајко
изненађен
и
пуно
заинтересован
овом
причом
.
—
„
Истину
,
истину
!
“
настави
Маргита
.
„
Кад
ми
је
најтеже
бивало
,
па
бих
,
окупана
у
сузама
,
заспала
под
зидином
оног
старог
града
у
Крушевцу
,
ето
ње
к
мени
,
на
сну
праћена
још
једном
женом
.
Села
би
поред
мене
па
би
ме
тако
нежно
и
мило
гледала
,
очи
би
јој
засузиле
,
па
би
тихо
проговорила
:
„
јадна
жено
,
јадна
жено
!
не
бој
се
,
дете
моје
,
доћи
ће
он
!
“
—
„
Ко
је
тај
„
он
“
?
“
—
ја
бих
се
ослободила
да
запитам
.
„
Твој
спас
!
“
одговорила
би
она
...
“
„
Чекај
,
молим
те
,
“
упаде
јој
опет
у
реч
Рајко
;
„
је
ли
та
жена
,
што
ти
је
на
сну
долазила
,
говорила
српски
и
носила
круну
на
глави
?
!
“
—
„
Говорила
је
српски
,
али
није
имала
круну
;
него
је
била
обучена
у
црно
као
калуђерица
,
а
тако
је
била
и
она
друга
жена
за
коју
сам
ја
мислила
да
је
света
Марија
Магдалена
,
док
не
чух
да
је
она
зове
Ефимијом
!
“
„
Е
,
онда
неће
бити
што
сам
ја
домишљао
!
“
рече
Рајко
невесело
;
„
ја
помислих
да
ти
се
то
јављала
наша
српска
царица
Милица
,
која
је
била
тако
доброга
срца
,
па
би
се
над
твојом
судбом
заплакати
могла
.
Али
видим
није
!
“
7
„
А
гле
,
каква
је
то
светлост
тамо
?
“
упита
га
Маргита
,
кад
јој
и
самој
погледи
падоше
на
онај
ходник
у
зиду
од
леве
певнице
.
„
Ама
ја
тебе
чеках
.
Не
хтедох
у
светлост
без
тебе
.
Ходи
!
“
рече
Рајко
и
одмах
пође
напред
.
Узани
ходник
у
зиду
савијаше
у
лево
од
олтара
и
излажаше
у
једну
велику
округлу
просторију
,
под
једним
високим
и
широким
сводом
као
под
неким
кубетом
.
Кад
њих
двоје
изиђоше
из
ходника
,
па
стадоше
на
праг
,
преко
кога
се
у
ону
округлу
дворану
силазило
,
и
кад
погледаше
пред
собом
,
обадвоје
се
уставише
и
занемеше
од
чуда
.
Озго
са
сред
среде
свода
спуштао
се
један
гвозден
ланац
,
о
коме
је
висио
велики
један
и
поширок
златан
обруч
;
са
обруча
се
о
златним
ланцима
спуштало
дванаест
великих
златних
кандила
.
Осим
тога
,
које
са
свода
,
које
са
гвоздених
полуга
,
што
су
се
пружале
од
једног
зида
до
другог
у
сва
четири
правца
,
висили
су
многобројни
мањи
обручеви
од
сребра
са
сребрним
кандилима
,
неки
ниже
други
више
,
те
изгледаше
као
да
под
сводом
лебди
читав
рој
од
некаквих
џиновских
златних
и
сребрних
светлица
.
Сам
свод
као
да
је
био
сребром
покован
,
те
је
светлост
од
стотине
кандила
хватао
у
се
,
као
какав
преврнути
пехар
од
углађенога
сребра
,
па
је
онда
спуштао
као
неку
топлу
месечину
на
целу
дворану
,
те
се
у
њој
свака
тварка
доста
лепо
могла
да
види
.
Маргита
узе
да
трља
очи
,
па
онда
погледа
у
немом
чуду
у
Рајка
.
Рајко
,
као
да
је
чуо
шта
она
сама
у
себи
говори
,
рече
:
„
ама
и
ја
се
питам
,
је
ли
ово
сан
,
или
машта
,
или
је
ово
све
у
истини
пред
нама
јава
!
“
—
„
Хајде
да
сиђемо
да
разгледамо
шта
је
све
то
!
“
рече
Маргита
.
Али
пре
него
што
ће
са
прага
у
дворану
коракнути
,
Рајко
задржа
руком
Маргиту
,
па
онда
онако
узбуђен
викну
:
„
има
ли
овде
живога
кога
?
“
Вика
његова
узе
да
се
пролама
испод
свода
,
удараше
о
зидине
,
па
се
у
потмулој
грмљавини
врати
к
њима
двома
,
неразговетно
понављајући
последње
две
речи
:
„
живога
кога
?
“
—
„
Живога
Бога
?
!
“
рече
Рајко
радосно
узбуђен
;
„
чу
ли
госпођо
шта
одзив
рене
:
„
живога
Бога
!
“
И
не
треба
нам
бољи
одговор
.
Не
бојмо
се
!
“
„
Учинило
ти
се
.
Одјек
је
поновио
само
твоје
речи
!
“
говораше
му
Маргита
.
—
„
Не
,
не
,
чуо
сам
ја
добро
;
одговор
је
био
:
живога
Бога
!
Ми
ћемо
ево
у
име
живога
Бога
напред
.
Држ
’
се
,
госпођо
,
моје
руке
ако
се
бојиш
,
а
ја
ћу
његове
!
“
„
Не
бојим
се
ја
ничега
кад
има
светлости
.
Мене
је
страх
само
у
мраку
.
Хајдмо
!
“
рече
Маргита
.
Узеше
да
разгледају
око
себе
.
У
округлој
зидини
од
дворане
било
је
дванаест
гвоздених
вратоца
,
која
су
некуда
у
друге
ходнике
и
просторије
водила
.
Једна
од
тих
вратоца
била
су
она
на
која
њих
двоје
дођоше
.
Између
сваких
двојих
врата
беху
уза
зид
прислоњени
гвоздени
оклопи
са
шлемовима
и
са
дугим
копљима
у
гвозденим
рукавицама
.
Изгледало
је
као
да
су
се
џиновски
оклопници
,
у
пуноме
ратничком
округу
,
поређали
један
до
другога
,
да
чувају
стражу
и
да
подупру
зидину
својим
гвозденим
плећима
.
Изнад
њих
су
овде
и
онде
биле
уз
зид
прикуцане
многе
заставе
,
турске
,
бугарске
,
маџарске
и
млетачке
.
Са
онога
прага
,
на
коме
се
најпре
онако
у
чуду
зауставише
,
ваљало
је
силазити
преко
четири
врло
широка
мраморна
ступња
,
па
да
се
сиђе
на
под
од
саме
дворане
.
Ти
су
ступњеви
ишли
целим
кругом
дворане
.
Прва
два
ступња
била
су
запремљена
онаквим
оловним
ковчезима
,
какве
је
Рајко
већ
видео
,
а
за
које
је
мислио
да
су
мртвачки
.
Сад
је
видео
да
у
једнима
од
њих
леже
смештена
копља
,
у
другима
мачеви
,
а
у
трећима
буздовани
.
„
А
,
сад
се
тек
разабирам
!
“
рече
Рајко
;
„
ово
је
подземна
оружница
онога
града
била
!
“
На
трећем
ступњу
,
а
дуж
целог
круга
,
—
остављајући
слободан
пролаз
тек
само
за
једног
човека
,
који
би
од
малених
врата
у
зиду
силазио
на
под
дворане
или
из
дворане
ишао
к
вратима
,
—
биле
су
поређане
петачке
,
све
буре
до
бурета
,
па
повезане
једне
с
другима
гвозденим
ланцима
.
„
Биће
да
је
то
каква
стара
малвасија
којом
су
се
наши
стари
јунаци
и
господа
појили
!
"
рече
Рајко
.
Док
он
тако
још
збораше
,
Маргита
се
беше
прегла
над
најближим
буретом
,
виде
да
на
ланцету
нема
чепа
,
него
обло
једно
заклопче
,
продрма
га
обема
рукама
,
отвори
га
,
и
онда
гласно
ускликну
:
„
каква
малвасија
?
Та
ово
су
сребрни
новци
!
"
па
онда
загњури
руку
у
буре
,
извади
је
пуну
сребрнога
ситног
новца
,
и
пусти
га
да
са
танким
звеком
пада
на
данце
од
бурета
.
Па
онда
као
дивља
мачка
скочи
на
четврти
ступањ
,
на
коме
беху
поређана
и
ланцима
повезана
аковчад
.
Отрже
силним
једним
напором
заклопче
са
првог
акова
,
загњури
руку
,
подиже
је
у
вис
и
пусти
да
млаз
од
златнога
новца
цури
натраг
у
буре
.
„
А
,
ово
не
може
бити
друго
,
ово
је
један
луд
сан
!
Рајко
,
молим
те
,
јесам
ли
ја
будна
?
јеси
ли
ти
будан
?
!
Да
нисмо
обадвоје
излудели
?
!
Протрљај
,
молим
те
,
своје
очи
,
па
види
и
кажи
ми
,
је
ли
ово
доиста
злато
,
а
оно
тамо
сребро
?
!
“
говораше
Маргита
збуњена
и
готово
збиљски
у
бризи
,
да
јој
се
памет
преврнула
није
.
Рајко
сад
трљаше
очи
,
уштину
се
у
мишицу
једну
,
па
другу
,
скиде
шубару
,
прекрсти
се
,
провуче
прсте
кроз
косу
један
пут
и
други
пут
да
главу
расхлади
,
извади
из
свога
гуњца
убрус
те
убриса
зној
са
чела
и
лица
.
И
онда
приђе
полагано
бурету
једном
на
трећој
степеници
,
отвори
заклопче
,
диже
аспре
и
пусти
их
да
падају
као
плева
;
сиђе
на
четврту
степеницу
,
отвори
једно
аковче
,
извади
један
златан
цекин
,
метну
га
себи
на
длан
и
преврташе
га
то
на
једну
то
на
другу
страну
.
„
Хвалимо
те
Боже
!
Ово
је
у
истини
и
сребро
и
злато
!
Нисам
истина
никада
до
сада
видео
ни
овакве
грошеве
ни
овакве
дукате
,
али
видим
ово
је
злато
,
а
оно
је
тамо
сребро
.
Их
,
да
силна
блага
ако
су
сва
та
бурад
пуна
!
“
говораше
Рајко
силно
узбуђен
.
„
Пуна
су
сва
!
Пуна
су
за
цело
!
“
довикиваше
му
Маргита
,
која
беше
подалеко
од
њега
одмакла
,
отварајући
овде
и
онде
по
неко
ново
аковче
.
Па
онда
враћајући
му
се
пуна
усхићења
и
са
пуно
поузданости
рече
:
„
еј
,
мој
витеже
Рајко
,
сад
тек
видим
шта
ће
од
тебе
да
буде
!
Само
нека
нас
срећа
послужи
да
се
дохватимо
лепе
земље
маџарске
,
па
да
видиш
шта
ћу
ја
од
тебе
да
начиним
!
“
—
„
Ама
,
ходи
,
молим
те
,
госпођо
да
разгледамо
све
ово
чудо
око
нас
!
“
рече
јој
Рајко
,
па
онда
с
њоме
заједно
сиђе
с
последње
мраморне
степенице
на
под
,
који
је
све
ситним
шареним
камичцима
био
ишаран
у
свакојаке
цветове
и
гране
.
Од
прилике
дуж
три
четвртине
круга
,
а
прислоњени
уз
сами
онај
четврти
ступањ
од
мрамора
,
запремљени
бурадма
са
златом
,
били
су
поређани
високи
столови
од
дебеле
и
већ
поцрнеле
растовине
,
изрезане
у
свакојаке
шаре
,
слике
и
прилике
,
у
орлове
,
соколове
,
лавове
,
вукове
,
змије
и
змајеве
.
У
свакоме
столу
лежао
је
по
један
широки
плашт
,
понеки
од
свиле
,
понеки
од
кадифе
,
понеки
од
тканине
сребрне
и
златне
жице
,
а
сваки
уз
то
бејаше
постављен
и
оперважен
зибелинима
.
На
плаштовима
су
били
понамештани
калпаци
са
челенкама
од
сребра
и
злата
,
или
и
са
перјаницама
од
орлова
и
соколова
перја
.
И
још
у
сваком
столу
беше
уз
плашт
прислоњен
по
један
дуг
и
широк
мач
,
већином
у
зеленим
кожним
корицама
,
па
са
сребрним
или
златним
пафтама
,
а
дршком
искићеном
понеким
драгим
каменом
.
Него
ово
двоје
младих
људи
само
прелетеше
погледима
ове
столове
,
па
се
окренуше
к
средини
дворане
и
њеном
зачељу
.
По
средини
дворане
стајале
су
три
високе
и
широке
трпезе
.
Она
у
средини
била
је
скоро
за
читаву
стопу
виша
од
оне
друге
две
,
стојала
је
на
ногама
од
црног
углађеног
мрамора
,
застрвена
је
била
плаштаницом
,
која
је
била
дивно
извезена
свилом
,
златом
и
ситним
бисером
.
На
сред
плаштанице
стајао
је
велики
златан
крст
сав
посут
драгим
камењем
,
које
тако
прскаше
варницама
,
да
се
у
њ
није
дало
гледати
.
Беше
ту
још
поређан
велики
број
мањих
и
већих
златних
крстова
,
богато
искићених
бисером
и
драгим
камењем
,
и
пуно
књига
у
златним
корицама
и
икона
у
злато
и
драго
камење
окованих
.
Она
мало
нижа
трпеза
у
зачељу
била
је
од
углачаног
плавог
камена
,
са
млазевима
од
златног
песка
у
њему
.
На
њој
је
,
на
једној
богато
извезеној
плаштаници
,
стојала
царска
круна
,
на
којој
је
блистао
крст
од
пет
алемова
,
од
којих
онај
у
средини
беше
крупан
као
крупан
орах
,
а
они
други
као
јаја
голубија
.
Пред
круном
беше
положен
унакрст
царски
скиптар
и
мач
,
и
један
и
други
просто
засути
драгим
камењем
.
Ту
беху
још
и
неколике
мање
круне
и
дијадеме
,
по
свој
прилици
царичине
,
краљевске
и
деспотске
.
Она
трећа
трпеза
у
прочељу
беше
од
углађенога
зеленог
камена
малахита
,
а
беше
застрвена
просто
једном
хрпом
од
златних
кондира
и
пехара
,
од
сребрних
скриња
и
скрињица
,
од
свакојаког
златног
посуђа
.
И
да
није
било
оноликих
кандила
,
само
драго
камење
,
што
се
згрнуло
на
ове
три
трпезе
,
могло
би
да
осветли
дворану
око
себе
.
С
једне
и
с
друге
стране
ове
три
трпезе
поређано
је
било
по
шест
престола
од
сребра
.
На
свакоме
од
њих
стојала
је
по
једна
владичанска
митра
,
искићена
иконицама
и
драгим
камењем
,
и
поред
сваке
митре
беше
прислоњена
уз
престо
по
једна
владичанска
штака
,
понека
од
седефа
а
понека
од
сребра
.
У
зачељу
ових
сребрних
престола
стојао
је
један
позлаћен
престо
са
златном
митром
и
златном
штаком
.
Пред
самим
тим
престолом
,
и
управо
на
средини
између
њега
и
оне
трпезе
са
царском
круном
,
стојао
је
један
златан
стуб
,
тако
своје
четири
стопе
висок
,
на
њему
велика
златна
јабука
,
на
јабуци
велики
двоглави
орао
од
сребра
,
погнуо
се
,
раширио
крила
таман
да
полети
,
као
да
хоће
у
небо
да
носи
оно
велико
у
злато
оковано
еванђеље
,
што
му
по
крилима
положено
беше
.
Иза
овог
златног
престола
под
се
подизао
на
две
степенице
од
плавичастог
мрамора
,
па
онда
пружао
у
широку
једну
заравањ
од
руменог
мрамора
.
Од
прилике
на
средини
те
заравњи
два
велика
лава
као
да
су
се
усред
хода
и
у
сред
рикања
уставила
,
скаменила
и
позлатила
,
тако
природно
изгледаху
са
отвореним
чељустима
и
са
мало
спуштеним
и
одуженим
вратом
,
које
густа
грива
покриваше
.
Иза
њих
друга
два
златна
лава
беху
се
пропела
у
вис
,
па
предњим
шапама
држаху
један
дугуљасти
штит
онако
полошке
.
Са
средине
штита
дизаше
се
велики
двоглави
орао
од
сребра
;
раширио
крила
па
као
да
,
полећући
у
висине
кликће
,
тако
отворио
беше
оба
кљуна
своја
.
С
једну
и
с
другу
страну
овога
знамења
стојао
је
по
један
висок
оклопник
,
са
сребрним
оклопом
на
прсима
,
са
сребрним
шлемом
на
глави
,
са
сребрним
наџаком
у
једној
а
сребрним
штитом
у
другој
руци
.
А
на
пола
хвата
од
ових
оклопника
беху
два
повисока
млада
раста
,
којима
и
стабло
и
грање
и
лишће
беху
од
сувога
злата
,
а
жирке
његове
од
сребра
,
а
у
многобројне
сребрне
чашице
од
жира
беху
утврђене
беле
воштанице
.
Поред
и
једног
и
другог
златног
раста
,
стојала
је
,
и
управо
иза
њега
плашљиво
на
златне
лавове
погледала
,
по
једна
од
злата
саливена
кошута
.
Кад
би
се
она
два
златна
лава
што
ричу
и
они
усправљени
лавови
с
орлом
на
штиту
приближили
и
саставили
,
од
њих
би
се
склопио
био
велики
један
царски
престо
.
А
овако
изгледаше
то
као
неки
разглављени
и
у
делове
своје
растурени
престо
.
Што
је
Рајка
највише
зачудило
,
беше
што
по
средини
између
она
два
лава
,
што
ричу
,
и
испред
орла
на
штиту
,
стојаше
поснизак
један
,
право
и
равно
пресечен
—
растов
пањ
.
„
Шта
ли
му
је
ово
сад
?
!
Кад
угледах
ове
златне
лавове
и
сребрног
орла
помислих
:
ето
,
то
је
царски
престо
!
А
оно
се
ево
престо
разглавио
у
кукове
своје
и
расточио
као
буре
кад
му
прсну
обручи
,
а
по
средини
остало
само
сељачко
седало
—
растов
пањ
!
“
рече
Рајко
,
замишљен
ставши
између
она
два
лава
а
пред
самим
пањем
.
Маргита
се
најпре
дохвати
руком
својом
за
рукав
од
његова
гуњца
,
па
се
ниско
пригну
над
самим
пањем
и
оштро
га
посматраше
,
као
да
броји
прстенове
његове
старости
.
—
„
Не
,
нема
!
“
рече
усправивши
се
.
„
Мислила
сам
да
је
то
можда
пањ
на
коме
сте
ви
Срби
секли
главе
вашим
краљевима
;
али
нема
трага
ни
од
крви
ни
од
секире
!
“
„
Бог
с
тобом
,
госпођо
!
Кад
смо
ми
секли
главе
нашим
краљевима
?
"
питаше
Рајко
гласом
који
издаваше
да
му
је
криво
.
—
„
Шта
вас
ја
знам
кад
сте
!
Него
ми
се
некако
чини
да
сам
негде
и
некад
слушала
,
да
ваши
краљеви
нису
добро
пролазили
!
"
„
Ако
нису
они
,
нисмо
ни
ми
!
“
рече
Рајко
са
свим
мирно
,
па
онда
настави
:
„
е
,
баш
ме
копка
да
знам
шта
ће
овај
растов
пањ
овде
?
!
“
—
„
Махни
се
пања
него
казуј
ако
знаш
шта
је
ово
?
“
рече
Маргита
па
показа
руком
на
оно
што
се
иза
овог
растављеног
престола
подизаше
уз
зидину
.
На
једној
широкој
и
повисокој
коцки
од
мрамора
беху
саливене
па
позлаћене
некакве
људске
прилике
.
Један
висок
човек
у
владичанском
окруту
,
с
митром
на
глави
,
с
прстом
у
руци
,
с
изразом
неке
племените
одважности
и
радосног
поноса
у
лицу
,
благосиљаше
два
млада
витеза
,
који
се
над
једним
ћивотом
беху
чврсто
загрлили
.
Доле
поред
њихових
ногу
лежаху
бачене
две
круне
,
два
пребијена
мача
и
два
поломљена
буздована
.
Прилике
ове
беху
све
у
већој
него
обичној
људској
величини
.
Десно
од
њих
на
једној
,
нешто
мало
снижој
,
мраморној
коцки
,
био
је
начињен
цар
један
на
ватреном
коњу
,
који
се
пропиње
у
вис
да
скочи
у
напред
.
Цар
је
имао
на
глави
шлем
,
по
коме
се
око
чела
повијао
царски
венац
;
у
левој
руци
држао
је
крстасту
заставу
,
од
које
тешке
кићанке
падаху
му
по
плећима
;
у
десници
држао
је
го
мач
,
па
њиме
показивао
у
напред
;
главу
беше
мало
повио
налево
унатраг
,
као
да
се
окреће
к
јунацима
својим
и
као
да
им
кроз
отворена
своја
уста
довикује
:
„
овамо
,
напред
!
ко
је
Србин
и
српскога
рода
!
“
Цела
та
прилика
,
и
онај
јунак
са
изразом
одушевљења
у
лицу
,
и
онај
ватрени
коњиц
,
беху
тако
пуни
живота
,
да
Рајко
осети
како
га
чудна
једна
ватра
загрејава
и
како
му
срце
узе
куцати
све
бурније
.
Учини
му
се
чисто
да
чује
како
цар
виче
:
„
напред
,
јунаци
!
напред
српски
соколови
!
“
па
поче
и
сам
као
у
неком
наступу
заноса
да
виче
:
„
напред
!
напред
браћо
!
Ха
,
нек
се
зна
ко
смо
!
Напред
за
нашим
царем
,
напред
!
“
И
његова
се
вика
узе
да
ломи
испод
свода
и
по
зидинама
,
и
загрме
сва
дворана
и
готово
као
да
из
сваког
оног
оклопа
уз
зидине
одјекиваше
узвик
:
„
напред
,
напред
!
“
Маргита
не
беше
поред
њега
.
Беше
крочила
у
десно
,
те
стојаше
пред
трећом
једном
сликом
,
која
беше
намештена
лево
од
оне
велике
у
средини
,
а
на
онако
исто
посниској
коцки
мраморној
,
као
оно
Рајков
цар
.
А
кад
чу
како
Рајко
узе
викати
и
одјеке
изазивати
,
и
кад
га
виде
како
баци
шубару
у
вис
,
она
му
хитро
приђе
и
продрма
га
за
руку
.
„
Јеси
ли
при
себи
Рајко
?
Шта
ти
је
витеже
млади
?
“
питаше
га
не
са
бригом
,
него
са
задовољним
а
једва
прикривеним
осмехом
,
као
оно
млада
мати
кад
тобож
хоће
да
покара
свога
синчића
,
а
у
самој
јој
је
ствари
мило
што
он
показује
да
има
своју
вољу
.
„
Али
је
ово
мајсторски
!
Је
ли
да
је
као
жив
?
и
коњ
жив
и
јунак
жив
!
А
знаш
ти
ко
је
ово
?
“
говораше
Рајко
с
веселим
узбуђењем
,
па
накриви
мало
своју
шубару
.
—
„
Откуд
ја
могу
знати
ко
је
!
“
рече
Маргита
.
„
Е
да
ти
кажем
!
То
је
наш
цар
Душан
!
Чула
си
за
српскога
цара
Душана
!
“
—
„
Баш
нисам
.
А
откуда
ти
знаш
да
је
то
цар
Душан
?
“
рече
Маргита
мирно
.
„
Ниси
чула
за
нашег
цара
Душана
!
“
викну
Рајко
запрепашћен
и
погледа
је
чисто
са
сажаљењем
.
„
Па
шта
си
ти
то
онда
чула
?
!
...
А
питаш
ме
откуда
га
ја
знан
?
Па
познао
сам
га
чим
сам
га
видео
.
То
је
он
и
нико
други
!
“
—
„
Кад
си
ти
видео
цара
Душана
,
те
да
га
можеш
одмах
да
познаш
?
...
Него
ходи
да
видиш
нешто
много
лепше
!
“
и
онда
га
повуче
к
трећој
прилици
на
мраморној
коцки
,
лево
од
оне
велике
у
средини
.
Рајко
полазећи
за
њом
говораше
како
би
он
дао
своју
главу
,
на
оном
пању
одсећи
,
ако
оно
није
цар
Душан
.
„
За
ово
,
“
рече
показујући
руком
на
прилику
у
средини
,
„
не
знам
шта
је
,
али
оно
је
тамо
цар
Душан
!
“
„
А
шта
је
ово
?
“
запита
Маргита
,
пружив
руку
према
трећој
прилици
.
Један
висок
леп
старац
,
са
широким
челом
,
орловским
носом
,
дугом
брадом
и
дугом
косом
,
седео
је
на
престолу
,
наслонив
обе
руке
на
велики
и
широк
мач
,
којега
је
држак
у
крст
извијен
био
.
Круна
,
скиптар
и
златна
јабука
с
крстом
лежали
су
доле
поред
престола
као
бачени
тамо
немарно
и
небрежљиво
.
На
доњој
степеници
од
престола
седела
су
два
младића
,
господски
обучена
у
доламе
,
на
којима
су
у
испупченом
везу
извезени
били
двоглави
орлови
,
кринови
и
лавови
,
који
се
пропињу
да
дохвате
звезде
.
Тако
је
извезен
био
и
онај
велики
и
широки
јермелином
постављени
плашт
,
који
је
са
рамена
онога
старца
падао
на
престо
.
Један
је
младић
склопио
своје
руке
на
десном
колену
старчевом
,
а
онај
други
,
на
левој
страни
,
гуђаше
у
гусле
,
лице
своје
подигао
горе
к
лицу
старчевом
,
а
уста
мало
отворио
као
да
пева
.
Старац
се
пригнуо
мало
к
младићима
па
се
загледао
у
лице
младога
гуслара
с
једним
изразом
,
који
је
тешко
укратко
описати
,
али
у
коме
су
се
и
осећање
достојанства
и
неизмерна
једна
туга
и
опет
жива
чежња
да
чује
баш
све
што
гуслар
има
да
каже
,
стапале
.
Оба
младића
беху
у
лицу
од
изванредне
лепоте
,
али
у
обојице
очи
беху
дубоко
упале
и
—
очним
поклопцима
поклопљене
,
као
да
оба
беху
слепа
.
Цела
је
прилика
била
пуна
лепоте
,
мирноће
и
нежности
,
и
имала
је
у
себи
нешто
што
је
растуживало
.
„
Ко
је
ово
?
Како
је
господствен
овај
старац
,
како
је
озбиљан
и
тужан
!
Како
се
невесео
загледао
у
младог
гуслара
!
А
шта
ли
му
овај
уз
гусле
пева
?
!
“
питаше
Маргита
и
осећаше
како
јој
се
срце
размекшава
.
—
Не
знам
!
“
рече
Рајко
;
"
не
знам
,
мањ
’
...
чекај
молим
те
!
...
јест
,
мањ
ако
то
не
буде
деспот
Ђурађ
Смедеревац
са
његова
два
сина
,
два
деспотовића
,
које
је
маћеха
њихова
,
проклета
Јерина
,
послала
зету
своме
цару
Отмановићу
да
их
ослепи
.
Али
опет
не
знам
поуздано
.
За
оно
тамо
знам
да
је
цар
Душан
.
Еј
,
капе
!
“
И
Рајко
отиде
опет
да
изближе
гледа
свога
цара
,
а
Маргита
остаде
да
гледа
растужена
у
старог
деспота
и
у
два
лепа
а
слепа
млада
деспотовића
.
8
Мало
после
да
се
вратише
к
оној
трпези
од
зеленог
камена
,
што
беше
претрпана
пехарима
,
кондирима
,
скрињицама
и
ковчезима
.
Маргита
дохвати
прву
скрињицу
од
сребрне
срме
,
која
јој
под
руку
дође
,
отвори
је
па
узвикну
упрепашћена
:
„
Рајко
,
да
видиш
!
“
и
извади
и
подиже
у
висину
низове
крупнога
бисера
и
бројанице
од
смарагда
,
сафира
и
рубина
.
Отворише
другу
скрињицу
и
избројаше
у
њој
седамдесет
и
седам
златних
прстенова
,
у
свакоме
по
један
алем
драги
камен
,
крупан
као
лешник
.
У
другима
нађоше
цветове
од
бисера
и
грање
од
драгог
камења
,
обоце
,
гривне
,
просто
да
се
не
зна
шта
је
лепше
,
богатије
и
сјајније
.
Просто
им
већ
очи
засенуше
.
Маргита
сва
дрхташе
од
узбуђења
и
само
узвикиваше
:
„
ах
да
силног
блага
!
ах
да
силног
блага
!
Е
баш
се
види
да
сте
царевину
имали
!
“
Отвори
један
повећи
ковчежић
.
Извади
из
њега
једну
високу
дијадему
.
Баци
доле
јаничарски
саркол
са
главе
своје
,
па
онда
подиже
дијадему
и
метну
је
на
своју
главу
и
с
осмехом
једног
сујетног
детета
рече
Рајку
:
„
шта
велиш
,
нисам
ли
сад
лепша
?
“
Али
не
дочека
Рајкова
одговора
.
Као
да
је
жеравицу
на
главу
ставила
,
тако
живо
скиде
дијадему
,
па
је
брже
боље
у
ковчег
баци
.
Па
онда
посрћући
крочи
до
најближег
сребрног
престола
,
брзо
пребаци
митру
са
њега
на
престо
до
њега
,
и
онда
ту
клону
,
као
да
је
неко
ножем
у
срце
ударио
,
и
једва
промуца
:
—
„
Рајко
,
...
воде
!
воде
!
хоће
нешто
да
ме
угуши
!
...
воде
!
“
Узе
грчевито
откопчавати
јелек
са
грла
и
са
груди
својих
,
промуца
још
једном
да
се
једва
чуло
:
„
воде
...
воде
!
...
“
и
онесвесну
у
оном
сребрном
престолу
.
Рајко
могаше
само
да
викне
:
„
не
бој
се
,
госпођо
!
Сад
ћу
ти
донети
воде
!
“
па
у
петом
скоку
бејаше
већ
у
капели
,
а
на
десетом
кораку
спотаче
се
о
зембил
у
оном
мрачном
ходнику
и
+
напипа
руком
ону
тикву
с
водом
.
После
неколико
тренутака
био
је
с
водом
поред
ње
.
Дохвати
један
златан
пехар
,
исплакну
га
и
насу
воде
и
онда
јој
приђе
.
Маргита
је
лежала
и
главом
и
једном
руком
преко
наслона
од
сребрног
престола
.
Била
је
бела
у
лицу
као
неуглачано
сребро
;
и
уста
јој
беху
побледела
и
полуотворена
показиваху
њене
беле
зубе
.
Коса
јој
се
пореметила
па
пала
низ
плећа
.
Рајко
застаде
за
један
тренутак
збуњен
,
како
ће
да
је
у
таквом
положају
запоји
.
Немаде
куд
,
већ
мораде
да
јој
својом
левом
руком
прихвати
густу
косу
и
лепу
главу
,
да
ову
мало
подигне
.
Како
је
мало
по
мало
запајаше
,
виде
да
је
готово
у
своме
левом
наручју
загрљену
држи
,
и
да
је
њена
глава
наслоњена
на
срце
његово
.
И
још
је
нешто
видео
.
На
јелеку
њеном
горња
пуцад
са
грла
и
са
груди
беху
покидана
,
и
сам
јелек
и
танко
турско
ткиво
испод
њега
са
грла
и
нешто
мало
са
средине
груди
размакнуто
.
И
онај
низ
крупног
црвеног
мерџана
,
што
га
је
око
врата
носила
,
био
је
раскинут
и
спуштао
се
у
снежнобелу
долину
између
две
снежнобеле
груде
,
по
којима
се
танка
бела
ћерћелија
тек
као
сива
магла
у
вис
тихо
повијала
и
још
тиме
спуштала
.
Никада
до
тада
Рајко
није
стојао
тако
близу
једној
младој
и
тако
дражи
пуној
жени
.
Никад
дотле
није
његов
чисти
поглед
пао
на
толику
и
тако
белу
нежност
,
на
тако
топлу
снежност
и
на
тако
свету
дражност
.
Застиде
се
сам
од
себе
и
збуни
се
као
да
је
крив
што
је
дрзнуо
да
види
једну
светињу
,
коју
није
слободно
видети
,
и
као
да
је
дрзнуо
да
сазна
једну
страшну
тајну
,
коју
није
слободно
сазнати
.
Не
смеде
више
да
погледа
ни
у
мерџан
;
а
још
мање
у
оне
сенке
у
које
се
мерџан
губио
.
Гледаше
постојано
у
лице
Маргитино
и
пажљиво
је
напајаше
хладном
водом
из
златног
пехара
.
Мало
час
па
она
подиже
трепавице
те
уморно
и
жалостиво
погледа
у
Рајка
.
„
Жао
ме
те
је
јадни
мој
витеже
!
...
На
какве
те
труде
стављам
!
"
рече
му
тихо
.
—
„
Нису
то
никакви
труди
.
Право
је
да
те
послужим
а
и
мило
ми
је
.
Кад
будеш
у
својој
земљи
у
слави
и
срећи
,
сетићеш
се
да
и
у
овој
земљи
има
људи
,
који
знају
за
Бога
.
Ето
то
ми
је
доста
!
“
Док
он
то
говораше
она
спази
да
јој
танка
тканица
није
у
реду
.
Извуче
онај
низ
мерџана
из
тајанственога
збега
у
који
се
завукао
био
,
спусти
га
у
руку
Рајку
да
јој
га
придржи
,
а
сама
,
намештајући
ћерћелију
на
грудма
и
закопчавајући
јелек
,
мало
порумене
.
„
Како
је
...
крупан
овај
твој
мерџан
!
“
рече
Рајко
нешто
као
запињући
,
и
збуњен
гледаше
у
мерџан
на
своме
длану
.
Хтео
је
нешто
друго
да
каже
па
се
уставио
.
Мерџан
је
донео
у
руку
његову
пријатну
топлоту
,
коју
је
на
грудима
њеним
у
себе
упио
,
и
која
сад
са
длана
руке
Рајкове
струјаше
све
топлије
чак
до
у
срце
његово
.
По
дужем
ћутању
рећи
ће
Рајко
!
„
Ти
си
госпођо
уморна
.
Али
се
све
мислим
ови
ће
сребрни
столови
бити
да
су
за
велике
какве
светиње
.
Хајдмо
да
седнемо
на
који
од
оних
ковчега
горе
,
па
да
се
мало
прихватиш
и
одмориш
,
а
у
том
ће
ваља
да
и
старац
доћи
по
нас
!
“
У
зембилу
старчевом
нађоше
једно
парче
погаче
,
једну
или
две
прегршти
ораха
и
три
четири
јабуке
.
Прихватише
се
својски
и
не
мислећи
шта
све
још
може
бити
.
Па
онда
Рајко
скиде
своје
гуњче
,
сави
га
у
двоје
у
троје
и
положи
га
на
оловни
ковчег
до
саме
горње
ивице
.
„
Ето
ти
под
главу
да
имаш
.
Лези
ту
па
се
одмори
и
испавај
док
нам
старац
не
дође
.
А
ја
ћу
ено
тамо
поред
оног
оклопника
пред
царем
Душаном
.
Лећи
ћу
да
се
одморим
,
али
заспати
нећу
,
а
чим
чујем
старца
доћи
ћу
да
те
пробудим
!
“
—
„
Па
то
је
преко
света
!
Гледај
само
где
ти
је
далеко
твој
цар
Душан
!
“
па
Маргита
показа
руком
у
правцу
преко
целе
дворане
к
оном
коњанику
на
мрамору
.
„
И
онда
,
што
ти
да
остајеш
само
у
твоме
џемадану
,
и
што
ја
да
лежим
на
овом
тврдом
оловном
поклопцу
,
кад
ено
ваља
да
педесет
широких
и
дугачких
плаштева
од
меке
кадифе
и
још
мекшег
зибелина
!
"
„
Јест
,
госпођо
,
ама
су
оно
плаштеви
велике
господе
и
великих
јунака
,
који
су
с
нашим
царевима
лицем
у
лице
говорили
!
Како
ћеш
да
од
њих
сад
поњаве
правимо
?
!
“
—
„
Ако
су
они
били
господа
,
била
сам
ја
госпођа
!
“
рече
Маргита
поносито
;
„
ако
су
они
јунаци
,
и
ја
сам
кћи
једне
јуначке
земље
.
Ти
ми
нудиш
твоје
мало
гуњче
;
за
што
да
си
ти
већи
витез
од
њих
?
!
Мислиш
да
ми
не
би
сваки
од
њих
,
да
су
сад
живи
онде
у
столовима
,
радосно
понудио
свој
мекани
плашт
?
Та
мачевима
би
се
секли
,
ко
ће
само
пре
да
ми
дода
плашт
свој
!
“
„
И
веруј
,
би
се
секли
!
Али
су
њихови
и
плаштеви
и
њихови
мачеви
,
па
би
и
главе
своје
дали
били
!
Али
како
ћу
ја
,
један
сељак
,
да
дижем
и
теби
за
поњаву
додајем
плашт
,
који
је
покривао
господска
прса
и
јуначка
рамена
?
“
—
„
А
,
сад
видим
!
...
Сад
те
разумем
!
Теби
је
све
то
тамо
свето
.
Имаш
право
!
Дај
ми
твоје
гуњче
.
Тако
;
добро
је
.
И
боље
је
овако
!
Ко
зна
какав
би
ми
се
дух
са
белом
косом
и
белом
брадом
и
са
срдитим
погледом
испод
густих
веђа
на
сну
јавио
,
кад
бих
заспала
на
зибелинском
плашту
каквом
!
Овако
,
на
твоме
гуњчету
сниваћу
само
о
теби
и
о
нашем
добром
старцу
!
Али
нећу
ни
ја
да
спавам
,
хоћу
само
кости
да
одморим
.
Седи
ту
спроћу
мене
на
том
ковчегу
преко
пута
па
ми
причај
што
.
Не
;
чекај
!
Хтела
сам
те
већ
једном
питати
:
где
си
ти
учио
школу
витештва
?
!
“
9
Између
онога
оловног
ковчега
по
коме
је
Маргита
легла
,
положив
себи
под
главу
гуњче
Рајково
,
и
онога
на
коме
је
Рајко
седео
,
водио
је
пут
од
једних
од
оних
гвоздених
вратоца
у
зиду
доле
на
под
од
дворане
.
Пут
тај
није
био
ни
пуно
три
стопе
широк
.
Насмеја
се
Рајко
на
онакво
питање
.
„
Бог
с
тобом
,
госпођо
,
шта
ти
зовеш
школом
витешта
?
У
нас
има
по
манастирима
школа
,
где
се
учи
књига
и
летургија
,
али
нема
школа
за
витештво
.
Има
ли
такве
шкоде
у
вас
?
!
“
—
„
У
нас
,
“
рече
Маргита
поносито
,
па
јој
се
очи
још
топлије
засветлише
;
„
у
нас
је
цела
властела
једна
велика
школа
за
витештво
.
Син
учи
од
оца
,
брат
од
брата
,
властелин
од
властелина
,
и
сви
се
надмећу
витешком
службом
слабом
женскињу
,
нејакој
сирочади
,
правди
и
отаџбини
.
Моја
је
земља
румена
од
јуначке
крви
и
светла
од
витештва
.
Знам
заволећеш
је
кад
је
познаш
,
јер
је
и
у
тебе
срце
витешко
!
“
У
ње
је
срце
закуцало
јаче
и
топлије
;
образи
јој
се
заруменише
,
очи
жарко
засветлише
.
Ако
јој
је
у
истини
отаџбина
била
онако
румена
и
онако
светла
,
како
је
румена
и
светла
била
њена
љубављу
зажарена
лепота
,
онда
је
лако
могућно
,
да
би
је
свако
витешко
срце
заволело
.
Рајку
се
ширила
зеница
у
очина
,
те
гуташе
нови
сјај
од
њене
лепоте
.
„
Е
,
госпођо
,
и
треба
тако
кад
имате
своју
царевину
и
своју
господу
.
Тако
је
било
и
у
нас
за
нашег
цара
Душана
.
Ето
,
погледај
га
,
какав
је
то
соко
!
Него
—
ми
имадосмо
па
изгубисмо
и
сад
смо
ето
„
сиротиња
раја
.
“
Опет
,
хвала
Богу
,
имамо
ми
по
нешто
што
ви
немате
.
Имамо
ми
нашег
Краљевића
Марка
,
па
Милоша
Обилића
,
па
Страхинића
Бана
,
па
Рељу
Крилатицу
,
па
старог
Југ-Богдана
,
па
толике
друге
наше
јунаке
!
Знаш
како
је
?
Бога
ми
као
да
су
живи
па
једнако
по
народу
пролазе
.
Пође
народ
к
цркви
на
сабор
.
Помоли
се
Богу
,
приложи
цркви
што
ко
може
,
искупи
се
око
гуслара
да
чује
:
како
је
Марко
укинуо
свадбарину
,
како
је
Бан
Страхиња
савладао
бесног
Влах-Алију
,
како
је
Милош
на
Косову
показао
ко
је
вера
а
ко
је
невера
;
и
онда
сваки
пође
своме
селу
и
своме
дому
весео
и
поносан
,
као
да
се
љубио
лицем
у
лице
с
оним
великим
јунацима
,
и
као
да
се
питао
с
њима
за
јуначко
здравље
.
Ето
видиш
,
кад
оно
твоји
земљаци
,
она
велика
господа
,
не
хтеше
да
чују
што
им
ја
говорим
,
да
је
право
или
да
те
отму
ил
’
откупе
,
ја
рекох
у
себи
:
„
може
им
се
!
немају
они
ни
Краљевића
Марка
,
ни
Милоша
Обилића
,
ни
Страхињу
!
“
„
А
,
сад
тек
видим
!
"
упаде
му
Маргита
живо
у
реч
;
„
сад
тек
видим
ко
су
твоји
учитељи
...
.
Марко
...
Милош
...
Страхиња
!
"
Рајко
се
мало
насмехну
што
ова
млада
Маџарица
од
онаких
јунака
начини
учитеље
,
па
онда
настави
:
„
Оно
...
.
у
неку
руку
право
и
велиш
!
Кад
изађох
љут
од
твоје
господе
и
стадох
у
оном
забрану
иза
караван-сераја
под
звездама
на
небу
,
сетих
се
што
је
наш
покојни
стриц
,
Бог
да
му
душу
прости
,
нама
момчадији
свагда
говорио
:
кад
си
у
неприлици
па
не
знаш
на
коју
ћеш
страну
,
запитај
се
:
како
би
радио
Краљевић
Марко
и
како
би
радио
Бан
Страхиња
на
твоме
месту
?
па
онда
ради
како
видиш
да
би
они
радили
.
Не
можеш
да
их
стигнеш
,
али
можеш
бар
из
далека
да
трчиш
за
њима
!
"
Маргита
се
подиже
мало
,
наслони
лакат
од
леве
руке
на
узглавницу
од
Рајкова
гуњца
,
а
спусти
главу
на
руку
па
рече
:
„
Видим
,
видим
,
све
боље
видим
где
ти
је
школа
за
витештво
!
Твој
стриц
мора
да
је
био
честит
човек
!
Нека
му
је
лака
земља
!
Благо
њему
на
ономе
свету
!
“
Како
јој
звечаше
глас
слатко
,
пуно
и
топло
!
Учини
се
Рајку
као
да
са
неке
свете
цркве
зазвони
сребрно
звоно
,
па
му
се
јека
стопи
у
милозвучно
појање
црквено
,
те
му
потресе
срде
и
на
очи
натера
сузу
.
Он
се
диже
,
скиде
шубарицу
и
поклони
се
пред
Маргитом
и
рече
јој
узбуђеним
гласом
,
али
топло
и
смерно
:
„
Хвала
ти
госпођо
!
Бог
нека
те
чује
!
Ако
сам
те
задужио
ма
чим
,
ево
си
ми
богато
платила
и
преплатила
твојом
господском
беседом
!
“
Па
кад
се
опет
посади
,
настави
да
говори
:
„
Јест
,
стриц
ми
је
био
честит
човек
и
добар
Србин
.
У
задрузи
је
нашој
било
пуно
дечака
и
момчадије
.
Сваког
празника
,
—
а
у
нас
је
,
не
знам
да
л
’
знаш
,
пуно
празника
—
искупио
би
нас
све
,
па
у
поље
да
се
пред
њим
бацамо
камена
с
рамена
,
да
се
надскакујемо
,
надтркујемо
и
да
гађамо
из
пушке
.
А
радним
данима
би
у
вече
,
кад
сврши
распоред
за
сутрашње
радове
,
посадио
све
задругаре
по
столичицама
око
огњишта
,
пустио
и
женскадију
да
стане
иза
мушкиња
,
а
нас
момчадију
посадио
би
на
земљу
право
испред
себе
,
дохватио
гусле
,
превукао
неколико
пута
,
па
онда
јасним
грлом
запевао
по
неку
песму
јуначку
.
Ваљало
нам
је
добро
да
тувимо
што
пева
,
јер
би
нас
после
питао
шта
је
радио
и
како
је
говорио
онај
јунак
,
и
шта
се
коме
најбоље
свидело
у
оној
песми
.
У
песми
о
Страхињи
мени
се
најлепше
учинило
да
је
оно
,
како
је
тај
наш
јунак
изводио
из
тамнице
свога
сужња
,
заробљеног
Турчина
,
како
га
је
хранио
белим
хлебом
и
појио
црвеником
вином
,
и
најпосле
пустио
на
веру
,
да
иде
да
откуп
саставља
.
С
тога
ме
је
стриц
прозвао
„
Страхињом
“
.
А
његова
сина
Марка
ми
смо
сами
прозвали
Краљевићем
Марком
,
не
због
имењаштва
,
него
што
је
он
од
све
момчадије
био
најјачи
.
Није
било
лако
ни
од
шале
носити
таква
јуначка
имена
.
Ваљало
је
да
пазиш
и
шта
говориш
и
како
радиш
!
“
Ту
се
Рајко
мало
устави
;
поћута
,
али
му
око
усана
обиграваше
осмех
,
те
га
издаваше
да
мисли
на
нешто
што
га
весели
.
Па
онда
опет
настави
:
"
Један
пут
пред
вече
ето
ти
нашег
Краљевића
Марка
из
планине
,
па
као
узгред
прича
,
како
је
у
лугу
видео
Аћима
Главоњу
како
се
мучи
.
Претоварио
кола
неком
грађом
па
им
прсла
осовина
,
те
Аћим
растоварује
љуто
кунући
и
кола
и
мајстора
који
их
начини
и
волове
теглиоце
.
„
Ко
је
с
Аћимом
?
“
запита
мој
стриц
.
„
Нико
!
сам
је
!
“
одговори
наш
Краљевић
Марко
.
„
Јеси
ли
му
се
понудио
да
му
помогнеш
?
"
питаше
га
отац
.
„
Бог
с
тобом
,
бабо
!
нисмо
ли
с
њиме
у
завади
због
оних
заватина
у
потоку
?
!
“
рече
Марко
.
„
Одмах
сикиру
у
руку
,
једно
осје
на
раме
,
па
право
у
луг
Аћиму
!
Да
му
помогнеш
кола
оправити
,
натоварити
и
кући
отерати
!
“
Оде
сиромах
Марко
без
речи
и
вечере
.
Него
то
је
још
најмање
јада
.
Кад
се
позно
у
ноћ
врати
,
искупи
нас
стриц
све
и
старо
и
младо
око
огњишта
,
изведе
Марка
на
среду
те
пред
свима
:
„
прошао
си
данас
поред
човека
,
коме
се
десила
неприлика
,
прошао
си
а
ниси
ни
малим
прстом
мрднуо
да
му
помогнеш
.
Што
си
тако
мене
и
задругу
нашу
осрамотио
,
ја
и
задруга
можемо
ти
и
опростити
,
и
ево
ти
и
праштамо
.
Али
што
си
осрамотио
име
које
носиш
,
не
можемо
ти
опростити
.
Него
од
сада
да
се
ниси
усудио
да
се
зовеш
Краљевић
Марко
,
нити
ко
од
вас
,
децо
,
да
се
усуди
да
га
тим
јуначким
именом
зове
!
“
Ја
да
си
видела
оне
бруке
и
онога
јада
!
Моли
се
јадан
Марко
па
све
прсте
да
поломи
кршећи
их
,
„
опрости
ми
,
бабо
,
молим
те
,
и
не
брукај
ме
тако
за
Бога
!
“
Па
Маркова
мајка
,
моја
добра
стрина
Круна
,
удри
у
плач
и
у
кукњаву
;
а
мој
стриц
Павле
као
стена
хладан
,
па
тек
само
по
једну
:
„
не
може
!
...
“
„
нек
се
потруди
,
па
нека
опет
заслужи
!
“
Шта
се
опет
десило
једном
другом
моме
брату
од
стрица
,
кога
смо
били
звали
Сибињанин
Јанком
...
“
„
Сибињанин
Јанком
?
!
“
упаде
му
живо
у
рен
.
Маргита
;
„
то
је
наш
маџарски
јунак
Хуњадија
Јанош
!
“
—
„
Ене
сад
!
“
рече
Рајко
,
па
је
погледа
зачуђено
;
„
Бог
с
тобом
,
госпођо
,
Јанко
је
наш
јунак
,
и
наши
други
јунаци
нит
’
се
жене
,
нит
’
се
бију
,
нити
вино
пију
,
док
не
зовну
у
дружину
Сибињанин
Јанка
!
Веруј
,
тукао
се
и
он
за
вас
као
и
многи
други
наш
јунак
,
и
право
је
да
га
се
сећате
!
“
„
Е
,
мој
Рајко
,
много
се
што
пева
чему
ван
песме
нема
станка
.
Али
ја
знам
да
је
Хуњадија
Јанош
од
наше
горе
лист
,
а
знам
најбоље
по
томе
,
што
је
прадед
или
чукундед
моје
старе
мајке
,
један
Кемењија
,
погинуо
на
Косову
,
бранећи
од
турске
сабље
главу
Јанкову
!
“
—
„
Ако
ти
је
неко
од
твојих
на
Косову
погинуо
,
еј
вала
му
!
“
па
Рајко
подиже
мало
са
главе
шубарицу
;
„
на
бољем
месту
и
није
могао
погинути
!
Их
,
шта
је
песама
мој
стриц
знао
о
војводи
Сибињанин
Јанку
и
јунаку
Бановић
Секули
!
И
ја
знам
по
неку
...
.
Хоћеш
да
ти
кажем
једну
како
се
Јанко
оженио
?
...
Хајде
баш
!
...
“
И
онда
Рајко
поче
лаганим
гласом
,
али
онако
мало
као
попевајући
уз
гусле
:
„
Кад
се
жени
од
Сибиња
Јанко
Далеко
је
цуру
запросио
,
У
Божуну
граду
бијеломе
,
У
онога
од
Божуна
Бана
!
“
Маргита
спусти
главу
на
Рајково
гуњче
,
намести
се
и
пови
се
гипко
телом
до
на
саму
ивицу
од
оловна
ковчега
,
само
као
да
боље
чује
певача
и
да
му
је
ближе
.
Загледа
се
најпре
у
Рајково
лице
и
не
трепташе
док
он
описиваше
троглавог
Арапина
.
„
На
граници
турској
и
арапској
,
Вазда
сједи
троглав
Арапине
,
Једном
главом
вихар
ветар
диже
,
А
из
друге
мавен
пламен
лиже
А
трећа
му
проговара
глава
.
Њега
царе
на
граници
храни
,
Да
од
Срба
царевину
брани
.
Он
му
купи
данке
и
хараче
Што
ђе
отме
да
питања
нема
,
Цурама
је
срећу
заставио
,
Јунацима
скеле
затворио
!
Али
кад
се
оно
српске
војводе
Реља
од
Пазара
,
Милош
Обилић
,
Милан
од
Топлице
,
Љутица
Богдан
и
Краљевић
Марко
,
један
за
другим
искупише
на
белој
кули
Сибињанин
Јанка
и
узеше
рујно
вино
пити
,
Маргита
поче
полагано
да
склапа
своје
трепавице
,
и
таман
„
ударише
бубњи
и
свирале
,
—
чауш
викну
,
Дабулана
рикну
,
—
Хазуралах
!
кићени
сватови
!
"
—
а
она
...
заспа
.
10
Рајко
није
то
одмах
ни
опазио
,
него
казиваше
песму
и
даље
.
Али
кад
Краљевић
Марко
осече
прву
главу
Арапину
,
а
она
не
рече
ни
речи
,
нити
мрдну
прстом
,
па
ни
после
кад
Марко
осече
и
другу
па
и
трећу
главу
Арапову
,
онда
већ
Рајку
поста
јасно
да
она
тихо
и
равномерно
дише
,
и
да
је
заспала
.
Не
хтеде
се
одмах
прекидати
да
је
наглим
прекидом
не
би
разбудио
,
него
све
лакше
и
лакше
казиваше
оно
што
је
још
остало
од
песме
,
док
последње
врсте
„
свадба
била
па
се
раставила
,
—
сваки
оде
своме
завичају
,
—
оста
Јанко
на
бијелој
кули
,
—
и
са
њиме
госпођа
ђевојка
,
"
—
не
изговори
тако
полаганим
шапатом
,
да
се
овај
утапаше
у
тихи
дах
,
што
са
меким
шумом
лептирових
крила
одлеташе
са
полурастављених
усана
Маргитиних
.
Рајко
ућута
.
Слушаше
и
гледаше
само
како
Маргита
дише
.
Не
смеде
да
се
макне
да
је
не
разбуди
.
„
Уморна
је
јадница
!
Нека
се
бар
испава
.
Ко
зна
на
какве
ће
се
нове
јаде
и
невоље
разбудити
!
“
говораше
сам
у
себи
.
И
не
могаше
да
одвоји
очи
од
ње
.
Учини
му
се
да
тек
сад
први
пут
виде
како
су
јој
дуге
трепавице
и
како
су
јој
обрве
право
повучене
,
и
како
је
бела
у
лицу
,
и
како
чудном
милином
њен
гипки
и
вити
стас
дише
.
„
Вала
,
“
говораше
сам
у
себи
,
„
ни
дивна
ћерка
од
Божуна
Бана
а
Јанкова
госпођа
девојка
,
није
лепша
од
ње
!
“
Тек
то
рече
а
у
једној
половини
душе
његове
угаси
се
светлост
те
поста
мрак
,
а
у
другој
наста
само
нека
тиха
месечина
.
Све
оно
блато
око
њега
блеђаше
пред
њеном
лепотом
,
и
мало
по
мало
па
као
да
га
нестаде
.
Учини
му
се
да
је
остао
само
с
њом
сам
у
свеколикој
васељени
.
И
онда
опет
онај
тајни
гласић
у
њему
,
од
кога
се
већ
једном
препао
био
,
поче
да
шапуће
:
„
Благо
оном
ко
њу
као
своју
жену
љуби
!
...
Шта
оно
би
с
тобом
јутрос
у
пећини
,
кад
муња
севну
и
гром
пуче
?
...
Тобож
не
смеш
ни
да
се
сетиш
...
и
ти
си
ми
неки
јунак
!
...
Ниси
никада
младу
жену
у
уста
пољубио
,
него
си
дочекао
да
прво
млада
жена
тебе
у
уста
пољуби
...
Шта
ли
сад
чекаш
?
.
.
Јеси
л
’
кад
год
видео
лепшу
жену
у
Србина
или
у
Турчина
?
Како
се
гипкост
њена
уз
тебе
у
оном
мрачном
ходнику
приљубила
била
?
...
А
куд
оно
залуташе
очи
твоје
,
кад
је
оно
у
своме
наручју
на
сребрном
столу
,
а
из
златног
пехара
,
водом
запаја
?
...
.
Је
ли
да
је
вредно
било
залутати
?
...
Макни
мало
са
лица
њена
на
ниже
погледе
своје
!
...
Што
се
бојиш
?
...
Јелек
је
прикопчан
,
тесно
прикопчан
!
...
А
куд
је
оно
румени
мерџан
залутао
био
?
...
На
каквој
се
чаробној
месечини
румен
његова
сунчевом
топлотом
напајала
?
...
Је
л
’
,
каква
се
топлота
из
њега
и
каква
милина
из
те
топлоте
у
те
разливала
?
!
...
Будало
једна
,
прави
би
човек
с
мушким
срцем
та
слатка
уста
већ
до
сада
пољубио
,
тај
јелек
распучио
,
тај
вилински
стас
пригрлио
...
веруј
,
не
би
се
она
срдила
!
“
Рајко
скочи
са
свога
места
као
да
га
гуја
уједе
.
Отегну
песницу
,
и
лево
и
десно
удараше
око
себе
,
као
да
се
бори
с
неким
невидљивим
џином
.
„
Лажеш
,
сотоно
!
“
муцаше
он
ономе
тајном
гласићу
;
„
лажеш
!
криво
ти
је
што
видиш
поштену
једну
жену
поред
поштеног
једног
Србина
!
Али
нећеш
куд
си
наумио
!
“
Чело
му
беше
орожено
крупним
знојем
,
који
он
сад
узе
брисати
час
десним
час
левим
рукавом
.
Стојећки
гледаше
у
лице
Маргитино
.
Она
се
у
сну
нешто
тако
невино
осмејкиваше
,
да
је
милина
била
видети
је
.
Од
тога
осмеха
као
од
неког
сунчаног
зрака
осветли
се
душа
Рајкова
и
онај
тајни
глас
у
њему
умуче
.
Седе
опет
поред
ње
и
гледаше
је
.
Она
поче
нешто
спорије
и
теже
да
дише
.
Пови
се
мало
на
десно
и
лице
јој
се
сад
окрену
право
ка
кубету
од
дворане
.
Нешто
шапуташе
,
па
се
опет
осмејкиваше
и
изгледаше
тако
срећна
.
Рајко
,
као
неком
тајанственом
силом
везан
,
не
могаше
да
скине
својих
погледа
са
ње
.
„
Бадава
,
"
рече
сам
себи
,
„
што
јест
,
јест
;
и
кад
спава
лепа
је
,
а
шта
да
кажем
кад
оним
крупним
црним
очима
узме
да
сипље
благу
ватру
на
све
око
себе
,
те
све
затрепти
од
радости
и
од
топлоте
!
"
„
Јест
,
тако
је
!
“
прихвати
опет
онај
тајанствени
шапат
;
„
него
још
ти
и
не
знаш
колико
је
она
и
лепа
и
мила
!
Каква
си
несмелица
нећеш
никад
ништа
ни
знати
...
Хајде
,
добро
;
али
што
не
притиснеш
бар
један
невин
пољубац
на
њена
уста
?
Она
је
у
дубоком
сну
,
неће
се
разбудити
;
а
то
бар
није
грех
.
Ето
,
питај
дванаест
сребрних
престола
владичанских
:
је
ли
грех
да
поштен
млад
човек
без
икакве
непоштене
замисли
притисне
један
невин
пољубац
на
топла
,
реци
баш
на
слатка
,
уста
једне
поштене
младе
жене
,
па
ћеш
чути
шта
ће
ти
казати
!
“
Рајку
закуца
срце
бурније
.
Као
да
га
неко
узе
за
обе
руке
и
повуче
,
диже
се
и
приђе
к
Маргити
.
Пригну
се
полагано
над
њеном
главом
,
гледаше
је
из
близа
у
обрве
,
у
очи
,
у
уста
њена
.
Осећаше
како
топли
дах
њен
образе
његове
милује
;
виде
како
она
,
у
сну
,
прикупља
усне
,
као
да
их
спрема
да
приме
или
и
да
даду
сладак
један
пољубац
.
А
онај
гласић
у
њему
сад
шапуташе
истом
брзином
којом
му
срце
куцаше
:
„
не
бој
се
,
не
бој
се
;
није
грех
,
није
грех
;
а
сласт
је
,
сласт
,
сласт
!
“
Као
да
је
омађијан
Рајко
осети
жеђ
за
том
слашћу
,
и
као
са
неким
пркосом
самом
себи
рече
:
„
вала
ако
је
само
слатко
,
па
баш
нека
је
и
грешно
!
“
Али
у
самом
тренутку
у
коме
се
својим
уснама
хтеде
дотаћи
њезиних
,
један
други
глас
у
души
његовој
викну
му
:
„
Душан
те
гледа
!
"
Рајко
се
трже
и
не
дотакнув
се
оне
сласти
,
исправи
се
,
покри
лице
рукама
и
—
побеже
од
Маргите
.
Одјури
све
на
прстима
кроз
дворану
право
к
мрамору
,
на
коме
цар
Душан
јахаше
поносито
свога
коња
од
мегдана
.
Ту
се
просто
стропошта
на
под
;
мало
не
заплака
од
бруке
и
срамоте
своје
;
дуго
држаше
лице
своје
скривено
на
рукама
,
а
кад
се
мало
умири
он
диже
главу
,
погледа
кип
Душанов
и
рече
полагано
:
„
опрости
ми
царе
господине
!
"
Па
онда
се
диже
на
ноге
,
скиде
капу
,
погледа
к
оној
трпези
на
којој
светлуцаху
у
драгом
камењу
крстови
и
у
златном
покову
еванђеља
,
прекрсти
се
трп
пута
побожно
и
шапатом
рече
:
„
о
часни
крсте
и
свето
еванђеље
,
одбите
од
мене
нечастивог
,
који
ме
ето
на
зло
навлачи
!
“
Осети
да
му
се
мир
и
крепост
у
срце
враћају
.
Али
не
смеде
ни
погледати
к
оном
ковчегу
на
коме
млада
Маџарица
спаваше
.
Спусти
се
на
под
под
ноге
Душанова
коња
и
намисли
да
ту
будан
ноћ
проведе
.
11
Није
мислио
да
заспи
,
и
опет
га
је
умор
савладао
те
је
заспао
.
Није
знао
колико
је
дуго
спавао
,
али
кад
отвори
очи
виде
да
је
по
рамену
покривен
својим
малим
гуњцем
и
да
поред
њега
седи
Маргита
.
Оклопила
руке
на
своја
колена
,
па
га
чисто
покриваше
кадифом
својих
топлих
и
меких
погледа
.
Он
се
живо
а
застиђен
подиже
.
Беше
га
некако
стид
,
да
она
поред
њега
успаваног
бди
.
Него
га
Маргита
брзо
изведе
из
тренутне
забуне
,
показав
руком
танке
млазове
беле
светлости
,
која
са
свода
,
а
из
неких
цеви
,
падаше
овамо
под
земљу
,
па
целу
дворану
прекршташе
са
два
велика
крста
од
сунчаних
зракова
.
„
Сад
знам
шта
значе
оне
неколике
цеви
,
што
их
видех
горе
у
зидинама
од
града
!
“
рече
Маргита
;
па
онда
настави
пуна
збиље
и
сетности
„
био
је
дан
кад
се
од
старца
растависмо
;
и
била
је
ето
једна
ноћ
;
и
ето
нам
ове
зраке
казују
да
је
на
пољу
опет
освануо
дан
,
а
нашег
старца
нема
!
Страх
ме
њему
се
некаква
велика
невоља
десила
те
нам
не
долази
!
“
—
„
Нећу
ти
крити
,
госпођо
,
да
и
мене
брига
обузимље
!
“
прихвати
Рајко
исто
тако
сетан
и
озбиљан
;
„
није
вајде
,
ваља
да
гледамо
шта
ћемо
.
Турци
су
нашега
старца
или
убили
или
у
Крушевац
одвукли
да
га
у
тамницу
баце
,
ил
’
у
прогон
у
Анадол
пошљу
!
"
„
Баш
сам
ти
ја
једна
несрећна
жена
!
“
настави
Маргита
све
тужнија
.
„
Не
марим
што
ћу
да
се
жива
у
гроб
закопам
,
али
да
полагано
умирем
под
притиском
страшне
мисли
,
да
сам
силазећи
у
гроб
ставила
на
муке
и
уморила
једну
свету
старост
и
једну
невину
младост
...
ох
,
како
је
то
и
горко
и
грозно
!
“
—
„
Не
подаји
се
таквим
мислима
,
него
да
пођемо
одмах
да
тражимо
излаза
из
овога
подземнога
двора
.
Ако
није
друкчије
,
мојим
ножем
просећи
ћу
стену
,
колико
да
се
у
пећину
живи
провучемо
,
па
већ
после
како
нам
Бог
да
!
“
„
Да
пођемо
!
“
рече
Маргита
;
„
али
унапред
знам
да
излаза
нећемо
наћи
!
По
сну
,
који
сам
ноћас
снила
,
пре
ће
бити
да
ћемо
...
или
боље
да
кажем
да
ћу
ја
своје
кости
овде
оставити
!
“
—
„
Ми
Срби
велимо
:
сан
је
лажа
а
Бог
је
истина
!
...
.
А
што
ли
си
тако
ружно
уснила
?
“
питаше
Рајко
с
неком
детињском
радозналошћу
.
„
О
,
сан
није
био
ружан
;
сан
је
био
пун
лепоте
и
милине
,
али
,
бојим
се
,
ружно
ће
да
значи
.
Помисли
само
,
видела
сам
себе
као
дивно
опремљену
младу
невесту
.
На
глави
ми
она
дијадема
,
под
којом
јуче
онесвеснух
;
од
ње
полазе
све
витице
од
бисера
,
па
се
спуштају
низ
моје
образе
и
низ
моје
грло
;
стас
сам
утегла
у
један
панцир
од
драгог
камења
.
Сва
трептим
од
светлости
и
блистам
се
од
радости
и
тако
ступам
пред
олтар
једне
велике
цркве
.
Ту
пред
олтаром
погледам
ко
ми
је
младожења
,
кад
оно
није
више
мој
стари
чича
,
него
млад
и
красан
један
витез
.
Час
ми
се
чини
да
га
познајем
а
час
да
га
не
познајем
.
Поп
се
окрену
њему
па
га
запита
:
хоћеш
ли
да
узмеш
ову
жену
себи
за
друга
кроз
живот
?
А
он
,
на
моју
препаст
,
гласно
викну
:
нећу
!
Тек
се
иза
нас
продра
мој
старац
:
попе
,
питај
мене
,
ја
сам
им
кум
!
хоће
се
они
,
хоће
,
само
се
ово
момче
стиди
да
призна
;
него
чекај
,
да
му
најпре
наместим
срце
!
Па
онда
мој
стари
господин
изађе
напред
,
те
моме
младожењи
прибоде
на
прса
један
накит
у
облику
срца
,
а
сав
од
рујног
рубина
,
и
онда
мој
млади
витез
рикну
као
лав
да
сва
црква
зајеча
:
„
она
је
моја
,
за
веки
векова
,
амин
!
“
Е
онда
ме
загрли
;
ја
му
поднесох
усне
,
погледах
га
у
очи
,
познадох
га
,
вриснух
и
пробудих
се
!
“
—
„
Биће
да
свака
млада
жена
највише
о
накиту
и
снива
!
“
рече
Рајко
као
да
је
некакав
старац
пун
искуства
;
„
а
колико
ти
је
леп
и
китњаст
тај
сан
,
опет
је
он
само
уморна
сенка
,
која
је
на
твоје
успаване
трепавице
пала
од
оног
драгог
камења
и
бисера
,
што
га
ено
тамо
на
трпезама
.
Него
хајдмо
да
тражимо
излаз
на
божје
сунце
!
“
Узеше
са
светњака
у
капели
обе
велике
воштанице
,
па
пођоше
да
виде
има
ли
онај
мрачни
ходник
гдегод
каква
излаза
или
бар
краја
.
Очевидно
је
било
да
се
ходник
повија
у
круг
.
Пођоше
најпре
на
десно
,
прођоше
многа
гвоздена
врата
и
најпосле
стигоше
на
једне
степенице
од
камена
,
које
су
водиле
на
више
до
једне
гвоздене
плоче
у
таваници
од
ходника
.
„
Овуда
немамо
куда
даље
!
“
рече
Рајко
попев
се
по
степеници
и
покушавајући
да
плећима
подигне
ону
плочу
.
„
Да
смо
џинови
и
да
имамо
пун
ковчег
барута
,
па
овде
не
би
могли
пролом
учинити
.
Биће
да
су
се
на
ову
плочу
навалиле
хрпе
од
градске
рушевине
!
Хајдмо
сад
у
другом
правцу
натраг
!
"
„
Нешто
ме
је
страх
да
идемо
у
лево
!
“
рече
Маргита
;
„
старац
ти
је
довикнуо
да
се
држиш
десно
.
Мора
бити
да
је
он
имао
неки
узрок
за
то
!
“
—
„
Та
већ
само
да
отворимо
очи
да
не
крочимо
у
какав
понор
,
а
за
друго
како
Бог
да
!
“
прихвати
Рајко
.
И
онда
пођоше
натраг
у
лево
.
Пролазећи
поред
капеле
Рајко
угаси
своју
воштаницу
и
остави
је
у
куту
од
малих
оних
врата
.
„
Ко
зна
колико
ће
нам
дуго
требати
свећа
.
Да
мало
приштедимо
.
Доста
је
нека
нас
води
та
светлост
у
твојој
руци
!
“
Рајко
за
тим
сврати
у
прву
од
оних
споредних
сувота
,
те
из
једног
ковчега
извади
једно
старинско
копље
и
њиме
опрезно
пипаше
под
,
на
који
наступаше
.
Прођоше
и
ону
стену
испод
које
су
из
пећине
овамо
ушли
.
Опазише
сад
да
је
она
и
с
ове
стране
обележена
онаквим
истим
крстом
,
као
што
беше
онај
у
пећини
.
Прођоше
повећи
број
гвоздених
врата
у
зиду
,
десно
од
њих
,
па
онда
Рајково
копље
удари
у
једна
друга
велика
гвоздена
врата
,
која
се
беху
испречила
те
затвараху
ходник
.
На
њима
беху
три
тешке
гвоздене
полуге
,
прилично
зарђале
,
са
три
велика
катанца
.
Рајко
удараше
копљем
неколико
пута
у
врата
,
па
онда
рече
:
„
иза
ових
врата
има
нека
шупљина
;
или
је
опет
ходник
,
или
каква
одаја
.
Идем
да
донесем
један
буздован
те
да
обијем
ове
катанце
.
Може
бити
отвориће
нам
се
излаз
на
светлост
!
“
12
Враћајући
се
с
великим
једним
буздованом
,
Рајко
још
из
даље
опази
како
му
Маргита
,
која
бејаше
остала
са
свећом
пред
оним
вратима
,
маше
руком
да
јој
што
пре
дође
;
па
кад
јој
се
примаче
,
она
му
живо
шапутом
казиваше
:
„
ходи
да
чујеш
,
има
неко
с
ону
страну
врата
!
“
Рајко
приђе
и
послуша
за
неколико
тренутака
.
Доиста
се
чуо
неки
чудан
а
врло
тихи
шум
с
ону
страну
.
Учини
му
се
шта
више
као
да
неко
пипа
одонуд
врата
,
као
да
се
нека
рука
полагано
пружаше
уз
њих
,
па
их
брисаше
час
на
једну
час
на
другу
страну
.
„
Ко
има
тамо
?
“
викну
Рајко
;
„
ако
си
ришћанска
душа
,
кумим
те
Богом
и
светим
Јованом
,
јави
нам
се
и
помози
да
одавде
изађемо
!
“
Нико
не
одговараше
.
Зачу
се
само
као
неко
тихо
звиждање
или
као
пиштање
врбове
пиштаљке
.
Па
онда
,
као
да
једна
снежна
грудва
или
нека
мекана
лопта
,
удари
високо
горе
у
врата
под
сам
рагастов
.
„
Ако
си
човек
по
три
пута
те
заклињем
Богом
и
светим
Јованом
,
казуј
нам
се
!
Ако
си
авет
,
у
име
свете
Тројице
и
силом
часнога
прста
,
на
Коме
је
Христос
распет
био
,
и
силом
Богородичиног
сна
,
који
ево
у
амајлији
носим
,
позивам
те
,
уклањај
се
са
нашега
пута
!
“
Тано
викаше
Рајко
узбуђен
,
а
по
ртењачи
просуше
му
се
неки
хладни
жмарци
.
А
Маргита
се
сва
стресаше
од
како
он
помену
авет
и
изговори
онакву
клетву
.
Него
на
све
то
сав
одговор
бејаше
,
што
сад
као
нека
пуна
зобница
удараше
о
врата
неколико
пута
.
Рајко
извади
из
недара
једну
троуглу
кожну
амајлицу
,
која
му
о
црном
свиленом
гајтану
бејаше
о
врату
;
преврети
се
три
пута
,
пољуби
је
и
онда
је
десном
руком
притисну
на
гвоздена
врата
и
викну
сад
још
већма
узбуђеним
гласом
:
„
помози
нам
Боже
и
Богородице
!
Ако
је
тамо
нека
нечиста
авет
,
нека
се
расточава
пред
вашом
силом
,
и
нека
се
чисти
са
нашега
пута
!
“
Бадава
.
Једна
лопта
или
некаква
гужва
удари
баш
на
оно
место
на
коме
Рајко
своју
амајлију
притиснуо
беше
,
и
онда
опет
нека
дугачка
рука
брисаше
врата
по
целој
ширини
њиховој
.
„
Није
авет
!
“
рече
Рајко
са
свим
поуздано
,
окренув
се
Маргити
;
„
да
је
авет
утекла
би
!
А
кад
није
авет
другога
се
чега
баш
и
не
бојим
.
Сад
ћемо
видети
шта
је
!
“
Па
онда
Рајко
узе
живо
да
удара
буздованом
у
оне
катанце
.
Мора
бити
да
су
од
вајкада
били
ту
намештени
па
зарђали
,
јер
се
прва
два
брзо
распршташе
.
Кад
Рајко
узе
намештати
и
онај
трећи
на
доњој
полузи
да
му
буде
на
бољој
згоди
за
ударац
,
Маргита
му
метну
руку
своју
на
раме
па
му
рече
:
„
Чекај
молим
те
!
Ко
зна
шта
је
тамо
!
Пре
него
што
одбијеш
и
тај
трећи
катанац
,
одви
мало
врхом
од
копља
ова
врата
,
да
видимо
има
ли
светлости
тамо
!
“
Рајко
је
послуша
.
Оштри
врх
од
копља
завуче
између
горње
ивице
од
врата
и
њиховог
оквира
и
не
без
јаког
напрезања
одви
је
од
прилике
за
пола
палца
.
Никакав
зрак
светлости
не
паде
кроз
тај
отвор
у
ходник
,
али
и
Рајко
и
Маргита
на
свој
ужас
опазише
при
оној
слабој
а
црвенкастој
светлости
од
воштанице
,
како
се
оним
отвором
,
а
изнад
самог
копља
,
провуче
некаква
дугачка
црна
игла
,
која
се
у
врху
цепаше
у
две
још
тање
а
устрептане
игле
,
па
кивно
боцкаше
час
у
напред
,
час
у
десно
,
час
у
лево
.
Маргита
врисну
и
мало
што
не
испусти
свећу
:
—
„
јух
,
змија
!
змија
!
змија
!
Спуштај
врата
Рајко
!
Спуштај
врата
!
“
„
Аох
!
да
грдна
ли
је
то
нека
змијурина
!
Колики
јој
је
језик
!
Мало
ме
њиме
не
палацну
у
образ
!
“
рече
Рајко
па
трже
копље
те
се
врата
приклопише
.
—
„
Срећа
те
та
трећа
полуга
држи
!
Тешко
би
нама
било
да
си
и
њу
одвалио
!
“
рече
Маргита
па
се
сва
као
стресаше
.
„
Ух
,
пре
нека
ме
и
самсови
растргну
,
пре
нека
умрем
сваком
другом
смрћу
,
само
да
ме
гадна
једна
змијурина
не
гута
полагано
као
жабу
неку
!
Рајко
,
молим
те
,
хајдмо
одавде
!
“
„
Па
куда
ћемо
?
!
“
питаше
Рајко
;
„
,
ја
велим
најбоље
је
склони
се
ти
у
једну
од
ових
одаја
,
ја
да
обијем
и
трећи
катанац
,
да
пустим
змијурину
да
полагано
провуче
главу
,
па
да
је
буздованом
размрскам
!
“
„
Не
,
не
,
не
!
Никако
!
“
викаше
Маргита
преплашено
,
па
узе
вући
Рајка
за
рукав
од
гуњца
.
»
Можеш
ти
њу
да
не
подесиш
,
може
она
да
те
жацне
,
па
да
на
пречац
умреш
,
може
да
те
прогута
!
Не
,
не
,
никако
то
!
Него
ето
да
просецамо
стену
,
па
ако
је
не
просечемо
,
онда
ти
кад
видиш
да
сам
мртва
ради
шта
знаш
!
“
—
„
Ала
,
не
бој
се
госпођо
!
Баш
сам
сигуран
да
ћу
је
убити
!
Само
се
ти
склони
мало
!
“
„
Никако
!
никако
!
“
врискаше
Маргита
стресајући
се
од
ужаса
,
па
свом
снагом
узе
вући
Рајка
даље
од
змијских
врата
.
„
Ако
ме
волиш
ма
за
трунку
,
онда
хајдмо
даље
од
те
змијурине
!
“
„
Ако
ме
волиш
ма
за
трунку
,
“
—
те
речи
падоше
на
срце
Рајку
као
зрна
из
пушке
,
па
се
у
исти
мах
растопише
у
сладак
мелем
.
Рајко
осети
како
му
срце
закуца
бурније
и
како
му
удари
пламен
у
образе
.
„
Да
ли
је
волим
ма
за
трунку
?
“
питаше
сам
себе
,
и
онога
часа
нађе
да
треба
да
то
што
је
она
тако
безазлено
казала
,
исправи
на
прави
његов
значај
.
„
Што
ја
волим
то
је
да
ти
свесрдно
послужим
;
ето
послушаћу
те
,
кад
велиш
.
Хајдмо
да
сечемо
стену
.
Друго
нам
сад
и
нема
!
“
13
Рајко
је
с
великом
вредноћом
прегао
на
посао
.
Али
га
је
у
брзо
право
очајавање
понело
да
хвата
.
Изломио
је
своја
два
мала
ножа
,
сломио
је
и
свој
велики
нож
из
сплава
,
а
није
у
стени
начинио
улом
колико
за
своју
песницу
.
Покушао
је
са
неким
од
краћих
мачева
,
које
пробра
из
оних
ковчега
,
али
не
могаше
ни
с
њима
много
да
учини
;
врхови
би
им
се
или
извили
или
затупили
после
неколико
удараца
,
јер
стена
бејаше
од
оне
чврсте
врсте
од
које
се
жрвњеви
праве
.
Хладан
га
зној
пробијаше
кад
помишљаше
да
је
треба
најмање
четири
,
ако
не
и
пет
стопа
у
дужину
,
две
стопе
у
ширину
и
бар
једну
стопу
у
висину
просећи
!
Да
л
’
ће
моћи
и
доживети
да
је
виде
просечену
?
!
Оно
мало
погаче
већ
су
појели
били
;
живели
су
сад
о
оно
нешто
ораха
и
неколико
јабука
.
Од
три
ораха
,
које
би
узео
из
зембила
,
Рајко
би
један
и
појео
,
а
два
кришом
натраг
у
зембил
бацио
,
само
да
дуже
потрају
.
Али
с
јабукама
не
могаше
то
исто
чудо
да
чини
,
те
да
се
једу
и
да
их
опет
једнако
у
зембилу
има
.
Маргита
је
сваку
јабуку
секла
својом
руком
у
кришке
и
не
би
загризла
своју
кришку
,
док
не
би
видела
да
је
Рајко
загризао
своју
.
„
Да
делимо
право
као
брат
и
сестра
!
"
говораше
му
.
„
Овде
смо
као
у
гробу
и
смрт
седи
негде
у
једном
од
ових
столова
!
Не
пита
се
сад
више
ко
смо
и
шта
смо
.
Него
да
се
са
нашом
заједничком
несрећом
боримо
заједно
као
два
верна
друга
и
сав
терет
да
делимо
подједнако
.
Ко
се
од
нас
двоје
пре
у
гроб
сломије
,
сломиће
се
пре
не
због
неправде
свога
друга
,
него
због
неправде
која
је
у
судбини
!
Је
л
’
тако
?
!
“
„
Не
може
да
је
тако
!
Није
право
да
ти
на
твоје
женско
раме
примаш
терет
,
који
моје
мушко
раме
може
да
понесе
!
“
рекао
би
Рајко
,
па
узео
опет
да
куца
у
камен
.
После
свакојаких
мука
првога
дана
,
и
пошто
је
поломио
своје
ножеве
и
исекао
своје
руке
,
и
видео
да
са
мачевима
не
може
ништа
,
Рајко
се
присети
те
пресече
једно
копље
испод
самог
оштрица
,
тек
колико
да
има
држаље
,
узе
један
буздован
у
десну
руку
,
па
с
новом
надеждом
на
бољи
успех
настави
прокопавање
.
Али
већ
на
крају
другога
дана
прокопавања
нестаде
им
и
последње
капи
воде
,
и
осташе
само
са
неколико
ораха
.
Маргита
,
која
је
иначе
тако
разговорна
била
,
ућутала
се
и
постала
суморна
.
Не
хтеде
се
одвајати
од
Рајка
никако
.
Седела
би
поред
њега
с
главом
наслоњеном
на
руку
у
тешким
мислима
.
Кад
би
он
уморен
престао
да
куца
и
спустио
руке
,
она
би
му
из
њих
извила
копљасто
длето
и
буздован-чекић
,
па
кушала
да
ломи
стену
.
Првих
дана
могла
је
и
да
обије
по
које
зрно
од
стене
;
трећега
дана
уставила
би
се
на
четвртом
или
петом
ударцу
.
Четвртог
дана
није
могла
да
подигне
чекић
са
земље
.
Пети
дан
,
који
беше
већ
трећи
како
ништа
окусили
нису
,
беше
склопила
руке
на
рамену
Рајковом
,
па
на
њих
спустила
главу
своју
.
Паде
у
неки
занос
,
у
коме
или
није
чула
што
јој
он
говораше
,
или
не
могаше
речи
да
проговори
.
Бејаше
се
у
лицу
јако
променила
:
образи
јој
спласли
,
очи
дубоко
упале
,
испод
очију
црни
широки
прстенови
.
Рајко
осети
како
је
клонула
са
свим
онако
на
њ
наслоњена
и
чињаше
му
се
да
јој
се
живот
баш
гаси
.
Тако
му
се
нешто
ражали
,
да
с
тешким
и
дубоким
уздисајима
само
понављаше
речи
:
„
еј
,
јаднице
моја
,
баш
ти
не
би
суђено
да
завичај
видиш
!
Еј
,
јадна
жено
,
баш
ниси
среће
имала
!
“
Подиже
је
у
своме
наручју
и
однесе
је
као
што
би
млад
пастир
јагње
понео
.
Она
само
отвори
трепавице
па
га
уморним
,
и
како
се
Рајку
чињаше
самртничким
,
погледом
гледаше
.
Пролазећи
кроз
капелу
Рајко
се
заустави
под
једним
од
најснижих
кандила
да
је
се
нагледа
.
„
Еј
,
јаднице
моја
!
“
рече
опет
са
тешким
уздахом
,
и
однесе
је
у
велику
дворану
.
Тамо
је
најпре
спусти
на
један
од
оловних
ковчега
,
подметнув
јој
под
главу
опет
своје
гуњче
.
Отиде
за
тим
доле
к
оним
растовим
столовима
,
изабра
један
велики
плашт
од
златне
тканине
,
у
којој
све
бели
кринови
сребрном
жицом
извезени
беху
;
однесе
га
и
простре
пред
мрамором
на
коме
стари
деспот
Ђурађ
слушаше
шта
му
ослепљени
син
уз
гусле
пева
.
„
Кад
је
воља
божја
да
тако
млада
мреш
,
говораше
Рајко
,
спуштајући
Маргиту
на
тај
плат
,
нека
си
бар
између
златних
лавова
и
сребрних
орлова
,
између
пустог
једног
престола
и
једног
деспотовића
,
који
уз
гусле
гуди
.
Јунак
,
који
је
у
животу
плашт
овај
носио
,
неће
се
срдити
да
га
теби
,
тако
младој
а
тако
злосрећној
жени
,
на
самрти
твојој
позајми
!
А
кад
смрт
по
мене
дође
,
наћи
ће
ме
да
сам
пред
ногама
нашег
цара
,
—
близу
тебе
,
госпођо
моја
,
јадна
млада
и
лепа
и
добра
жено
!
“
И
онда
отиде
опет
да
буши
стену
.
С
муком
удараше
буздованом
у
копље
,
и
мораде
се
сваки
час
устављати
да
се
одмара
.
Одмарајући
се
ношаше
се
све
тужнијим
и
тужнијим
мислима
.
„
Што
ћу
ето
да
умрем
лаганом
смрћу
не
марим
,
право
је
!
Али
што
наведох
ову
јадну
жену
да
пође
за
мном
да
се
жива
у
гроб
закопа
!
Па
онда
сиромах
онај
старац
!
Куд
нас
беда
његова
на
њ
навуче
!
И
кад
бих
могао
да
пробијем
ову
стену
страх
ме
је
прво
,
што
бих
видео
,
био
би
леш
његов
!
Њега
су
Турци
насигурно
убили
!
Не
може
бити
друкчије
!
“
Учини
му
се
да
нешто
баш
близу
њега
зашкрипе
.
Погледа
и
не
хте
очима
да
верује
.
Учини
му
се
да
се
она
стена
с
крстом
полагано
креће
и
на
својој
осовини
љуља
.
Протре
очи
да
види
боље
.
Јест
љуља
се
и
повија
се
,
али
му
се
све
поче
око
њега
да
окреће
и
несвестица
га
обузе
,
из
које
прену
тек
кад
зајеча
јасан
глас
старчев
:
„
О
децо
,
јесте
ли
ми
још
у
животу
?
!
“
Рајко
скочи
к
отвору
из
пећине
и
викну
:
„
Брзо
оче
,
дај
воде
или
вина
ил
’
ракије
,
дај
ако
се
може
да
одржимо
живот
,
који
се
у
госпође
гаси
!
“
14
Један
сахат
позније
лежала
је
Маргита
на
покровцу
једном
пред
пећином
,
а
поред
ње
се
беху
посадили
на
маховинасто
стење
стари
пустиник
и
Рајко
.
У
зрацима
сунчаним
,
а
под
мирисним
мелем-поветарцем
планинским
,
Маргита
оживљаваше
као
цветак
,
који
је
од
жеђи
на
суши
клонуо
био
,
па
се
свежом
водом
заливен
крепи
и
подиже
.
Благим
погледом
гледаше
у
старца
и
благо
се
на
њ
осмејкиваше
.
А
старац
узе
да
им
прича
шта
се
све
десило
од
како
се
растадоше
,
па
се
прекидаше
само
да
их
понуди
гутљајем
неког
јаког
црног
вина
из
једне
мале
чутуре
.
„
Е
,
децо
моја
!
“
поче
старац
весело
;
„
ко
ће
као
Бог
?
!
Право
је
рекао
псалмопевац
Давид
:
„
кто
Бог
вели
,
јако
Бог
наш
;
ти
јеси
Бог
,
творјај
чудеса
!
“
Моји
добри
сељаци
донели
ово
вино
да
ме
поткрепе
,
да
их
у
смрти
не
осрамотим
и
да
ме
за
смрт
причесте
;
а
оно
се
,
ето
хвала
Богу
,
њиме
сад
враћамо
из
мртвих
у
живе
!
Дед
’
,
кћери
моја
,
један
гутљај
!
Тако
,
нека
ти
је
на
спасеније
!
Дед
’
Рајко
!
Тако
синко
!
Нека
ти
је
на
здравље
!
“
Па
онда
и
старац
добро
повуче
и
настави
да
прича
:
„
Ја
да
поганих
самсова
;
онаког
зверја
још
не
видех
!
Кидисаше
на
онај
крст
у
стени
као
исти
бесови
,
па
греби
,
па
хватај
зубма
стену
,
па
њушкај
и
копај
под
,
па
опет
скочи
;
па
циче
просто
да
се
помаме
.
Ама
само
што
не
проговоре
:
ето
њих
двоје
одмах
иза
ове
стене
!
Па
онда
појуре
напоље
,
па
на
зидине
од
града
;
нањушише
на
цеви
оловне
што
воде
ваздух
доле
,
па
да
видиш
ту
белаја
!
Греби
,
па
копај
,
па
скичи
,
поплаших
се
,
Бога
ми
ће
раскопати
сву
урвину
!
А
мене
Турци
стегоше
;
витлају
голе
јатагане
око
моје
главе
;
„
казуј
где
су
?
“
веле
:
„
сакрио
си
их
овде
негде
у
овим
урвинама
!
“
„
Видите
да
овде
нису
;
а
ето
вам
урвине
,
ето
вам
планине
,
ето
вас
,
а
ето
и
ваших
паса
,
па
тражите
.
А
да
знам
где
су
и
то
знам
,
и
казаћу
вам
:
„
ено
су
у
божјој
руци
!
“
На
пакост
,
наиђоше
на
твоју
ластавицу
и
доведоше
је
!
Што
је
доведоше
ни
по
јада
,
али
,
кад
хтедоше
да
пођу
,
ластавица
неће
да
се
макне
од
пећине
.
Уједа
зубма
,
бије
ногама
,
себи
не
да
прићи
.
Море
имадоше
више
муке
с
њоме
него
са
мном
.
„
Хајде
у
Крушевац
санџак-бегу
!
“
рекоше
ми
.
„
Заветовао
сам
се
,
“
прихватих
ја
,
„
да
за
седам
година
не
силазим
ни
у
коју
варош
.
Мојом
ногом
ја
одавде
крочити
нећу
;
мањ
да
ме
понесете
силом
на
рукама
!
"
И
лепо
натераше
сељаке
да
ме
низ
брдо
понесу
,
па
после
да
ме
метну
на
коња
.
Покајах
се
,
али
доцкан
.
И
насмејао
бих
се
,
али
ми
не
даде
зебња
шта
ће
од
вас
двоје
на
крај
краја
бити
.
Да
вам
дуго
не
дуљим
.
У
Крушевцу
ме
затворише
најпре
у
кулу
,
па
онда
сутра
дан
изведоше
пред
санџак-бега
.
Некакав
новајлија
,
дошао
го
као
прст
,
па
син
навалио
да
се
што
пре
и
одене
и
огреје
.
„
Јеси
ли
ти
онај
светац
о
коме
луда
раја
прича
,
да
се
разговараш
са
царем
змајским
и
да
те
змајеви
однесу
на
крилима
својим
у
Вилиндар
,
где
пробавиш
понеки
дан
и
ноћ
,
па
се
тек
опет
у
пећини
створиш
?
“
питаше
ме
санџак-бег
.
„
Ко
шта
може
јадној
раји
?
Она
као
дете
сироче
радује
се
да
чује
понеку
бајку
,
па
да
је
и
другима
каже
.
Што
ти
знам
рећи
то
је
да
нисам
светац
,
него
грешник
пред
Богом
!
“
Ове
би
се
још
лепо
свршило
,
али
ето
их
моји
сељаци
да
ме
одбране
и
измоле
.
„
Немој
нам
га
,
беже
,
амана
ти
!
лепо
он
нас
учи
,
вели
нам
:
слушајте
царске
људе
и
будите
им
покорни
,
не
буните
се
,
не
гините
лудо
,
још
није
дошло
време
,
а
кад
дође
време
доћи
ће
и
човек
!
И
ако
онда
будем
жив
први
ћу
вам
казати
:
устајте
,
ево
дође
онај
кога
чекасмо
!
“
Удари
се
бег
по
колену
,
мишљах
пуче
чоха
.
„
Зар
баш
тако
?
“
питаше
.
„
Јест
тако
нам
очију
,
лепо
нас
учи
да
ено
вам
покорни
!
“
„
Учи
вас
да
сте
покорни
док
не
дође
земан
!
Је
ли
?
Хајде
на
вешала
с
њиме
!
“
викну
бег
љутито
,
па
махну
сејменима
да
ме
воде
.
Јаукнуше
моји
сељаци
,
па
брже
боље
повадише
пешкире
,
одвезаше
сребрне
грошеве
,
те
све
један
по
један
на
сиџаде
пред
санџак-бега
.
„
Аман
,
беже
,
поклони
нам
га
!
“
—
„
Јок
,
валах
!
“
рече
бег
презриво
,
па
уста
те
ногом
одгурну
оне
грошеве
.
„
Носите
те
сребрне
паре
,
требаће
вам
за
ваше
слепце
и
просјаке
!
а
не
бих
вам
овог
бунџију
поклонио
,
да
ми
дајете
злато
на
кантар
док
га
не
претегне
!
“
Узеше
моји
јадни
сељаци
помаљати
и
по
који
дукат
,
те
га
додавати
на
оне
сребрне
купе
,
док
ја
не
прихватих
:
„
немојте
људи
!
све
једно
је
,
једном
мрети
ваља
;
него
молите
се
бегу
да
ми
учини
милост
да
заповеди
,
да
ме
људи
његови
обесе
о
најближе
дрво
до
моје
пећине
,
па
ме
после
ви
мртва
скините
и
у
пећину
закопајте
!
Ето
беже
,
то
је
све
што
те
молим
,
а
све
друго
нека
ти
је
просто
!
“
Смилова
се
бег
на
сузе
сељачке
,
згрну
оне
дукате
и
оне
слепачке
грошеве
,
и
заповеди
да
ме
обесе
ето
овде
о
један
од
ових
грмова
!
...
Деде
,
кћери
моја
,
гутни
један
гутљај
од
жупскога
лека
!
“
Старац
весело
додаваше
чутурицу
и
Маргити
и
Рајку
,
напивши
се
и
сам
,
па
онда
опет
настави
:
„
посадише
ме
на
ластавицу
и
доведоше
амо
.
Рекох
Турцима
:
„
док
ви
одаберете
грану
и
наместите
све
што
треба
,
ја
да
се
мало
помолим
своме
Богу
овде
над
пећином
!
“
Добри
моји
сељаци
помолише
опет
сребрне
грошеве
и
Турци
присташе
.
Ја
се
спустих
на
колена
,
помолих
се
Богу
из
дубине
душе
,
да
се
смилује
на
вас
и
рад
вас
на
мене
,
и
кад
сврших
молитву
,
не
дигох
се
са
клечања
,
него
узех
—
звиждати
.
Звиждах
,
звиждах
,
док
ти
се
поче
да
котрља
озго
са
рушевина
понека
цигла
,
па
камен
;
пови
се
коров
,
пови
се
трава
,
зашушта
џбун
,
а
мој
стари
пријатељ
,
цар
смуковски
,
право
к
мени
.
Кад
га
Турци
и
моји
сељаци
угледаше
,
а
они
куд
који
,
бегај
и
не
обзири
се
!
„
Змај
,
крилати
змај
,
цар
змајски
,
беште
Турци
да
вас
пламен
његов
не
дохвати
!
Јаох
,
браћо
,
изгибосмо
!
"
Поломише
се
Турци
низ
планину
,
побацаше
и
пушке
и
јатагане
,
оставише
и
коње
и
конопце
.
Ето
биће
ту
негде
и
твоја
ластавица
!
А
кад
ја
остах
сам
,
ја
се
прекрстих
,
рекох
:
„
слава
теби
,
Боже
мој
,
слава
теби
!
“
и
потрчах
да
видим
јесте
ли
живи
.
И
хвала
Богу
,
ето
смо
сви
троје
као
из
гроба
у
живот
васкрсли
!
“
„
Али
ако
се
Турци
врате
,
па
још
са
самсовима
?
!
“
прихвати
Маргита
тихим
гласом
и
бојажљиво
.
—
„
Неће
,
дете
моје
,
неће
!
Сад
ће
Крушевац
да
ври
,
како
су
санџак-бегови
Турци
видели
змаја
,
са
три
круне
и
са
три
главе
и
са
пуно
три
пара
крила
;
како
су
поломили
јатагане
борећи
се
с
њиме
,
и
како
су
устукнули
тек
кад
је
змај
почео
да
пушта
модар
пламен
.
Ето
мени
кроз
који
дан
од
санџак-бега
поздрави
,
поклони
и
дарови
.
Сад
сам
ја
овде
сигурнији
и
силнији
од
санџак-бега
у
Крушевцу
.
А
за
све
то
нека
је
хвала
прво
Богу
,
а
после
моме
пријатељу
смуку
,
који
се
одазва
моме
звиждању
.
Него
ви
за
то
и
не
знате
.
Има
овде
од
непамћених
година
један
смук
,
добрих
десет
стопа
дугачак
,
који
се
навикао
на
друштво
пустиника
и
на
млеко
што
га
они
од
сељака
добивају
.
Он
лежи
обично
у
једној
одаји
од
подземног
ходника
,
у
коме
сте
ви
били
,
а
између
двојих
гвоздених
врата
!
“
„
Па
то
ће
бити
,
“
прекиде
га
Маргита
,
„
она
змијурина
коју
Рајко
хтеде
да
убије
!
“
—
„
Не
!
“
цикну
старац
,
па
састави
веђе
;
„
како
јадан
да
је
убије
?
!
“
„
Бога
ми
,
да
не
би
госпође
,
не
знам
како
би
се
свршило
!
Ил
’
би
твој
смук
мене
прогутао
,
ил
’
бих
ја
њему
главу
размрскао
!
“
рече
Рајко
.
—
„
Еј
,
болан
Рајко
!
па
да
си
га
убио
прво
бих
ја
сада
висио
на
грани
,
а
ви
би
двоје
скапали
доле
под
земљом
!
Хвала
Богу
!
Хвала
и
теби
,
дете
моје
!
“
додаде
старац
,
па
се
пригну
да
потапка
Маргитину
руку
.
„
Ти
си
спасла
мога
смука
,
смук
мене
,
ја
вас
,
а
Бог
све
нас
.
Нека
му
је
слава
!
“
15
У
вече
тога
дана
,
и
кад
се
већ
добро
смркло
,
велика
једна
гомила
сувог
грања
горела
је
на
највишој
и
најширој
зидини
од
разваљеног
града
.
То
је
стари
пустиник
давао
знак
најближем
селу
под
брдом
,
да
му
се
пошље
један
или
два
поуздана
човека
.
Требали
су
му
да
проведу
Рајка
и
Маргиту
кроз
Венчац
до
Космаја
.
Маргита
је
сама
спавала
у
пећини
,
а
старац
и
Рајко
седели
су
горе
на
градском
зиду
поред
ватре
.
„
Ти
си
ми
се
,
синко
,
много
омилио
,
“
говораше
старац
Рајку
;
„
све
бих
рекао
да
си
ти
онај
кога
одавно
меркам
,
не
би
ли
нашао
себи
једнога
дана
смену
на
овоме
месту
.
Него
,
док
не
пођем
даље
,
хоћеш
ли
ми
право
казати
што
ћу
те
питати
?
“
„
Ако
нећу
теби
,
који
си
божји
угодник
и
без
онога
што
си
мени
и
овој
страници
добра
учинио
,
да
коме
ћу
?
Баш
ћу
ти
све
по
истини
казати
!
“
одговори
Рајко
.
Накашља
се
старац
и
два
и
три
пута
.
Поћута
мало
,
и
опет
се
накашља
и
онда
рече
:
„
Плот
је
слаба
а
дух
је
јак
!
Разумеш
ти
то
?
“
Рајко
га
гледаше
пун
чуда
на
толику
ученост
.
Размишљаше
за
неко
време
као
да
се
гњура
у
дубине
оне
мудрости
;
узе
полагано
и
више
самом
себи
понављати
оне
речи
:
„
плот
је
слаба
а
дух
је
јак
,
“
па
онда
чисто
са
очајањем
окрете
се
старцу
:
„
бадава
,
оче
,
не
знам
ти
ја
то
!
А
и
како
ћу
?
Ти
видиш
да
сам
прост
сељак
!
“
„
А
разумеш
ли
оно
што
се
каже
:
младост
је
лудост
а
ђаво
не
спава
?
!
“
„
То
знам
!
“
—
„
Знаш
ли
то
по
себи
?
!
“
„
Баш
по
себи
!
“
„
Е
,
онда
нема
ништа
!
...
Све
бадава
!
“
рече
старац
невесело
,
и
чисто
клону
пун
очајања
.
„
Ама
шта
нема
ништа
?
Што
ми
не
говориш
просто
и
отворено
;
што
ме
не
питаш
право
?
"
прихвати
Рајко
живо
.
—
„
Слушао
си
,
ваља
да
,
да
хајдук
изгуби
и
срећу
,
и
мегдан
,
па
и
живот
,
чим
пусти
да
му
женско
око
срце
запали
,
а
рука
његова
обгрли
женски
стас
?
!
А
колико
ли
више
треба
једно
чисто
и
јако
срце
,
да
се
један
велики
и
свети
аманет
чува
?
!
Учинило
ми
се
да
је
у
тебе
срце
и
чисто
и
јако
.
„
Ево
га
нађох
!
“
говорах
у
себи
и
зарадовах
се
.
Али
ето
,
и
сам
признајеш
,
младост
је
лудост
а
ђаво
не
спава
!
Видим
и
сам
није
ти
лако
било
.
Свецима
и
испосницима
су
се
јављале
само
маште
и
сеновите
варке
,
па
су
имали
муке
да
не
поклизну
;
а
ти
си
био
пет
дана
на
тешком
месту
сам
,
не
са
маштама
и
сенкама
,
него
са
живом
женом
,
и
младом
и
красном
.
Не
би
ми
било
чудо
,
да
се
показало
да
је
дух
слаб
а
плот
јака
.
Тек
опет
жао
ми
је
што
се
преварих
!
“
Сад
Рајку
ударише
пламенови
у
образе
;
нешто
као
гњев
усколеба
срце
његово
.
Више
осећаше
и
нагађаше
,
но
што
разумеваше
,
шта
старац
сумња
,
и
би
му
криво
.
„
Молим
те
,
оче
,
стрпи
се
док
ти
све
по
истини
испричам
,
па
ме
онда
суди
и
ако
је
право
баци
се
на
ме
и
каменом
!
“
рече
Рајко
узбуђен
и
онда
узе
причати
све
по
реду
како
га
је
,
како
рече
,
нечастиви
три
пута
искушавао
,
како
је
трећи
пут
истина
поклизнуо
,
али
пао
није
,
јер
га
је
Душан
од
њених
усана
отргао
.
Веруј
ми
,
оче
,
да
је
она
будна
била
,
па
да
ме
је
очима
својим
гледала
,
не
би
мене
нечастиви
занео
да
клизнем
,
јер
из
њених
очију
,
рекао
бих
,
трепти
и
светлост
и
светиња
од
које
нечастиви
бега
.
Кад
ме
гледи
и
кад
ми
говори
,
као
да
ме
невидљивим
крилом
закриљује
од
сваке
нечисте
силе
и
сваке
ружне
помисли
.
Срце
ми
се
окрепи
и
радосно
куца
кад
сам
себи
кажем
:
јесте
,
хоћу
да
светао
сачувам
и
њен
образ
,
и
мој
образ
,
и
образ
народа
од
кога
сам
!
Хоћу
да
се
у
Маџарској
и
Маџарима
хвали
,
како
ју
је
Србин
један
пронео
кроз
Србију
на
рукама
као
свету
амајлију
!
“
„
Е
,
хвала
ти
синко
!
Тако
треба
!
“
прихвати
старац
разведрен
.
„
Ево
сад
што
ћу
да
ти
кажем
:
отпрати
је
у
завичај
,
предај
је
у
руке
њеном
мужу
;
нека
види
да
њена
чистота
није
посукнула
ни
од
једне
помисли
твоје
;
врати
ми
се
амо
и
сам
са
чистим
срцем
,
ведрим
челом
и
светлим
образом
и
остани
поред
мене
,
да
прихватиш
да
чуваш
ову
свету
оставу
,
кад
мене
нестане
.
Ја
већ
видим
да
нећу
доживети
његов
долазак
,
а
ти
си
млађи
,
па
по
божјој
милости
и
можеш
га
дочекати
!
“
„
А
кога
то
мислиш
оче
?
“
питаше
Рајко
радознало
.
—
„
Причаћу
ти
све
на
широко
кад
ми
се
,
ако
Бог
да
,
из
Маџарске
здрав
и
светао
вратиш
.
А
сад
кад
си
већ
и
онако
понешто
видео
,
да
ти
тек
понешто
кажем
.
У
Светој
Гори
има
манастир
деспота
Ђурђа
Смедеревца
;
у
цркви
иза
олтара
има
у
зиду
један
тајни
ужљеб
,
у
ужљебу
сребрна
кутија
,
у
кутији
тајно
писмо
,
које
је
сам
стари
деспот
на
кожи
писао
.
У
њему
вели
како
је
његов
син
деспотовић
Стеван
,
изгубив
очњи
вид
од
беснила
турског
,
постао
духом
видовит
,
чим
би
гусле
у
руке
дохватио
.
Једног
дана
седео
је
уз
колено
свога
седог
оца
и
уз
гусле
казивао
му
,
како
ће
да
пропадне
господство
њихово
и
царство
српско
,
и
како
ће
једна
страшна
црна
ноћ
све
да
застре
као
мртвачким
покровом
.
Стари
се
деспот
заплакао
.
Сузе
његове
кануше
на
гусле
,
те
ове
одвугнуше
.
Млади
гуслар
виде
каква
туга
мори
срце
у
његовог
старог
бабе
,
и
узе
да
га
храбри
,
казујући
му
шта
види
у
оној
ноћи
,
у
којој
само
манастирска
кандила
овде
онде
светлуцају
,
и
у
оној
зори
што
иза
те
ноћи
руди
.
Причаћу
ти
све
потанко
кад
се
вратиш
,
а
сад
само
оволико
:
млади
слепи
деспотовић
казиваше
,
како
види
да
свањива
дан
,
у
који
ће
од
некуд
из
ових
планина
,
усред
Шумадије
,
да
се
дигне
човек
,
да
народ
ослободи
.
Његови
јунаци
не
носе
сребрне
челенке
,
него
само
лишће
од
жирородног
грма
;
његов
престо
није
ни
од
сребра
ни
од
злата
,
него
од
растова
стабла
;
и
његов
сабор
није
од
властеле
и
владика
у
господским
столовима
,
под
кубетом
саборне
цркве
,
него
је
то
сабор
од
сељака
искупљених
око
једног
грма
!
И
његова
највећа
мука
,
коју
мучи
,
није
Турчин
,
него
неслога
српска
и
немаштина
новца
и
оружја
,
тешка
сиротиња
.
Кад
је
стари
деспот
све
то
чуо
,
заповедио
је
да
се
овде
у
ову
оставу
смести
и
оружја
и
један
део
његова
блага
.
Не
хтеде
га
остављати
ни
у
Руднику
ни
у
Кривој
Реци
,
где
је
дворове
имао
у
којима
је
радо
становао
,
него
је
све
то
,
полагано
и
кришом
,
дао
да
се
донесе
у
подземне
сувоте
под
овај
малени
градић
,
који
је
и
онда
слабо
коме
у
очи
падао
.
Па
онда
је
страшном
клетвом
заклео
све
,
који
буду
игумани
његовога
манастира
на
Светој
Гори
,
да
не
такну
ни
једне
аспре
од
тога
блага
,
него
да
га
с
благословом
његовим
предаду
,
недирнуто
,
ономе
ко
ослободи
Шумадију
,
те
да
има
чиме
довршити
васкрс
целог
српског
народа
.
Ето
тога
човека
чекамо
,
на
њ
погледамо
,
њему
се
надамо
.
Знамо
да
ће
доћи
,
знамо
да
ће
изићи
некуд
исред
Шумадије
,
само
не
знамо
кад
ће
.
Нека
би
ти
,
синко
,
Бог
дао
да
га
ти
дочекаш
,
па
да
му
ти
ово
благо
предаш
.
Ето
,
какву
ти
службу
намењујем
,
и
ето
какав
ти
аманет
желим
да
предам
.
Да
си
ми
по
сто
пута
рођени
син
,
веће
ти
добро
не
бих
могао
желети
!
“
Рајко
се
диже
,
скиде
шубару
и
приђе
к
руци
старчевој
.
„
Хвала
ти
,
оче
,
по
хиљаду
пута
!
Ако
ми
Бог
помогне
нећу
те
постидети
.
Сад
ћу
се
двојином
журити
да
предам
госпођу
њеном
мужу
,
и
тројином
хитати
да
се
теби
вратим
.
А
вала
баш
сад
и
да
умрем
,
слађе
ћу
умрети
после
овога
што
од
тебе
чух
,
да
ће
доћи
онај
који
ће
земљу
да
ослободи
!
“
Старац
се
раздрагао
па
узе
на
широко
причати
о
пророчанствима
слепог
а
видовитог
деспотовића
,
и
о
записима
неким
из
књига
и
листина
,
којих
је
једна
одаја
,
рече
,
доле
под
земљом
пуна
пунцата
.
„
Вас
двоје
сте
видели
тек
само
пола
од
свега
онога
што
све
има
под
сводовима
испод
ових
рушевина
!
“
Још
су
се
били
разговарали
кад
поче
да
свита
и
кад
стигоше
оздо
из
села
два
сељака
с
хлебом
и
вином
.
Тежак
им
беше
растанак
.
Баш
се
све
троје
заплакаше
.
„
У
теби
нађох
правога
оца
.
И
сад
ето
да
се
растајемо
,
може
бити
никад
да
се
не
видимо
!
Али
знај
,
да
ћу
на
тебе
,
док
сам
год
жива
,
са
љубављу
једне
благодарне
кћери
мислити
.
И
на
самртном
часу
благосиљаћу
твоју
доброту
!
“
говораше
Маргита
кроз
плач
.
„
Бог
нек
те
прати
,
и
анђели
његови
нек
те
чувају
!
А
кад
се
мене
у
срећи
својој
сетиш
,
помоли
се
својим
чистим
срцем
Богу
,
да
буде
милостив
грешном
старцу
Теодосију
на
Вујну
!
“
16
Сунце
је
већ
било
село
,
кад
су
њих
двоје
стигли
на
врх
једнога
Дунаву
најближега
од
космајских
висова
.
На
самоме
врху
испупчила
се
стена
,
гола
и
без
маховине
.
Овде
онде
њен
белутак
беше
прошаран
крупним
црвеним
гранатима
,
као
да
је
стена
упрскана
џиновским
капљама
крви
,
које
су
се
,
паднув
на
њу
,
и
саме
скристалисале
.
А
овде
и
онде
светлуцаху
лиске
од
лискуна
.
Испод
ове
стене
у
заветрини
,
а
на
ледини
обраслој
сниском
,
густом
и
мирисном
травом
,
Рајко
беше
простро
своје
мало
сиџаде
и
развио
своју
црвену
кабаницу
.
А
док
је
он
тако
спремао
за
Маргиту
преноћиште
,
брижљивошћу
једне
мајке
и
умешношћу
једне
танкоруке
и
окретне
девојке
,
она
обема
рукама
миловаше
ластавицу
по
гриви
и
по
глави
и
гукаше
јој
час
српски
час
маџарски
,
као
да
се
беше
и
сама
претворила
у
сиву
голубицу
.
Као
да
су
кроз
онај
тихи
сутон
,
изнад
којега
се
на
небу
бледе
звезде
запаљиваху
,
и
кроз
оно
једнозвучно
журно
зујање
и
жврчање
скакаваца
и
бубица
по
ледини
,
азурни
зефири
с
неба
просипали
дажду
од
симпатије
на
све
што
је
живо
.
И
овај
мали
коњиц
са
ситном
главом
,
паметним
очима
и
красним
облицима
,
и
ова
млада
жена
,
витка
и
танкострука
,
с
лепим
лицем
од
сунца
препланулим
и
са
очима
од
којих
би
сунце
преплануло
,
и
овај
красан
млад
човек
,
којега
невиност
иде
до
простоте
,
а
чистота
осећања
до
витештва
,
—
ово
троје
,
и
не
знајући
и
не
осећајући
,
чинили
су
три
струне
,
којима
је
ово
дивно
летње
вече
на
вису
космајском
допуњавало
тиху
своју
хармонију
.
„
Бадава
,
“
окрете
се
Маргита
Рајку
раздрагана
лепотом
околине
,
„
бадава
,
говори
ти
што
хоћеш
,
али
си
ти
Рајко
човек
,
који
има
око
за
оно
што
је
лепо
и
господско
!
Та
стена
горе
изгледа
ми
као
да
је
мраморни
престо
цара
змајског
,
и
на
овој
простирци
од
зелене
кадифе
ти
шириш
своју-шареницу
и
твоју
црвену
кабаницу
!
Већ
сам
у
две
прилике
долазила
на
мисао
,
да
си
ти
некада
ја
ли
цара
ја
л
’
царицу
,
у
двору
царевом
дворио
!
“
Насмеја
се
Рајко
па
рече
:
„
вала
то
ни
у
сну
нисам
,
мањ
ево
што
сад
тебе
дворим
!
А
није
тешко
тебе
дворити
.
Све
што
овде
хтедох
то
је
,
да
те
склоним
да
те
не
бију
ветрови
.
Него
није
први
пут
да
ти
говориш
као
да
си
видовита
.
Овде
је
око
нас
по
земљи
пуно
пљоскица
од
лискуна
,
а
наш
народ
вели
,
да
су
то
љуспе
што
падају
од
змајевских
панцира
,
кад
се
змајеви
туку
.
Биће
да
су
се
у
старо
доба
и
овуда
тукли
.
Него
ходи
да
се
испнемо
на
тај
змајевски
престо
,
да
видиш
нешто
што
ће
ти
милије
бити
!
“
Поможе
јој
руком
својом
да
се
попне
по
стени
,
коју
су
кише
и
снегови
углачали
,
и
онда
њих
двоје
стадоше
на
највиши
врх
њен
,
једно
поред
,
другог
.
Беше
у
оној
дивној
летњој
вечери
диван
поглед
.
Чаробност
му
је
порасла
тајанственошћу
којом
она
дубока
мирноћа
и
онај
танки
сутон
застираше
брда
и
поља
пред
њима
и
свуда
око
њих
.
У
даљини
мало
на
десно
и
право
пред
њима
неразговетно
се
видело
као
једно
уско
и
дугачко
платно
,
па
даље
иза
њега
један
снизак
и
раван
тамносив
млаз
,
који
постајаше
све
тамнији
и
тамнији
и
ако
се
на
њ
само
небо
својом
мутноплавом
ивицом
наслонило
беше
.
Него
испред
тога
сниског
зида
од
збијене
магле
светлуцаху
овде
онде
дугачке
ватре
.
„
Видиш
ли
те
ватре
тамо
?
“
питаше
је
Рајко
,
показујући
јој
руком
ватре
на
далекој
ивици
видика
;
„
знаш
ли
шта
је
то
?
!
“
—
„
Не
знам
!
“
рече
Маргита
усколебаним
гласом
и
нешто
као
устежући
се
.
„
Оно
тамо
горе
ритови
с
ону
страну
Дунава
;
а
оно
тамо
иза
њих
,
где
су
се
небо
и
земља
састали
,
то
је
—
твоја
земља
Маџарска
!
“
Маргита
живо
удари
руком
о
руку
,
па
онда
обема
притиште
главу
своју
,
као
да
хоће
да
стегне
сву
памет
своју
,
погну
се
напред
и
гледаше
жудно
у
далеке
ватре
на
обзорју
.
„
Је
ли
то
доиста
Маџарска
?
!
...
Рајко
,
немој
да
се
шалиш
са
мном
...
Је
ли
то
доиста
Маџарска
?
!
Јест
,
биће
да
је
кад
се
у
њој
небо
и
земља
састају
!
Ах
,
да
сам
те
очима
својим
опет
једном
угледати
могла
,
земљо
моја
!
“
Па
онда
пружи
обе
руке
према
оној
даљној
даљини
,
узе
говорити
нешто
маџарски
својим
јасним
а
уздрктаним
гласом
,
и
онда
седе
на
стену
,
покри
лице
рукама
и
узе
гласно
јецати
,
готово
онако
исто
као
оно
у
капели
пред
иконом
Мајке
Божје
.
Рајко
се
побоја
да
није
излудела
,
кад
оно
поче
да
узвикује
говором
неразумљивим
.
Али
кад
поче
да
плаче
и
да
јеца
,
он
се
полагано
маче
од
ње
,
спусти
се
нечујно
низа
стену
,
а
њу
остави
горе
саму
.
Наслонив
се
леђима
на
стену
Рајко
пусти
погледе
своје
да
лутају
правцем
к
рудничким
планинама
.
Неколике
јако
светле
звезде
трептаху
над
мрачном
масом
,
која
подупираше
јужни
крај
неба
.
Лак
и
благ
поветарац
дуваше
отуда
.
Из
најближе
шуме
с
ону
страну
долине
,
стуб
од
белога
дима
подизаше
се
право
у
вис
,
ваља
да
од
какве
ватре
око
које
се
беху
чобани
искупили
.
Рајко
гледаше
целу
ону
велику
,
а
нејасно
звезданим
небом
осветљену
,
слику
,
и
осећаше
како
му
се
нека
растуженост
краде
у
срце
.
„
Еј
,
Боже
благи
,
да
л
’
ћу
доживети
да
њега
у
оним
планинама
дочекам
?
!
“
говораше
Рајко
сам
себи
.
„
Ко
зна
!
...
А
ко
зна
да
л
’
ћу
икада
видети
и
оног
доброг
старца
на
Вујну
?
!
...
Их
,
куд
је
себе
Морава
!
а
куд
још
даље
моја
Расина
!
Тамо
су
негде
иза
оних
планина
!
...
Чудо
,
како
ми
се
нека
тежина
на
срце
наваљује
!
...
Ено
ње
горе
где
од
радости
јеца
,
а
мени
је
овде
дошло
да
се
од
неке
нејасне
туге
заплачем
!
О
,
Рајко
,
та
ваља
да
није
што
ћеш
се
овуда
сам
без
ње
враћати
?
!
...
Није
то
;
није
то
;
него
ме
за
грло
хвата
и
дави
луда
мисао
,
да
већ
можда
никада
ни
видети
нећу
ове
дивне
горе
и
планине
!
“
„
О
,
Рајко
,
Рајко
!
“
викаше
га
озго
Маргита
.
Онога
часа
заборави
своју
слутњу
.
Отрча
јој
горе
,
и
нађе
је
још
са
сузним
очима
,
али
са
осмехом
на
уснама
.
„
Видиш
ли
како
се
светли
земља
маџарска
?
!
“
питаше
га
она
.
—
„
Од
запаљених
ритова
!
Како
не
би
?
!
“
рече
Рајко
шаљиво
.
„
Ништа
за
то
.
Моја
се
земља
мени
јавља
ватром
својих
ритова
,
а
ја
је
поздрављам
ватром
свога
срца
.
А
за
ово
опет
теби
хвала
,
мој
витеже
!
Него
хајдмо
сад
доле
да
ти
причам
што
сам
још
у
оној
подземној
дворани
,
усред
оног
блага
,
смишљала
!
“
Доле
се
посадише
на
шареном
сиџадету
око
једног
белог
убруса
,
на
који
Рајко
положио
беше
нешто
погаче
,
млада
црна
лука
,
соли
и
млада
сира
.
Прихватајући
се
помало
Маргита
говораше
:
„
Ти
ћеш
код
нас
у
Нађ-Бањи
да
останеш
док
се
не
спреми
све
што
треба
за
мој
план
.
Видећеш
,
мој
ће
те
старац
носити
као
кап
воде
на
длану
.
Он
је
стар
,
ал
’
је
добар
,
добар
,
већ
до
слабости
добар
!
А
мене
воли
не
само
као
жену
своју
,
него
као
да
сам
му
кћи
мезимица
.
Видећеш
,
неће
знати
шта
да
ради
те
да
те
награди
.
А
ја
знам
како
ће
.
Нека
одмах
купи
јунаке
драговољце
,
нека
их
наоружа
и
нека
ти
их
преда
да
с
њима
једнога
дана
у
Србију
пођеш
.
Неће
проћи
година
или
две
,
а
наш
ће
краљ
опет
да
завојшти
на
Турке
.
А
дотле
би
ти
могао
лепо
код
нас
да
останеш
и
да
спремаш
војску
.
А
кад
рат
почне
,
онда
ћеш
ти
као
војвода
Рајко
од
Расине
,
да
продреш
у
рудничке
планине
,
да
дигнеш
нешто
од
онога
блага
,
њиме
да
искупиш
војске
колико
ти
год
треба
,
те
да
своју
земљу
од
Турчина
ослободиш
.
Бојим
се
неће
ме
старац
пустити
,
а
волела
бих
да
могу
и
онда
да
пород
тебе
будем
,
да
појахам
сиву
ластавицу
,
да
ти
носим
заставу
црвену
са
белим
крстом
!
О
...
та
дала
бих
половину
од
живота
,
само
да
тако
заједном
с
тобом
изађем
пред
нашега
доброг
оца
на
Вујну
!
“
Маргита
говораше
с
пуно
ватре
;
подиже
леву
руку
и
погледаше
по
њој
горе
у
висину
,
као
да
гледа
у
крстату
заставу
,
коју
жеља
њена
већ
ставила
беше
у
њене
руке
.
„
Хвала
теби
,
госпођо
,
што
тако
лепо
мислиш
и
желиш
.
Али
од
свега
тога
не
може
бити
ништа
.
Не
могу
ја
ни
часа
часити
на
твоме
двору
,
него
да
видим
само
да
те
твој
господин
прими
у
своје
господске
руке
,
па
онда
одмах
збогом
.
Ваља
ми
се
враћати
брзо
светом
оцу
у
Вујан
!
“
рече
Рајко
.
—
„
Од
тога
нема
ништа
!
“
прихвати
Маргита
,
ударив
живо
гласом
на
ону
другу
реч
и
махнув
руком
као
и
да
покаже
,
како
доиста
од
тога
нема
ништа
.
„
О
,
немој
да
ми
квариш
моје
снове
на
јави
,
који
ће
једнога
дана
да
буду
на
јави
истина
.
Вратићеш
се
ти
,
али
само
као
војвода
Рајко
од
Расине
,
вратићеш
се
да
ослободиш
и
усрећиш
свој
народ
.
И
онда
...
онда
ће
доћи
и
дан
у
који
ће
се
наћи
жена
,
вредна
да
ти
и
по
лепоти
и
по
доброти
буде
мио
друг
у
животу
!
...
Збиља
,
Рајко
...
.
ето
смо
нас
двоје
и
под
земљом
били
заједно
и
ево
нас
под
небом
заједно
,
и
свуда
смо
верно
једно
уз
друго
стојали
,
можеш
ми
се
ваља
да
поверити
...
збиља
,
има
ли
гдегод
жена
коју
волиш
?
“
„
Како
да
нема
?
“
рече
Рајко
без
устезања
.
„
Волео
сам
своју
мајку
,
волим
,
је
и
сада
и
ако
је
давно
умрла
.
Волим
и
своју
стрину
Круну
,
која
ме
је
очувала
,
волим
и
своје
сестре
од
стричева
,
Павлију
и
Анђелију
...
“
„
Што
говориш
као
да
си
дете
!
Правиш
се
само
,
јер
ти
је
мука
да
признаш
!
“
рече
му
Маргита
нестрпљиво
.
—
„
Чекај
молим
те
,
госпођо
!
“
прихвати
Рајко
и
доиста
се
мало
застиде
;
„
ако
ме
питаш
да
ли
сам
обегенисао
где
какву
девојку
и
да
ли
сам
се
верио
,
то
нисам
и
ако
у
нашој
земљи
има
пуно
лепих
и
добрих
девојака
!
“
„
Знала
сам
да
ти
је
срце
витешко
;
сад
знам
да
ти
је
и
слободно
.
Благо
жени
која
ће
то
витештво
и
ту
слободу
чистом
љубављу
за
себе
да
веже
!
Ах
,
што
немам
млађу
сестру
,
лепшу
од
мене
и
срећнију
од
мене
!
Бар
бих
се
могла
понадати
да
те
једнога
дана
својим
зетом
зовем
!
“
Маргита
говораше
то
полагано
,
озбиљно
,
свечано
,
готово
и
нешто
мало
тужно
.
Гледаше
у
Рајка
неким
замишљеним
и
благим
погледима
.
Па
онда
склопи
трепавице
и
држаше
их
склопљене
и
једва
дисаше
.
Као
да
јој
је
душа
одлетела
у
ројеве
звезда
,
да
тамо
тражи
звезду
Рајкову
.
Рајко
се
нешто
мало
збунио
на
оне
њене
речи
,
и
не
могаше
одмах
да
нађе
одговора
;
а
кад
га
нађе
,
не
смеде
уста
да
отвори
,
кад
виде
како
је
она
очи
склопила
па
се
у
снове
пустила
.
Мало
после
па
Маргита
,
дубоко
уздахнув
,
отвори
очи
.
Погледа
по
звезданом
небу
,
погледа
око
себе
,
погледа
у
Рајка
и
онда
тихо
и
разнежено
рече
:
„
Како
је
дивно
звездано
небо
изнад
нас
!
Како
је
лепа
и
мирисна
сва
ова
околина
!
Чисто
бих
волела
да
овде
слатко
заспим
,
па
да
се
више
и
не
пробудим
!
“
„
А
твоја
земља
,
Маџарска
?
!
“
питаше
Рајко
.
—
„
Јесте
.
Кад
бих
се
већ
морала
пробудити
,
онда
бих
опет
волела
да
прво
што
видим
буде
моја
витешка
земља
,
Маџарска
,
и
...
—
ти
,
мој
добри
и
верни
витеже
!
“
„
Е
,
само
кад
си
задовољна
мојом
службом
!
“
рече
Рајко
пун
задовољства
,
па
се
диже
.
„
Време
је
,
да
погледам
мало
своју
ластавицу
!
“
И
оде
к
ластавици
.
А
Маргита
се
огрну
његовом
црвеном
кабаницом
,
изађе
на
врх
стене
и
седе
,
прикупив
кабаницу
добро
око
себе
,
загледа
се
у
оне
далеке
ватре
и
пусти
се
у
слатке
и
тужне
и
опет
слатке
мисли
.
ТРЕЋИ
ДЕО
У
МАДжАРСКОЈ
1
Ваља
терати
добра
два
сахата
на
колима
,
па
да
се
из
Сегедина
стигне
у
двор
грофа
од
Нађ-Бање
.
Управо
и
нема
пута
,
него
се
тера
преко
равнице
,
а
по
трагу
других
кола
,
правцем
на
исток
к
једној
умци
,
на
врху
које
има
засађено
неколико
јабланова
.
Са
врха
те
умке
до
у
сами
двор
грофов
нема
више
од
пола
сахата
.
Сунце
је
већ
било
село
кад
се
на
оној
умци
под
јаблановима
зауставише
проста
једна
кола
,
у
која
беху
запрегнута
три
обична
сељачка
коња
.
Са
кола
скочи
доле
Рајко
,
дохвати
најпре
из
сена
своју
дугу
пушку
,
па
онда
хтеде
прихватити
Маргиту
,
али
се
ова
,
без
његове
помоћи
,
једним
скоком
,
као
хитра
срна
,
спусти
на
земљу
.
Рече
нешто
на
маџарски
Маџару
кочијашу
,
који
потера
своје
коње
даље
,
па
их
заустави
на
подножју
умке
,
да
ту
чека
млади
пар
путника
.
„
Ето
то
је
пред
нама
Нађ-Бања
!
“
рече
Маргита
Рајку
,
показујући
му
руком
;
„
ова
гомила
кућерака
трском
покривених
то
је
село
;
а
видиш
онај
ред
високих
јабланова
?
е
,
то
ти
је
пут
који
из
села
у
двор
води
,
а
сам
двор
одавде
не
видимо
,
јер
га
заклања
она
шумица
,
која
је
двор
са
три
стране
обгрлила
.
Видећеш
у
њој
пуно
лепог
дрвећа
и
наћи
ћеш
пуно
хладовине
!
“
—
„
Да
видиш
већ
сам
се
зажелео
и
шуме
и
шумског
хлада
.
Ево
два
дана
како
се
возимо
по
твојој
земљи
,
нигде
грма
,
нигде
липе
!
Ако
видиш
по
неки
јаблан
,
то
ти
је
све
.
Да
није
да
понека
шева
прне
с
пута
у
вис
,
и
да
није
погдекоје
чапље
,
да
се
на
једној
нози
стојећи
замишљено
загледала
у
бару
испред
себе
,
рекао
би
човек
да
је
ово
све
једна
безгласна
и
безживотна
пустиња
!
“
говораше
Рајко
.
„
Ех
,
у
моме
двору
нећеш
бити
као
у
пустињи
!
Бојим
се
само
да
теби
,
тако
озбиљном
младом
човеку
,
наша
маџарска
весеља
не
додијају
.
Не
знаш
ти
какви
су
Маџари
,
кад
се
узму
да
часте
и
проводе
!
Него
да
седнемо
мало
на
ову
плочу
!
“
рече
Маргита
.
—
„
Каква
је
то
плоча
?
“
питаше
Рајко
показујући
на
један
поширок
бео
камен
,
на
који
Маргита
већ
седе
.
„
Ово
је
гроб
једног
надзорника
имања
,
који
је
ваља
да
пре
својих
педесет
година
умр’о
и
наредио
да
га
овде
сахране
!
“
—
„
Ух
!
“
рече
Рајко
,
као
згрозив
се
,
„
како
можеш
с
једног
гроба
да
погледаш
на
свој
двор
?
Молим
те
,
устај
одатле
,
па
ево
да
се
посадимо
на
зелену
траву
под
оним
тамо
јабланом
.
Маргита
му
се
насмеја
,
али
га
послуша
.
—
„
Рајко
,
“
поче
Маргита
својим
најмекшим
и
најслађим
гласом
,
„
Рајко
,
ето
мога
двора
.
Тамо
ногом
кад
крочим
ја
сам
госпођа
грофица
од
Нађ-Бање
.
Овде
сам
још
слободна
,
или
управо
овде
сам
још
робиња
,
која
је
се
помоћу
твојом
у
слободу
своје
земље
вратила
.
Мислим
да
ће
ти
се
и
„
госпођа
грофица
“
,
у
оном
двору
тамо
,
умети
господски
да
захвали
.
Овде
ти
некадашња
робиња
из
дубине
душе
захваљује
.
Рајко
,
ма
шта
да
буде
,
твоју
доброту
и
твоје
витештво
никад
,
никад
,
никад
заборавити
нећу
.
Ако
на
ономе
свету
,
после
смрти
,
буде
слободно
да
се
избере
понешто
са
овога
света
,
чега
тамо
да
се
сећамо
,
ја
ћу
изабрати
једно
једино
—
да
се
сећам
тебе
и
твоје
доброте
!
Ти
ћеш
ме
,
знам
,
брзо
заборавити
...
.
И
кад
она
срећна
жена
,
којој
је
судбина
наменила
да
једнога
дана
поред
тебе
стане
,
узме
да
носи
твоје
витешко
име
,
онда
је
и
право
да
ме
са
свим
заборавиш
!
“
„
Вала
госпођо
!
“
прихвати
Рајко
озбиљно
и
невесело
,
„
тешко
је
да
се
говори
о
ономе
што
може
бити
,
али
ми
се
чини
да
ни
ја
тебе
никад
,
и
да
бих
хтео
,
заборавит
’
не
могу
!
Ево
сам
се
тако
привикнуо
теби
,
да
ме
збиља
жалост
осваја
кад
помислим
,
да
ће
кроз
који
дан
доћи
и
дан
,
у
који
ми
се
од
тебе
растати
ваља
.
Бога
ми
,
да
си
ми
по
сто
пута
род
,
не
би
ми
милије
било
што
сам
поред
тебе
,
нити
ће
ми
теже
бити
да
се
с
тобом
растајем
.
А
већ
није
нам
друго
!
Нека
је
хвала
Богу
који
нас
,
ето
,
пред
твој
двор
срећно
доведе
!
“
—
"
О
,
још
немој
о
растанку
ни
да
помињеш
!
Него
опет
,
и
ако
ће
проћи
времена
доста
,
док
ти
сакупимо
драговољце
,
опет
ће
једном
дан
растанка
доћи
!
.
.
А
кад
тај
дан
дође
,
онда
,
тамо
у
оном
двору
,
грофица
од
Нађ-Бање
може
само
да
ти
руку
стегне
и
речима
срећу
зажели
.
Али
то
није
ни
десети
део
,
о
,
није
ни
стотинити
део
од
онога
што
Маргита
осећа
.
Рајко
...
мој
витеже
од
Расине
Рајко
...
.
дај
да
се
Маргита
с
тобом
овде
опрости
!
Дај
да
се
...
као
брат
и
сестра
...
пољубимо
!
“
Она
се
хитро
диже
,
повуче
га
руком
у
вис
,
загрли
га
.
Рајко
скиде
шубару
;
гологлав
,
сав
уздрхтан
од
трепета
,
као
да
је
пред
страшном
једном
светињом
,
пригну
главу
и
...
пољуби
је
у
уста
.
Она
га
не
пушташе
из
свога
загрљаја
,
него
одмаче
мало
своју
главу
од
лица
његова
;
гледаше
му
право
у
очи
,
за
неколико
тренутака
,
неисказаном
нежношћу
,
па
га
онда
пољуби
у
уста
по
други
пут
,
промуцав
тихо
:
„
збогом
!
...
.
хвала
ти
!
“
Одмаче
опет
главу
своју
од
лица
његова
,
гледаше
му
опет
право
у
очи
,
погледима
у
којима
милина
,
чежња
и
туга
усисаваху
у
себе
погледе
његове
,
и
онда
полагано
наслони
свој
успламтели
образ
уз
образ
његов
,
за
једно
тренуће
,
склопи
очи
,
и
пусти
да
њене
топле
усне
нађу
његове
усне
и
по
трећи
пут
,
пољуби
их
једним
дугим
,
дугим
пољупцем
,
као
да
јој
тешко
беше
да
одвоји
уста
своја
од
његових
.
Дрхтала
је
од
милине
.
Кад
отвори
трепавице
,
очи
јој
беху
пуне
суза
.
„
Ех
!
“
рече
са
дубоким
уздахом
,
кад
се
трже
из
заноса
,
„
ово
се
Маргита
с
Рајком
опростила
!
.
.
А
сад
,
витеже
Рајко
,
помози
грофици
од
Нађ-Бање
да
у
свој
двор
уђе
!
“
Узеше
се
за
руке
и
пођоше
низ
ужу
ка
колима
.
Рајко
ћуташе
.
Од
силног
узбуђења
не
могаше
речи
да
проговори
.
Али
корачајући
поред
Маргите
и
држећи
је
за
руку
не
скидаше
својих
погледа
с
лица
њена
.
„
Што
си
тако
заћутао
?
"
питаше
га
Маргита
седајући
на
сено
у
кола
.
—
„
Не
знам
ти
ни
сам
казати
!
Велика
једна
милина
растопила
ми
је
срце
у
чудновату
неку
тугу
,
какву
никада
до
сада
у
животу
не
осетих
.
Не
знам
ни
да
л
’
је
то
управ
туга
,
или
нека
жудња
и
чежња
.
Гледам
тебе
,
а
мисли
ми
се
отимљу
на
доброга
старца
на
Вујну
.
Јес
’
,
слутња
ме
осваја
,
као
да
је
смрт
близу
њега
или
близу
нас
!
—
Не
,
не
;
немој
да
ти
срце
зебе
у
часу
кад
ето
ћемо
у
твој
двор
!
“
2
И
Маргита
се
осећаше
не
само
узбуђена
,
него
и
растужена
и
пуна
неке
чудне
слутње
.
„
Ко
зна
,
“
рече
,
„
можда
је
мој
старац
од
туге
за
мном
и
умр’о
?
!
Волео
ме
је
!
“
Уиђоше
у
село
.
Коњи
касаху
ржући
,
а
кола
звекетаху
и
зврктаху
свима
лотрама
,
као
да
ће
сваког
часа
да
се
разглаве
у
све
саставке
своје
.
Разбудише
се
и
такнуше
срдито
гуске
и
патке
,
што
,
дуж
брлога
испред
кућа
,
беху
задремале
;
излетеше
пси
из
авлија
и
кидисаше
на
кола
и
коње
што
тако
лупњавом
будише
мир
успаваног
села
.
Маргити
се
поче
да
стеже
лед
око
срца
,
кад
опази
да
нигде
у
селу
нема
свеће
или
ватре
у
кући
,
ни
жива
човека
на
улици
.
Тек
на
самом
излазу
из
главне
,
и
управо
једине
,
улице
сеоске
у
алеју
од
јабланова
,
опазише
једног
сељака
који
,
у
некакве
дубоке
мисли
занесен
,
корачаше
лаганим
и
опет
несигурним
кораком
к
селу
.
Маргита
устави
кола
и
викну
сељака
.
„
Молим
те
,
брацо
,
је
ли
жив
гроф
од
Нађ-Бање
?
!
“
—
„
Је
ли
жив
?
Како
да
није
жив
!
“
па
се
сељак
гласно
насмеје
и
испод
трепавица
погледаше
поносито
у
своје
дугачке
и
танко
усукане
брке
.
„
А
је
ли
овде
у
двору
?
“
—
„
Је
ли
овде
у
двору
?
—
Како
да
није
у
двору
!
“
одговори
сељак
,
па
се
опет
насмеја
.
„
А
што
вам
је
вечерас
све
село
пусто
?
!
“
—
„
Како
пусто
?
Зар
код
толиких
паса
пусто
?
Кад
би
и
пси
знали
да
пију
,
онда
би
и
они
за
госама
својим
у
двор
,
и
онда
,
онда
би
могла
да
кажеш
село
пусто
!
Него
журите
се
,
журите
се
,
док
не
попију
све
!
“
говораше
сељак
и
посрташе
мало
на
лево
па
на
десно
.
Очевидно
беше
му
тешко
да
се
на
ногама
држи
.
„
Има
некакво
весеље
у
двору
?
“
питаше
Маргита
живо
и
под
притиском
неке
зле
слутње
.
—
„
Весеље
?
Те
какво
весеље
!
Хоће
да
траје
до
зоре
!
Просидба
,
веридба
,
свадба
,
женидба
,
удадба
,
шта
је
управо
не
знам
;
али
да
је
весеље
,
весеље
је
!
“
И
онда
сељак
,
све
подскакујући
,
оде
у
село
да
нађе
,
ако
може
,
своју
кућу
.
„
Рекао
бих
да
се
од
двора
чује
свирање
,
певање
и
усклицавање
,
баш
као
да
су
сватови
,
а
ено
виде
се
и
осветљени
прозори
од
једне
велике
куће
!
“
рече
Рајко
.
„
Терај
право
у
двор
!
“
викну
Маргита
кочијашу
.
Око
дворишта
од
двора
повлачио
се
један
јарак
,
који
је
био
пун
воде
.
О
ону
страну
јарка
ишао
је
повисок
бедем
,
утврђен
јаким
палисадима
.
Улазило
се
у
двориште
преко
једног
дрвеног
моста
,
који
се
на
ланцима
могао
привући
у
вис
уз
зидине
од
капије
.
Двориште
је
било
широко
и
пространо
.
Сад
је
све
било
запремљено
гомилама
и
младих
и
старих
сељака
и
сељанака
,
од
којих
једни
играху
уз
циганска
ћеманета
,
други
загрљени
у
гомилице
певаху
,
а
већина
их
је
седела
уз
дрвене
столове
око
остатака
од
печених
јагањаца
и
око
још
пуних
боца
.
Кад
се
на
капију
уђе
одмах
с
лева
била
је
сниска
једна
кућица
,
у
којој
је
становао
надзорник
добара
грофових
са
својом
породицом
.
Пред
том
кућом
кочијаш
заустави
своје
коње
.
Један
велики
црни
рундов
скочи
на
коње
,
па
на
кочијаша
и
некако
срдито
и
зловољно
лајаше
крупним
и
промуклим
гласом
,
као
да
је
и
сам
већ
неколико
ноћи
пио
и
певао
те
промукао
.
„
Кондор
,
Кондор
,
Кондор
!
"
Зар
да
лајеш
на
своју
госпођу
?
“
викаше
Маргита
,
па
сишав
с
кола
приђе
право
к
рундову
,
који
,
кад
чу
њен
глас
,
стаде
као
да
се
скаменио
,
подиже
главу
своју
право
к
њеном
лицу
,
њушкаше
живо
као
да
усише
мирис
од
овог
живог
цвета
,
и
онда
,
радосно
лајући
,
узе
подскакивати
око
ње
.
Лизаше
јој
час
руке
,
час
обућу
,
па
онда
као
слеп
потрча
,
што
брже
може
,
у
гомиле
света
по
дворишту
,
лајући
као
да
се
помамио
;
па
онда
још
брже
натраг
к
њој
,
око
ње
,
уз
њу
,
па
онда
јурну
к
степеници
,
која
је
из
дворишта
у
главно
здање
водила
,
као
да
хоће
да
јави
своме
господару
радосну
вест
,
али
се
на
средини
степенице
опет
предомисли
,
те
се
у
бесном
трку
врати
к
Маргити
.
Ова
га
обема
рунама
дохвати
за
кудрави
врат
,
па
га
онда
тапкаше
по
глави
и
тепаше
му
:
„
моје
верно
псето
,
мој
верни
стари
Кондоре
!
ти
си
први
да
познаш
твоју
госпођу
!
“
У
том
изашла
беше
на
врата
од
оне
кућице
једна
жена
у
годинама
,
али
још
пуно
крепка
.
—
„
Ружо
!
“
рече
јој
Маргита
,
паде
јој
око
врата
и
пољуби
је
у
образ
;
Ружо
,
моја
драга
и
добра
Ружо
!
“
„
Али
ко
сте
ви
у
тој
чудној
ношњи
!
“
питаше
старица
,
па
се
изви
из
Маргитина
загрљаја
,
и
узе
да
је
очима
мери
.
—
„
Зар
да
ме
Кондор
позна
,
а
ти
да
ме
не
познаш
?
О
,
Ружо
слатка
,
зар
не
познајеш
грофицу
Маргиту
?
“
„
Исусе
,
Маријо
и
Јосифе
!
“
врисну
старица
,
па
се
пљесну
рукама
;
је
ли
ово
сан
,
ил
’
је
јава
?
Анчи
,
Марушо
,
децо
,
овамо
те
!
Овамо
!
...
Али
шта
ће
ми
они
?
!
...
Јест
’
,
слатка
,
мила
и
добра
моја
госпођо
!
Јест
’
,
то
сте
ви
!
.
.
О
Боже
,
о
Боже
!
Сам
си
је
ти
довео
да
име
свога
мужа
од
бруке
спасе
!
“
И
онда
старица
узе
да
јој
љуби
обе
руке
и
заплака
се
љубећи
их
.
„
Ходите
,
ходите
,
слатка
моја
госпођо
,
унутра
у
моју
собу
!
Ви
и
не
знате
шта
се
овде
збива
!
Ходите
унутра
док
ја
пошљем
децу
да
зовну
Мартина
!
“
И
старица
је
просто
увуче
унутра
у
кућу
.
Маргита
рече
Рајку
да
пође
с
њоме
,
а
кочијаша
упути
да
иде
у
штале
.
У
соби
Ружа
узе
свећу
па
загледа
добро
у
лице
Маргитино
.
Маргита
се
тихо
насмехну
па
рече
:
„
Кондору
није
требала
свећа
да
ме
позна
!
“
„
Јесте
,
ви
сте
и
нико
други
!
Ваше
јединствене
очи
,
ваш
сладак
глас
!
Та
прво
сам
вас
по
гласу
и
познала
!
Слатка
,
слатка
моја
госпођо
!
“
Па
онда
Ружа
остави
свећу
на
сто
,
а
сама
паде
на
колена
пред
Маргитом
;
узе
јој
опет
љубити
руке
по
стотину
пута
,
љубљаше
јој
колена
и
скуте
,
и
плакаше
горко
.
„
Еј
,
колико
смо
суза
ми
за
вама
пролили
!
А
колико
смо
вас
оплакивали
тек
ових
последњих
дана
!
Еј
,
јадна
,
јадна
моја
госпођо
,
како
је
мало
среће
Бог
вама
дао
,
баш
вама
,
који
сте
према
сваком
тако
пуни
доброте
и
милости
!
Тек
,
шта
ја
говорим
?
!
Нека
му
је
по
хиљаду
пута
слава
,
што
вас
је
из
чељусти
оних
поганих
Сарацена
избавио
!
А
ваља
да
ће
дати
да
се
сад
и
ова
гадна
комедија
овде
на
добро
сврши
!
“
„
Али
,
драга
моја
Ружо
,
о
чему
ти
то
говориш
?
“
питаше
је
Маргита
.
„
Где
је
гроф
?
Страх
ме
да
га
мој
изненадни
појав
не
потресе
тако
,
да
му
здрављу
нахуди
.
С
тога
сам
и
хтела
прво
да
видим
тебе
и
твога
Мартина
,
па
да
га
мало
спремите
!
“
—
„
Ох
,
слатка
моја
госпођо
!
Ви
не
знате
какво
је
врзино
коло
овде
!
Ох
,
како
да
вам
кажем
?
!
Па
стари
се
гроф
жени
!
“
Као
да
је
гром
поред
ње
ударио
.
Маргита
скочи
са
клупе
на
којој
је
седела
,
и
притисну
обе
руке
на
своје
слепе
очи
.
„
Шта
кажеш
?
!
...
.
Стари
се
гроф
жени
?
!
“
викну
она
гњевно
и
сва
пренеражена
,
па
онда
паде
натраг
на
ону
клупу
.
—
„
Узмите
мало
воде
,
слатка
госпођо
!
Приберите
се
;
Бог
је
добар
,
па
ће
вам
помоћи
да
учините
крај
свему
овом
покору
!
“
говораше
Ружа
,
па
јој
,
у
једној
саћи
од
калаја
,
додаде
воду
.
„
Према
мени
Бог
никада
није
био
добар
.
Он
мене
гони
од
како
ме
је
из
наручја
матере
моје
отргао
.
Али
,
молим
те
,
Ружо
,
казуј
ми
одмах
све
шта
је
и
како
је
?
!
“
говораше
Маргита
са
нешто
мало
више
мирноће
.
„
Ево
да
чујете
!
"
узе
Ружа
да
прича
.
3
„
Знате
ону
проклету
Циганку
Манду
,
које
је
син
био
негда
свирач
у
Борчије
,
па
се
после
потурчио
што
га
на
вашој
свадби
избише
?
Е
,
стари
наш
господар
прве
године
,
кад
вас
Турци
одведоше
,
није
знао
шта
ће
од
жалости
за
вама
.
Слао
је
људе
у
Цариград
,
потрошио
грдне
паре
,
па
ништа
.
Мислили
смо
свиснуће
.
Од
муке
звао
је
и
Манду
да
му
гледа
у
пасуљ
,
хоће
ли
вас
наћи
.
Она
му
куја
једна
причаше
,
како
је
њему
све
узалуд
што
ради
,
како
се
ви
њему
не
би
хтели
више
вратити
,
па
да
вас
он
са
свима
маџарским
витезовима
на
коленима
моли
да
се
вратите
;
да
сте
ви
тамо
где
сте
у
великој
срећи
и
великој
сјајности
;
да
управо
Турци
и
нису
вас
заробили
,
него
сте
се
ви
договорили
с
неким
младим
и
лепим
везиром
,
да
вас
тобож
силом
одведе
,
а
сад
сте
код
њега
у
двору
на
мору
,
где
кад
се
сетите
њега
,
старца
,
ви
се
грохотом
насмејете
.
Па
онда
му
је
казала
да
све
то
ништа
не
мари
,
јер
њему
стоји
у
судбини
тек
сад
срећан
да
буде
,
јер
ће
се
убрзо
оженити
младом
и
лепом
девојком
,
истина
од
простог
рода
,
али
која
ће
му
родити
два
сина
,
који
ће
његово
име
са
славом
по
свету
да
пронесу
.
Колико
год
ју
је
пута
призивао
,
свагда
му
је
то
исто
казивала
.
Па
онда
му
је
слала
и
друге
Циганке
,
да
му
гледају
у
воду
,
или
и
у
длан
,
и
свака
му
је
то
исто
готово
од
речи
до
речи
лагала
.
Кад
су
му
тако
већ
мало
памет
померили
,
Манда
му
световаше
да
отиде
у
Арад
к
некој
старој
Влахињи
врачари
,
која
може
да
учини
да
види
своју
суђеницу
.
Гроф
се
одвезао
у
Арад
с
Мартином
,
коме
је
све
причао
како
је
било
.
Отишао
је
седој
Влахињи
у
млади
петак
,
кад
се
смркло
.
Баба
је
наложила
велику
ватру
на
огњишту
у
кухињи
.
Кад
је
стигла
поноћ
,
баба
расплете
своје
седе
косе
,
скине
се
са
свим
гола
и
узме
чарати
у
ватру
и
кувати
неку
воду
у
једном
тигању
.
Кад
је
вода
прокључала
,
онда
баба
заиште
од
грофа
његову
златну
бурму
,
коју
је
од
венчања
с
вама
носио
;
баци
је
у
ону
кључалу
воду
,
те
се
растопи
,
као
да
је
од
жутог
воска
,
а
не
од
злата
.
Па
онда
,
слатка
моја
госпођо
,
помеша
ту
воду
с
некаквим
вином
,
напуни
један
воловски
рог
и
даде
грофу
да
из
њега
три
пута
сркне
.
Иза
тога
баба
баци
нешто
у
ватру
,
што
је
пукло
као
гром
,
сва
се
кућа
затресла
,
а
кухиња
се
димом
напунила
.
Баба
онда
узме
грофа
за
руку
,
одведе
га
пред
неки
као
долап
у
зиду
од
кухиње
,
који
кад
отвори
рекне
му
:
„
гледај
сад
и
добро
утуви
своју
суђеницу
да
не
погрешиш
?
"
Кроз
долап
се
видела
једна
сиротињска
соба
,
али
добро
осветљена
.
На
једној
сниској
постељи
,
а
на
црвеној
поњави
,
лежала
је
лепа
једна
и
врло
млада
девојка
,
готово
са
свим
нага
.
„
Гледај
добро
,
гледај
;
не
заборави
онај
младеж
што
јој
као
звездица
на
левом
колену
стоји
!
“
викаше
баба
.
И
гроф
доиста
виде
тај
младеж
.
Од
те
ноћи
је
стари
господин
постао
други
човек
.
Узео
је
да
пије
много
више
но
пре
,
постао
је
љут
и
прек
.
Један
пут
на
некаквом
весељу
угледа
једну
Циганчицу
.
Стадоше
му
очи
на
њој
.
Окрете
се
Мартину
,
који
је
био
с
њиме
,
па
рече
:
„
ето
је
она
моја
суђеница
!
Иди
види
чија
је
!
“
„
Па
то
је
Мандина
најмлађа
кћи
Сокица
!
“
прихвати
мој
Мартин
.
Одмах
дај
Манду
овамо
.
„
Има
ли
твоја
Сокица
младеж
на
левом
колену
?
“
питаше
је
гроф
.
"
Има
!
“
рече
Манда
.
—
„
Па
што
ти
то
дете
кријеш
од
мене
?
!
“
„
За
то
што
јој
је
осамнаеста
година
,
а
знам
шта
јој
пише
у
судбини
,
па
је
кријем
и
отимам
од
тебе
!
“
А
она
кучка
зна
да
га
је
омађијала
и
да
је
он
сиромах
у
њеној
мрежи
.
Није
дуго
потрајало
док
ето
Манде
и
њене
Сокице
у
двор
.
Стари
господин
сазва
нас
све
у
велику
дворану
па
нам
рече
:
„
ово
су
вам
од
данас
госпође
.
Слушајте
њихове
заповести
.
Коме
није
право
,
марш
са
моје
земље
!
“
То
је
било
одмах
после
Васкрса
.
Послаше
тобож
некога
у
Цариград
да
донесе
написмено
,
како
сте
се
ви
потурчили
,
а
неког
другог
светом
оцу
у
Рим
,
да
донесе
благослов
за
венчавање
.
Тек
је
пре
десетак
дана
стигао
овамо
и
један
и
други
,
па
предали
та
писмена
патеру
Амброзијусу
.
Каже
мени
мој
Мартин
:
„
лажу
,
лажу
;
нису
се
они
макли
из
Сегедина
;
него
су
се
онај
црни
патер
и
она
црна
кучка
договорили
,
да
поделе
благо
нашег
јадног
старог
господина
!
“
Ето
тако
вам
је
!
Од
ово
три
дана
весеље
је
,
а
сутра
ће
зором
у
Сегедин
да
се
тамо
венчају
.
О
,
слатка
моја
госпођо
,
сам
вас
је
Бог
довео
да
у
последњем
часу
спасете
и
господина
свога
и
кућу
своју
!
“
Маргита
се
,
сва
бледа
пребледа
,
само
љуљала
то
на
десно
то
на
лево
,
док
је
Ружа
причала
.
А
кад
ова
доврши
,
онда
она
наслони
чело
на
дрвени
сто
па
бризну
плакати
.
„
Ама
шта
је
све
ово
,
госпођо
?
!
Овај
се
свет
врти
око
нене
.
Ништа
ти
га
не
разумем
.
Што
ти
је
те
јецаш
?
Казуј
за
Бога
шта
ти
је
?
!
“
проговори
Рајко
пун
бриге
и
забуне
.
„
Еј
,
мој
Рајко
!
што
не
остах
с
тобом
у
Шумадији
!
“
проговараше
Маргита
грцајући
.
„
Не
знам
како
да
ти
кажем
!
Стид
ме
је
од
тебе
,
да
оваку
бруку
у
мом
двору
видиш
!
“
—
„
Ма
шта
да
је
не
може
бити
твоја
брука
и
срамота
!
Казуј
,
молим
те
,
шта
је
?
“
„
Ето
,
шта
је
!
“
прихвати
Маргита
горко
;
„
мој
стари
гроф
,
ког
сам
толико
пута
хвалила
како
је
добар
и
како
ме
воли
,
хоће
сутра
да
се
венча
,
и
то
с
киме
него
с
једном
Циганчицом
!
“
—
„
Пих
!
“
узвикну
Рајко
и
још
нешто
промрмља
.
„
Али
што
да
плачеш
?
Кад
те
твој
господин
види
,
он
ће
вратити
невесту
,
па
да
је
мила
шћерца
од
Божуна
бана
,
а
некмо
ли
једна
Циганчица
!
Хајдмо
одмах
к
њему
!
Нема
места
данас
сузи
од
жалости
,
него
само
сузи
од
радости
!
"
„
Право
велиш
,
Рајко
;
хајдмо
право
к
њему
у
двор
!
“
У
који
час
то
Маргита
рече
и
устаде
,
један
крепак
човек
са
проседом
брадом
и
косом
,
одевен
у
угарско
руво
од
загасите
чохе
,
уђе
у
собу
.
За
њим
се
ушуња
у
собу
и
онај
црни
рундов
и
понизно
приђе
к
Маргити
,
облизујући
се
и
машући
кудравим
својим
репом
.
„
Мартине
,
познајеш
ли
ко
је
ово
?
!
“
питаше
Ружа
.
Мартин
гледаше
за
неколико
тренутака
у
Маргиту
,
па
онда
подиже
руке
у
вис
,
склопи
их
живим
једним
пљеском
и
рече
:
„
о
,
хвала
теби
,
наш
велики
Боже
!
Госпођо
,
предобра
и
премила
наша
госпођо
грофице
!
Дајте
милостиву
руку
слузи
вашем
.
О
,
кад
доживех
да
вас
опет
својим
очима
видим
!
“
И
онда
јој
приђе
,
и
обасу
јој
руке
пољупцима
и
окваси
понеком
сузом
.
„
Мартине
,
“
говораше
му
Маргита
озбиљно
и
свечано
;
„
био
си
нам
свагда
веран
слуга
.
Тако
ти
свега
што
ти
је
мило
,
буди
ми
у
овоме
часу
веран
пријатељ
!
Пођи
пред
нама
,
одведи
нас
у
дворану
где
је
гроф
,
отвори
врата
и
викни
да
сви
чују
:
„
ево
је
грофица
Маргита
од
Нађ-Бање
!
“
—
Не
!
премилостива
госпођо
грофице
,
не
ни
пошто
!
Они
су
сад
сви
трештени
пијани
.
Пијан
је
чак
и
патер
Амброзијус
,
а
већ
знате
нашем
господину
никад
није
много
требало
!
Ко
није
пијан
,
то
је
она
црна
змија
Манда
и
њена
кћи
.
А
Манда
је
готова
на
свако
зло
.
Начиниће
гунгулу
и
убиће
вас
онде
пред
ногама
господаревим
!
“
„
Па
шта
да
чиним
?
!
“
—
Да
чекате
док
се
истрезне
!
“
„
Кад
ће
то
бити
?
!
Они
могу
да
остану
да
пију
до
зоре
,
а
зором
,
рече
ми
Ружа
,
кренуће
се
у
Сегедин
на
венчање
!
“
—
„
То
је
истина
!
“
рече
Мартин
очајавајући
.
„
Нема
друго
,
него
одмах
сад
ја
идем
да
растурим
лажне
пријатеље
.
Ако
ме
ко
нападне
,
имаће
ко
и
да
ме
брани
.
Ако
не
би
ти
хтео
,
Мартине
,
ево
ко
ће
!
“
рече
Маргита
,
показав
руком
на
Рајка
.
—
„
Та
како
вас
не
бих
бранио
!
Бранићу
вас
па
да
погинем
.
Волим
пред
ногама
моје
племените
и
добре
госпође
погинути
,
него
поред
оних
циганских
врачара
господовати
!
Ружо
,
дај
ми
мој
ловачки
нож
!
“
И
Мартин
припаса
испод
атиле
ловачки
нож
.
Замоли
Маргиту
да
каже
Рајку
да
остави
онде
у
куту
од
собе
своју
дугу
пушку
,
јер
ће
му
у
случају
невоље
довољно
бити
оружје
што
га
за
пасом
има
.
„
Хајдете
сад
у
име
Божје
за
мном
,
и
нека
нам
је
сам
Бог
у
помоћи
!
“
рече
стари
Мартин
,
па
пође
напред
.
4
Прођоше
кроз
гомиле
веселих
и
више
или
мање
пијаних
сељака
.
Успеше
се
уз
камените
степенице
.
Уђоше
у
пространу
једну
и
добро
осветљену
дворану
,
које
зидови
беху
искићени
роговима
од
јелена
и
главама
од
медведа
и
курјакова
,
све
то
споменима
на
лов
,
по
гудурама
великог
једног
добра
што
га
гроф
имађаше
у
Сибињској
.
Беше
ту
пуно
слугу
,
који
насипаху
празне
боце
и
кондире
вином
,
да
буду
готови
да
се
носе
у
велику
дворану
.
А
из
те
дворане
,
кроз
мало
ошкринута
двокрилна
врата
,
долажаше
кроз
дивљи
некакав
чардаш
,
што
га
Цигани
свираху
,
врева
од
живог
разговора
и
звека
од
пехара
,
чаша
и
судова
на
столу
.
Кад
њих
троје
дођоше
већ
до
самих
двокрилних
врата
,
Мартин
их
руком
устави
,
па
онда
шапну
Маргити
:
„
да
причекамо
док
Цигани
сврше
овај
чардаш
,
а
сад
су
већ
при
крају
!
“
Маргита
метну
своју
десну
руку
на
лево
раме
Рајково
,
па
ту
наслони
своју
главу
.
„
Пусти
ме
,
“
рече
му
шапутом
;
„
да
се
на
тебе
наслоним
...
.
Хоћу
да
паднем
,
тако
ми
срце
куца
а
колена
клецају
!
Ох
,
мој
Рајко
,
што
не
остасмо
код
онога
доброг
старца
!
Ох
,
куда
ли
нас
двоје
сад
идемо
?
!
“
„
Притврди
своје
срце
,
госпођо
!
Знам
ја
како
ти
можеш
храбра
да
будеш
!
Даће
Бог
,
све
ће
добро
бити
!
“
рече
Рајко
храбрећи
је
.
Али
му
и
самом
срце
бурно
куцаше
.
Последњим
једним
живим
ускликом
и
шкрипутом
жица
стаде
чардаш
као
да
је
сабљом
пресечен
.
Осу
се
лупање
песницама
о
сто
и
усклицавање
гостију
.
Па
онда
неко
повика
да
се
утишају
,
те
да
се
чује
здравица
,
коју
ће
пречасњејши
патер
Амброзијус
из
великог
хришћанског
милосрђа
да
напије
садашњој
Румели
Беглер-беговици
некадашњој
грофици
Маргити
од
Нађ-Бање
.
„
Силенција
!
Силенција
!
“
викаше
гост
госту
те
се
начини
читав
урнебес
од
силенције
.
Али
кад
последња
силенција
угуши
претпоследњу
,
кад
у
томе
брзоруки
момци
напунише
све
пехаре
редом
,
онда
један
старачки
а
промукли
глас
озго
са
зачеља
закреча
несигурно
:
„
наш
будући
кардинал
од
винове
лозе
има
реч
!
“
Устаде
патер
Амброзијус
у
мртвој
тишини
и
тек
се
накашља
,
а
двокрилна
се
врата
расклопише
силним
једним
ударом
,
Мартин
,
са
поносито
уздигнутом
главом
,
крочи
у
дворану
и
гласно
и
чисто
усклицавајући
викну
:
„
Њено
високоблагородије
,
премилостива
госпођа
,
грофица
Маргита
од
Нађ-Бање
!
“
И
онда
се
склони
на
лево
и
дубоко
поклони
пред
Маргитом
,
која
у
њеном
турском
руву
ступи
мирно
а
поносито
у
дворану
праћена
Рајком
,
који
у
левој
руци
ношаше
своју
шубарицу
,
а
десну
спустио
беше
на
велики
нож
за
пасом
.
У
великој
дворани
зидови
беху
покривени
сликама
грофова
од
Нађ-Бање
кроз
последња
два
века
.
Озго
са
таванице
спуштао
се
многокраки
позлаћени
светњак
,
у
коме
је
горело
ваља
да
четрдесет
воштаница
.
У
једном
куту
дворане
једна
гомилица
Цигана
удешаваше
тихо
ћеманета
.
За
дугачким
и
широким
столом
,
који
се
чисто
угибао
под
сваковрсним
јестивом
и
пићем
,
седело
је
бар
двадесет
и
четири
госта
.
Ваздух
беше
топал
,
загушљив
од
дима
воштаних
свећа
,
испуњен
паром
од
пецива
и
пића
.
Горе
у
самом
зачељу
седео
је
у
високој
наслоњачи
стари
гроф
,
седе
браде
и
седе
косе
,
округла
,
мрка
и
зажарена
лица
,
одевен
у
богато
маџарско
руво
,
са
широким
златним
пасом
,
о
коме
је
висио
један
кратак
шпански
штилет
,
са
дршком
позлаћеном
и
драгим
камењем
искићеном
.
Поред
њега
десно
седела
је
,
у
онако
исто
високој
и
богато
искићеној
наслоњачи
,
млада
једна
девојка
,
загасите
боје
у
лицу
и
црних
очију
,
—
црних
и
светлих
,
али
без
душевне
топлоте
,
као
да
нису
два
девојачка
ока
,
него
само
две
црне
маслинке
.
Није
имала
венац
на
глави
,
али
је
била
обучена
у
белу
свилу
,
а
на
повисоком
и
танком
врату
носила
је
низове
од
бисера
и
драгог
камења
,
што
својим
севањем
само
још
више
изношаше
на
видик
топлоту
њеног
лица
.
Лево
од
старога
грофа
седела
је
у
трећој
наслоњачи
жена
већ
у
годинама
,
црне
масти
,
одсудно
циганскога
типа
,
обучена
у
хаљину
од
љубичасте
кадифе
,
са
пуно
тешких
златних
ланаца
о
врату
и
по
грудима
.
Кад
оне
речи
Мартинове
пројечаше
,
патер
Амброзијус
испусти
из
руку
један
велики
воловски
рог
,
сребром
окован
а
пун
вина
,
који
беше
дохватио
да
напије
здравицу
.
Вино
се
просу
по
столу
,
а
патеру
клецнуше
ноге
,
те
паде
доле
у
столицу
.
„
Грофица
Маргита
од
Нађ-Бање
!
“
промуца
стари
гроф
,
и
она
му
се
дворана
поче
да
окреће
.
„
Шта
то
рече
Мартин
?
!
“
питаше
он
час
младу
Циганчицу
десно
,
а
час
матору
Циганку
лево
.
„
Та
зар
не
провидите
лукаву
игру
старог
лакрдијаша
Мартина
?
Шта
сте
се
следили
и
укопали
?
Та
ово
је
маскарада
!
“
викаше
оздо
иза
стола
један
од
млађе
господе
,
који
се
још
не
бејаше
са
свим
загњурио
у
вино
.
„
А
,
тако
ли
је
?
Лакрдија
,
маскарада
!
“
јечаше
промуклим
гласом
стари
гроф
.
„
Молим
,
молим
Румели-Беглер-беговицу
нека
седне
поред
барона
Отмара
—
гле
,
мало
не
рекох
Османа
!
Ха
,
ха
,
ха
!
Барон
Осман
је
удовац
,
могли
би
се
још
ноћас
погодити
,
па
нека
је
сутра
два
венчања
!
А
,
шта
велите
?
!
“
Гракнуше
пијани
гости
у
смех
и
у
кликтање
и
у
пљескање
.
„
Мартин
ће
скупо
да
плати
ову
луду
шалу
!
“
промрмља
Циганка
у
љубичастој
кадифи
и
подиже
према
Мартину
стегнуту
песницу
.
„
Овде
,
господо
,
"
зачу
се
јасан
,
а
сада
и
пун
свечаности
,
глас
Маргитин
;
„
овде
,
господо
,
има
само
једно
место
,
које
грофица
Маргита
може
да
заузме
,
јер
јој
с
правом
припада
,
а
то
је
:
место
поред
свога
мужа
!
“
Праћена
Рајком
,
као
сенком
својом
,
она
корачаше
господствено
право
к
зачељу
.
Сви
је
гости
сад
гледаху
запрепашћени
,
неки
с
отвореним
устима
,
али
на
која
не
могаше
ни
једна
реч
да
изађе
.
За
неколико
тренутака
владаше
мртва
тишина
.
Маргита
дође
до
младе
Циганчице
.
Погледа
је
оним
широким
и
меким
погледима
својим
,
у
којима
не
бејаше
у
том
часу
гњева
,
него
само
сажаљења
.
„
Дижи
се
са
тога
места
,
дете
моје
!
“
рече
јој
благо
.
И
Циганчица
се
без
речи
,
освојена
и
оним
погледима
и
оном
благошћу
,
диже
и
отиде
иза
наслоњаче
своје
матере
.
„
А
ти
,
гадна
црна
мађијанко
,
дижи
се
са
те
столице
,
па
овога
часа
напоље
из
овога
двора
у
чергу
,
да
не
нађеш
пут
у
тамницу
!
“
И
сад
из
очију
Маргитиних
сипаше
ватра
гњева
,
и
она
махну
руком
величанствено
,
показујући
Циганки
пут
к
вратима
.
„
0
,
о
,
о
,
грофе
,
“
јекну
Циганка
сва
дрхћући
од
гњева
;
„
ако
ваше
слуге
имају
слободу
и
такве
лакрдије
да
збијају
,
хвала
вам
лепо
на
господству
!
Тако
што
у
Цигана
нема
!
А
ти
безобразна
комедијашице
,
напоље
одавде
!
“
Диже
се
једна
граја
,
којој
се
прави
значај
не
могаше
да
ухвати
.
Тек
сви
гости
узеше
викати
:
„
е
,
е
,
е
,
то
је
много
!
Доста
лакрдије
!
“
„
И
ја
велим
:
доста
лакрдије
!
"
рече
Маргита
мирно
.
„
Избављена
из
турског
ропства
,
витештвом
овога
младога
Србина
кога
овде
видите
,
похитала
сам
своме
мужу
и
своме
завичају
.
Аладаре
,
зар
ме
доиста
не
познајеш
?
...
.
Твој
слуга
и
твоје
псето
познали
су
ме
одмах
!
...
Господо
,
зар
нико
од
вас
не
може
да
ме
позна
?
Силађи
Јаноше
,
зар
сам
толико
остарела
да
ме
не
познајете
?
Бароне
Отмаре
,
зар
ме
ни
ви
не
познајете
?
!
“
„
Устајте
господо
!
"
викну
барон
Отмар
,
па
скочи
на
ноге
;
„
устајте
,
господо
,
ово
је
доиста
глас
грофице
Маргите
!
“
„
Шут
,
шут
,
шшш
!
“
заћуткиваше
патер
Амброзијус
барона
.
„
Хе
,
драга
моја
,
како
ћу
ја
да
те
познам
,
кад
те
не
познаје
онај
који
те
је
грлио
?
!
Ха
,
ха
,
ха
!
О
хо
,
хо
,
хо
!
“
церекаше
се
пијани
Силађије
.
„
Ељен
Силађи
!
“
викну
промукло
стари
гроф
и
удари
песницом
о
сто
.
Гости
прихватише
усклик
и
удараше
песницама
о
сто
,
као
да
су
се
помамили
.
Отмар
тресну
своју
столицу
на
под
и
изађе
из
дворане
,
кршећи
кроз
зубе
маџарске
псовке
.
Стари
гроф
махаше
рукама
,
дајући
знак
гостима
да
се
утишају
,
па
се
онда
диже
.
Циганка
му
нешто
шапуташе
на
ухо
,
али
је
он
нестрпљиво
одгурну
и
рече
:
„
торњај
се
од
мене
,
црна
сотоно
,
не
знам
те
шта
мумлаш
!
“
па
се
онда
окрете
гостима
и
поче
што
јасније
могаше
:
„
Сви
знамо
како
је
грофица
Маргита
као
неблагодарна
куја
,
незадовољна
са
старим
мужем
одбегла
за
младим
...
хеј
,
патеру
,
како
се
зваше
онај
?
!
...
Мандо
,
како
се
зваше
онај
?
!
...
Јест
Румели-Бенглер-бег
.
А
да
није
то
тамо
Бенглер-бег
?
!
“
рече
пијани
старац
,
па
се
окрете
према
Рајку
и
гледаше
га
за
неколико
тренутака
.
„
Могао
би
бити
!
“
настави
даље
;
„
млађи
је
од
мене
;
биће
да
је
и
лепши
од
мене
!
...
Хеј
ти
,
гарава
моја
голубице
,
где
си
?
Дед
’
овамо
,
право
и
само
право
!
ко
је
лепши
,
ја
или
онај
тамо
Бенглер-бег
?
...
Ја
!
тако
,
то
је
право
,
тако
се
ваља
!
“
Диже
се
опет
граја
од
усклицавања
у
здравље
паметне
Циганчице
.
Кад
и
то
прође
,
стари
гроф
настави
:
„
Сад
ево
једне
прилике
,
пала
овде
међу
нас
као
с
неба
...
“
—
„
Није
с
неба
!
“
прекиде
га
Манда
љутито
;
пала
међу
нас
из
ноћи
као
из
црног
пакла
!
“
„
Молим
!
“
викну
старац
строго
;
„
сваки
по
реду
!
...
Рекох
ево
ње
.
Туркиња
,
Чивутка
,
Рацкиња
,
ко
ће
је
знати
!
Видим
има
очи
,
има
стас
.
Каже
ја
сам
грофица
Маргита
!
Е
,
лепо
;
грофица
Маргита
има
на
левој
страни
...
како
да
кажем
...
баш
онде
где
јој
срце
куца
,
један
плав
младеж
.
Молимо
...
Молимо
...
покажите
ви
шта
имате
тамо
где
вам
срце
куца
!
“
Сад
се
тек
диже
урнебес
од
гласног
смеха
,
од
дивље
вике
:
„
ељен
гроф
Аладар
!
Дај
чардаш
!
“
И
Цигани
почеше
да
удешавају
жице
.
У
томе
Манда
,
која
дотле
узалуд
гураше
Сокицу
да
иде
да
опет
заузме
десну
наслоњачу
,
устаде
,
узе
своју
кћер
љутито
за
руку
и
одвуче
је
и
посади
на
њено
прво
место
.
Маргити
,
која
се
била
за
неколико
тренутака
чисто
скаменила
,
гледајући
ово
друштво
,
сад
кад
виде
шта
Манда
на
њене
очи
учини
прекипе
.
Она
дохвати
девојку
за
обе
руке
,
па
је
просто
као
неко
маче
баци
иза
себе
на
под
до
зида
.
Врисну
Сокица
.
Манда
скочи
,
узе
чупати
своје
косе
,
па
,
с
пеном
на
устима
,
цикну
грозу
:
„
Ако
си
човек
,
брани
своју
невесту
!
"
Гроф
тресну
своју
наслоњачу
о
под
,
па
је
превали
,
и
онда
—
удари
песницом
Маргиту
у
лево
плеће
,
и
диже
руку
да
је
и
по
други
пут
удари
,
али
му
је
у
исти
мах
Рајко
дохвати
својом
левом
руком
.
„
Стани
господине
!
Зар
тако
маџарски
племић
дочекује
своју
верну
жену
?
Не
срамоти
свој
образ
и
не
греши
своје
душе
?
“
рече
Рајко
,
па
онда
одби
старчеву
руку
на
десно
.
Гроф
се
спотаче
,
посрну
преко
своје
оборене
столице
,
и
паде
.
Диже
се
страшна
вика
од
гостију
и
запомагање
од
Манде
Циганке
.
Али
нико
од
гостију
да
приђе
грофу
у
помоћ
.
Рајко
се
сам
пригну
,
па
га
подиже
на
ноге
.
Гроф
пун
гњева
крхаше
грозну
једну
теретемку
,
тресну
једном
ногом
о
под
,
те
му
мамуза
зазвркта
,
трже
онај
шпански
штилет
,
па
га
сјури
Рајку
под
ребра
.
Рајко
трже
пиштољ
.
Али
већ
у
тренутку
,
у
коме
га
запе
,
виде
да
је
грехота
убијати
пијана
човека
.
Окрену
цев
горе
у
таваницу
и
одапе
.
Пуче
пуцањ
,
погасише
се
скоро
све
свеће
,
утекоше
Цигани
свирачи
,
утекоше
гости
,
Манда
одвуче
старца
и
кћер
,
и
кроз
два
или
три
тренутка
не
остаде
у
дворници
нико
други
осим
Рајка
,
Маргите
и
Мартина
.
5
„
Бога
ми
,
госпођо
,
ја
сам
ти
рањен
?
“
рече
Рајко
мирно
задевајући
празан
пиштољ
за
свој
кожни
пас
.
—
„
Еј
,
мени
тужној
!
“
врисну
Маргита
,
па
се
пљесну
рукама
,
а
срце
јој
се
следи
.
„
Где
си
рањен
,
јадни
мој
Рајко
?
!
“
„
Па
немој
се
тако
препадати
!
Неће
ми
ваља
да
ништа
бити
.
Не
бој
се
!
“
говораше
Рајко
,
па
се
још
мало
осмехну
само
да
је
умири
.
Али
му
лице
поче
нагло
да
бледи
и
жути
.
—
„
Хајдмо
одмах
у
другу
собу
!
“
рече
Маргита
блеђа
и
од
самог
рањенога
Рајка
,
па
га
узе
под
руку
и
поведе
.
„
Мартине
,
преклињем
те
,
пошљи
одмах
овог
часа
твога
Мишка
на
коњу
у
Сегедин
,
нека
доведе
два
најбоља
лекара
.
Нека
поведе
и
за
њих
оседлане
коње
,
и
нека
им
обећа
што
год
затраже
,
само
да
одмах
дођу
!
А
ти
сам
врати
се
амо
и
викни
Ружу
своју
!
“
„
Али
...
молим
те
...
не
препадај
се
!
Више
ме
боли
што
те
видим
да
си
се
препала
него
ова
рана
.
Не
бој
се
!
...
Неће
ни
бити
ништа
!
"
говораше
Рајко
све
тишијим
и
тишијим
гласом
.
Тек
су
прешли
оно
велико
придворје
и
ушли
у
једну
велику
собу
,
у
којој
је
уз
зид
према
прозорима
била
једна
по
сниска
а
велика
постеља
са
меканим
свиленим
перинама
и
узглавницима
,
кадифеним
покривачима
и
завесама
,
које
се
са
таванице
из
једне
позлаћене
грофовске
круне
спуштаху
—
а
Рајко
са
тихим
уздахом
рече
:
„
баш
да
ми
је
да
седнем
...
ноге
ми
клецају
!
“
„
Ево
лези
на
ову
постељу
!
“
рече
му
Маргита
.
—
„
А
,
то
не
,
много
је
господска
!
...
Куд
ћу
ја
тамо
...
Него
ево
овде
на
овај
миндерлук
испод
прозора
!
...
Куд
ћу
ја
тамо
...
оно
је
,
“
па
се
Рајко
опет
насмехну
,
само
да
Маргиту
охрабри
,
„
оно
је
тамо
ваља
да
постеља
...
младе
невесте
!
“
„
То
је
моја
постеља
...
слободно
лези
...
знаш
да
си
ми
као
брат
,
а
овако
рањен
и
више
си
ми
!
“
говораше
Маргита
нежно
.
—
„
Твоја
постеља
?
“
муцаше
Рајко
,
и
онда
се
загледа
за
неколико
тренутака
у
кадифене
завесе
од
постеље
.
„
Доста
је
што
могу
да
је
одавде
погледам
...
Знаш
како
ми
је
?
...
као
да
си
ме
увела
у
неку
цркву
!
“
Врати
се
Мартин
носећи
велику
чинију
воде
и
оцта
од
руже
.
Дође
и
Ружа
с
убрусима
,
превојима
и
пуно
некаквих
меких
тканина
.
„
Не
брините
се
,
госпођо
,
“
рече
јој
Мартин
;
„
Мишко
већ
јури
путем
у
Сегедин
.
Ја
ћу
сад
да
отпашем
младога
витеза
и
да
му
превијем
рану
.
“
Маргита
и
Ружа
изађоше
у
предворје
.
„
Боље
је
ходите
амо
на
степенице
да
дахнете
чистим
ваздухом
.
Тако
сте
бледи
и
тако
дрхћете
!
“
рече
Ружа
Маргити
,
која
ћуташе
па
се
само
стресаше
,
као
да
је
у
грозници
,
и
ломљаше
грчевито
своје
прсте
.
Даде
се
као
неко
дете
извести
на
степенице
.
Двориште
беше
празно
.
Изгледаше
као
неко
пусто
разбојиште
.
Оборени
столови
,
поразбијани
крчази
,
разбацане
клупе
;
овде
и
онде
понеки
сељачки
шешир
и
по
гдекоја
женска
марама
.
Из
села
и
у
даљини
чуо
се
топот
од
коња
и
звркат
од
многих
кола
.
„
Гледајте
само
,
слатка
и
милостива
госпођо
,
“
узе
Ружа
да
говори
;
„
гледајте
само
како
се
сви
очистише
!
.
.
Као
да
је
вихор
ветар
духнуо
па
их
као
плеву
и
прашину
однео
!
...
Знате
како
је
то
чудно
било
.
Ја
стојим
на
вратима
од
наше
куће
,
па
ослушкујем
шта
ће
бити
у
великој
дворници
.
Тек
пуче
пушка
,
а
господа
да
се
поломе
низ
степенице
.
„
Дај
кола
,
коње
,
дај
коње
!
Кола
,
кола
овамо
!
Прежи
коње
!
“
викаху
,
па
сви
јуриш
к
шталама
.
А
сељаци
се
усплахирише
и
запиташе
:
„
ама
шта
је
то
?
Шта
се
то
десило
?
!
“
Тек
неко
од
господе
рече
:
„
дух
се
јавио
,
вампир
,
авет
!
“
Јао
да
сте
само
видели
!
Дрекнуше
сељаци
:
„
беште
,
ето
вампира
,
ето
авети
!
“
па
онда
све
један
преко
другог
!
О
,
сачувај
ме
Боже
,
остарела
сам
а
овакво
чудо
до
ноћас
не
видех
ни
у
сну
!
“
Маргита
је
по
свој
прилици
није
ни
слушала
.
Она
гледаше
на
небо
у
неколике
ситне
и
бледе
звезде
и
ломљаше
грчевито
своје
прсте
.
Па
онда
гласом
пуним
очајања
рече
:
„
О
Ружо
слатка
,
шта
ћу
ја
ако
он
умре
!
“
—
„
Неће
ваља
да
умрети
!
“
прихвати
Ружа
.
Даће
Бог
да
рана
није
опасна
.
Доћи
ће
лекари
,
а
на
великом
су
гласу
.
Неће
ваља
да
тако
млад
и
тако
красан
и
тако
због
ничега
умрети
!
"
„
Ах
,
ти
не
знаш
,
колико
је
то
једно
чисто
сунце
од
човека
!
...
Него
како
је
твој
Мартин
спор
!
...
Тек
опет
хвала
му
;
шта
бих
сад
без
њега
радила
!
...
Иди
види
,
можемо
ли
се
у
собу
вратити
!
"
Ружа
оде
до
врата
од
оне
спаваће
собе
,
ошкрину
их
,
завири
и
онда
махну
руком
Маргити
да
дође
.
"
Метнуо
сам
му
хладне
крпе
на
рану
и
привезао
је
!
“
говораше
Мартин
шапутом
.
"
Него
,
ето
видите
,
обнесвеснуо
је
!
Бојим
се
рана
је
на
злом
месту
!
“
—
„
Еј
,
мој
Рајко
,
зар
ово
да
ти
је
награда
за
твоју
витешку
службу
?
!
"
говораше
Маргита
грцајући
без
суза
.
Седе
поред
њега
,
па
се
тужна
загледа
у
његово
бледо
лице
и
склопљене
очи
.
Узе
умакати
своје
прсте
у
сирће
од
руже
,
па
му
онда
њима
полагано
и
нежно
превлачаше
чело
и
трепавице
.
„
О
Мартине
,
зар
нема
нико
у
селу
ко
је
вичан
ранама
?
Има
ли
какав
стар
човек
или
каква
баба
видарица
?
!
“
питаше
Маргита
све
шапутом
,
као
да
Рајка
не
разбуди
.
—
„
Па
нема
,
госпођо
;
све
је
то
просто
!
Него
опет
,
послаћу
момке
нека
трче
од
куће
до
куће
,
нек
разбуде
ко
год
спава
,
нек
растрезне
ко
је
још
пијан
,
нека
распитају
и
доведу
амо
свакога
,
ко
ма
и
уображава
да
нешто
зна
!
“
Кад
Мартин
отиде
Маргита
још
за
неко
време
својим
,
од
ружиног
оцта
мирисним
,
прстима
,
миловаше
чело
,
очи
и
образе
Рајкове
,
па
онда
ће
шапатом
да
запита
:
"
Ружо
,
верујеш
ли
ти
у
Бога
?
!
...
Верујеш
ли
да
он
може
да
помогне
само
кад
хоће
,
и
верујеш
ли
да
он
хоће
да
чује
молитве
?
!
“
—
„
Јаох
мени
,
моја
слатка
и
милостива
госпођо
,
како
то
питате
?
!
...
Та
како
да
не
верујем
!
Та
он
једини
и
може
да
помогне
кад
нико
други
не
може
!
Ко
је
подигао
моју
Марушу
из
великих
богиња
?
Сви
лекари
и
све
видарице
рекоше
:
нема
ништа
од
ње
!
Ја
му
се
молих
да
је
придигне
,
па
ма
и
богињаву
и
слепу
,
само
нека
ми
дете
живи
!
И
он
чу
моју
молитву
и
подиже
је
!
А
Маруша
му
се
једнако
и
на
глас
молила
:
боље
да
је
и
закопа
,
него
да
јој
остави
лице
богињаво
.
Па
и
њу
је
чуо
.
Ето
у
моје
Маруше
лице
глатко
као
лист
од
божурова
цвета
!
“
„
Иди
,
слатка
моја
,
иди
клекни
и
моли
му
се
нек
не
да
смрти
младог
овог
витеза
!
“
шапатом
је
преклињаше
Маргита
,
те
Ружа
одмах
отиде
у
један
кут
од
собе
,
спусти
се
на
колена
и
узе
се
молити
Богу
за
Рајка
.
6
Док
се
Ружа
на
коленима
,
Богу
молила
,
Маргита
немирно
,
а
с
прекрштеним
рукама
,
корачаше
по
соби
.
Беше
се
пустила
у
неке
дубоке
мисли
.
У
души
јој
је
беснила
тешка
једна
борба
:
борба
срдње
на
Бога
и
брига
за
Рајком
,
борба
веровања
са
неверовањем
.
Узе
мрдати
главом
,
као
да
сама
себи
каже
:
„
не
,
не
,
то
нећу
!
то
не
могу
!
"
Неверовање
је
било
јаче
од
веровања
;
горчина
је
била
јача
од
љубави
.
Па
онда
стаде
поред
Рајка
,
који
нешто
теже
и
спорије
дисаше
.
Гледаше
га
неизмерном
нежношћу
.
Узе
опет
да
му
чело
и
очне
поклопце
превлачи
мирисним
прстима
својим
.
Очи
јој
се
напунише
сузама
.
Узе
кршити
руке
своје
,
па
их
онда
склопи
,
подиже
увис
,
држаше
их
тако
склопљене
као
да
се
Богу
моли
,
па
онда
се
спусти
на
колена
поред
ниске
софе
,
на
којој
Рајко
лежаше
,
и
поче
да
говори
:
„
Ево
ти
опет
подигох
руке
,
и
очи
,
и
срце
,
ево
падох
преда
те
на
колена
.
Била
сам
у
бунту
противу
тебе
.
Веровала
сам
да
си
силан
,
изгубила
сам
била
веру
да
си
милостив
.
Знала
сам
само
за
немилост
твоју
.
Љубила
сам
те
,
а
ти
си
ме
гонио
.
Осмех
моје
невиности
удавио
си
у
потоку
горких
суза
мојих
.
Ранио
си
ме
првом
стрелом
,
кад
си
ми
младој
младу
и
нежну
матер
отргао
,
а
мене
хладној
туђинској
нези
предао
.
Ранио
си
ме
другом
стрелом
,
кад
си
мој
први
девојачки
занос
,
чист
пламен
невине
једне
љубави
,
погасио
буром
мојих
уздаха
и
даждом
мојих
суза
.
И
опет
нисам
роптала
.
Још
сам
се
теби
исповедала
,
теби
молила
,
у
тебе
уздала
и
тебе
љубила
.
Предао
си
младост
моју
старцу
једном
.
Нисам
ни
на
то
роптала
.
И
ако
нисам
могла
у
старцу
да
нађем
одговора
чежњи
својој
,
знала
сам
шта
ми
је
дужност
.
И
онда
си
пустио
да
ме
аждаја
агарјанска
у
своју
чељуст
дохвати
.
Ох
,
чинило
ми
се
да
се
мојим
молитвама
,
мојим
сузама
,
мојим
уздасима
,
симпатички
одазивље
и
само
оно
стење
и
камење
у
порушеноме
двору
српскога
цара
;
али
се
ти
њима
ниси
одазвао
.
Твој
одговор
на
моје
молитве
биле
су
све
нове
и
све
страшније
и
грозније
муке
.
Дошао
је
најпосле
дан
,
у
који
је
моје
слабо
и
очајно
срце
рекло
:
па
тебе
или
никако
и
нема
,
или
ако
те
има
,
ти
немаш
ни
милости
ни
сажаљења
!
И
онда
сам
се
заверила
да
к
теби
више
никад
не
подигнем
очи
,
да
пред
тобом
никад
више
не
приклоним
колено
своје
,
и
да
се
никада
више
срце
моје
не
занесе
молитвом
к
престолу
твоме
.
Али
се
ево
сломио
бунт
мој
;
сломио
се
понос
мој
;
немилостивношћу
својом
водиш
ме
да
тражим
опет
милост
твоју
!
Ево
ме
клечим
пред
тобом
,
ево
ме
дижем
очи
к
теби
;
кроз
сузе
моје
срце
те
моје
тражи
.
Чуј
један
пут
у
моме
злосрећном
животу
глас
моје
молитве
!
О
,
не
дај
Рајка
смрти
!
Отми
га
,
спаси
га
,
подигни
га
!
Учини
ми
само
ту
једну
једину
милост
,
па
да
те
благосиљам
за
све
грозне
своје
патње
,
за
све
страшне
немилости
твоје
!
Ево
ти
се
заветујем
:
седам
година
живећу
о
хлебу
и
води
,
ићи
ћу
босонога
од
села
до
села
,
да
свету
проповедам
:
како
је
страшна
твоја
немилост
и
опет
како
је
велика
твоја
милост
!
О
,
само
не
дај
ми
Рајка
смрти
!
Узми
од
мене
све
друго
што
хоћеш
,
врати
ме
на
нове
муке
,
умори
ме
лаганом
смрћу
,
само
одржи
њега
и
подигни
га
,
и
сачувај
га
онима
,
који
су
њему
мили
.
Ако
нећеш
да
се
смилујеш
ни
данас
мојим
сузама
,
смилуј
се
његовој
младости
и
чистоти
срца
његова
,
и
смилуј
се
ономе
добром
старцу
тамо
у
планинама
!
"
И
онда
јој
поток
суза
речи
угуши
.
Рајко
дође
к
себи
.
Отвори
очи
и
гледаше
у
таваницу
.
Окрете
главу
и
виде
како
Маргита
стоји
поред
њега
,
а
крупне
јој
се
сузе
низ
образе
ваљају
.
„
Госпођо
,
немој
да
плачеш
!
...
Нећу
ја
умрети
...
А
баш
и
да
умрем
,
па
ништа
!
...
.
Истина
баш
не
бих
волео
да
ми
је
гроб
овде
у
бари
где
нема
ни
липе
ни
раста
.
Еј
,
славна
Шумадијо
!
Некако
је
милије
и
умрети
у
теби
,
а
некмо
ли
живети
!
...
Сећаш
ли
се
,
госпођо
,
како
је
лепо
на
Космају
?
!
...
.
Збиља
,
не
дај
Боже
да
овде
умрем
,
јави
мојима
у
Расину
,
и
старцу
на
Вујну
...
Пошљи
паре
за
ону
скелу
!
...
“
Поћута
дуго
,
па
тек
рече
:
„
Нека
ми
ватруштина
мозак
дохвати
...
Ова
ми
се
соба
окреће
...
Госпођо
,
где
је
Маргита
?
“
„
Ево
Маргите
поред
тебе
,
Рајко
!
Сад
ће
стићи
лекари
,
па
ће
те
извидати
!
"
рече
му
она
.
—
„
То
је
добро
.
Па
ћемо
онда
заједно
натраг
у
планине
...
Знаш
,
понећеш
и
ону
заставу
.
.
“
и
онда
опет
обнесвесну
.
После
поноћи
Рајко
поче
да
говори
много
шта
у
заносу
,
час
разумљиво
,
час
неразумљиво
.
Срце
му
брзо
куцаше
и
ватра
му
беше
образе
подузела
.
Маргита
се
није
од
њега
одмицала
.
Нареди
те
јој
Ружа
извади
из
ормана
најтање
свилене
тканине
,
које
је
око
врата
и
на
својим
грудима
носила
,
па
их
,
натопљене
хладном
водом
,
полагаше
на
врело
чело
Рајково
.
Али
што
се
зора
примицаше
,
то
његов
занос
бејаше
све
већи
.
Један
пут
узе
да
као
уз
гусле
попева
:
„
Ој
,
Маргито
,
моја
верна
љубо
!
Додај
мени
крстата
барјака
,
Цар
ме
Лазо
на
Косово
зове
!
“
Још
једном
дође
лепо
к
себи
.
Гледаше
пуно
отвореним
очима
око
себе
,
загледа
се
подуго
у
Маргиту
,
па
јој
врло
тихим
гласом
рече
:
„
ако
се
деси
...
јави
старцу
на
Вујну
!
...
О
,
моја
добра
госпођо
,
колико
ти
досађујем
!
...
Хвала
ти
...
и
опрости
ми
!
“
Маргита
не
могаше
речи
да
проговори
,
него
га
погледима
из
сузних
очију
миловаше
нежно
.
Пред
зору
је
Рајко
почео
опет
да
бунца
.
Час
говори
с
Краљевићем
Марком
,
час
са
Сибињанин
Јанком
,
час
са
Голубаном
.
Таман
је
бледа
зора
почела
да
свиће
,
а
он
рече
:
„
Голубане
...
.
Ја
опремих
своју
ластавицу
,
Хајдмо
сада
у
поље
Косово
,
А
нашему
кнезу
честитоме
,
Хајдмо
...
.
“
То
су
биле
његове
последње
речи
.
Стигоше
мало
после
лекари
из
Сегедина
и
нађоше
да
је
у
Рајка
срце
престало
да
куца
.
Кад
то
рекоше
Маргита
пред
њима
и
пред
свима
својим
млађима
паде
на
Рајкова
прса
и
плакаше
у
глас
.
Да
јој
је
био
једини
брат
од
заклетве
,
или
син
јединац
,
не
би
га
могла
топлијим
сузама
облити
ни
дубљим
уздасима
окадити
.
Кад
је
силом
подигоше
,
она
кроз
сузе
и
још
једнако
јецајући
рече
лекарима
и
свима
присутнима
:
„
Није
ми
брат
,
није
ми
вереник
,
није
ми
љубазник
,
није
ми
никакав
род
,
и
опет
ми
је
милији
но
да
ми
је
и
љубазник
и
вереник
и
најприснији
и
најмилији
род
.
Нико
од
вас
не
зна
колико
је
он
невин
и
племенит
био
.
То
је
био
један
истински
беспрекорни
витез
.
Ја
једина
знам
шта
сам
у
њему
изгубила
;
а
ни
ја
не
знам
шта
је
све
његова
земља
у
њему
изгубила
!
“
7
После
тога
првог
и
бујног
излива
суза
као
да
је
ових
у
Маргите
са
свим
нестало
.
Нико
је
више
не
виде
да
се
заплаче
.
Али
је
почешће
наређивала
да
је
оставе
саму
поред
мртвог
Рајка
.
Са
свечаном
мирноћом
издавала
је
заповести
за
његову
опрему
.
„
Опремићемо
га
,
"
говораше
Мартину
,
"
као
да
је
племић
од
ове
старе
господске
куће
.
Ковчег
од
углађене
ораховине
нека
се
постави
белом
свилом
;
тај
ћемо
положити
у
ковчег
оловни
,
а
овај
у
ковчег
од
растовине
.
На
сребрном
штиту
на
овом
растовом
нека
се
урежу
речи
:
„
Србину
,
од
Расине
Рајку
,
витезу
без
замерке
—
Маргита
.
“
Имате
ли
гдегод
босиљка
,
Мартине
?
!
"
—
„
Немамо
тога
овде
,
госпођо
!
"
Пошљи
одмах
у
Сегедин
нека
се
тамо
у
српскоме
крају
потражи
.
Не
жали
платити
!
"
Мало
после
опет
зовну
Мартина
,
па
му
рече
:
„
Ево
ти
кеса
са
пет
стотина
талира
.
Најми
у
Сегедину
лађу
,
која
ће
Тисом
па
Дунавом
да
носи
мене
и
ковчег
Рајков
у
Србију
.
Па
онда
иди
преким
путем
у
Београд
и
извади
од
турске
власти
допуст
,
да
мирно
сахранимо
Рајка
на
Космају
,
на
оном
изданку
,
где
има
змајев
престо
.
Спреми
све
што
треба
и
чекај
нас
на
обали
више
Гроцке
.
"
Узалуд
и
Мартин
и
Ружа
наваљиваху
да
одустане
од
свега
тога
.
„
Немојте
тако
!
“
говораше
им
она
;
„
пустите
ме
да
имам
ту
једну
утеху
,
да
сам
испунила
последњу
жељу
Рајкову
!
"
Њих
двоје
шапутаху
једно
другом
своје
бојазни
,
да
не
буде
грофица
помела
памећу
.
Али
не
имадоше
срца
да
јој
се
противе
ма
у
чему
.
После
неколико
сахата
Мартин
је
већ
био
отпутовао
.
А
Мишко
његов
донесе
из
Сегедина
у
два
разбијена
стара
лонца
два
пуна
и
лепа
бокора
босиљка
.
„
Шта
си
платио
за
њих
?
“
упита
га
Маргита
.
„
Нисам
ништа
!
“
рече
Мишко
;
„
видех
их
у
српскоме
шору
у
једној
малој
сиротињској
кућици
.
Изађе
преда
ме
једна
стара
жена
.
„
Пошто
да
ми
продаш
један
од
ова
два
бокора
!
“
упитах
је
.
„
Синко
,
ја
перем
туђе
кошуље
,
па
се
хлебом
храним
,
али
то
своје
цвеће
ни
за
које
паре
не
дам
!
“
Ја
јој
онда
испричах
што
милостивој
госпођи
треба
мало
босиљка
.
А
баба
се
заплака
:
„
ех
,
рече
,
кад
милостива
госпођа
грофица
хоће
да
босиљком
окити
једног
сиромашка
Србина
младог
,
онда
ево
овај
бокор
поклањам
ја
грофици
,
а
овај
други
носи
,
па
од
њега
нека
госпођа
откине
који
стручак
,
па
нека
га
метне
на
прса
младом
покојнику
,
па
нека
каже
:
није
ти
овде
твоја
српска
мајка
,
ни
твоја
српска
сеја
да
те
оките
,
ево
ти
један
стручак
од
баба
Станије
,
старе
и
сироте
једне
Српкиње
,
и
Бог
да
те
прости
!
"
И
даде
ми
оба
бокора
,
и
не
хтеде
нипошто
примити
ни
поклон
у
новцу
од
мене
!
“
Ударише
Маргити
сузе
.
Узе
љубити
оба
бокора
,
као
да
су
не
само
две
мирисне
него
две
живе
душе
.
Па
онда
пробра
из
оба
бокора
два
најлепша
струка
и
стави
их
у
десну
руку
Рајкову
.
„
Ево
ти
један
струк
босиљка
од
твоје
Маргите
,
а
ево
ти
један
,
који
ти
незнана
наша
пријатељица
,
стара
Српкиња
Станија
,
шаље
!
“
И
онда
покида
сав
други
босиљак
и
разастре
га
око
главе
Рајкове
као
венац
.
Ружа
је
гледаше
само
шта
ради
и
све
јој
се
већа
туга
и
хладнија
зебња
на
срце
наваљиваше
.
„
Гледаш
ме
шта
радим
,
моја
добра
Ружо
?
“
рече
јој
Маргита
;
„
о
,
кад
би
ти
само
знала
како
је
он
невин
,
како
добар
,
како
мио
и
племенит
,
ти
би
тек
онда
мене
разумела
!
"
Још
се
више
Ружа
препаде
сутра
дан
.
Стигао
беше
извештај
од
Мартина
,
да
је
најмио
лађу
и
да
је
у
Сегедину
све
готово
.
Маргита
нареди
да
с
њоме
пође
Ружа
,
Мишко
и
још
пет
момака
.
Па
онда
отиде
у
своје
горње
собе
.
Дуго
је
тамо
остала
.
Ружа
,
пуна
бриге
,
одлажаше
чешће
све
на
прстима
к
закључаним
вратима
од
собе
у
којој
је
,
па
се
опет
враћаше
кад
би
је
чула
да
се
миче
.
На
послетку
Маргита
изађе
—
обучена
у
белу
свилу
,
с
расплетеном
и
низ
плећа
спуштеном
косом
.
У
руци
је
носила
један
диван
тек
расцветан
пупољак
беле
руже
,
а
на
једном
прсту
од
леве
руке
златну
бурму
.
Кад
отвори
врата
наиђе
на
Ружу
,
која
врисну
и
мало
што
не
паде
.
„
Не
бој
се
!
Ходи
само
да
ми
будеш
сведок
!
“
рече
јој
,
па
је
узе
за
руку
и
поведе
доле
у
велику
дворницу
,
где
је
сад
лежало
тело
Рајково
.
Замоли
све
друге
да
се
уклоне
и
да
оставе
само
њу
и
Ружу
саме
поред
мртваца
.
Кад
осташе
саме
,
онда
она
приђе
ка
ковчегу
.
Дуго
и
дуго
гледаше
без
речи
у
мирно
лице
младога
човека
,
који
као
да
беше
тек
само
у
неком
тихом
сну
.
Па
онда
узе
да
му
говори
:
„
Кад
смо
оно
били
у
подземној
дворници
,
снивала
сам
да
сам
се
с
тобом
венчавала
.
Нисам
ти
онда
могла
то
да
кажем
.
Ево
ти
сада
казујем
.
Нас
судбина
венчава
.
Рајко
,
витеже
без
замерке
,
ево
се
Маргита
теби
привенчава
,
да
је
од
сад
твоја
и
овога
и
онога
света
.
Стављам
ти
свој
венчани
прстен
на
твоју
руку
и
ево
ти
дајем
ову
белу
ружу
,
знак
твога
чистог
срца
и
знак
своје
чисте
љубави
према
теби
!
“
Па
онда
му
приђе
к
лицу
и
пољуби
га
у
чело
.
„
Шта
то
радите
за
име
божје
,
слатка
моја
госпођо
грофице
!
"
јецаше
сиротица
стара
Ружа
.
„
Нисам
више
грофица
!
Нешто
сам
далеко
веће
и
много
више
,
и
нешто
што
ми
је
много
драже
.
Ја
сам
верна
љуба
од
Расине
Рајка
!
—
Сад
нека
дођу
људи
,
нека
затворе
ковчег
и
залију
онај
од
олова
!
“
—
После
неколико
дана
пловила
је
Дунавом
повелика
једна
шајка
.
Пред
крманошем
седела
је
једна
млада
жена
у
црни
тешки
плашт
завијена
и
црном
копреном
по
лицу
покривена
,
па
немо
гледала
у
мртвачки
ковчег
,
који
је
покривен
црном
чохом
лежао
пред
њом
.
Шајку
скрену
к
српској
обали
далеко
од
села
,
а
под
неке
врбе
,
где
неки
људи
чекаху
.
То
је
био
Мартин
,
који
је
успео
да
за
велике
новце
најми
неколике
сељаке
да
,
ником
ништа
не
казујући
,
помогну
изнети
ковчег
на
најближи
вис
космајски
.
Чекали
су
да
падне
сутон
,
па
тек
да
се
крену
,
да
их
сељани
не
би
опазили
да
кроз
њиве
и
поља
носе
мртваца
.
По
дивној
месечини
пошли
су
све
корак
по
корак
напред
.
Кад
већ
измакоше
из
сеоских
атара
,
онда
се
носачи
почешће
и
подуже
одмараху
.
Свитало
је
кад
су
стигли
на
вис
на
оно
место
,
где
су
недавно
Рајко
и
Маргита
тако
лепе
снове
о
лепшој
будућности
сновали
.
Онде
,
у
присоју
под
оном
стеном
,
ископаше
гроб
за
Рајка
.
Кад
већ
гроб
би
доста
дубок
,
Маргита
нареди
да
српски
сељаци
пођу
у
најближе
село
,
где
има
српски
поп
,
да
га
доведу
да
очита
молитву
и
гроб
прелије
.
Па
онда
рече
Ружи
,
Мартину
и
свима
својим
маџарским
слугама
:
сад
мени
за
љубав
пођите
овуда
у
околину
и
наберите
пољска
цвећа
.
Хоћу
да
сваки
од
вас
,
који
сте
моји
,
баци
по
једну
киту
у
гроб
оваквог
витеза
.
Ружа
и
Мартин
дадоше
једно
другом
миг
да
се
не
одмичу
далеко
и
да
се
брзо
врате
.
Управо
је
и
не
губљаху
из
очију
.
Видеше
је
како
клече
пред
ковчег
Рајков
и
како
обе
руке
пребаци
преко
њега
,
као
да
га
хоће
да
загрли
.
Са
једном
малом
китом
ивањскога
цвећа
и
дивљег
каранфила
и
мајкине
душице
Ружа
се
прва
врати
.
„
Слатка
госпођо
,
немојте
се
толикој
тузи
предавати
!
Ево
вам
цвећа
!
“
рече
нежно
и
жалостивно
стара
Ружа
и
положи
своју
руку
на
раме
Маргитино
,
која
,
онако
пребачена
преко
ковчега
Рајкова
,
не
мрдну
.
Ружа
се
сагну
да
јој
подигне
главу
и
онда
врисну
:
„
еј
,
црна
жалости
наша
!
Мартине
,
Мишко
,
децо
,
овамо
!
“
На
њену
кукњаву
дотрче
сви
као
без
душе
.
Маргита
је
лежала
мртва
.
Клечећи
поред
Рајкова
ковчега
,
загрливши
га
и
пољубивши
га
,
издахнула
је
.
С
ону
страну
ковчега
на
трави
лежало
је
једно
празно
бело
стакленце
.
У
десну
руку
своју
грчевито
је
била
стисла
један
листак
хартије
.
На
њему
је
маџарски
писало
ово
:
„
Слатка
моја
Ружо
и
добри
мој
Мартине
,
и
сви
ви
,
који
сте
ми
били
слуге
,
а
показали
сте
ми
се
као
верни
и
нежни
пријатељи
!
Хвала
вам
на
доброти
вашој
;
опростите
ми
сузе
ваше
.
Кад
би
знали
како
је
мој
живот
био
само
један
ланац
горких
несрећа
,
ви
би
ми
опростили
.
Све
бих
заборавила
,
да
нож
мога
мужа
није
убио
човека
,
који
ме
је
турског
ропства
ослободио
и
часно
и
поштено
и
пуно
витешки
довео
у
дом
мој
,
да
ме
њему
преда
.
Од
Рајка
чистијег
и
племенитијег
срца
није
било
.
Док
је
жив
био
дивила
сам
му
се
.
Сад
га
љубим
.
Не
могу
без
њега
.
Љубим
га
.
Кажите
слободно
свима
да
га
љубим
и
да
је
једина
моја
срећа
на
овоме
свету
у
томе
,
што
је
мој
гроб
поред
његова
.
Сахраните
ме
овде
,
поред
њега
.
Пошљите
кога
Србина
у
рудничке
планине
старцу
Теодосију
у
Вујан
,
да
му
каже
да
смо
нас
двоје
за
вечност
заједно
,
и
да
умирем
благосиљајући
га
за
срећне
тренутке
,
које
код
њега
проведосмо
.
Јест
,
кад
кроз
сву
своју
несрећу
на
свет
погледам
,
опет
видим
како
на
њему
још
има
пуно
добрих
људи
и
пуно
љубави
.
Хвала
вам
добри
људи
!
О
,
мој
Рајко
,
ево
твоје
Маргите
!
"
Сахранише
их
једно
поред
другог
;
прелише
им
гробове
сузама
и
оставише
их
да
на
њима
пољско
цвеће
цвета
.
Биће
да
је
то
царица
Милица
са
својом
сродницом
калуђерицом
Ефимијом
?
!
