БОРЦИ
РОМАН
ИЗ
СЕОСКОГ
ЖИВОТА
СВЕСКА
И
.
НАПИСАО
ЈАН
.
М
.
ВЕСЕЛИНОВИЋ
У
БЕОГРАДУ
Штампарија
Народне
Радикалне
Странке
1889
.
Цена
2
дин
.
БОРЦИ
РОМАН
ИЗ
СЕОСКОГ
ЖИВОТА
СВЕСКА
И
.
НАПИСАО
ЈАН
.
М
.
ВЕСЕЛИНОВИЋ
У
БЕОГРАДУ
ШТАМПАРИЈА
НАРОДНЕ
РАДИКАЛНЕ
СТРАНКЕ
1889
.
И
.
ДОЛАЗАК
НОВОГ
УЧИТЕЉА
20
.
Августа
1879
.
године
,
око
четири
часа
после
подне
клопараху
,
по
не
равном
шумском
путу
,
што
вођаше
у
село
С
...
једна
кола
запрегнута
са
два
коња
.
На
предњем
седишту
сеђаше
кочијаш
,
сељак
,
а
на
задњем
један
млад
човек
,
тако
од
21
до
22
године
,
у
варошком
руву
...
Дан
леп
.
Кроз
шумско
лишће
просијаваху
ситни
зраци
јесењега
сунца
;
са
свију
страна
чујаше
се
цвркут
птица
а
ветрић
тајанствено
шушташе
по
опалом
лишћу
...
Млади
се
човек
наслонио
на
задње
шараге
,
затурио
сунцобран
,
па
се
замислио
.
Наочит
.
Пријатно
,
смеђе
лице
осењено
прилично
дугом
кестењастом
косом
;
чело
велико
,
и
на
њему
се
лепо
виђаше
она
долиница
што
се
зове
„
звезда
“
,
одакле
се
једна
бора
спушташе
међу
састављене
црне
и
широке
обрве
;
очи
граорасте
;
трепавице
дуге
;
лице
чисто
,
само
га
мали
брци
гарили
по
набубрелој
горњој
усни
.
У
осталом
довољно
развијен
и
снажан
.
Пред
њим
лежаше
његов
путнички
сандук
,
на
седишту
под
њим
виђаше
се
и
нешто
спаваћих
хаљина
...
На
једаред
се
окрете
кочијаш
.
—
Ама
,
што
си
ми
се
ти
ућуто
,
господине
?
—
Па
...
мислим
нешто
—
рече
он
чисто
тргавши
се
.
—
Ама
шта
му
то
једнако
мислиш
?
Ништа
ти
не
брини
!
Све
ти
је
’
вам
’
ка
’
божја
воља
!
...
Људи
„
слатки
“
:
—
са
њима
како
’
оћеш
!
Бога
ми
!
Долазило
ти
је
,
вала
,
нама
у
’
ну
нашу
чколу
вазда
којекаки
учитеља
.
Ја
памтим
једнога
што
је
јео
мачке
,
и
све
,
Четвртком
нагони
ђаке
,
те
му
за
„
леграцију
“
доносе
мачиће
.
Младић
се
насмеја
.
—
Бога
ми
јес
!
...
Краду
деца
мачиће
,
па
носе
томе
„
Шокцу
.
“
Све
трпају
у
недра
а
маћићи
и
изгребу
,
па
—
’
ваке
бразде
но
трбуву
!
...
И
све
то
нама
није
—
да
рекнеш
—
ништа
криво
...
Јок
,
баш
ништа
!
...
Кад
је
добар
власти
и
оној
његовој
господи
тамо
дол
’
у
Београду
—
и
нама
је
!
...
Па
,
опет
,
онај
...
ал
’
не
знаш
ти
њега
.
Име
му
Стева
,
после
се
запопио
.
Ех
!
...
то
је
био
човек
!
И
са
нама
,
и
са
женама
,
шали
се
,
боже
,
ка
’
да
је
међ
нама
одраст’о
.
А
деца
...
било
им
је
код
њега
ка
’
у
мајчином
трбуву
!
...
Игра
се
он
,
болан
,
шњима
свашта
и
...
и
...
ја
!
...
Ал
и
јес
пос
’
му
његов
!
Кад
је
дошо
нама
доселио
је
и
ствари
и
вамилију
на
двојим
колима
;
а
кад
је
поселио
—
после
две
године
—
сами
’
ствари
једва
одвуче
седам
кола
!
...
—
То
је
село
богато
?
—
упита
младић
.
—
Ја
шта
море
!
.
.
Има
ту
„
трули
“
газда
који
не
знају
шта
ће
с
дукатима
!
...
.
Кулаш
!
...
А
...
пос
’
ти
твој
!
Не
знаш
каки
је
иђит
!
...
Све
да
му
је
да
врља
.
Притеже
дизгине
и
ошину
.
Коњи
покасаше
.
Младић
се
опет
даде
у
мисли
.
Изађоше
из
шуме
и
уђоше
у
сокаке
.
Пошто
земљиште
беше
брдовито
,
то
се
:
час
пењаху
на
вис
,
час
спуштаху
у
дољу
.
Са
брежуљака
беху
лепи
изгледи
и
младић
погледаше
на
све
стране
око
себе
.
—
Гледаш
брда
?
—
упита
га
кочијаш
.
—
Гледам
.
—
Ја
не
знам
шта
му
је
то
:
што
неки
једнако
гледе
у
брда
!
...
Ја
сам
ти
глед’о
једаред
равно
два
сата
,
па
никаке
вајде
...
Бејаде
у
нас
неки
учитељ
...
како
но
му
би
име
?
...
Ух
!
...
молим
те
:
помози
ми
казати
!
...
А
на
вр
’
ми
језика
!
...
Аха
!
Јосип
!
.
Е
па
он
—
ко
шта
ради
,
он
само
купи
каменице
и
некакве
траве
.
Чудили
смо
се
ја
и
мој
комшија
,
неки
Аћим
,
бога
ми
!
...
Мисли
смо
,
да
не
врача
?
...
Ал
’
јок
!
’
Нако
он
то
ради
!
...
Пита
њега
Аћим
:
„
славе
ти
,
господине
,
што
ће
ти
толике
каменице
?
“
.
А
он
се
само
насмеја
...
Је
ли
,
вере
ти
,
знаш
ли
ти
,
шта
он
с
оним
ради
?
Младић
се
насмеја
.
—
Ништа
.
Хоће
да
види
:
каквих
има
трава
у
овом
крају
.
—
А
што
ће
му
то
?
—
То
му
треба
рад
науке
.
—
Зар
он
те
траве
после
исписује
у
књиге
.
—
Ја
.
Кочијаш
се
прекрсти
.
—
Валимо
те
,
боже
!
...
А
ја
!
...
Право
веле
:
има
’
леба
и
без
мотике
!
...
Кулаш
!
...
Е
,
славу
ти
твоју
!
...
Ти
мене
лепо
обели
.
Ошину
кулаша
неколико
пута
добро
бичем
;
једаред
га
удари
по
врату
и
коњ
стаде
отресати
главом
.
—
А
,
...
криво
ти
кад
те
бијем
!
...
Ја
,
криво
!
...
А
што
не
бијем
дората
?
...
За
то
,
што
је
добар
.
А
ит
...
сто
година
да
живиш
—
нећеш
никада
бити
ка
дорат
!
...
Видиш
,
господине
,
овај
мој
дорат
.
Ето
он
—
немаш
га
шта
видети
,
и
—
ш’но
’
нај
казо
—
матор
—
па
,
ја
га
опет
не
би
дао
за
младића
...
Нема
му
равна
до
мора
!
Једне
зиме
—
баш
ономлане
упрегнем
ја
њега
у
с’онице
да
дотерам
неку
јапију
.
Југ
дува
па
топи
снег
,
и
за
сат
—
сама
вода
...
А
ја
идем
из
шуме
,
а
кола
пуна
,
а
вагаши
!
...
Пфи
!
...
мука
!
...
Када
би
баш
овде
уз
брдо
,
а
он
стаде
.
„
Шта
,
болан
,
дорате
,
зар
јавашио
снагом
?
“
—
велим
ја
,
а
он
се
веселник
само
окрете
...
Славе
ми
моје
!
.
’
волике
сузе
у
очима
.
А
одпр’о
све
четрима
па
држи
с’онице
...
Е
сажали
ми
се
,
знаш
,
па
би
заплак’о
!
...
И
опет
—
довуче
,
јуначки
довуче
кући
!
...
А
’
нако
је
наметан
ка
’
иксан
!
Оћеш
на
премер
у
Шабац
.
Само
реци
нек
он
чује
:
„
’
оћу
у
Шабац
,
па
слободно
затури
дизгине
за
левчу
и
лези
.
Ти
си
у
Шапцу
!
...
А
миран
ка
’
јагње
.
Онај
мој
кићан
у
дугу
дану
провлачи
се
испод
њега
,
а
он
ништа
!
Стоји
ка
’
крава
;
ни
да
се
макне
!
Велим
ти
:
нема
га
до
мора
!
...
Младић
се
беше
замислио
,
али
му
одговараше
са
обичним
одговорима
у
тим
приликама
:
„
е
“
!
.
.
„
хм
!
хм
“
!
Тако
и
сад
рече
:
—
То
је
добро
,
бога
ми
!
—
Ја
шта
мислиш
!
...
Ено
,
ви’ш
!
Оно
је
чкола
.
—
Које
?
—
упита
овај
.
—
Оно
што
се
виде
три
оџака
.
—
Па
то
није
далеко
.
Имамо
ли
још
колико
да
путујемо
.
—
Сад
ћемо
се
спустити
низ
брдо
.
И
зајиста
,
на
првоме
савијутку
кола
се
спустише
на
ниже
.
Угледа
се
и
црквица
са
њеним
позлаћеним
крстом
;
виђаше
се
и
неколико
кућа
.
Пред
једном
кочијаш
заустави
коње
.
—
Зар
је
то
школа
?
—
Није
.
Дућан
.
—
Па
шта
ћемо
ту
?
—
Да
сиђемо
.
Ту
је
кмет
.
Неколико
људи
стајаше
у
авлији
.
Они
гледаху
путника
и
питаху
се
:
ко
ли
то
може
бити
?
...
Он
сиђе
с
кола
;
руком
стресе
мало
прашину
са
одела
,
скиде
шешир
и
стаде
отресати
своју
дугу
косу
.
Уђоше
у
авлију
,
па
онда
у
дућан
.
У
дућану
сеђаше
неколико
људи
на
клупи
која
стајаше
уза
зид
.
Дућанџија
прекрстио
ноге
на
тезги
,
па
везе
неки
јелек
.
Кад
младић
уђе
они
прекидоше
разговор
и
погледаше
сви
у
њега
.
—
Помаже
бог
!
—
Бог
помог’о
!
—
Је
ли
овде
кмет
?
—
Јесте
.
Ми
смо
!
рече
један
риђ
човек
што
сеђаше
баш
до
тезге
,
и
устаде
.
—
Ја
сам
овде
постављен
за
учитеља
;
ево
вам
писмо
од
г
.
капетана
—
рече
младић
и
пружни
писмо
.
—
Дакле
нови
уча
—
рече
кмет
.
—
Е
како
си
?
—
Хвала
богу
.
И
остали
сељаци
приђоше
и
руковаше
се
с
њим
.
Кмет
отвори
писмо
и
прочита
га
.
Онда
га
сави
и
метну
у
џеп
.
—
Седи
,
учо
.
—
Ама
,
ја
бих
школи
.
—
Сад
ћеш
.
Деде
,
Перо
,
—
рече
дућанџији
—
донеси
једно
послужење
учи
.
Седи
учо
.
Учитељ
седе
.
Они
се
окупише
око
њега
па
га
припитују
:
одакле
је
,
има
ли
жива
оца
и
мајку
и
т
.
д
.
Док
он
рече
:
—
Ама
да
ми
је
да
ми
се
ствари
однесу
у
школу
.
Ту
је
кочијаш
.
—
Сад
ће
бити
!
—
рече
кмет
и
викну
кочијаша
који
се
тамо
на
пољу
разговараше
са
сељацима
причајући
им
о
новоме
учитељу
како
је
то
„
један
сладак
човек
.
“
Кочијаш
дође
.
—
Деде
,
Арсене
,
мој
братац
,
одбаци
учине
ствари
горе
,
до
школе
.
—
’
Оћу
,
како
не
би
’
!
рече
Арсен
.
—
Шта
ја
имам
теби
да
платим
?
—
упита
учитељ
Арсена
машајући
се
руком
у
џеп
.
—
Ништа
,
господине
!
...
Кад
ја
то
не
би
’
теби
учинио
—
ја
коме
би
!
—
рече
Арсен
.
—
Е
,
онда
,
хвала
!
—
Богу
’
вала
и
наздравље
!
—
рече
Арсен
машајући
се
капе
.
—
Да
бог
да
у
здрављу
!
—
А
има
ли
ко
тамо
примити
ствари
?
—
упита
учитељ
кмета
.
—
Има
,
како
нема
!
Има
„
фамилијаз
.
“
—
Добро
,
онда
,
ја
ћу
дати
„
алемијазу
“
—
рече
Арсен
и
изађе
.
—
Море
,
Арсене
—
рече
један
сељак
пошто
Арсен
изађе
—
ово
много
младо
!
—
Ка
’
капља
!
—
’
Оће
ли
ово
умети
учити
ђаке
,
по
богу
брате
?
—
А
кад
га
је
власт
поставила
,
ваљда
ће
умети
—
рече
Арсен
седајући
у
кола
.
И
ошину
коње
.
Међу
тим
ови
у
дућану
попише
већ
и
каву
.
Донеше
и
ракију
.
Кмет
нуди
учитеља
.
—
Хвала
,
не
пијем
.
—
Видим
да
не
пијеш
,
него
пиј
!
—
рече
кмет
.
Учитељ
се
насмеја
на
рече
:
—
Али
нисам
пио
никад
!
—
Па
дела
јако
мало
.
—
Де
учо
,
де
!
То
мора
онако
међу
нама
.
У
нас
ти
нема
швапског
пива
.
Учитељ
се
напи
.
Обредише
се
сви
,
па
викнуше
још
један
„
сатљик
.
“
—
Да
ли
је
школа
оправна
?
—
А
...
све
исправно
—
рече
кмет
.
—
То
је
добро
.
—
А
...
што
се
тога
тиче
,
наша
је
школа
прва
!
одговори
кмет
поносито
.
Ми
не
жалимо
утрошити
на
нашу
децу
ни
црно
испод
ноката
.
—
То
ми
је
мило
!
—
рече
учитељ
.
Опет
наслужише
ракију
,
опет
уча
попи
чашицу
;
један
од
сељака
рече
дућанџији
:
(
узгред
буди
речено
:
дућанџија
је
по
мало
без
права
и
мејанисао
)
да
„
испече
“
још
по
једну
каву
...
Попише
и
ту
,
наручише
и
трећу
а
са
ракијом
спираше
„
загорел
“
...
И
за
сво
то
време
говорише
:
о
школи
,
о
селу
;
кмет
узвикиваше
учитељу
:
„
док
се
само
познамо
!
“
а
сељаци
га
прихватаху
за
руку
и
стезаху
је
.
Зађе
и
сунце
већ
.
Учитељ
се
диже
„
да
још
за
сунца
—
вели
—
види
своју
нову
кућу
“
;
купи
од
дућанџије
један
чирак
од
тенећке
,
свећу
и
машину
па
се
крете
школи
.
Они
га
допратише
до
саме
капије
.
—
Лаку
ноћ
учо
!
—
Лаку
ноћ
!
ИИ
УСПОМЕНЕ
На
вратима
га
дочека
послужитељ
.
Он
се
поздрави
с
њим
па
онда
уђе
разгледати
учионицу
и
друге
собе
.
Уђе
најзад
и
у
своју
собу
и
ту
виде
већ
намештен
кревет
.
—
Од
куд
овај
кревет
?
—
То
је
општински
—
одговори
послужитељ
.
Виде
и
астале
и
неколико
столица
...
Био
је
потпуно
задовољан
.
—
Шта
ћеш
за
вечеру
,
господине
?
—
Нисам
гладан
—
рече
он
.
Послужитељ
изађе
.
Кад
оста
сам
он
приђе
прозору
,
отвори
га
,
наслони
се
и
загледа
се
у
благу
јесењу
ноћ
месечином
осветљену
.
Гледаше
ватре
што
се
по
селу
светле
,
рекао
би
човек
да
су
на
пољу
а
не
у
кући
,
јер
се
куће
не
виде
;
гледаше
трепераве
звезде
како
светлуцају
у
висини
небесној
као
кандила
;
удисаше
мирисави
дах
богате
јесење
вечери
и
слушаше
цвркут
птица
,
двојнице
,
свиралицу
и
песму
девојачку
,
која
се
са
прела
по
свему
селу
разлегаше
...
И
њему
на
једаред
омиле
ова
сеоска
тишина
.
Повуче
га
ум
у
прошлост
,
он
се
сети
свога
детињства
.
Сети
се
оца
и
мајке
,
кућице
у
којој
се
родио
,
малог
вајатића
,
у
коме
је
као
маза
,
на
мајчиноме
крилу
спавао
...
Заигра
му
срце
када
створи
слику
једнога
малише
пред
очима
.
Плаво
детенце
,
разбарушене
косице
у
дугој
кошуљици
,
без
гаћица
и
без
капе
,
распојас
и
бос
—
то
је
био
он
...
Сети
се
како
је
купио
прашину
по
сокаку
и
бацао
себи
на
главу
;
како
је
од
блата
месио
и
правио
топове
па
пуцао
;
како
је
кад
је
киша
падала
трчао
гологлав
по
ономе
пљуску
да
„
већи
нарасте
“
...
Па
онда
,
како
је
се
са
децом
сеоском
играо
око
неке
баре
у
селу
,
како
је
преко
јендека
скакао
,
како
је
у
скакању
угануо
једаред
руку
,
те
га
мајка
морала
носити
некој
баба
Смиљани
да
руку
намести
и
како
му
је
баба
Смиљана
дала
бресака
да
само
ћути
...
Онда
је
се
сетио
оног
дана
кад
му
отац
дође
кући
и
рече
:
„
а
...
ти
,
шврћо
,
сад
мораш
поћи
у
чколу
!
...
Сад
нема
више
аљку
на
батаљку
ка
’
што
је
до
сада
било
,
сад
ћеш
ти
имати
госу
“
...
И
сад
се
сећаше
како
му
је
било
тада
,
како
је
из
свег
срца
плакао
и
проклињао
школу
и
учитеља
,
како
је
волео
да
умре
да
му
и
тај
отац
осети
једаред
како
је
без
сина
.
Он
је
био
јединац
,
па
зар
баш
да
јединца
да
да
га
учитељ
туче
и
пребија
...
И
он
пође
у
школу
.
Тано
нађе
пуно
дечице
.
Била
је
жива
згода
за
играње
,
али
опет
учитељ
беше
сувише
строг
.
Као
да
је
гледао
свога
учитеља
.
Човек
око
својих
50
година
,
натмурен
,
љут
као
рис
;
за
сваку
ситницу
—
батине
.
Међутим
учио
је
добро
,
а
кад
год
је
био
немиран
добијао
је
свој
оброк
у
батинама
,
ил
од
учитеља
непосредно
или
од
најстаријег
ђака
.
Протури
прву
годину
,
доби
од
„
директора
“
књигу
на
испиту
,
и
—
наста
распуст
...
Као
јаре
јурио
је
по
пољима
и
шуми
;
књиге
није
ни
узимао
никако
у
руку
,
и
—
не
би
се
ни
знало
да
је
ђак
,
да
није
морао
сваког
јутра
и
вечера
,
кад
су
се
богу
молили
,
читати
гласно
„
Оченаш
“
,
„
Богородице
дјево
“
и
„
Вјерују
“
...
Опет
поче
школа
,
опет
у
школу
,
опет
књигу
у
шаке
па
научи
„
на
памет
“
све
од
корице
до
корице
;
опет
књига
од
„
директора
“
и
—
распуст
...
—
Срећни
дани
!
...
У
трећем
разреду
био
је
најстарији
ђак
.
Сад
је
и
он
друге
тукао
и
сви
су
му
се
морали
покоравати
...
Знао
је
,
много
је
знао
!
На
пр
.
седемдесет
и
пет
ока
брашна
по
32
паре
.
Он
је
то
с
места
израчунао
.
Читао
је
и
„
Апостол
“
свакога
већега
празника
и
„
започињао
“
је
у
цркви
...
Сврши
се
и
та
година
и
он
је
—
свршио
школу
.
Мислио
је
да
се
једном
за
свагда
отресе
те
проклете
књиге
и
учења
на
памет
;
само
се
зарекао
да
ће
читати
песмарице
.
Но
тек
једног
дана
рече
отац
да
ће
да
га
да
у
Крагујевац
на
науке
.
Као
да
га
је
гром
ударио
.
Он
је
побегао
у
вајат
,
попео
се
на
таванчић
и
ту
је
плакао
.
Слушао
је
први
пут
мајку
где
се
оцу
противи
и
не
да
да
он
иде
од
куће
;
али
све
узалуд
:
—
очева
оста
старија
.
Отац
га
метну
на
кола
једног
дана
,
уврати
се
школи
,
позва
учитеља
,
па
—
у
Крагујевац
.
Уз
пут
су
му
наговештавали
;
куда
иде
и
за
што
иде
.
Учитељ
му
је
казао
да
га
води
код
једног
свог
доброг
познаника
,
који
је
тако
исто
учитељ
,
само
старијим
ђацима
.
Казао
му
је
да
ће
код
њега
морати
слушати
све
што
му
се
заповеди
.
Још
је
рекао
да
мора
да
буде
поштен
,
да
не
би
што
украо
;
па
и
ако
нађе
што
,
он
треба
да
то
јави
своме
господину
,
јер
било
је
прилике
да
тиме
хоће
да
кушају
млађе
,
н
.
пр
.
:
оставе
цванцик
или
друго
шта
да
млађи
нађе
,
па
ако
одмах
каже
—
онда
је
поштен
и
пазе
га
у
кући
као
очи
;
а
ако
прикрије
—
онда
тешко
њему
!
.
.
И
отац
му
је
тако
исто
говорио
;
а
њему
беше
тешко
да
је
,
заиста
,
од
свег
срца
желео
да
умре
.
Стигоше
већ
и
у
варош
.
Он
се
скаменио
гледећи
оне
куће
.
Одсели
су
у
једној
мејани
и
ручали
.
Онда
га
узеше
за
руку
и
одведоше
кроз
чаршију
.
Уведоше
га
у
једну
кућу
и
ту
нађоше
једног
господина
брадата
и
ћелава
.
Он
их
прими
лепо
.
Поседеше
мало
.
Учитељ
рече
да
је
то
дечко
о
коме
је
говорио
.
Господин
га
гледаше
па
рече
:
како
код
њега
нема
посла
много
.
Да
му
очисти
обућу
и
хаљине
,
да
донесе
на
подне
ручак
и
у
вече
вечеру
и
да
почисти
собу
.
Рече
учитељу
да
га
упише
у
четврти
разред
.
Онда
га
пусти
да
иде
са
њима
и
рече
да
дође
пред
вече
.
И
уписаше
га
у
школу
и
они
одоше
кући
.
Отад
му
је
при
поласку
дао
„
здрав
“
цванцик
и
рекао
му
:
да
се
чува
многог
трошка
и
да
слуша
господина
.
Он
се
тужним
срцем
врати
оним
улицама
којима
је
и
дошао
и
које
је
добро
уочио
.
Господин
му
показа
одакле
ће
донети
вечеру
,
и
он
оде
те
донесе
.
Сад
је
настао
са
свим
други
живот
за
њега
.
Ту
не
беше
више
оца
и
мајке
;
не
смеђаше
преко
рока
да
остане
ни
на
улици
;
немађаше
ни
друштва
сем
другова
школских
...
И
би
му
живот
са
свим
омрзнуо
,
да
му
учитељ
није
онако
лепо
причао
из
црквене
и
српске
историје
и
да
му
није
било
његових
песмарица
.
Онај
цванцик
дао
је
за
једну
песмарицу
,
истина
није
нова
али
било
је
у
њој
доста
лепих
песама
.
Свој
посао
вршио
је
и
његов
господин
био
је
с
њим
потпуно
задовољан
.
Доста
пута
дао
му
је
по
10—20
пара
да
купи
лепињу
за
доручак
и
он
је
то
чувао
.
Долазио
му
је
м
отац
више
пута
,
па
кад
је
чуо
како
се
њиме
хвале
и
код
куће
и
у
школи
.
И
њему
је
годила
радост
очева
.
Свршио
је
основну
школу
и
прешао
у
гимназију
.
Сад
му
је
његов
господин
био
проФесор
.
Слишавао
га
је
више
пута
,
јер
није
никуд
готово
из
куће
излазио
.
Објашњавао
му
је
што
је
било
не
јасно
и
рекао
му
:
да
га
увек
пита
што
не
зна
.
Он
је
тако
чинио
.
Почев
од
песмарица
,
читао
је
библиске
приче
,
па
онако
причице
и
за
мало
:
—
књига
му
поста
друг
.
Неке
је
читао
и
дваред
и
триред
и
знао
је
да
исприча
готово
све
што
је
прочитао
и
причао
је
радо
својим
друговима
...
Био
је
у
четвртом
разреду
гимназије
а
у
16
.
години
кад
га
снађе
незгода
.
Умре
му
његов
господин
.
Он
га
је
дворио
и
надгледао
—
али
умре
...
Кад
је
спустио
господина
у
гроб
,
покупио
јо
своје
прњице
и
књижице
,
па
је
изашао
на
—
улицу
.
Није
знао
куда
ће
,
али
му
поможе
један
његов
друг
.
Позва
га
тога
вечера
себи
на
преноћиште
и
обећа
му
наћи
послуживање
.
И
,
зајиста
,
нађе
му
сутра
дан
место
код
неке
своје
рођаке
,
удовице
.
Он
написа
оцу
писмо
,
јави
шта
је
с
њим
,
покупи
своје
имање
па
се
пресели
на
ново
место
.
Велика
разлика
беше
измеђ
оне
скромне
собице
професорове
и
овог
богатог
стана
удовичиног
,
као
што
беше
разлике
између
мирног
професора
и
бесне
удовице
.
Она
ну
показа
његову
собу
;
нареди
му
да
извршује
налоге
брзо
и
тачно
,
без
и
једне
речце
,
да
се
више
пута
учини
глув
и
нем
;
што
видео
—
не
видео
,
што
чуо
—
не
чуо
.
Онда
га
упита
:
—
Читаш
ли
,
лепо
?
—
Па
...
читам
,
госпођо
.
—
Оди
овамо
.
И
он
уђе
за
њом
у
њену
одају
.
Она
узе
једну
књигу
са
стола
па
му
је
пружи
.
Он
прочита
наслов
:
Крвави
крст
.
Роман
из
енглеског
друштвеног
живота
.
—
Читај
!
И
он
прочита
једну
страну
.
—
Лепо
.
Довече
ћеш
ми
читати
,
а
сад
иди
и
намести
твоје
ствари
.
И
он
оде
у
своју
собу
.
После
вечеро
позва
га
госпођа
себи
.
Нађе
је
где
се
завалила
у
меку
столицу
,
па
више
лежи
него
што
седи
.
—
Деде
,
читај
!
И
он
узе
књигу
и
поче
читати
о
плавоокој
Гертруди
и
црноокој
Аурори
,
како
је
Аурора
намучила
се
и
на
послетку
страдала
,
попила
отров
...
ви
знате
већ
...
И
тако
сврши
тога
вечера
цео
роман
.
Госпођа
га
је
више
пута
прекидала
правећи
примедбе
и
грдећи
Гертруду
што
сиротој
Аурори
не
да
баш
ни
мало
да
буде
срећна
,
па
,
шта
више
,
на
завршетку
је
се
баш
и
светила
.
—
А
...
сад
је
жалиш
!
.
.
Сад
је
жалиш
!
...
Бре
да
знам
само
да
си
још
у
животу
би
’
ти
ја
очи
ископала
!
...
Е
то
ми
је
„
ужасно
просто
“
(
г-ђа
је
имала
обичај
да
обе
ове
речи
једну
за
другом
изговори
)
криво
!
...
Шта
ти
велиш
?
—
Мени
је
жао
Ауроре
!
—
рече
он
готово
кроз
сузе
.
—
И
мени
...
Јеси
ли
задрем’о
?
—
Нисам
,
госпођо
.
-
Нисам
ни
ја
...
Ал
’
да
се
леже
.
И
он
устаде
.
—
Донеси
ми
воде
—
рече
и
пружи
прст
на
умиваоник
где
стајаше
суд
за
воду
.
Он
узе
суд
и
изађе
.
Кад
се
врати
натраг
нађе
госпођу
где
се
свлачи
.
Он
остави
суд
и
пође
у
своју
собу
.
—
Чека
да
ми
полијеш
—
рече
она
.
Он
стаде
.
Она
скидаше
парче
по
парче
одела
пред
њим
,
не
устежући
се
ни
најмање
.
Оста
најзад
само
у
кошуљи
и
белим
гаћицама
до
колена
:
од
колена
на
ниже
утегла
је
бела
чарапа
ногу
врло
лена
кроја
.
Она
пође
умиваонику
,
али
се
присети
па
скиде
и
гаћице
.
Руке
и
прса
беху
гола
.
Кроз
кошуљу
се
провидело
пуначко
,
лепо
тело
.
Она
повади
укоснице
,
па
пусти
и
своју
црну
косу
низ
леђа
...
Стајаше
пред
њим
као
вила
и
рече
:
—
Оди
ми
полиј
!
...
Глас
јој
је
дрхтао
.
А
он
се
укочио
,
скаменио
.
Сва
крв
јурну
му
—
учини
му
се
—
у
главу
.
Пламен
од
лампе
учини
му
се
најпре
црвен
,
па
плав
,
па
зелен
,
па
онда
црн
...
Соба
му
се
окреташе
око
главе
а
под
гибаше
под
ногама
...
Сано
је
дрхтао
као
прут
.
Она
му
приђе
и
ухвати
га
руком
за
раме
,
али
је
руку
тако
подигла
да
се
лепо
виђаху
црне
маље
под
пазувом
.
—
Оћеш
ли
полити
?
—
упита
а
већ
је
грцала
...
Он
пође
,
али
посрте
.
Она
га
дочека
на
руке
,
и
његова
глава
паде
на
њена
обла
прса
...
Он
се
изгубио
;
не
знађаше
за
себе
ништа
;
њој
очи
севаху
;
лице
се
зајаприло
;
докона
га
,
и
,
нечувеном
снагом
,
подиже
и
спусти
у
кревет
...
Од
то
доба
почео
је
носити
лепо
одело
а
имао
је
и
доста
новаца
те
је
набављао
„
лепих
“
књига
.
Све
енглеске
романе
имао
је
у
својој
књижници
и
све
их
прочитао
.
Сврши
и
четврти
разред
гимназије
.
Баш
при
концу
године
посвађа
се
са
удовицом
због
„
обичних
“
ствари
и
—
изађе
од
ње
.
Распуст
је
провео
код
куће
.
Научио
на
„
мекоту
“
па
не
могаше
даље
продужити
гимназију
,
јер
не
имађаше
с
чим
.
Благодјејање
у
гимназији
мало
.
Он
се
пријави
за
испит
у
учитељску
школу
.
Уверења
:
о
рођењу
и
сиромашном
стању
предао
је
на
време
.
И
положи
испит
и
примише
га
за
питомца
.
Ту
беше
друкчије
.
Он
се
нађе
у
„
општежићу
“
.
Беше
ту
старијих
другова
,
али
то
беху
људи
озбиљни
,
људи
начитани
.
Ту
он
тек
увиде
да
није
ништа
научио
,
и
да
су
енглески
романи
једна
пешчара
пустиња
у
којој
човек
може
доћи
пре
до
лудила
него
до
знања
.
Беше
га
стид
да
призна
:
да
не
зна
ништа
,
а
увидео
је
да
он
не
зна
.
Није
познавао
прилика
у
којима
је
.
Њега
се
само
тицало
његово
рођено
задовољство
—
више
ничије
.
А
кад
је
он
остао
без
хлеба
други
га
је
спомогао
;
зар
нема
неко
и
од
њега
право
да
помоћ
потражи
?
Не
требаше
му
много
да
увиди
:
да
саможивост
води
само
штети
и
самоме
појединцу
и
да
је
његова
корист
да
и
о
другима
мисли
.
Поче
читати
и
новине
.
У
њима
нађе
потврду
својим
мислима
...
Читаше
дописе
из
разних
крајева
наше
отаџбине
,
и
врло
су
га
немило
дирале
вести
:
како
је
неки
моћни
и
силни
капетан
или
ћата
или
газда
кињио
и
мучио
овога
или
онога
.
Није
му
требало
много
,
да
дође
до
убеђења
:
да
је
човек
—
човек
,
и
да
сваки
има
једнако
право
на
општој
мајци
,
земљи
...
У
разговору
с
друговима
—
он
увиде
да
је
тако
;
у
читању
разних
књига
,
на
које
га
другови
упућиваху
,
увиде
да
је
тако
.
То
,
што
је
сам
прозрео
у
суштину
саме
ствари
,
даде
му
толико
воље
и
снаге
,
да
је
из
свег
срца
заволео
и
проучавао
друштвене
науке
.
Заволе
позив
учитељски
;
он
му
се
учини
најсавршенији
и
најмоћнији
да
помогне
другоме
...
Научи
руски
.
Гуташе
сваки
редак
од
Чернишевског
.
Човек
који
је
за
своју
науку
допао
тамнице
из
које
се
,
можда
,
никад
неће
ишчупати
;
који
је
толико
постојан
да
се
решава
да
умре
у
оном
гробљу
,
а
неће
да
се
одрече
своје
науке
—
тај
је
човек
у
његовим
очима
први
до
Исуса
...
Књижница
школска
,
књижнице
његових
другова
—
све
му
је
било
на
расположењу
.
И
он
је
учио
и
радио
...
1878
.
године
премести
се
учитељска
школа
у
Београд
.
И
он
,
као
ђак
,
дође
.
Сада
већ
беше
спреман
,
могао
је
писати
и
по
новинама
,
али
је
опет
учио
.
Слобода
речи
,
слобода
штампе
,
биле
су
угушене
.
Његов
стан
претресала
је
и
полиција
више
пута
тражећи
какав
забрањени
спис
међу
његовим
књигама
,
знак
,
да
је
с
коришћу
проучио
оно
што
је
хтео
да
научи
.
Књига
га
је
препородила
;
доста
пута
стресао
се
од
помисли
:
шта
је
од
њега
могло
бити
,
да
је
остао
код
удовице
и
одао
се
раскошлуку
и
лењости
.
Удесио
је
свој
живот
према
потребама
.
Чега
није
имао
могао
је
бити
без
њега
.
Хтео
је
да
буде
васпитач
,
и
онда
је
морао
прве
да
васпита
себе
.
И
он
је
на
себи
и
почео
.
Пушио
је
дуван
.
Пробао
је
да
не
пуши
и
пошло
му
је
за
руком
.
Коцкао
је
се
.
Решио
се
да
карту
у
руке
не
узме
.
И
није
ју
више
узео
...
Видео
је
:
да
:
воља
све
може
...
Своје
другове
,
који
говораху
:
да
се
не
могу
овог
или
оног
оставити
,
корео
је
и
сам
собом
доказивао
да
се
може
.
—
Доста
је
само
да
кажем
:
хоћу
тако
!
...
И
тако
мора
бити
!
—
говорио
је
он
.
Међу
њима
је
важио
много
са
своје
чврсте
воље
и
поштења
.
Међу
тим
,
немојте
мислити
да
је
био
светац
.
Доста
пута
провео
је
ноћ
и
при
чаши
;
ишао
је
чак
и
у
она
места
где
Евине
кћери
за
новац
своју
љубав
продају
,
те
је
и
са
њима
по
читаву
ноћ
проводио
.
Волео
је
друштво
и
песму
.
И
сам
је
по
ка’што
певао
по
нешто
...
Срце
му
је
било
мирно
.
Што
је
волио
—
то
је
књига
.
Други
никакав
ветрић
не
заталаса
дотле
његово
срце
.
Удовица
...
њу
је
сад
готово
више
мрзео
но
што
је
волео
.
Сада
он
сањаше
о
великој
љубави
,
о
божанственој
љубави
;
она
му
још
не
дође
,
а
он
осећаше
потребу
:
да
вешто
преко
свега
воли
...
Доста
пута
замисли
се
седећи
ноћу
:
како
је
добро
имати
ваљану
женицу
која
те
разуме
.
Седети
с
њом
и
разговарати
се
,
читати
или
шалити
се
,
па
још
у
каком
мирном
сеоцу
—
то
је
сласт
!
...
Па
кад
с
пута
дође
озебо
,
искисо
—
уђе
у
топлу
собицу
;
на
њега
се
смеши
ведро
лице
;
дочека
га
мио
пољубац
,
па
чиста
и
топла
постеља
,
па
меки
загрљај
—
зар
може
бити
веће
среће
?
!
...
Е
,
али
он
никако
не
могаше
да
нађе
створења
,
које
би
могао
тако
волити
и
које
би
га
толико
усрећило
,
ма
да
је
тражио
.
Једне
недеље
иђаше
у
цркву
са
друговима
.
Рашћеретао
се
и
прича
.
Дежурни
професор
иђаше
баш
крај
њега
.
На
углу
крај
њих
две
женске
у
скромном
црном
оделу
.
Он
случајно
баци
поглед
и
застаде
.
Млађа
женска
на
једаред
га
занесе
.
Ништа
друго
није
јој
видео
сем
очију
,
али
му
те
плаве
очи
однеше
ум
.
У
њима
је
видео
плаветнило
неба
;
кроз
њих
је
видео
чисту
душу
девојачку
;
бар
му
се
тако
учинило
.
И
девојка
погледа
у
њега
,
зарумени
се
,
саже
главу
и
откорача
...
Не
могаше
остати
не
примећено
.
—
Шта
си
ти
стао
?
—
питаху
га
другови
.
-
Ништа
...
ништа
!
...
рече
он
и
пође
брзо
.
Хтео
је
пошто
по
то
да
забашури
.
И
окрете
разговор
.
У
цркви
није
ништа
видео
сем
плавих
очију
...
У
њих
је
утонула
душа
његова
.
Питаше
се
:
која
је
то
женска
,
где
ли
седи
и
како
би
се
могао
с
њом
упознати
?
...
Није
осећао
да
стоји
,
та
стајао
би
тако
целог
века
.
Служба
божја
беше
му
кратка
.
После
службе
склањао
је
се
од
другова
и
бегао
у
свој
стан
.
Хтео
је
пошто
по
то
да
буде
сам
.
Њему
је
било
мило
да
мисли
о
њој
;
била
му
је
потреба
.
О
њој
мислити
—
морао
је
као
што
је
морао
и
хлеба
јести
...
И
тако
,
сада
је
стекао
и
љубав
.
Ја
рекох
стекао
—
није
!
...
Само
он
волио
је
њу
;
али
,
да
ли
она
њега
воли
—
није
знао
.
Он
је
више
не
виде
.
Хтео
је
да
пита
—
али
кога
?
...
и
за
коју
?
...
Срце
му
се
цепало
при
помисли
:
да
је
више
нигда
неће
видети
...
Па
и
да
је
види
:
можда
је
она
„
отменија
“
од
осталих
,
која
ће
презирати
његов
положај
,
и
неће
га
ни
погледати
...
Или
—
а
њему
се
баш
чинило
да
се
не
вара
—
можда
би
она
и
хтела
бити
друг
његов
у
животу
,
али
то
јој
неће
старији
дозволити
...
Омрзао
је
још
више
ту
поделу
међу
људима
.
Своју
љубав
није
смео
ни
исповедити
никоме
,
не
с
тога
:
што
се
ње
стидео
,
него
што
није
знао
ни
створења
које
воли
.
Бојао
се
да
му
се
другови
не
смеју
...
У
томе
сврши
и
школу
и
доби
учитељско
место
,
и
дође
на
определење
али
је
нигда
не
виде
...
У
благој
јесењој
вођи
лебдила
му
је
слика
њезина
пред
очима
,
на
оној
небеској
висини
.
Душа
му
је
хтела
за
њом
;
срце
га
је
вукло
њој
.
Како
би
срећан
био
да
је
она
сад
крај
њега
!
Љубио
би
јој
оне
плаве
очи
и
бело
лице
;
држао
би
је
на
грудима
својим
;
па
кад
је
приметио
да
јој
се
трепавице
склапају
,
он
би
је
донео
сам
кревету
,
скинуо
ципелице
и
одело
и
положио
на
постељу
да
спава
;
а
он
би
уживао
у
њеном
равномерном
подизању
груди
и
у
осмејку
озареном
лицу
.
Оступи
од
прозора
и
приђе
кревету
;
збаци
обућу
и
одело
са
себе
па
леже
насатке
окренув
се
зиду
и
загрли
јастук
...
Сањао
ју
је
на
јави
,
зар
може
бити
да
је
не
сања
у
сну
!
...
Опростите
!
Нисам
му
казао
имена
.
Име
му
је
Јова
Васић
.
ИИИ
ПОП
ДАМЊАН
Могло
му
је
бити
26—28
година
,
црномањаст
,
зборана
чела
,
помућених
очију
,
дуга
лица
,
оретке
браде
и
бркова
,
повисок
,
сув
.
На
дугој
коси
могло
се
већ
приметити
и
по
које
бело
влакно
.
Млад
човек
,
али
—
ето
!
...
Родио
се
у
истом
селу
.
Отац
му
је
био
поп
.
Учио
је
основну
школу
у
месту
.
Одатле
је
отишао
у
Шабац
у
гимназију
.
Ту
је
свршио
сва
четири
разреда
са
одличним-успехом
.
Од
другова
плодковао
се
тим
:
што
је
најбоље
знао
француски
;
могао
је
да
чита
и
књиге
,
па
ретко
где
да
му
речник
затреба
.
У
то
доба
умре
му
отац
.
Мати
му
је
била
доста
и
у
оскудици
,
али
није
хтела
да
он
школу
напусти
.
И
тако
ступи
у
богословију
.
Прву
годину
једва
издржа
без
трошка
.
Онда
потражи
да
му
даду
учитељство
.
И
дадоше
му
у
једном
селу
близу
куће
...
Као
учитељ
провео
је
годину
дана
.
Школа
запуштена
,
деца
напуштена
,
учила
по
неколико
година
један
разред
па
већ
и
поодрасла
.
Једном
је
хтео
да
казни
једнога
ђака
.
Заповеди
му
да
изађе
да
клечи
.
Овај
одговори
:
да
неће
.
Он
се
наљути
видећи
,
да
се
пред
другим
ђацима
крњи
његово
достојанство
,
заповеди
послужитељу
да
осече
један
прут
,
да
казни
упорника
телесно
.
Послужитељ
донесе
штап
и
он
пође
са
штапом
.
Но
ђак
скочи
,
оте
штап
и
баци
у
ћошак
рекавши
:
да
се
он
не
да
тући
.
Били
су
једних
година
,
само
ђак
нешто
крупнији
и
нешто
јачи
од
учитеља
.
Видећи
да
још
„
полако
“
ноже
бити
и
излупан
—
он
изађе
из
школе
;
написа
своју
оставку
министру
,
па
се
врати
у
Београд
,
у
богословију
.
Једва
измоли
допуст
да
може
полагати
испит
из
предмета
за
други
разред
,
И
положи
.
После
је
остао
у
школи
све
дотле
док
није
довршио
богословију
.
Пропатио
је
оне
две
године
као
мученик
;
и
гладан
и
го
и
бос
.
Али
је
свршио
и
богословију
са
одличним
успехом
.
Онда
се
врати
кући
.
Некако
у
то
време
упразни
се
парохија
његовог
оца
,
на
коју
је
био
дошао
други
свештеник
.
Сад
могаше
врло
лако
да
се
„
рукоположи
“
;
само
је
се
морао
најпре
оженити
.
Но
за
то
беше
лако
.
Имао
је
девојку
у
селу
.
Добри
људи
даду
му
новаца
на
зајам
.
Он
испроси
девојку
и
венча
се
.
Беше
то
женска
млада
,
здрава
и
једра
као
пуце
.
Ине
јој
је
било
Станојка
.
Онда
оде
у
Шабац
где
је
седео
владика
.
Са
њим
беше
неколико
отменијих
домаћина
из
села
.
Они
се
замоле
владици
да
им
га
да
за
попа
,
јер
веле
:
да
је
ваљан
младић
,
да
му
знају
и
покојног
оца
који
је
тако
исто
добар
човек
био
.
Владика
му
затражи
сведоџбу
.
Увери
се
о
његовом
учењу
и
владању
,
па
—
пошто
не
имађаше
ништа
против
молбе
сељана
—
најпре
га
зађакони
,
па
онда
запопи
,
у
његовој
деветнајестој
години
.
Пошто
је
провео
шест
недеља
на
поучавању
у
Шапцу
,
вратио
се
као
попа
својој
кући
.
На
скоро
му
умре
мајка
,
задовољна
што
је
„
одржала
чин
у
породици
.
“
Он
се
исели
из
задруге
,
јер
не
могаше
да
се
сложи
са
браћом
од
стричева
—
и
нађе
једну
кућу
у
селу
где
се
настани
.
Живео
је
срећно
са
својом
Станојком
.
Она
беше
весели
као
кошута
.
Дочекивала
га
је
са
осмејком
кад
се
из
нурије
враћао
.
Ако
је
био
љут
,
љутина
га
је
пролазила
кад
је
угледа
.
Заборавио
би
у
часу
све
непогоде
,
па
би
се
предао
срећи
у
наручја
...
И
паштио
се
да
свега
у
својој
кући
има
.
Кад
није
радио
са
„
требником
“
радио
је
мотиком
.
У
свему
му
је
помагала
његова
весела
домаћица
.
Она
му
је
цвркутала
као
шева
.
Али
као
да
није
био
љубимче
среће
.
Станојка
му
се
разболе
.
Радила
нешто
једнога
дана
,
уморила
се
,
зазнојила
,
па
приљеже
мало
на
меку
траву
.
Чисто
ју
је
хладила
она
хладноћа
од
земље
и
она
заспа
слатко
.
Кад
се
пробудила
није
могла
данути
:
ударише
неки
жигови
с
обе
стране
груди
.
Једва
дође
у
кућу
и
спусти
се
у
кревет
.
Он
није
био
код
куће
,
него
у
нурији
.
Кад
је
виде
у
кревету
пренерази
се
.
—
Шта
је
?
—
Болесна
сам
.
—
А
шта
ти
је
?
—
Протисли
.
Шта
да
ради
?
...
Он
сам
не
знађаше
ништа
.
Посла
брже
боље
по
мајку
њезину
.
Кад
му
дође
ташта
,
нађе
га
где
стоји
над
постељом
женином
и
плаче
.
Болесница
се
сва
зајаприла
у
лицу
.
—
Шта
је
,
по
богу
!
—
Протисли
—
рече
он
бришући
сузе
.
—
Шта
да
радимо
?
—
Да
идем
врачари
.
—
Ја
велим
доктору
—
рече
он
.
—
Каком
доктору
?
—
рече
мајка
Станојчина
.
—
Шта
он
зна
!
...
—
Зна
доктор
;
немој
тако
да
кажеш
!
—
Шта
зна
!
...
Излечио
је
све
покојне
!
...
Јеси
ли
јој
чит’о
молитву
?
—
Нисам
.
—
Читај
!
Читај
страшну
!
Он
узе
књиге
;
метну
епетрахиљ
на
врат
и
најусрдније
мољаше
се
да
је
само
предигне
.
Међу
тим
,
болест
узимаше
све
више
маха
.
Болесница
пала
у
врућицу
па
се
никако
не
разабираше
.
Мајка
њена
оде
баба
Миљани
да
види
шта
је
.
Баба
Миљана
чим
прву
жишку
спусти
у
зелени
чанак
рече
:
—
Нагазила
.
—
А
ко
ли
јој
баци
чини
на
пут
,
по
богу
сестро
?
!
—
упита
она
.
—
Једна
жена
црни
’
очију
—
рече
баба
Миљана
.
—
Бог
јој
судио
!
—
јекну
сирота
мајка
.
Па
се
диже
да
са
оном
водом
запоји
и
умије
болесницу
.
Станојка
је
бунцала
у
ватруштини
.
Тело
јој
је
час
горело
сво
у
ватри
,
час
било
хладно
као
лед
.
Попа
стајаше
крај
њене
постеље
,
гледаше
је
и
—
више
ништа
.
Ни
једна
мисао
да
му
се
појави
;
ништа
не
знађаше
да
употреби
.
Само
се
мољаше
богу
:
—
Боже
,
спаси
је
!
...
Боже
,
спаси
је
...
Ташта
му
уми
болесницу
.
Чим
се
хладна
вода
дотаче
врелога
лица
и
болесница
отвори
очи
.
—
Хвала
ти
,
господе
!
...
—
рече
из
свега
срца
попа
.
—
Како
ти
је
рано
?
—
упита
је
мајка
.
—
Ту
гори
!
шану
болесница
и
показа
руком
и
на
једну
и
на
другу
страну
ребара
.
—
’
Оћеш
воде
,
кућо
?
—
’
Оћу
.
—
Мати
је
запоји
оном
водом
што
је
од
врачаре
донела
...
Мало
јој
би
лакше
.
Он
седе
крај
ње
на
постељу
и
узе
је
за
руку
.
—
Је
л
’
ти
лакше
?
—
Мало
лакше
—
шану
она
.
Како
би
било
да
те
водим
доктору
.
—
Каком
доктору
,
бог
с
тобом
!
Јеси
ти
при
себи
?
—
рече
ташта
.
—
Доктор
,
брате
,
познаје
болест
,
па
зна
и
лечити
!
—
рече
он
.
—
Ајој
,
дијете
,
прекрсти
се
ти
!
.
Куд
ћеш
је
јако
да
се
„
труцка
“
на
колима
?
Мало
јој
је
муке
и
овако
!
...
Он
ућута
.
Пред
вече
болесници
би
горе
.
Што
у
ноћ
дубље
,
њој
све
теже
,
обоје
стајаху
крај
њене
постеље
;
обоје
су
лили
сузе
,
али
лека
,
не
знађаше
ни
једно
,
а
сузе
опет
не
помагаху
ништа
болесници
.
—
Да
ми
је
да
само
из
ноћи
изађе
—
с
места
би
’
ја
њу
у
Шабац
!
—
рече
попа
.
Ташта
му
не
рече
ни
речи
,
само
се
молила
богу
.
Он
тумараше
по
соби
тамо
и
амо
.
Постао
је
врло
осетљив
.
Не
мило
га
дираше
у
срце
куцање
шеталице
на
сату
дуварском
.
Досадан
му
је
и
онај
попак
што
пева
под
фуруном
.
Груди
празне
и
тесне
,
као
да
му
се
нека
велика
стена
на
груди
навалила
—
не
могаше
да
дане
...
А
болесница
јечи
и
бунца
.
Свану
.
Он
изађе
на
поље
и
упреже
коње
у
кола
,
па
се
врати
у
собу
.
—
Ја
’
оћу
њу
доктору
!
—
рече
чисто
заповедајући
.
—
Па
...
готово
,
вала
.
—
Него
,
да
је
обучемо
.
И
обукоше
је
.
Дигоше
је
и
доведоше
је
до
кола
.
Мати
јој
намести
лежиште
те
је
наместише
.
Поседаше
обоје
па
на
пут
...
Доктор
одмахује
главом
и
пита
кад
се
разболела
?
—
Јуче
,
господине
.
—
Шта
сте
јој
давали
?
—
Ништа
.
—
Нисте
је
ни
чим
лечили
?
—
А
чим
ћемо
,
по
богу
,
господине
,
кад
ни
само
не
знамо
!
рече
попа
а
сузе
му
се
завртеле
у
очима
.
Доктор
не
рече
ништа
,
него
је
узе
даље
прегледати
.
—
’
Оће
ли
жива
остати
,
но
богу
,
господине
?
—
Мора
се
овде
лечити
.
Учинићу
све
што
могу
!
—
рече
доктор
.
Преписа
неке
лекове
и
нареди
да
се
одма
купе
и
дају
болесници
,
а
он
обећа
да
ће
доћи
пред
вече
опет
.
И
онда
оде
.
Попа
оде
собом
у
апотеку
и
донесе
лекове
...
Једно
је
морало
кући
.
Попа
се
крену
а
остави
ташту
код
жене
.
Целим
путем
мислио
је
само
о
њој
.
Целе
ноћи
није
могао
заспати
;
само
се
претурао
с
једне
стране
на
другу
.
Сутра
дан
разабирао
је
:
ко
ће
у
варош
,
само
да
чује
како
јој
је
.
Нема
никог
...
Те
вечери
стиже
му
ташта
наричући
као
кукавица
.
Донела
је
и
мртво
тело
своје
кћери
...
Чупао
је
косе
,
бусао
се
у
груди
,
јаукао
,
плакао
—
мислили
су
:
полудеће
.
Тешко
је
и
погледати
на
њ
.
У
деветнајстој
години
,
у
петом
месецу
брачнога
живота
.
У
данима
кад
сва
друга
срећна
браћа
гледе
весело
у
будућност
—
он
се
осврће
и
гледа
прошлост
;
гледа
три
скорашња
гроба
:
брата
,
мајке
и
жене
!
...
Са
њом
је
спустио
у
гроб
и
своју
срећу
...
И
опет
није
постао
очајник
!
...
Из
почетка
је
изгледало
да
ће
то
бити
.
Почео
је
одлазити
у
мејану
,
коју
је
један
сељак
у
својој
кући
отворио
.
Ту
је
пио
,
па
,
богме
и
картао
се
.
Али
се
на
скоро
остави
тога
,
јер
,
поче
да
чита
.
Претплати
се
на
неке
новине
,
поче
набављати
књига
и
учити
.
Учио
је
крај
свега
тога
и
лекове
,
којим
се
сиромаси
,
без
лекарске
помоћи
,
лече
,
све
је
то
прибележавао
,
па
је
после
притицао
у
помоћ
нужним
и
потребним
.
И
њега
је
„
нова
“
наука
запанула
.
Гутао
је
чланке
у
„
Раднику
“
и
тежио
је
да
сазна
што
више
.
—
Ташта
га
позва
себи
у
кућу
,
и
он
се
пресели
тамо
.
У
селу
су
га
волели
за
то
:
што
је
у
свако
доба
оно
готов
да
услугу
учини
:
и
најгорем
сиротану
као
и
највећем
богаташу
.
Он
је
се
завлачио
и
у
сиротињске
избице
онако
исто
као
што
је
улазио
у
конаке
богатог
домаћина
,
и
свуда
је
био
један
и
исти
...
ИВ
ДОБРИ
ПРИЈАТЕЉИ
Попа
је
био
школски
старатељ
.
Чим
је
чуо
да
је
учитељ
дошао
,
похитао
је
школи
да
се
с
њим
састане
а
упозна
.
Нађе
учитеља
где
хода
по
авлији
.
Одмах
се
поздравише
и
у
име
познанства
преставише
се
један
другом
.
—
Извол’те
у
собу
г
.
попо
—
рече
учитељ
.
Уђоше
у
собу
.
—
Седите
.
Попа
седе
.
Баци
поглед
у
наоколо
и
смотри
отворен
сандук
пун
књига
.
Гле
!
.
.
Ви
имате
доста
књига
,
господине
!
—
Та
...
нешто
мало
—
рече
учитељ
.
—
Ја
бих
мало
разгледао
,
ако
је
слободно
?
—
А
...
молим
,
молим
...
.
Попа
стаде
претурати
.
Задовољство
се
видело
на
лицу
његовом
:
он
виде
да
ће
имати
с
чим
да
се
занима
;
виде
у
исто
време
и
с
ким
посла
има
.
Сад
је
знао
ко
му
је
учитељ
.
Знао
је
да
ће
имати
човека
с
којим
може
мисли
мењати
.
А
стећи
то
у
селу
—
то
,
бога
ми
,
није
мала
ствар
.
—
Ви
имате
врло
ваљаних
књига
!
—
Као
што
видите
.
—
Ја
мислим
да
ћете
и
мене
услужити
да
читам
...
—
Драге
воље
!
...
С
драге
воље
!
...
рече
учитељ
.
—
Незгода
,
брате
!
.
.
Не
можеш
овде
књиге
набавити
!
...
Немамо
ни
књижара
,
нигде
ни
чега
...
Немамо
ни
поште
.
Новине
добијам
од
мене
на
уштап
...
За
то
ми
је
ово
добро
дошло
!
...
И
теби
...
и
вама
...
моја
књижница
стоји
на
расположењу
...
данас
ћеш
бити
мој
гост
...
Чим
сам
чуо
од
кмета
јутрос
да
си
...
да
сте
дошли
,
а
ја
брже
боље
школи
.
Уз
пут
мислим
:
да
ли
је
устао
?
...
Немам
данас
баш
никаква
посла
!
...
А
и
ти
...
опрости
,
брате
!
...
не
могу
да
ти
говорим
ви
заборавио
сам
.
—
Све
једно
,
попо
.
—
И
ти
данас
немаш
посла
никаква
.
Хоћеш
ли
да
идемо
?
—
Да
ми
је
да
видим
шта
ћу
за
упис
деце
,
а
,
онако
,
можемо
.
—
Децу
ћемо
писати
у
понедељник
;
ја
сам
старатељ
.
—
Дакле
ви
сте
?
—
Ја
!
.
.
Али
,
молим
те
,
говори
и
ти
мени
ти
!
—
Лепо
!
...
рече
учитељ
.
—
Дакле
,
хоћеш
ли
ми
бити
данас
гост
.
—
Хоћу
.
—
Бар
да
се
наразговарамо
сити
!
...
Знаш
,
да
сам
једва
чекао
да
нам
пошљу
за
учитеља
човека
од
књиге
.
Изгибох
ти
,
брате
,
са
људима
којима
ни
мо’ш
шта
рећи
ни
доказати
!
...
Ономад
одем
среској
канцеларији
неким
мојим
послом
.
Кажу
ми
:
да
си
постављен
за
учитеља
код
нас
.
Питам
:
да
ли
си
пре
био
учитељ
,
а
они
веле
:
„
није
;
сад
је
баш
свршио
учитељску
школу
.
“
Но
!
...
хвала
богу
!
...
Па
како
?
...
Имаш
ли
породице
?
—
Имам
и
оца
и
мајку
.
—
То
је
добро
...
—
Послужитељ
донесе
„
послужење
“
,
и
послужи
попи
.
Што
ће
то
?
...
Ти
си
тек
доселио
;
то
ти
није
било
нужно
.
-
Служи
се
,
молим
те
!
...
Ваљда
ћу
те
угостити
ручком
!
Чаша
воде
и
шоља
каве
,
то
ти
је
код
бећара
!
...
Попа
се
послужи
.
—
Иди
донеси
каву
,
—
рече
учитељ
послужитељу
.
—
Хвала
,
не
пијем
—
рече
попа
.
—
Него
,
ја
смотрих
нешто
у
твојим
књигама
...
Ти
имаш
„
Стражу
.
“
—
Имам
.
—
Молим
те
,
да
ми
даш
да
је
прочитам
.
Шта
нисам
чинио
да
је
набавим
,
па
—
узалуд
!
...
—
Што
нећу
дати
?
Ево
је
!
—
рече
учитељ
и
извади
књиге
.
—
Рад
сам
да
видим
:
рад
чега
је
овај
часопис
забрањен
.
—
Рад
свега
,
а
највише
рад
Светозаревих
писама
—
рече
учитељ
.
—
Славе
ти
,
како
си
је
набавио
?
...
—
Лепо
.
То
није
тешко
у
Београду
.
Они
би
боље
учинили
да
је
нису
забрањивали
.
Овако
су
само
учинили
да
се
тај
часопис
више
чита
.
Ти
знаш
да
се
тражи
баш
оно
што
је
забрањено
.
—
Тако
је
!
рече
попа
насмејавши
се
—
Учинили
су
онима
услугу
.
Па
,
славе
ти
,
да
ли
мотре
да
се
не
чита
?
—
О
!
...
те
још
како
!
...
Умеју
чак
и
станове
да
претурају
.
Полиција
једнако
трага
.
—
Па
,
нађу
ли
код
кога
?
—
Нађу
,
али
ретко
.
—
Шта
раде
с
њим
?
—
Ништа
.
Одузму
књиге
и
казне
новчано
.
Питају
,
од
кога
си
добио
,
и
т
.
д
.
Разуме
се
,
да
нико
неће
казати
растурача
...
—
Ђаци
,
ваљда
,
махом
набављају
?
—
И
ђаци
и
грађани
;
шаље
се
много
у
унутрашњост
.
—
Е
,
баш
ћу
да
је
читам
.
—
Завидим
ти
што
је
читаш
први
пут
!
Попа
отвори
једну
свеску
и
загледа
се
,
а
учитељ
поче
полугласно
ћукорити
и
лупкати
прстима
по
столу
.
Посматрао
је
попу
.
И
њему
је
било
мило
што
је
бар
свештеника
нашао
са
којим
ће
радити
и
слагати
се
.
Попа
склопи
књигу
.
—
Хајд’мо
,
учитељу
.
—
Рано
је
још
.
-
Онда
хајд’мо
мало
доле
,
до
дућана
.
—
То
можемо
,
рече
учитељ
.
—
Да
оставим
књиге
овде
,
па
када
пођем
кући
,
понећу
.
—
Добро
.
Попа
остави
књиге
,
узе
штап
и
—
сиђоше
заједно
дућану
.
Ту
беше
кмет
и
још
неколико
сељана
.
Поздравише
се
и
поседаше
око
једног
астала
.
—
Деде
,
дијете
,
дај
„
послужење
“
овде
!
—
рече
кмет
.
Слуга
донесе
неколико
парчади
шећера
и
воде
.
—
Јеси
мирно
спаво
,
учо
?
—
упита
кмет
.
—
Хвала
богу
,
лепо
!
—
Како
ти
се
допада
овај
наш
крај
?
...
’
Оћеш
се
моћи
научити
?
—
А
...
врло
лепо
!
...
Од
школе
је
лепо
погледати
на
све
странн
.
Врло
сте
добро
учинили
,
што
сте
школу
изнели
на
брдо
.
Које
вам
је
пре
била
школа
?
—
Ено
,
оно
—
рече
кмет
показујући
кроз
прозор
.
Него
се
ја
и
попа
споразумемо
и
договоримо
са
сељацима
,
па
ти
лепо
судницу
мало
доправимо
и
уредимо
за
школу
,
а
школу
узмемо
за
судницу
.
—
Врло
добро
.
Само
нешто
још
не
достаје
.
—
А
шта
,
учо
?
—
Треба
учионицу
патосати
треницом
;
боље
је
него
цигљом
.
—
И
то
ће
бити
.
Не
може
се
,
знаш
,
све
у
једаред
.
Тако
је
и
по
пропису
а
и
за
децу
је
здравије
.
—
Та
,
оно
,
мора
се
кад
власт
наређује
!
—
рече
један
сељак
.
—
А
што
се
деце
тиче
—
ништа
им
не
би
валило
!
...
Да
ти
знаш
,
мој
учо
,
у
какој
сам
ја
чколи
учио
—
нема
ни
пенџера
честито
,
па
ево
ме
,
’
вала
богу
,
опет
и
жива
и
здрава
ка
’
дрен
!
...
Ама
да
ме
је
глава
заболела
!
...
—
Та
ако
ни
рад
чега
другог
,
а
оно
бар
угледа
ради
треба
:
да
су
нам
бар
зграде
,
које
општина
гради
,
најлепше
.
—
Та
...
оно
...
тако
је
!
...
тако
је
!
...
повикаше
сви
.
—
Уча
право
вели
.
Момак
дућански
донесе
каву
и
ракију
и
метну
на
астал
.
Они
се
служише
редом
.
—
Па
,
учо
,
ти
си
скоро
иа
Београда
.
Причај
нам
што
год
ново
,
рече
кмет
.
—
А
нема
,
вала
,
ништа
ново
!
...
Све
је
по
старом
.
И
он
причаше
ситнице
из
свога
живота
...
Онда
се
дигоше
.
Он
и
поп
Дамњан
кренуше
се
најпре
школи
,
па
онда
—
пошто
узеше
књиге
попиној
кући
.
Сељаци
се
разговараху
.
—
Млад
!
—
Али
оштар
!
—
Већ
...
види
се
на
њему
...
—
’
Оће
ли
умети
што
с
децом
?
—
Умеће
зар
?
Допада
ми
се
само
:
што
не
„
јордани
“
,
што
са
сваким
лепо
разговара
.
—
И
мени
!
—
И
мени
!
—
Вала
,
и
нама
!
Мећу
тим
,
поп
Дамњан
и
он
разговараху
уз
пут
о
стварима
које
се
дешаваху
у
нашој
отаџбини
.
И
што
су
више
разговарали
,
све
су
се
више
ближили
један
другом
.
Њих
веза
нека
духовна
веза
...
Заједнички
осуђиваху
дрскост
људи
,
који
управљаху
земљом
.
И
,
за
дивно
чудо
,
обојици
једне
исте
мисли
долажаху
...
Поп
Дамњан
заволе
учитеља
Јову
,
да
би
умро
за
њега
;
и
учитељ
тако
исто
попа
.
Тога
дана
седели
су
ваздан
код
попа
;
пред
вече
су
сишли
на
„
вечерње
“
а
после
вечерња
растали
се
.
Састали
се
као
два
путника
;
нису
ни
сањали
један
другог
и
за
један
дан
они
посташе
присни
пријатељи
.
В
„
ТРАПАВИ
“
ДАНИ
Поп
,
учитељ
и
кмет
пописаше
ђаке
у
школу
и
деца
почеше
долазити
.
Сељаци
се
чудише
овој
новини
у
њиховој
школи
:
како
учитељ
лепо
прима
децу
,
како
се
с
њима
игра
и
шали
а
не
бије
их
.
Чудили
су
се
како
деца
јако
јуре
иза
ране
зоре
у
школу
,
а
пре
их
ниси
мотао
ни
батином
натерати
.
Учитељ
Јова
на
брзо
поста
омиљен
у
својој
околини
.
Људи
из
других
општина
и
других
села
почеше
доводити
децу
њему
да
их
„
изучи
“
.
Није
прошло
много
и
његова
школа
беше
пуна
као
лубеница
.
Људи
су
доносили
свега
:
и
јела
и
пића
.
Он
могаше
живети
а
да
паре
не
потреши
сем
што
би
дао
за
каву
и
шећер
.
Из
најпре
је
хтео
да
одбаци
те
поклоне
;
али
се
на
брзо
увери
да
је
то
са
свим
немогуће
.
Људи
се
почеше
љутити
.
—
Кад
ти
мени
њега
учиш
,
’
оћу
да
знаш
и
за
моју
„
јабуку
“
!
...
И
учитељ
је
примао
.
Дани
су
му
пролазили
у
раду
,
а
вечером
је
ишао
то
код
попа
,
то
код
кмета
.
Насташе
свадбе
.
Он
је
ишао
свуда
,
јер
су
га
свуда
звали
.
Искреност
од
њихове
стране
изазивала
је
у
њега
искреност
...
Бивао
је
и
кум
,
и
стари
сват
,
и
девер
;
шалио
се
са
сељацима
„
њиховом
“
шалом
,
која
је
,
ка’што
мало
и
„
подебела
.
“
Обилазио
је
и
редаре
.
Њима
је
било
драго
што
не
„
јордани
“
од
њих
.
Једном
речју
:
свуда
је
лепо
приман
и
дочекиван
.
Од
Аранђелова-дне
до
поклада
он
није
могао
завирити
у
школу
.
Не
што
није
хтео
,
него
није
могао
!
То
су
били
„
трапави
“
дани
.
Ни
један
учитељ
до
сада
није
радио
у
те
дане
.
У
неким
местима
сељаци
сами
створе
обичај
,
па
важи
као
да
је
од
старих
остао
.
Тако
и
ту
.
Само
се
пије
,
пева
и
пуца
.
Иду
из
куће
у
кућу
;
освићу
се
са
чашом
,
а
тако
исто
и
омркну
.
Испрва
он
хтеде
школи
.
—
Куд
ћеш
ти
?
—
упита
га
кмет
.
—
Кући
.
—
И
ово
је
,
кућа
,
мислим
,
није
кошара
!
—
Јесте
,
али
није
моја
.
—
Твоја
је
у
крагујевачкој
најији
—
далеко
је
!
-
Имам
ја
и
овде
.
—
’
Наку
ти
имаш
где
год
дођеш
,
него
седи
!
—
Сутра
ваља
радити
—
рече
он
.
—
Не
ради
се
сутра
.
—
Шта
?
—
Сутра
се
неради
;
ово
је
„
трапава
“
недеља
;
сад
празнујемо
!
...
Илија
!
...
Деде
једну
,
али
’
нако
,
знаш
!
...
—
Сад
,
мулим
ти
газда
!
—
рече
циганин
и
поче
затезати
оне
две
веселе
жице
.
—
Крсманија
!
...
Дај
вина
овамо
!
Донеси
пуну
видрицу
!
...
виче
кмет
.
И
донеше
вина
,
и
чаше
стадоше
звецкати
.
На
пољу
пушка
иза
пушке
грми
...
Цигани
свирају
своје
обичне
„
маршеве
“
или
певају
своје
обичне
песме
као
:
„
Вишњичица
род
родио
,
„
Од
рода
се
саломио
.
„
Нема
вигњу
кој
да
бере
,
„
Окром
момче
и
девојче
“
...
Или
:
„
Око
моје
гараво
„
Сву
ноћ
није
спавао
„
Није
дао
дика
мира
„
Оће
да
маршира
“
...
Чим
Цигани
престану
,
одмах
удешавају
сељаци
и
то
по
двојица
:
„
Зелен
листак
са
горице
слеће
,
„
Милан
војску
са
границе
креће
„
Склон
’
се
с
пута
сејо
Иванова
„
Нек
пролази
војска
Миланова
.
—
Пиј
!
-
Доста
је
!
—
Шта
:
доста
?
Доста
је
кад
туку
!
...
И
опет
чаше
зазвече
.
—
Ама
чујеш
ти
,
кмете
!
—
Шта
је
?
—
Шта
си
ми
дон’о
онај
напрстак
(
винску
чашу
)
да
њим
пијем
!
...
Дај
ми
чашу
!
—
викну
један
комшија
.
—
Дајде
,
дијете
,
„
ђуровачу
“
!
—
викну
кмет
.
Донеше
водену
чашу
што
узима
по
оке
и
наточише
.
—
Наслужи
Вилипну
—
заповеда
кмет
.
—
А
...
јок
!
...
Ти
си
домаћин
;
ред
је
да
наздравиш
.
Он
узе
чашу
.
—
Е
...
за
здравље
моји
’
гостију
.
Бог
им
дао
што
им
срце
зажелило
:
род
,
плод
,
берићет
на
много
година
!
...
Вала
,
браћо
,
који
сте
ми
дошли
!
.
Спаси
бог
,
учо
!
...
—
На
спасеније
.
—
Кмет
испи
до
дна
.
—
Наслужише
учитељу
.
—
А
...
нећу
ја
!
...
Имам
ја
чашу
!
...
-
Реда
је
!
...
Реда
је
.
Сви
ћемо
тако
!
...
вичу
са
свију
страна
.
—
Ама
,
браћо
,
много
је
ово
!
...
Ко
ће
ово
попити
?
—
рече
он
устежући
се
.
—
Сад
,
таки
му
је
ред
!
—
викнуше
сви
из
окола
.
Он
зажмури
,
наже
и
попи
.
Цигани
отсвираше
свој
обични
„
туш
“
викајући
једни
:
—
Може
!
А
други
—
Не
може
!
...
„
Ђуровача
“
је
ишла
од
руке
до
руке
.
И
сваки
ју
је
„
поштено
“
испијао
.
Цигани
опет
почеше
стругати
по
жицама
.
Један
се
од
њих
озбиљно
наљутио
,
виче
:
—
Што
ти
је
криво
моје
шјемане
?
—
Ама
нисам
ја
.
—
Што
ниси
!
...
што
ниси
!
—
виче
Циганин
све
жешће
планувши
праведним
гњевом
.
—
И
ја
се
чудим
:
што
нисам
—
одговара
онај
несретниковић
.
—
Шта
је
то
?
—
пита
кмет
.
—
Мулим
ти
,
гмете
!
...
овај
,
ет
’
,
овај
!
...
Дош’о
,
наш’о
лој
,
па
ми
намаз’о
гудало
!
...
—
Ха
!
ха
!
ха
!
...
захори
се
смеј
са
свију
страна
.
—
Што
лажеш
,
Циганине
?
—
пита
онај
.
—
Што
да
ти
лажем
?
—
И
ја
се
чудим
:
што
лажеш
!
—
Јеси
ти
!
—
’
Ајд
’
,
не
лажи
!
—
Не
лажем
тако
ми
стреће
моје
!
.
.
Мулим
ти
,
гмете
!
...
—
’
Ајд
,
ајд
!
...
Узми
смоле
па
намасати
!
—
вели
кмет
.
—
Не
можи
,
буга
ми
!
—
Шта
не
може
!
Пробај
!
—
Не
можи
да
се
залепи
змола
,
кад
је
мазно
.
—
Де
,
свирај
једну
!
И
опет
окретоше
свирати
.
Учитељ
извади
сат
.
—
Шта
гледаш
?
Прошло
пола
ноћи
—
рече
он
.
—
Па
шта
је
?
—
Ваља
спавати
.
—
Што
више
спаваш
—
мање
живиш
.
Спаваћемо
доста
када
помремо
!
—
вели
један
чича
.
—
Тако
је
чича
Станко
!
...
Видиш
како
чича
зна
?
—
вела
кмет
учитељу
.
—
А
ја
како
ће
бити
?
—
пита
чича
.
Онда
кад
умрем
,
нећу
пити
:
по
сатљика
доста
за
во
вјеки
!
Вако
,
за
живота
’
оћу
да
„
цевчим
.
“
—
Али
овако
се
може
навући
болест
!
—
рече
учитељ
чичи
.
—
Ех
,
болест
!
—
А
после
болести
долази
смрт
,
па
бар
да
је
лепа
,
него
се
ваља
отезати
као
мачка
!
—
Шта
лепа
!
Ко
леп
!
Зар
смрт
!
...
—
викну
чича
.
—
Од
куд
смрт
може
да
буде
лепа
?
Ја
волим
и
сто
ружни
’
живота
него
једну
лепу
смрт
!
...
И
после
,
шта
:
да
умре
...
ко
да
умре
?
.
.
По
моме
рачуну
:
човек
,
јес
!
Сваки
човек
мора
да
живи
сто
година
;
ко
год
пре
умре
то
је
лењштина
;
бега
од
посла
!
...
Сви
се
насмејаше
;
и
учитељ
се
окрете
смејати
.
—
Јес
’
чуо
?
—
пита
кмет
.
—
Чуо
сам
—
рече
он
.
—
Јес
’
учио
ово
у
твојој
чколи
?
—
питају
сељаци
.
—
Нисам
.
—
Ниси
ја
!
—
вели
чича
Станко
.
—
Не
учи
се
ово
у
тим
вашим
„
благословијама
“
!
...
Ти
си
,
истина
,
свршио
дван’ест
школа
ал
’
ово
је
тринаеста
,
и
ту
си
ти
,
синко
,
букварац
!
...
Поодавна
ја
у
њој
таљигам
!
...
Него
,
спаси
бог
!
...
—
На
спасеније
,
чико
!
—
Шта
сад
велиш
,
учо
?
—
пита
кмет
.
—
Шта
ћу
рећи
?
—
Ваља
пити
—
а
?
—
Па
да
пијемо
!
—
Оћемо
ли
,
људи
,
даље
одавде
?
—
питају
неки
.
—
Можемо
,
вала
!
—
одговарају
други
.
-
Куда
!
—
’
Ајдемо
попи
!
...
—
’
Ајде
вала
!
...
И
сви
се
кренуше
поповој
кући
.
ВИ
ТАЈНИ
САСТАНАК
Учитељ
Јова
се
немаше
на
што
потужити
;
све
што
би
желео
да
стече
један
човек
у
својој
околини
—
он
је
стекао
;
свуда
су
га
дочекивали
и
испраћали
са
љубављу
и
поштовањем
.
Па
ипак
,
опет
му
је
нешто
реметило
живот
.
Оне
плаве
очи
лебдијаху
пред
њим
вазда
кад
се
осами
.
Чар
њихов
пљенио
му
је
душу
.
Он
је
стварао
пред
собом
милу
слику
;
оне
лепе
,
бистре
очи
и
свиону
плаву
косу
;
доста
пута
осећао
је
задај
њене
чисте
девојачке
душе
као
да
је
ту
;
—
али
кад
се
из
тога
леног
сна
на
јави
пробудио
,
видео
је
—
своју
бећарску
собу
и
себе
као
очајника
...
„
Та
да
бар
знам
где
је
,
или
која
је
!
...
Је
ли
Српкиња
,
или
Швабица
,
или
Еврејка
?
...
Где
живи
,
шта
ради
?
...
Али
ја
ништа
не
знам
,
а
међу
тим
лудим
за
тим
непознатим
створењем
!
...
Да
верујем
да
анђели
с
неба
силазе
—
рекао
бих
да
је
анђео
који
је
сишао
за
часак
на
земљу
да
ми
памет
узме
,
па
га
је
онда
опет
нестало
!
“
...
Па
да
би
умирио
срце
и
мисли
на
другу
страну
одвео
—
узео
би
књигу
;
али
би
му
очи
само
прелетале
преко
оних
сићаних
слова
,
а
памет
му
је
опет
остајала
код
онога
милог
девојчета
...
И
друго
нешто
сметало
је
његовом
мирном
животу
!
Он
је
хтео
да
буде
учитељ
,
не
само
деце
него
и
старијих
.
Хтео
је
да
им
отвори
очи
,
да
им
докаже
да
су
људи
који
треба
да
знају
и
своја
права
,
као
што
дужности
имају
,
и
да
се
својим
правом
користе
,
као
што
и
дужности
морају
да
испуњавају
.
Њега
је
болело
то
,
што
српски
сељак
мораше
да
стрепи
пред
једним
капетаном
или
писарем
или
чак
и
пандуром
.
У
томе
он
осећаше
да
је
српски
сељак
понижен
.
Покушавао
је
доста
пута
да
поведе
о
томе
разговор
у
друштву
;
али
,
ма
с
ким
почео
да
говори
,
онај
му
се
вешто
исклизнуо
из
руку
рекавши
само
:
—
Море
,
мани
!
Обраћао
се
више
пута
попу
Дамњану
са
питањем
:
—
Шта
је
ово
?
На
што
је
попа
само
слегао
раменима
.
—
Па
докле
ћемо
овако
?
—
питао
је
он
.
—
Не
знам
!
—
одговарао
је
попа
.
—
Је
ли
могуће
да
српски
сељак
ништа
не
осећаштга
и
ништа
не
мисли
—
ако
бога
знаш
?
!
—
Па
,
ето
види
!
—
Па
,
шта
да
радимо
?
Попа
је
опет
слегао
раменима
.
И
тад
би
ућутали
и
један
и
други
.
Дође
и
нова
1880
година
.
Трећи
четврти
дан
по
новој
години
дође
му
попа
и
донесе
новине
.
Нађоше
и
једне
нове
,
зваху
се
„
Видело
.
“
Узеше
да
читају
,
и
,
с
места
увидоше
да
те
новине
пишу
против
јада
и
чемера
,
који
онаком
владавином
трују
српски
народ
.
—
Хвала
богу
!
—
рече
Јова
.
—
Хвала
богу
кад
и
ми
дочекасмо
један
опозициони
лист
!
...
Бар
можемо
у
њему
дати
гласа
.
Обојица
беху
врло
задовољни
.
Прочитали
су
целе
новине
од
почетка
до
краја
са
највећом
слашћу
.
—
Ко
ти
је
послао
ове
новине
?
—
питао
је
попа
.
—
Мејанџија
из
вароши
код
кога
ја
обично
одседам
.
—
Знаш
шта
?
-
Шта
?
—
Да
ми
претплатимо
заједнички
ове
новине
.
—
Хоћу
—
рече
попа
.
Поседеше
мало
,
па
се
попа
диже
и
оде
у
нурију
неким
послом
.
Пред
вече
тог
дана
доби
он
два
писма
;
једно
беше
упућено
на
њега
а
друго
на
попа
Дамњана
.
Рукопис
на
оба
писмо
беше
један
.
„
Ко
ли
ће
ово
да
ми
пише
?
—
рече
он
гледајући
.
—
Дај
да
видим
!
“
Отвори
писмо
и
стаде
читати
:
„
Драги
брате
,
„
Наше
политичке
прилике
врло
су
хрђаве
.
За
то
смо
се
нас
неколико
пријатеља
договорили
:
да
склопимо
једну
малу
дружиницу
,
па
да
се
споразумемо
:
како
,
и
на
који
начин
да
се
отресемо
зла
,
који
нам
над
главом
стоји
.
Рачунамо
на
тебе
као
на
нашег
човека
.
Ако
си
вољан
да
се
нешто
ради
дођи
сутра
на
вече
Б
...
механи
.
4
.
Јануара
1880
.
г
.
у
Б
...
Искрен
поздрав
од
твог
Ж
К
...
“
Он
се
замисли
.
Ко
ће
бити
тај
Ж
.
К
...
?
Шта
ће
то
бити
?
...
Да
ли
је
то
одиста
једна
тајна
дружина
?
...
Или
,
да
то
нису
веште
полициске
замке
,
у
које
мисли
да
похвата
своје
противнике
?
...
Ту
беше
тешко
решити
се
.
Да
не
иде
није
лепо
;
казаће
да
је
плашљивац
и
кукавица
,
а
он
то
није
;
и
живот
ће
свој
дати
само
да
га
тим
именима
не
назову
.
Да
оде
—
није
паметно
...
Може
доћи
,
сести
,
а
тек
од
једаред
,
капетан
,
или
писар
,
или
какав
пред-а-њ
„
Шта
желите
,
господине
?
Да
нисте
дошли
према
овом
писму
?
Извол’те
са
мном
!
...
“
и
онда
у
бувару
и
т
.
д
...
Зар
тако
јевтино
да
се
прода
и
да
им
падне
шака
?
...
А
то
може
бити
врло
лако
.
Полицији
нису
били
свети
ии
најсветији
осећаји
једног
човека
.
Она
би
пре
пустила
лопова
,
да
се
докопа
политичара
.
Не
,
неће
да
иде
!
Најзад
реши
се
:
да
упита
попу
.
Он
ће
,
зар
,
знати
,
ваљда
,
ко
пише
.
С
нестрпљењем
је
очекивао
да
сване
.
Дође
попа
.
Он
му
даде
писмо
.
Пошто
овај
прочита
,
упита
он
:
—
Шта
велиш
?
...
Да
л
’
да
идемо
?
—
Да
идемо
.
—
Да
неће
бити
какве
подвале
?
—
Неће
.
—
Знаш
сигурно
?
—
Знам
.
—
Ко
пише
?
—
Поп
Живке
.
—
Е
,
онда
да
идемо
.
—
Чисто
му
лахну
на
души
;
само
кад
је
на
чисто
.
Пред
вече
,
тога
дана
кретоше
се
он
и
поп
Дамњан
на
коњима
у
Б
...
Ишли
су
кроз
шуму
и
разговарали
полако
.
Више
су
застајкивали
него
што
су
журили
:
да
само
доцније
стигну
,
или
,
бар
,
да
мрак
на
земљу
падне
...
Мрак
се
спустио
са
свим
и
помрчина
беше
густа
као
тесто
кад
стигоше
мејани
.
Одјахаше
и
јавише
се
мејанџији
.
Овај
посла
момка
да
коње
прими
.
—
Добро
вече
!
—
Бог
помог’о
!
—
Здраво
,
мирно
?
—
Вала
богу
!
...
Од
куд
ви
?
Ми
и
из
Шапца
.
—
Извол’те
у
собу
—
рече
мејанџија
.
Уђоше
.
У
соби
сеђаше
око
десет
људи
и
ћуте
.
Они
назваше
бога
и
поздравише
се
.
Ту
поп
Дамњан
упозна
учитеља
са
поп
Жиком
,
поп
Луком
,
Васом
Каменчићем
,
Митром
Стокићем
,
Маринком
Ракићем
,
Николом
Макси
и
осталим
.
—
Само
смо
вас
чекали
—
рече
поп
—
Ево
и
нас
.
—
Сад
можемо
почети
.
—
Можемо
,
рекоше
сви
.
Мејанџија
отвори
врата
.
—
Шта
је
?
—
упита
га
поп
Лука
.
—
’
Оће
ли
господа
нити
што
год
?
—
Дај
нам
по
каву
—
рече
учитељ
Јова
.
Мејанџија
изађе
.
—
Браћо
!
—
рече
поп
Лука
.
—
Мени
сад
не
треба
да
удешавам
беседе
,
него
ћу
вам
у
кратко
казати
:
за
што
смо
се
окупили
овде
.
Ми
смо
се
договорили
ја
и
поп
Живко
да
се
овако
окупимо
те
да
се
братски
заверимо
,
да
овом
злу
ногом
за
врат
станемо
.
Не
може
се
више
гледати
ово
чудо
и
покор
што
наша
полиција
ради
.
Ово
није
земља
уставна
,
него
земља
самовоље
,
овде
није
„
закон
највиша
воља
“
него
ћеф
једнога
капетана
,
против
кога
се
немаш
коме
жалити
.
Сада
’
вала
богу
стекосмо
једаред
и
ми
једне
новине
,
да
се
можемо
пожалити
и
другој
браћи
,
нека
виде
шта
се
од
нас
овде
чини
...
Што
имамо
да
чинимо
,
чиниме
у
кратко
,
јер
се
не
смемо
дуго
овде
задржавати
да
нас
не
би
приметили
и
олајали
.
—
Па
лепо
.
Оћемо
ли
,
браћо
,
да
дигнемо
против
овога
зла
,
путем
штампе
?
—
упита
њан
.
—
’
Оћемо
.
—
’
Оћемо
ли
да
тужимо
свету
капетана
и
началника
?
—
’
Оћемо
.
—
Лепо
.
Казујте
ко
шта
има
против
њих
!
—
Ја
имам
први
!
—
поче
поп
Лука
.
—
У
мене
кмет
кад
је
купио
реквизицију
од
четири
пет
газда
,
својих
присталица
,
није
више
ништа
узео
него
по
једно
мршаво
јуне
;
а
међу
тим
,
од
сиротиње
отимао
је
и
последње
кајише
сланине
,
последњи
омршај
,
те
је
слао
држави
...
Двадесет
тужби
има
против
њега
и
капетан
ни
на
једну
главе
не
окрете
!
—
Имам
и
ја
!
—
рече
поп
Живко
.
—
Нашем
кмет
протеко
рок
и
одбор
га
разрешио
од
дужности
.
Кмет
—
ни
пет
ни
девет
—
него
капетану
:
а
овај
долази
у
општину
и
враћа
му
по
ново
печат
,
те
овај
смушењак
таре
сад
људе
који
су
што
било
против
њега
рекли
.
Има
се
,
браћо
,
доста
казивати
против
њега
,
рече
Васа
Каменчић
.
—
Ето
,
онај
наш
Пера
,
угурсуз
!
...
Не
чудим
се
,
кад
се
пре
потурчи
,
него
кад
пре
научи
чалму
завијати
!
...
Што
’
оћеш
код
њега
је
пре
него
човечанство
и
законитост
.
Дош’о
па
затворио
за
пра
бога
—
једну
сироту
по
онакој
зими
у
апс
!
...
Кад
га
је
пустио
,
он
оде
те
га
тужи
капетану
;
а
овај
,
место
да
га
—
ка
’
човек
—
саслуша
,
а
он
њему
оца
и
матер
и
вели
:
„
ако
сад
с
места
не
одеш
—
уапсићу
те
и
ја
!
...
“
Плаче
сирота
,
ка
’
киша
.
„
Идем
—
вели
—
началнику
;
шат
код
њега
буде
правде
!
“
А
знате
шта
му
је
каз’о
началник
?
...
„
Сиктер
!
“
...
Бога
ми
јес
!
...
—
Море
,
наш
кмет
Илија
Кончаревић
је
најгори
!
—
рече
Максић
.
—
Не
може
се
вама
казати
шта
тај
ради
!
...
Кад
је
све
већ
отишло
у
рат
,
он
креће
оно
што
је
остало
,
те
му
коси
на
Преображење
...
Преображење
,
браћо
!
коси
му
ливаду
—
пуста
му
остала
!
И
то
свако
о
својој
’
рани
,
јер
„
сено
—
вели
—
треба
држави
,
па
није
право
да
он
радине
’
рани
“
...
На
Велику
Госпојину
жене
купе
и
дену
;
и
кад
све
би
готово
,
он
држави
ни
„
зупке
“
!
...
Па
је
ратне
године
веш’о
жене
о
плот
што
не
дају
све
што
он
заиште
за
„
крезицију
“
;
па
је
некој
баби
Смиљани
узео
из
ушиватка
у
појасу
—
што
је
сиротица
оставила
за
сарану
—
три
дуката
,
јер
је
—
вели
—
вештица
:
купа
се
ноћу
само
да
је
не
преда
војеном
суду
,
а
овај
би
већ
—
како
он
вели
—
„
наредио
да
је
сагору
на
ватри
,
или
да
је
баце
под
воденични
камен
!
“
...
Па
је
,
браћо
моја
,
узео
седам
дуката
само
за
то
:
што
је
овај
веселник
убио
гуштера
„
зеленбаћа
“
,
јер
„
зеленбаћ
се
—
вели
—
по
закону
не
сме
убити
;
и
ко
га
убије
,
да
се
казни
—
братац
мој
љубезни
!
—
(
то
му
је
уза
сваку
реч
)
са
10
година
робије
у
тешком
гвожђу
!
“
...
И
солујијо
човека
да
га
тера
у
апс
;
а
овај
,
онда
,
тамо
овамо
,
па
њему
седам
дуката
!
...
И
жалили
се
људи
и
молили
и
—
ништа
!
...
Код
оне
пусте
канцеларије
у
дугу
дану
,
ка
’
орлушина
,
седи
онај
ћата
Арамбашић
,
па
:
ем
ти
не
пресуди
по
правди
—
ем
ти
дигне
и
оно
мало
што
имаш
,
јер
и
њему
треба
!
...
—
Није
то
могуће
?
!
...
рече
пренеражено
учитељ
Јова
.
—
Цела
истина
,
г
.
учо
!
—
Па
јесте
се
жалили
?
—
Море
,
велим
ти
свуда
!
...
—
Па
зар
ни
код
началника
ништа
?
—
Ама
,
нигде
!
...
—
И
морали
сте
да
трпите
?
—
А
које
ћу
му
јаде
?
рече
Максић
.
Врана
врани
очи
не
вади
!
...
Све
се
то
тамо
повезало
једно
за
друго
ка
’
крмећа
балега
!
На
небо
не
мо’ш
—
високо
;
у
земљу
не
мо’ш
—
тврдо
!
...
Сада
или
гутај
или
једаред
зажмури
,
па
кидиши
овом
поганом
животу
,
па
то
ти
је
!
...
Па
...
изгубити
душу
—
изгубити
;
и
овако
сам
ти
—
са
мог
језика
—
грешнији
него
тежи
!
...
—
То
је
:
сачувај
боже
!
—
Тако
је
то
,
мој
учо
!
—
Знате
шта
?
Сви
ућуташе
да
чују
учитеља
.
—
Нас
је
овде
на
скупу
свега
дванајест
—
рече
он
.
—
Браћо
!
Договор
кућу
кући
.
Да
се
не
би
цепали
овамо
и
онамо
,
ми
треба
сад
да
се
братски
споразумемо
.
Да
се
уредимо
и
да
знамо
сваки
посао
свој
.
Сад
ћемо
изабрати
себи
једнога
старешину
између
нас
.
Он
ће
разашиљати
наредбе
сваком
појединцу
шта
који
треба
да
ради
.
О
свему
он
ће
се
договарати
.
Међу
тим
нас
је
врло
мален
број
,
да
се
боримо
јавно
са
оном
силом
која
је
против
нас
.
Да
би
се
могли
одржати
—
ми
морамо
радити
тајно
,
обавештавати
људе
и
позивати
их
у
своје
коло
.
Свакоме
од
нас
нека
је
дужност
,
да
:
где
год
поштена
човека
нађе
код
њега
поради
и
око
њега
устане
.
Ми
се
боримо
за
законитост
.
Не
тражимо
ништа
више
,
него
да
се
ради
онако
,
како
закон
налаже
.
-
Тако
је
!
—
рекоше
они
.
—
Ми
се
боримо
за
права
наша
.
Сваки
је
човек
—
човек
.
Тај
капетан
,
тај
началник
,
тај
началник
,
тај
министар
—
ништа
није
бољи
од
мене
или
од
овог
или
оног
брата
!
Нема
он
дво
главе
а
ја
једну
,
или
он
три
срца
а
ја
једно
!
Нас
је
бог
све
једнаке
створио
;
па
кад
смо
једнаки
пред
богом
за
што
да
је
он
овде
бољи
од
нас
?
.
.
И
може
ли
бити
он
бољи
од
нас
само
за
то
што
је
министар
?
Он
је
данас
министар
—
сутра
није
,
а
човек
остаје
до
века
!
.
.
—
Тако
је
!
—
Дакле
,
боримо
се
за
правду
,
боримо
се
за
човечанство
.
Боримо
се
и
још
за
нешто
.
Ми
смо
се
овде
окупили
да
се
поразговарамо
;
међу
тим
сваки
час
стрепимо
да
нам
пандур
или
какви
полицајац
не
бану
на
врата
.
За
што
да
ми
стрепимо
?
Ко
је
њима
дао
право
да
они
свакад
могу
метити
руку
на
наша
уста
?
Зар
ту
није
понижен
српски
народ
,
који
је
се
четири
стотине
година
борио
,
да
дочека
слободу
,
да
сме
казати
шта
му
срце
жели
?
...
И
ко
понизи
Србина
?
—
Србин
!
Као
што
су
Турци
гусле
забрањивали
тако
и
ови
слободну
реч
забрањују
.
Зар
није
који
од
вас
већ
био
на
одговору
што
је
отишао
овоме
или
ономе
своме
пријатељу
или
рођаку
?
...
—
Ја
шта
је
брате
!
—
Дакле
,
браћо
,
—
настави
учитељ
Јова
—
кажите
сваком
брату
зашто
се
ми
боримо
!
...
И
који
не
мисли
за
ова
света
права
наша
да
погине
,
бранећи
их
,
нека
не
иде
у
наше
коло
!
...
Свакоме
поштеном
брату
,
па
био
он
богат
или
сиромах
,
слободно
је
ступити
у
наше
друштво
!
...
И
ја
мислим
да
ћемо
за
кратко
време
од
ове
мале
четице
,
што
смо
се
овде
окупили
,
имати
—
војску
...
—
Тако
је
!
Живио
те
бог
!
—
Сад
,
браћо
,
да
изаберемо
старешину
.
—
Ја
предлажем
оца
Дамњана
.
Прима
ли
се
?
упита
поп
Лука
.
—
Прима
се
!
—
Хвала
вам
,
браћо
,
на
поверењу
.
Гледаћу
да
га
оправдам
!
—
Шта
би
за
допис
?
—
упита
поп
Живко
.
—
Ко
ће
написати
?
—
Ја
ћу
!
—
рече
учитељ
Јова
.
—
Браћо
!
—
рече
поп
Дамњан
.
Кад
требамо
да
се
састанемо
,
вама
ће
се
јавити
.
Међу
тим
,
радите
сваки
у
свом
месту
и
околини
:
да
шта
више
људи
придобијете
.
—
’
Оћемо
,
Оћемо
!
...
—
Вечерас
смо
рад
свршили
рад
’
кога
смо
позвани
;
сад
се
можемо
полако
разићи
...
Неки
се
поздравише
одмах
и
одоше
.
Попови
и
учитељ
осташе
да
вечерају
.
Дуго
су
седели
и
разговарали
се
,
па
се
онда
и
они
разиђоше
.
ВИИ
.
КАПЕТАН
САВА
Родио
се
у
једноме
селу
рудничког
округа
.
Мален
је
остао
иза
оца
и
мајке
,
па
се
претуцао
од
немила
до
недрага
.
Узео
га
најпре
ујак
,
па
,
пошто
није
имао
деце
,
да
га
да
изучи
школу
.
Свршио
је
псалтир
а
ујак
га
да
у
Крагујевац
да
почне
гимназију
.
У
другој
години
учини
неку
крађу
те
га
истерају
из
школе
.
Ујаку
није
смео
на
очи
,
него
тумарне
у
свет
.
Тумарао
је
тако
неколико
година
.
Допирао
је
до
мора
,
„
са
сто
је
вуруна
’
леба
јео
“
као
што
имађаше
обичај
сам
да
каже
.
Сад
,
како
је
којим
начином
дошао
до
положаја
практикантског
—
да
ме
убијете
—
не
знам
;
тек
,
довољно
то
:
да
је
он
постао
практикант
са
60
талира
плате
у
једној
среској
канцеларији
.
Капетан
му
је
био
врло
строг
према
млађима
,
па
—-
разуме
се
—
и
према
њему
.
Међу
тим
,
њега
мука
шчеличила
,
па
—
видећи
—
како
капетан
лепо
живи
,
закуне
се
свим
на
свету
да
ће
и
он
постати
капетан
.
И
већ
је
почео
радити
на
томе
.
Мотрио
је
шта
капетан
воли
,
па
је
само
оно
и
радио
.
Н
.
пр
.
капетан
је
волио
човека
,
који
је
умео
да
се
лепо
поклони
,
да
каже
:
„
изволите
“
,
да
је
увек
чист
и
углађен
и
да
је
препокоран
покоран
.
И
он
ти
је
с
места
почео
улагивати
се
капетану
;
увек
је
гледао
у
њега
,
па
ако
се
капетан
насмеши
—
и
он
се
насмеши
;
ако
га
што
дирка
,
он
се
смеје
и
показује
,
да
му
је
бог
зна
како
мило
и
да
то
сматра
за
највећу
част
;
ако
капетан
рекне
што
год
иоле
шаљиво
он
се
зацењивао
од
смеја
.
Доста
пута
тек
би
капетан
рекао
најстаријем
ћати
:
—
Овај
наш
Сава
има
право
детиње
срце
;
нешто
ми
је
ушао
у
вољу
...
Елем
,
таким
начином
он
стече
наклоност
свог
капетана
тако
,
да
му
је
он
поверовао
да
рад
’
неких
и
неких
послова
иде
у
срез
и
да
их
изврши
.
И
он
је
ишао
и
извршивао
на
задовољство
и
свога
старешине
и
своје
,
разуме
се
да
поред
капетанове
„
јабуке
“
није
ни
своју
заборавио
.
Све
је
више
пљенио
свога
старијега
док
није
дочекао
,
да
,
на
св
.
Николу
,
славу
капетанову
,
послужује
око
софре
,
за
коју
су
засели
били
први
домаћини
из
среза
.
Само
је
жудео
за
тим
,
да
се
докопа
и
куће
капетанове
,
јер
ту
се
надао
да
ће
моћи
свој
план
остварити
.
У
капетана
су
биле
четири
кћери
све
:
ка
’
златне
јабуке
.
Он
је
се
морао
једној
улагати
,
па
на
који
било
начин
.
И
,
зајиста
,
тога
дана
,
чешљао
је
се
по
сата
пред
огледалом
и
увијао
оно
мало
брчића
;
чистио
четком
неколико
пута
своје
ново
одело
,
а
у
себи
је
говорио
:
—
Нека
,
вала
!
Ја
мислим
,
да
ми
баш
неће
проћи
на
лијо
!
...
Та
стара
сам
ја
лола
,
улагаћу
се
капетаници
,
па
ћу
ја
онда
око
Госпаве
.
Истина
,
најстарија
је
,
али
не
мари
!
...
опет
је
и
леца
и
једра
.
Неколико
сам
пута
на
њу
намигн’о
,
и
—
да
ви’ш
осмене
се
...
Сад
када
ме
види
у
овоме
мом
новом
оделу
,
па
’
вако
углађена
—
е
,
нема
јој
друге
—
него
што
’
оћу
,
оно
мора
бити
!
.
.
Они
ће
се
мало
џапати
,
али
шта
ће
—
мораће
попустити
...
Ко
сме
гледати
чудо
очима
!
...
И
задовољан
самим
собом
,
запали
цигару
и
стаде
пред
огледало
,
па
пушећи
,
посматраше
сваку
цртицу
на
своме
лицу
.
—
Нос
ми
много
велики
,
славу
му
његову
!
...
Да
је
мало
мањи
и
да
није
само
овако
покучаст
!
...
Ал
не
мари
!
.
То
је
још
препорука
ако
зна
,
а
не
може
бити
да
не
зна
...
Пошто
попуши
цигару
,
испра
уста
да
не
би
„
ударао
“
на
дуван
,
узе
капу
и
метну
на
главу
,
насмеши
се
,
и
—
тако
оде
у
капетанове
одаје
.
Како
уђе
,
скиде
капу
и
приђе
капетану
па
онда
капетаници
руци
.
—
Добро
јууро
!
—
Бог
добро
дао
,
синко
!
—
Честитам
вам
празник
!
У
здрављу
да
много
година
дочекујете
,
у
здрављу
,
срећи
и
задовољству
.
—
’
Вала
,
синко
,
’
вала
!
...
Ти
жив
и
здрав
!
...
Ви’ш
ти
обешењака
,
како
је
он
то
срочио
!
—
рече
капетан
.
И
,
милоште
ради
,
повуче
га
мало
за
уво
.
—
Седи
,
Саво
!
—
рече
капетаница
.
—
Нека
,
госпоја
,
могу
ја
и
постајати
.
—
Нека
,
нека
!
...
Не
би
’
ја
сео
кад
мој
старији
стоји
ни
за
каке
паре
!
...
—
Ето
,
лоле
!
...
А
лаже
,
знам
да
лаже
!
...
рече
капетан
.
И
опет
га
повуче
за
уво
.
Госпава
,
најстарија
кћи
капетанова
донесе
и
послужи
га
.
Он
се
само
смеши
и
тако
умиљато
одговара
:
„
благодарим
Фрајлице
“
!
да
је
Госпави
памет
стала
.
Кад
попи
и
каву
он
се
од
једаред
окрете
.
—
Куда
ћеш
?
—
Ја
ћу
да
помажем
данас
у
кујни
.
—
Испрљаћеш
одело
.
—
Не
мари
.
Има
четка
па
очисти
—
рече
он
.
—
Ја
мислим
да
је
баш
дужност
нас
млађих
да
нашег
старешину
услужимо
!
...
—
’
Вала
,
синко
,
’
вала
!
.
.
Е
,
’
ајд
—
кад
’
оћеш
—
иди
тамо
у
кујну
па
гледај
са
децом
посла
.
Тога
дана
служио
је
око
софре
.
У
вече
је
био
у
кујни
.
Цело
вече
провео
је
у
друштву
са
Госпавом
.
Беше
што
—
беше
!
...
Кад
је
се
пред
зору
спустио
на
свој
кревет
,
био
је
потпуно
са
собом
задовољан
.
Држао
је
у
тврдо
:
да
ће
бити
капетанов
зет
.
—
Што
ми
ту
ваздан
облетати
око
девојке
!
...
Овако
,
па
—
’
тели
не
’
тели
—
морају
ми
је
дати
!
Кад
ми
капетан
постане
таст
постаћу
и
ја
писар
!
...
А
красно
је
то
:
бити
писар
.
Виде
те
да
си
вредан
и
окретан
,
да
умеш
да
се
владаш
,
па
те
по
чешће
шаљу
у
срез
.
Добри
ручкови
,
добре
вечере
—
свет
луд
па
ти
још
даје
преко
плате
!
...
Баш
дивота
,
мајку
му
!
...
И
ту
се
распиштољи
његово
бећарско
задовољство
.
Дође
му
мило
да
мисли
:
о
младој
жени
на
десници
,
о
добро
намештеној
соби
,
о
каси
што
стоји
у
једноме
ћошку
,
о
великоме
уважењу
код
старијих
и
о
великом
поштовању
код
млађих
...
—
Шта
би
ми
онда
валило
?
.
.
Масан
чин
,
доста
пара
,
каруце
и
коњи
,
зекани
,
из
„
прека
“
...
Звр
!
...
Ко
ли
то
иде
?
...
Господин
ћата
или
капетан
!
Скидају
капе
па
се
преклањају
до
земље
;
а
ја
диг’о
главу
па
не
видим
ни
једног
!
...
Свет
овај
,
овај
гејак
,
кикаљ
—
он
је
само
научио
да
слуша
.
Подвикни
му
,
намршти
се
мало
,
па
,
ако
оћеш
,
даће
ти
и
ћер
и
жену
—
само
да
га
не
дираш
!
...
Што
ти
се
да
у
овоме
чину
проживети
—
то
нигде
!
...
Па
зажмури
од
задовољства
,
као
да
би
хтео
да
види
тај
срећни
живот
.
—
А
завидљивци
би
говорили
—
мишљаше
он
даље
—
Гледај
само
Саву
!
.
.
Онака
вуцибатина
,
па
ви’ш
ти
,
молим
те
!
.
.
И
стече
,
и
дође
до
чина
и
воле
га
старији
и
—
шта
’
оћеш
!
...
А
...
славу
вам
вашу
!
.
.
Одбијајте
ви
жмире
у
канцеларијама
.
Сава
уме
овако
!
...
Лепо
свану
,
а
он
се
још
по
кревету
претура
.
Кад
виде
да
од
сна
нема
ништа
,
а
већ
ни
саме
мисли
његове
не
узбуђиваху
га
више
као
што
су
мало
пре
,
он
се
диже
из
кревета
.
Обуче
се
,
углади
се
—
по
свом
обичају
—
па
се
диже
у
кафану
на
каву
.
У
канцелариско
време
био
је
на
свом
месту
.
Узео
перо
,
па
пише
ли
—
пише
!
.
.
Капетан
је
нешто
доцније
ушао
у
канцеларију
него
што
је
обично
улазио
.
Виде-га
ведра
и
весела
као
обично
,
и
упита
:
—
А
...
како
је
,
Саво
?
—
Хвала
на
питању
,
господине
,
врло
добро
!
—
одговори
он
стојећи
по
свима
прописима
учтивости
.
—
Не
жуље
те
ни
очи
?
—
Ништа
,
господине
!
—
Врло
добро
,
синко
!
’
Ајд
,
ради
сад
!
...
Другови
његови
,
практиканти
,
завидели
су
му
,
но
он
је
се
само
у
себи
смешио
.
Тако
је
живео
Сава
код
свог
капетана
;
сад
је
могао
,
кад
год
је
био
докон
,
ићи
му
и
у
кућу
,
и
—
разуме
се
—
он
је
се
тим
користио
.
Но
једаред
ухвати
га
капетан
на
„
ружном
делу
са
својом
ћерком
и
,
знате
ли
шта
је
било
онда
?
.
.
Строги
капетан
поста
још
строжији
,
намршти
се
,
скиде
лулу
са
свога
дугог
чибука
од
абоноса
и
свога
ти
веселог
будућег
капетана
„
намаза
поштено
абоносовином
...
.
—
Оца
ти
твога
!
.
.
како
си
смео
,
како
си
смео
кажи
ми
!
.
.
А
?
...
Он
осећаше
тешке
болове
од
удараца
,
али
је
стегао
срце
само
да
би
одржао
своје
достојанство
.
—
Ја
је
„
љубим
“
,
господине
—
промуца
он
.
—
И
ја
сам
видео
да
је
љубиш
;
—
рече
капетан
не
разумевајући
те
„
високе
“
књижевничке
изразе
—
али
како
си
смео
?
—
Срцу
се
не
заповеда
!
—
рече
он
одважно
и
погледа
капетану
у
очи
.
—
Ево
,
узмите
,
узмите
овај
пиштољ
,
и
убите
ме
!
И
скиде
пиштољ
са
зида
па
га
пружи
капетану
.
—
Убите
ме
к’о
бога
вас
молим
!
.
.
Убите
ме
тако
вам
свега
што
вам
је
најмилије
!
.
.
Убите
ме
—
само
ме
не
одгоните
!
...
Јер
ако
ме
отерате
,
ако
ме
одвојите
од
ваше
кћери
,
ја
ћу
се
морати
сам
убити
!
...
Капетан
се
скаменио
.
Чуо
је
да
читају
о
тој
љубави
у
„
Љубомиру
у
Јелисијуму
“
и
другим
романима
тога
доба
,
али
у
то
није
веровао
.
Сада
након
гледа
очима
,
рођеним
очима
ту
љубав
у
својој
кући
.
„
Будући
“
смотри
да
се
он
колеба
.
—
Ја
не
могу
да
живим
без
ње
!
Сав
мој
живот
нека
ђаво
носи
!
...
.
Сад
знате
све
и
реците
!
...
Бар
ћу
о
једном
трошку
и
себи
пресуду
изрећи
!
И
он
подиже
пиштољ
,
токорсе
да
га
себи
у
прси
опали
.
Капетан
га
ухвати
за
руку
.
—
Остав
’
то
!
—
викну
.
—
Па
шта
ћу
да
чиним
?
—
упита
он
,
бајаги
,
очајнички
.
—
Сутра
ћеш
знати
;
сад
иди
!
.
.
Он
виде
да
је
капетан
попустио
,
и
,
да
не
осећаше
абоносову
ватру
што
га
је
пекла
,
би
отишао
певајући
.
Задовољан
се
спустио
у
кревет
.
—
Шта
ћеш
!
Кад
’
оћемо
до
нечега
да
дођемо
—
мора
се
по
неки
пут
и
„
извући
“
—
рече
сам
себи
.
—
И
није
се
преварио
!
Капетан
не
само
да
му
даде
ћерку
,
него
у
његовој
листи
написа
:
да
је
„
отличног
владања
,
да
је
поверљив
,
вредан
,
као
мало
који
,
и
да
га
треба
предложити
за
унапређење
.
“
И
он
доби
са
ћерком
капетановом
и
нешто
новаца
уз
њу
,
и
писарско
место
у
оближњем
срезу
.
—
Први
је
корак
срећно
испао
—
рече
честитајући
себи
—
сад
,
’
ајд
даље
!
...
И
он
пође
даље
.
Знао
је
шта
му
треба
радити
:
с
тим
је
био
на
чисто
.
Прво
и
прво
:
улагати
се
старијем
да
те
препоручи
;
онда
постарати
се
за
свој
џеп
.
И
једно
и
друго
ишло
му
је
за
руком
.
Капетан
његов
био
је
рођак
неком
великом
господину
тамо
у
Београду
;
значи
могао
га
је
препоручити
.
Он
му
је
с
места
постао
најбољи
пријатељ
;
чисто
је
познао
и
вољу
његову
из
погледа
његовог
.
За
кратко
време
он
стече
љубав
и
поверење
свога
старешине
.
Било
је
старијих
чиновника
од
њега
у
истој
канцеларији
,
али
се
никоме
није
поверевало
као
њему
.
Он
поста
извршитељ
.
Ту
беше
извор
из
кога
је
могао
до
миле
воље
захватати
.
Није
да
дира
у
касу
,
то
не
;
има
се
ту
и
осим
касе
.
Није
хтео
ништа
да
изврши
док
и
он
сам
не
би
ту
добио
дела
.
Дукат
,
два
,
три
,
пет
—
како
кад
,
али
је
тек
капало
и
никад
није
засушило
...
Стекао
је
добре
коње
и
кола
;
намештај
у
соби
био
је
госпоцки
;
јео
је
и
пио
је
шта
му
је
душа
желела
.
Жена
му
је
била
одевена
као
министарка
.
Нису
имали
деце
,
али
,
како
говораху
,
и
не
требају
им
.
Могли
су
бити
без
њих
.
За
пет
година
доби
две
класе
седећи
у
истом
месту
,
и
стече
трговачки
капитал
.
Умре
му
таст
,
али
,
опет
стиже
шурак
са
наука
из
Париза
и
ожени
се
од
врло
велике
породице
.
Он
је
се
тамо
упознао
са
многим
личностима
од
„
важности
“
—
приликом
свадбе
шуракове
;
са
некима
се
још
и
тикао
.
Дакле
:
стекао
је
себи
пријатеља
и
тамо
где
је
мислио
да
неће
никад
моћи
ни
привирити
.
Ни
дотле
није
марио
за
„
кикаља
“
,
(
тако
је
он
називао
сељака
)
али
му
је
по
мало
ласкао
;
сада
пак
сматрао
је
за
потребно
да
му
окрене
леђа
.
Али
ипак
,
мислио
је
да
ће
добро
бити
,
да
се
држи
неких
отменијих
,
или
боље
да
кажем
,
богатијих
.
Међу
тим
,
овде-онде
појављиваше
се
по
неки
„
бунтовник
.
“
Таке
људе
људи
на
влади
нису
могли
трпети
;
њих
је
требало
искорењивати
или
бар
заварчити
.
За
то
је
требало
чиновника
.
Он
је
био
„
поуздан
“
човек
.
На
њега
се
је
могло
и
по
препорукама
и
по
личном
познанству
—
ослонити
,
и
њега
послаше
у
један
срез
где
по
више
таквих
„
бунтовника
“
има
,
послаше
га
,
али
као
:
капетана
.
Његов
се
сан
испуни
.
Он
говораше
жени
:
—
Видиш
сад
!
—
Видим
—
рече
она
.
—
Реко
’
ли
?
—
Тако
је
.
—
Све
се
може
,
само
кад
се
’
оће
;
ја
сам
’
тео
,
и
,
ето
:
сад
сам
капетан
!
...
—
’
Вала
је
богу
!
—
рече
она
.
—
И
власти
!
додаде
он
.
И
оде
на
своје
определење
.
Разуме
се
да
је
добио
са
„
надлежног
“
места
и
„
упутства
“
како
да
се
тамо
понаша
.
Међу
упутство
је
могло
изостати
.
Он
је
од
природе
,
мрзио
људе
који
су
хтели
да
ремете
ред
у
држави
и
да
заустављају
кола
државна
,
која
су
,
но
мњењу
његовоме
ишла
правим
путем
.
За
кратко
време
он
се
прослави
.
Сваког
је
тукао
,
као
гују
у
главу
који
је
само
зуб
обелио
.
Ако
је
тај
још
био
богатијег
стања
он
је
се
„
поштено
“
наплаћивао
.
За
даљи
његов
напредак
није
му
требала
препорука
.
Сад
је
и
он
био
моћни
да
се
сам
препоручи
.
Он
имађаше
прошлост
„
светлу
“
,
по
његовом
мишљењу
,
и
сматрао
је
да
је
у
праву
да
он
другог
препоручује
...
Као
награду
за
учињене
услуге
затражио
је
П
...
срез
и
—
добио
је
.
Раста
је
био
средњег
,
пун
,
пуних
једрих
образа
,
густе
браде
и
бркова
,
високог
и
озбиљног
чела
и
оштра
погледа
.
Могло
му
је
бити
тако
32—35
година
.
ВИИИ
ПРИШИПЕТЉЕ
Беше
то
првих
дани
месеца
Јула
1880
.
год
.
Капетан
Сава
сеђаше
сам
у
својој
канцеларији
.
Ни
у
ходнику
не
беше
никог
,
само
пандур
сеђаше
на
клупи
и
пушећи
очекиваше
да
га
капетан
звонцетом
позове
.
Капетан
читаше
новине
„
Видело
.
“
—
Опет
допис
против
мене
!
.
.
Ама
да
ми
је
знати
ко
пише
,
оца
му
његовог
!
.
.
па
,
вала
,
не
би
мајци
више
напис’о
ни
једног
!
...
У’ватиће
Сава
њега
,
па
ће
он
бечити
очи
у
моме
подруму
!
.
.
Прочита
допис
,
баци
новине
,
устаде
и
љутито
ходаше
тамо
амо
по
канцеларији
.
Пандур
отвори
врата
.
—
Шта
је
?
—
изадре
се
он
.
—
Један
сељак
жели
да
уђе
код
вас
—
одговори
пандур
.
—
Нек
,
чека
!
Пандур
затвори
врата
.
Он
прође
још
неколико
пута
тамо
амо
,
онда
седе
и
зазвони
.
Пандур
се
појави
.
—
Пусти
тог
сељака
овамо
.
Уђе
један
сељак
,
омален
и
поцепан
.
—
Помоз
бог
,
господине
!
Он
климну
главом
.
—
Шта
ћеш
?
—
Па
,
ет
,
овај
...
господине
,
дођо
’
до
тебе
неким
послом
.
—
Каким
послом
?
—
Дођо
’
.
.
’
вај
...
да
ти
се
пожалим
на
нашег
кмета
.
—
Одакле
си
?
—
Ко
,
је
л
’
ја
?
—
Јест
,
ти
!
—
рече
он
нестрпељиво
.
—
Ја
сам
ти
,
брате
мој
,
из
К
...
—
Како
ти
је
име
?
—
Питаш
мене
?
—
Тебе
јабоме
!
Не
питам
,
ваљда
мог
оца
!
.
—
Марко
.
—
А
презиме
?
—
Рајић
.
—
Па
,
којим
си
послом
дошао
до
мене
?
—
Дођо
’
,
вала
,
па
му
ти
пресуди
.
Ето
,
’
вако
сам
ја
...
То
је
у
потесу
знаш
.
А
’
вако
је
Иван
...
—
Који
Иван
?
—
Та
неки
Иван
„
Трћак
“
—
зову
га
—
позива
се
Манојловић
.
Он
је
син
онога
Симуле
што
је
умро
на
робији
па
...
.
—
Добро
,
добро
!
Што
ме
се
тиче
Симула
и
робија
?
Шта
је
било
са
тобом
и
Иваном
?
—
Ја
!
.
.
Елем
,
’
вако
сам
ја
а
’
вако
,
ка
’
то
ти
ту
,
Иванова
дуж
...
И
сад
он
меникар
лепо
туп
!
па
одбио
нека
три
откоса
’
шенице
.
И
вели
:
’
оће
да
купи
...
—
Па
?
.
упита
капетан
.
—
А
ја
не
дам
!
—
Па
не
дај
!
—
Јес
,
ал
’
он
’
оће
да
се
туче
!
—
Па
нек
се
туче
,
шта
се
тебе
тиче
?
—
Море
,
оће
да
бије
мене
на
моме
имању
!
—
Па
јеси
јављ’о
кмету
?
—
Јесам
.
—
Па
шта
ти
је
он
рек’о
?
—
Вели
:
нек
те
бије
,
право
има
!
А
што
сам
ја
иш’о
у
рат
и
што
имам
вод
’
на
бутини
рану
:
само
да
видиш
...
И
узе
засукивати
ногавицу
.
—
’
Ајд
,
остави
то
!
Имам
ја
сад
кад
гледати
твоју
рану
;
њисам
ја
доктор
!
—
осече
се
капетан
.
—
Само
сам
’
тео
да
ти
покажем
,
да
видиш
...
Па
зар
ја
иш’о
у
рат
и
био
—
да
ти
ка’м
свуда
;
и
по
Јавору
и
по
Делиграду
,
и
на
Шуматовцу
,
где
сам
и
рањен
.
И
—
да
ти
ка’м
—
ја
тамо
се
тук’о
с
Турцима
,
па
ево
и
овде
Турака
!
.
.
—
Где
су
?
—
Ето
,
код
нас
у
селу
...
Прво
и
прво
ти
је
кмет
.
Њемукар
Трћак
дао
нешто
,
’
вако
,
преко
прста
,
па
он
јако
суди
њему
по
’
атеру
;
а
мене
,
и
што
је
—
да
ти
ка’м
—
и
моја
земља
и
...
све
,
он
менекар
јако
—
да
ти
ка’м
—
неће
ни
да
види
!
.
.
Па
сам
дош’о
’
вод
,
тебе
...
—
Шта
ћеш
?
—
Да
му
ти
то
како
наредиш
.
Напиши
му
—
писали
му
„
белег
“
за
мало
дана
!
—
Ајд
иди
тамо
,
нек
те
саслушају
—
рече
и
маши
се
руком
за
звонце
.
—
Ама
ја
би
’
волио
—
рече
Марко
чешући
се
иза
врата
—
кад
би
ти
—
да
ти
ка’м
својом
руком
то
меникар
испис’о
,
па
да
би
што
и
платио
!
.
.
—
Шта
!
—
рече
он
и
намршти
се
.
—
Марко
попридиже
леву
руку
,
коју
беше
савио
у
песницу
и
кажипрстом
обухватио
дукат
,
те
му
показа
.
—
молим
ти
се
,
господине
!
...
Нужда
је
,
брате
!
Ја
сам
човек
танког
стања
,
па
не
могу
да
ти
ка’м
—
да
се
парничим
.
Он
ћути
.
—
Молим
ти
се
,
господине
!
—
Добро
,
добро
!
.
.
Изађи
тамо
те
очекај
мало
.
Марко
спусти
дукат
на
астал
па
изађе
.
Он
узе
дукат
и
мету
га
у
џеп
,
смејући
се
.
—
Ја
глупа
света
,
ако
ико
за
живога
бога
зна
!
И
,
враг
га
знао
—
сваки
има
!
,
.
Ово
је
бога
ми
,
добро
!
Бог
да
поживи
оног
чикицу
,
што
ме
упути
овамо
!
...
Пандур
уђе
и
унесе
нека
писма
те
мету
пред-а-њ
.
Он
узе
једно
,
отвори
,
поче
читати
и
намршти
се
.
—
Шта
?
...
рече
.
Прочита
писмо
и
други
пут
.
—
Није
могуће
да
има
икаких
тајних
дружина
у
моме
срезу
!
.
.
Најзад
,
шта
му
знам
!
Увидећу
,
и
онда
ће
им
пресести
тајни
састанци
!
...
Сави
писмо
и
метну
у
џеп
.
Онда
узе
разматрати
друга
писма
,
Посавија
их
као
акта
,
написа
неколико
речи
на
једноме
полутабаку
и
зазвони
.
Пандур
уђе
.
—
Однеси
ово
нека
се
заведе
.
Кажи
томе
сељаку
нека
уђе
.
Пандур
узе
акта
и
изађе
.
Мало
за
тим
уђе
Марко
.
—
Ево
.
ово
ћеш
дати
кмету
.
—
Јеси
му
ти
’
вод
напис’о
?
—
Јесам
.
—
Јеси
му
каз’о
да
ми
онај
угурсуз
више
не
смета
?
—
Све
је
ту
!
—
Е
,
’
вала
,
господине
!
—
И
наздравље
—
рече
пруживши
руку
да
се
с
њим
рукује
.
Он
се
рукова
.
—
Да
бог
да
у
здрављу
,
Марко
!
Марко
оде
.
Он
запали
цигару
,
устаде
,
приђе
прозору
и
загледа
се
у
авлију
.
-
Е
ђаво
га
знао
,
од
куд
то
у
мом
срезу
!
.
.
Морам
ја
ући
у
траг
,
па
да
би
не
знам
шта
било
...
Ко
ли
ће
то
бити
?
Који
је
тај
што
то
бушкара
?
Сељак
није
.
Сви
су
они
као
овај
Марко
;
него
то
мора
бити
какав
попа
или
уча
...
Пандур
уђе
.
—
Газда
Ђока
жели
да
се
састане
с
вама
.
—
Нек
уђе
,
нек
уђе
,
—
рече
он
окренувши
се
.
Пријављени
уђе
.
Беше
то
човек
висока
раста
,
окошт
,
дуга
лица
,
великог
чела
и
уста
која
му
као
стреја
надкриваху
опуштени
бркови
,
а
он
их
је
једнако
грицкао
.
Очи
имађаше
зелене
а
ручурде
велике
као
рипиде
и
непрестано
с
њима
млатараше
или
их
мећаше
на
раздрљена
чупава
прса
.
—
Добро
јутро
,
капетане
!
—
Бог
дао
,
Ђошо
!
—
Како
си
,
капетане
?
-
’
Вала
богу
,
Ђошо
!
—
Јеси
мирно
спав’о
?
—
Добро
,
богу
’
вала
!
—
Е
ако
,
ако
!
То
ми
је
мило
чути
.
—
Седи
Ђошо
.
-
Он
седе
.
-
Пуши
—
рече
он
и
пружи
му
кутију
дуванску
.
Газда
Ђока
узе
кутију
сави
цигару
и
сву
је
упљува
лепећи
док
папир
не
прште
.
Онда
узе
други
и
опет
поче
савијати
.
Видело
се
на
њему
да
не
пуши
,
али
тек
,
—
ово
је
из
капетанове
кутије
.
—
Па
,
које
добро
,
Ђошо
?
—
Па
,
вала
,
капетане
,
није
баш
ни
добро
.
Пођо
’
’
вамо
у
твој
комшилук
,
па
велим
:
дај
да
видим
шта
нам
ради
капетан
!
—
’
Вала
,
Ђошо
,
’
вала
!
—
И
довео
сам
једног
„
нашег
“
човека
.
Ако
ти
’
теднеш
,
он
је
рад
да
се
с
тобом
састане
.
Донео
је
и
једно
јагње
.
Ја
дадо
’
пандуру
да
га
однесе
капетаници
.
Дуката
ваља
;
—
Добро
,
добро
,
рече
он
и
зазвони
.
Пандур
се
појави
.
—
Кажи
томе
сељаку
нек
уђе
—
рече
капетан
.
—
Томе
,
што
је
са
мном
дошо
—
рече
Ђока
.
—
И
реци
тамо
,
жени
,
нек
укува
три
каве
те
донеси
овамо
.
—
Разумем
,
господине
—
рече
пандур
и
притвори
врата
.
За
мало
и
уђе
сељак
.
Обучен
је
био
газдински
.
—
Ово
је
,
капетане
,
наш
Пера
Ивић
.
Красан
човек
!
—
Е
,
мило
ми
је
!
мило
ми
је
!
—
рече
капетан
.
—
А
одакле
је
?
—
Из
Б
...
—
Из
Б
...
?
—
Јесте
,
господине
,
ја
сам
из
Б
...
—
А
је
ли
теби
што
год
познато
,
да
се
неки
у
вашој
механи
тајно
састају
?
упита
капетан
.
—
Па
...
јесте
,
господине
,
одговори
Пера
.
—
А
знаш
ли
који
су
?
—
Неке
знам
.
—
Који
су
?
Газда
Ђока
зинуо
од
чуда
.
—
Та
...
попови
...
—
Који
попови
?
—-
упита
жудно
капетан
.
Та
...
ова
наша
рђа
,
поп
-Живко
,
и
поп
Дамњан
,
и
поп
Лука
и
онај
учитељ
Јова
.
—
Зар
они
?
—
Ја
!
.
.
има
и
неки
’
наши
сељака
;
и
један
мој
угурсуз
,
брат
ми
је
,
и
он
је
тамо
,
шњима
.
—
Тако
дакле
.
—
Ја
!
.
.
Па
,
веле
,
поп
Дамњан
и
учитељ
и
’
тамо
нечем
зорли
уче
,
и
,
веле
,
и
њима
су
казали
да
„
атагирају
“
код
људи
.
Веле
,
биће
онда
за
све
добро
.
—
А
чему
их
уче
?
—
А
ничему
,
бога
ти
!
...
Само
троше
речи
!
Вичу
тако
на
власт
као
:
на
вас
,
на
господин
началника
и
пишу
тамо
по
новинама
...
—
Ко
оно
пише
по
новинама
?
—
Учитељ
.
—
Дакле
он
?
—
Он
главом
.
Мени
каже
то
онај
мој
угурсуз
.
—
А
кад
се
обично
састају
?
—
Ноћу
.
—
Састају
ли
се
још
на
ком
месту
осим
у
вашој
механи
.
—
Састају
.
—
Где
?
—
Иду
свуда
по
селима
.
Синоћ
су
се
састајали
у
Л
...
код
мејане
.
—
Па
како
сељаци
,
’
оће
ли
да
их
послушају
?
—
Оће
оне
будале
.
Од
први
’
људи
нећеш
наћи
ни
једног
шњима
.
—
Што
ми
то
ниси
раније
јавио
?
—
Нисам
знао
да
је
то
важно
,
а
јавио
би
’
чим
сам
дозн’о
.
—
А
од
кад
су
се
почели
састајати
?
—
Још
од
зимус
.
—
Па
када
мислиш
да
ће
се
опет
састати
?
—
Мислим
,
скоро
ће
.
—
А
где
?
-
Питаћу
ја
то
оног
мог
;
он
ћеш
знати
.
—
Упитај
,
вере
ти
,
па
ми
с
места
јави
!
—
Оћу
,
господине
,
како
не
би
!
-
А
...
упамтиће
они
мене
!
рече
он
и
шкрипну
зубима
.
—
Научи
и
’
памети
,
капетане
,
тако
ти
среће
твоје
!
—
А
...
не
бели
ти
!
—
А
и
јесте
,
вала
,
оно
учитељче
!
.
.
Да
ми
га
је
у’ватити
за
оне
кике
,
би
’
му
показ’о
!
—
вели
Ђока
.
—
Доћи
ће
он
к’о
снаша
,
Ђошо
!
—
вели
капетан
.
—
Ох
!
...
Да
ти
’
оће
пасти
шака
,
мајку
му
његову
!
.
.
И
ја
би
’
дош’о
да
га
заједно
изударамо
!
—
То
му
не
гине
!
...
.
Него
што
ти
брате
дође
Бога
ми
,
учинио
си
ми
услугу
!
.
.
—
рече
капетан
.
—
Па
,
реда
је
,
господине
.
Ако
нећемо
власти
нашој
,
ја
коме
ћемо
,
по
богу
!
—
рече
Петар
.
У
тај
пар
пандур
унесе
каву
;
они
ућуташе
.
Пошто
пандур
изнесе
шољице
и
пошто
му
капетан
нареди
да
никог
не
пушта
,
попалише
цигаре
.
—
Па
којим
си
послом
,
брате
?
—
упита
капетан
Петра
.
—
Па
,
’
нако
,
неким
мојим
пословима
...
Имам
ту
,
код
суда
,
на
извршењу
четри
моје
облигације
,
па
дођо
’
до
вас
,
да
вас
умолим
да
наредите
да
се
што
пре
изврше
.
Знате
,
треба
ми
новац
,
рад
сам
у
неки
посао
да
се
пустим
,
где
ми
ви
опет
требате
.
А
какав
је
то
пос’о
?
—
упита
капетан
.
—
Рад
сам
,
знате
,
господине
,
да
зидам
мејану
у
селу
.
Општина
јо
добила
право
,
али
је
рок
прош’о
а
она
није
направила
,
па
кад
већ
она
није
—
онда
сам
наумио
ја
,
ако
ми
ви
будете
на
руци
.
—
И
ја
те
,
капетане
молим
,
учини
ми
то
,
ако
је
могуће
.
—
Оно
.
.
могуће
је
.
Треба
да
то
јавим
господину
министру
.
Јеси
ли
ти
начинио
какву
молбу
?
упита
капетан
Петра
.
—
Начинио
сам
,
господине
.
Извол’те
!
И
Петар
предаде
молбу
капетану
.
Он
је
прочита
дваред
узастопце
,
па
је
онда
спусти
пред-а-се
на
астал
.
—
Добро
,
Перо
;
порадићемо
код
господина
министра
.
—
За
то
сам
ја
вама
и
дош’о
.
Велим
,
ако
ви
не
порадите
код
господина
министера
,
мени
није
вајде
.
—
Тако
је
,
вели
Ђока
.
—
А
опет
вама
,
господине
,
неће
бити
џаба
.
Ја
сам
донео
једно
јагње
;
има
нешто
вина
и
ракије
у
колима
и
то
ћу
дотерати
тамо
где
ви
седите
;
а
за
то
знам
требаће
пара
;
није
вредно
да
ви
трошите
и
да
радите
за
бан-бадава
.
Ево
вама
—
јабуке
ради
—
ово
!
И
ту
спусти
један
фишечић
капетану
у
руку
.
—
Вала
,
Перо
,
вала
’
—
А
...
није
то
ништа
,
господине
.
—
Него
знаш
шта
?
—
Изволите
!
—
рече
Пера
.
—
Немој
заборавити
да
ми
јавиш
за
њи’ов
састанак
!
—
Сачувај
боже
,
господине
!
—
Ја
те
молим
!
-
Ама
,
да
ми
дете
мре
—
ја
ћу
дотрчати
да
ти
јавим
.
—
Тако
брате
,
тако
!
—
Ја
идем
,
да
оно
вина
и
ракије
однесем
госпоји
.
—
Добро
Перо
,
иди
.
—
А
ви
,
господине
,
гледајте
и
за
то
и
за
оне
облигације
.
—
Сад
ће
бити
све
наређено
,
рече
капетан
.
—
Вала
вам
,
господине
,
и
наздравље
!
—
Да
бог
да
у
здрављу
,
Перо
!
—
’
Оћеш
и
ти
,
Ђоко
?
—
Сад
ћу
и
ја
Перо
.
—
Па
можемо
заједно
.
—
Заједно
ћемо
—
рече
Ђока
.
—
И
Пера
оде
.
Кад
Ђока
оста
сам
с
капетаном
упита
га
:
—
Шта
велиш
,
капетане
?
—
Ваљан
човек
!
—
рече
капетан
.
—
Красан
,
сладак
човечић
!
—
додаде
Ђока
.
-
Бога
ми
,
јест
!
—
рече
капетан
и
тури
руку
у
џеп
.
—
Знаш
шта
мени
јутрос
рече
?
-
Шта
,
Ђошо
?
-
Вели
:
„
Ђоко
,
брате
!
Тебе
сунце
грејало
;
сушти
си
покојни
књаз
Мијаило
!
“
Бога
ми
јест
!
.
.
Красан
човек
!
—
Постарај
се
и
ти
,
те
види
,
да
нема
у
твојој
околини
који
„
бунтовник
.
“
Сви
они
,
видиш
,
сви
су
они
Карађорђевци
.
Тај
гад
треба
истребити
из
нашег
народа
!
—
А
јавићу
ја
теби
из
они
’
стопа
,
чин
дознам
!
—
И
њему
говори
.
—
Не
брини
!
.
Него
,
да
идем
и
ја
.
Због
њега
сам
ти
и
долазио
!
Наздравље
.
—
Да
бог
да
у
здрављу
.
И
Ђока
оде
.
—
Бога
ми
’
вала
му
!
Десет
дуката
!
.
.
И
још
дознао
сам
и
ко
су
та
господа
!
.
.
А
попови
,
попови
!
Бре
платићете
ви
мени
!
А
ти
учо
,
дечко
,
и
ти
ћеш
знати
за
чичу
!
Скикнућеш
овде
,
а
ланућеш
тамо
негде
око
Врање
!
.
Прохода
још
мало
по
канцеларији
,
онда
узе
капу
и
изађе
.
ИX
.
СРЕЋА
ИЗ
НЕНАДА
Беше
веома
велика
врућина
,
кад
се
учитељ
Јова
крену
попу
Живку
у
Б
...
Нека
тмора
обујмила
сву
природу
,
па
кроз
њу
сунце
жеже
као
жива
ватра
.
Ваздух
претежак
.
Стока
сва
побегла
у
хладове
;
нигде
ништа
живо
,
сем
човека
,
што
га
сунце
на
раду
жеже
.
Учитељ
Јова
корачаше
најлак
;
крупне
грашке
зноја
слеваху
му
се
низ
чело
и
он
се
брисаше
марамом
.
Но
све
му
ништа
није
полагало
...
Најзад
скиде
капут
,
раскопча
дугмета
на
прснику
и
кошуљи
.
—
Овако
није
ни
у
паклу
!
—
рече
он
.
—
И
што
ја
не
пођох
раније
!
Да
ми
је
се
само
шуме
дочепати
!
...
Мука
је
то
,
кад
човек
обећа
!
Прође
поред
једне
њиве
на
којој
радише
радини
.
—
Помаже
бог
!
—
Бог
помог’о
,
учо
!
—
рече
Арсен
,
онај
сељак
што
га
је
довезао
.
—
По
богу
,
Арсене
,
брате
,
како
можеш
радити
на
овој
врућини
!
—
А
морам
,
брате
!
Зар
и
ја
не
би
’
волео
лешкарити
у
’
ладу
,
него
да
ме
пече
звезда
и
да
ме
бије
успара
од
’
шенице
—
ал
’
треба
леба
!
—
Па
ниси
се
ни
ознојио
?
—
А
.
.
почео
сам
!
.
.
Шта
би
ти
радно
,
славе
ти
,
да
те
ко
натера
да
сад
косиш
или
вежеш
?
—
Ух
!
мани
!
.
—
Само
,
знаш
,
да
ми
је
ону
господу
мало
косом
на
ливади
да
потерам
пред
собом
,
онда
би
и
’
пит’о
:
је
ли
лако
сељаку
?
!
.
.
—
Ваљало
би
!
—
рече
учитељ
.
—
Јес
’
чуо
!
Не
би
му
дао
да
буде
„
министер
“
ко
није
ор’о
и
коп’о
...
Учитељ
се
насмеја
.
Онда
се
поздрави
и
крену
се
даље
.
Дебели
хладови
у
шуми
хлађаху
његово
врело
тело
.
Сео
је
на
зелену
травицу
,
запалио
цигару
,
(
пропушио
је
опет
)
па
се
дао
на
уживање
...
Око
подне
стигао
је
кући
поп
Живковој
.
Попа
га
дочека
весело
,
и
извињаваше
се
што
му
жена
није
код
куће
да
га
боље
угости
;
овако
ће
морати
бећарски
:
што
буде
бог
дао
.
—
Не
мари
ништа
!
...
А
где
је
госпођа
?
—
упита
учитељ
.
—
Отишла
је
пред
госте
.
Синоћ
добијем
телеграм
да
јој
данас
стиже
сестра
са
ћерком
.
Него
,
остаћеш
на
вечери
.
-
Бога
ми
,
нећу
моћи
;
кућа
ми
сама
.
—
Чудна
чуда
!
...
Баш
ће
те
погледати
жена
или
ће
плакати
деца
!
.
.
Има
,
ваљда
„
фамилијаз
.
“
—
Има
,
али
и
њега
сам
пустио
кући
да
ради
.
—
Доћи
ће
,
ваљда
,
довече
.
—
Доћи
ће
.
—
Е
,
па
?
.
.
Остаћеш
,
остаћеш
да
разговарамо
.
—
Па
,
најзад
...
—
То
је
већ
решено
!
.
.
Него
дедер
!
Скини
капут
!
.
.
„
Распиштољи
“
се
човече
!
.
.
Погле
мене
!
Попа
беше
у
кошуљама
;
само
једно
ћурченце
и
чита
што
казиваху
да
је
попа
.
Учитељ
скиде
капут
;
раскопча
прсник
и
кошуљу
раздрљи
на
грудима
.
—
Деде
,
дијете
,
донеси
што
год
да
се
полије
—
рече
попа
најстаријој
својој
девојчици
.
Њих
двојица
седоше
под
једну
липу
на
траву
.
-
Има
ли
шта
ново
?
—
упита
попа
.
—
Нема
,
вала
,
ништа
.
—
Ја
сам
дознао
нешто
.
—
А
шта
?
—
упита
учитељ
.
—
Проказали
су
нашу
дружину
.
—
Проказали
?
!
.
.
А
ко
?
упита
учитељ
изненађен
.
—
Један
наш
угурсуз
.
Јованов
брат
.
Петар
.
—
Не
знам
га
—
рече
учитељ
.
—
Та
једна
улизица
,
бога
ти
!
...
—
А
ко
ти
је
казао
?
—
Поп
Лука
.
Баш
се
јутрос
састасмо
и
он
ии
исприча
.
—
Од
кога
је
он
чуо
?
-
Из
уста
самога
капетана
.
Био
јуче
код
канцеларије
,
па
га
капетан
нап’о
не
може
горе
бити
.
.
Вели
:
„
сатрћу
ја
те
бунтовнике
,
само
ако
будем
жив
;
неће
Сава
њима
дужан
остати
!
...
“
И
теби
прети
у
крваво
.
—
Разуме
се
—
рече
учитељ
хладно
.
—
Зна
да
си
ти
пис’о
и
оне
дописе
.
И
то
му
Петар
каз’о
.
—
Од
куд
поп
Лука
зна
да
је
Петар
казо
;
није
му
ваљда
и
то
причао
капетан
?
...
—
Није
брате
!
Разабр’о
он
то
код
канцеларије
.
Петар
’
оће
право
да
може
зидати
мејану
,
па
је
рад
тога
иш’о
капетану
.
Одн’о
му
једно
јагње
,
аков
вина
и
двајестаче
комовице
.
Други
нико
није
више
био
...
—
Па
шта
веш
поп
Лука
?
—
Он
ништа
!
.
.
Вели
:
„
жао
ми
за
учитеља
преместиће
човека
куд
далеко
а
није
право
да
он
сам
пати
за
све
нас
!
.
.
Оно
—
право
да
кажем
—
он
нама
и
не
може
ништа
!
.
.
Ни
ме
рани
ни
поји
.
Ја
сам
свој
господар
...
Али
тебе
ми
је
жао
!
’
Тео
сам
да
ти
пишем
да
ниси
дошо
данас
...
—
Па
тешто
!
Нек
премести
!
—
Знаш
шта
?
—
Шта
?
—
Не
мораш
ићи
!
—
Него
шта
ћу
?
—
Нисмо
ваљда
ни
ми
гоље
!
.
.
Ја
,
поп
Лука
и
поп
Дамњан
;
узећемо
ти
земље
,
направићемо
једну
кућицу
,
па
живи
мећу
нама
!
—
А
.
.
не
!
.
.
—
Што
?
—
Ја
сам
се
решио
да
будем
учитељ
,
и
само
то
бићу
целога
мога
века
!
Дете
донесе
послужење
и
наслужи
учитељу
.
—
Знам
—
рече
поп
—
али
ти
проклети
премештаји
!
.
.
Шта
ћеш
?
.
.
Преместе
те
одавде
негде
даље
.
Ти
се
тек
упозн’о
и
запазио
са
људима
,
а
они
опет
даље
...
—
Па
ако
!
...
Спремајући
се
за
овај
позив
,
ја
сам
се
добро
наоружао
!
.
.
Све
што
год
ми
натуре
—
претрпећу
,
јер
имам
зашто
!
.
.
—
Знам
,
брате
,
знам
!
Али
зар
си
ти
сигуран
да
ћеш
до
века
моћи
трпети
?
—
рене
поп
.
—
Нећеш
ти
до
века
остати
такав
као
сад
;
—
оженићеш
се
,
а
где
двоје
дише
,
треће
се
пише
,
па
...
Учитељ
узда’ну
...
Лепа
слика
изађе
му
пред
очи
...
Али
она
за
њега
беше
само
у
успомени
.
—
Никад
,
попо
!
—
рече
он
.
—
Шта
?
.
Никад
се
нећеш
женити
?
—
Никад
!
—
А
што
?
Учитељ
ћуташе
.
Поп
се
насмеја
:
—
Оженићеш
се
ти
,
ној
Драгановићу
,
те
ош
како
!
—
Не
!
.
.
Не
!
.
.
—
Већ
ако
је
шта
друго
ту
?
—
рече
поп
.
Учитељ
опет
ћуташе
.
Поп
Живко
нехте
да
га
узнемирује
.
—
Дај
дијете
каву
!
—
викну
он
.
—
Не
треба
кава
;
ја
нећу
!
—
рече
учитељ
.
—
Што
нећеш
?
—
Врућина
је
.
—
Ех
!
врућина
!
.
.
Шта
ти
је
,
бога
ти
!
.
.
Што
се
на
једаред
окари
?
—
Ништа
—
рече
учитељ
и
насмеши
се
.
—
Па
тако
баш
капетан
?
—
Он
тако
!
—
И
баш
хоће
да
сатре
?
—
’
Оће
,
вели
!
—
Лако
је
нама
сад
!
У
целоме
срезу
нема
села
у
коме
немамо
својих
људи
.
Нас
има
на
две
стотине
!
.
А
и
остали
не
мрзе
на
нас
.
—
Ја
!
рек’о
је
да
ће
нас
и
на
збору
наћи
.
—
Он
је
луд
онда
!
.
.
Кад
је
све
казао
,
шта
је
њему
остало
?
.
.
—
Баш
ћемо
му
јавити
где
ћемо
се
и
када
скупити
!
—
Дознаће
он
,
тако
вели
.
—
Не
морамо
се
ни
састајати
овако
.
—
Него
?
—
Дођем
ја
код
тебе
,
ти
код
мене
.
Хвала
богу
,
зар
се
не
може
звати
„
на
ручак
“
,
„
на
вечеру
“
,
на
„
посело
“
...
Па
онда
,
крштења
,
венчања
—
све
нам
је
жива
згода
.
—
Бога
ми
,
баш
!
-
репе
поп
и
насмеја
се
досетци
.
—
А
осим
тога
,
зар
се
не
мож
и
писмо
написати
.
—
Оје
!
.
.
те
још
како
!
—
Само
кад
је
он
казао
шта
ће
да
ради
.
Ми
се
сити
можемо
насастајати
,
док
нам
он
у
траг
уђе
!
.
.
—
Та
,
човече
,
не
бојим
се
ја
за
то
!
—
рече
поп
.
—
Него
за
што
?
Преместиће
тебе
,
па
то
неће
ваљати
!
.
.
—
Што
неће
?
.
.
Овде
је
ударен
темељ
;
радина
има
,
па
нека
раде
даље
.
Мене
ако
преместе
,
ја
ћу
радити
на
другом
месту
.
Што
ме
више
премештају
—
горе
по
њих
а
боље
по
нас
!
За
сад
радим
кријући
,
после
ћу
јавно
!
...
—
А
ако
те
отпусте
из
службе
?
—
Мислим
да
неће
.
У
противном
нек
буде
и
то
!
.
.
Зар
је
мало
хлеба
?
.
.
Поп
Живко
га
гледаше
са
неким
поштовањем
.
Њему
се
особито
допадала
озбиљност
лица
његова
.
Ручак
је
био
већ
на
асталу
.
Седоше
и
ручаше
.
Учитељ
Јова
хтео
је
,
пошто
по
то
,
да
буде
сам
,
за
то
после
ручка
рече
:
да
би
мало
спавао
.
Поп
Живко
га
одведе
у
собу
где
беше
пријатна
хладовина
.
Учитељ
леже
.
Гледао
је
своју
будућност
пред
собом
.
Напори
у
школи
,
борба
ван
школе
.
Свуда
и
на
сваком
месту
дочекују
га
пријатељи
и
непријатељи
.
У
мислима
је
пролазио
преко
познатих
метта
;
зауставио
се
то
у
овој
то
у
оној
школи
.
И
ишао
је
даље
.
Свуда
је
радио
за
своје
убеђење
.
Пред
њим
стајаху
и
његови
противници
.
То
беху
махом
началници
,
капетани
и
писари
;
по
неки
богат
сељак
био
је
у
њиховом
друштву
.
И
он
их
све
напада
;
и
они
њега
нападају
,
кажњавају
и
прогоне
...
И
као
оголео
обосио
;
нема
више
ни
књига
;
само
торба
једна
са
две
кошуље
и
неколико
књижица
,
и
он
то
носи
на
леђима
и
иде
на
опредељено
место
;
у
џепу
један
ексер
и
када
дође
у
опредељену
школу
,
удара
ексер
у
зид
и
веша
своју
торбу
.
И
обелела
коса
,
и
клонуло
тело
и
ишчезла
снага
а
он
се
—
без
игде
иког
свог
,
потуца
од
немила
до
недрага
!
.
.
Сви
га
виде
сиромашна
,
али
сви
га
поштују
као
човека
који
је
утрошио
све
што
је
имао
за
опште
добро
.
То
беше
врхунац
;
даље
ни
његова
млађана
машта
не
иђаше
.
И
све
те
муке
не
поплашише
њега
.
Он
се
био
на
све
решио
...
И
...
заспа
...
Пред
вече
изађе
са
попом
у
воћњак
.
Понели
су
котарицу
да
јабука
наберу
.
Вечерњи
поветарац
расхлађивао
их
је
;
он
беше
чио
и
ведар
;
ишао
је
од
воћке
до
воћке
па
је
бирао
јабуке
и
спуштао
их
у
котарицу
.
—
Лепо
је
то
:
имати
овако
свој
воћњак
!
—
рече
он
.
—
Је
л
?
—
упита
поп
.
—
Јест
,
богме
!
—
Ожени
се
,
окући
,
па
ћеш
и
ти
имети
.
—
То
неће
никад
бити
!
—
Збиља
,
учитељу
!
...
Што
си
се
онако
заћут’о
данас
,
кад
ти
ја
помену
’
женидбу
?
—
Море
,
мани
!
—
Што
,
мани
?
—
Тако
!
...
—
Ти
не
радо
о
томе
говориш
!
...
Да
се
није
већ
неки
ђаволак
улег’о
у
твоје
учитељско
срце
,
а
?
.
.
упита
попа
и
упиљи
у
њега
,
а
неки
несташан
осмејак
играо
му
је
око
усана
.
Он
дигао
главу
па
гледи
у
једну
јабуку
.
—
Је
л
,
море
?
—
упита
поп
.
—
А
?
—
Чу
ли
ти
шта
ја
питам
?
—
Чуо
сам
.
—
Па
што
не
одговараш
?
.
.
Или
,
можда
,
немам
поверења
?
—
Није
,
него
још
нешто
!
—
рече
он
као
мало
љутито
.
—
Па
шта
је
онда
?
-
Није
ништа
!
—
Како
ништа
?
—
Па
лепо
!
.
.
Ја
волим
једно
створење
које
сам
једаред
у
свом
веку
срео
,
и
које
ни
пре
ни
после
тога
нисам
никад
видео
!
—
Па
,
ко
је
она
?
—
Не
знам
!
—
Чија
је
?
—
Не
знам
!
—
Знаш
ли
јој
бар
име
?
—
Не
знам
!
—
Како
то
?
—
Ето
,
тако
!
.
.
Не
знам
!
Не
знам
!
.
.
и
не
знам
!
...
—
То
је
чудно
!
Он
само
слеже
раменима
.
У
тај
пар
дотутњише
кола
у
авлију
.
—
Твоји
гости
!
—
рече
учитељ
.
—
Ја
!
—
Хајд
’
хоћемо
ли
тамо
?
—
Можемо
.
Јеси
ли
набрао
јабука
.
—
За
оном
ми
срце
оста
!
Да
ми
је
да
је
до’ватим
!
—
Савиј
грану
.
—
Високо
.
—
Ево
ове
куке
.
И
он
узе
куку
и
сави
грану
.
Таман
узабра
јабуку
а
неко
викну
:
—
А
ту
си
ти
,
течо
!
.
.
Зар
тако
госте
дочекујеш
?
...
Он
се
окрете
и
...
јабука
му
испаде
из
руке
.
То
беше
његова
вила
.
Била
је
још
лепша
него
што
ју
је
његова
најбујнија
машта
стварала
...
Као
да
је
пролеће
дошло
пред-а-њ
...
Само
ускипи
крв
у
жилама
његовим
,
а
онај
воћњак
иђаше
око
њега
.
Као
да
не
стоји
на
земљи
него
да
је
у
бесконачности
!
.
Прихвати
се
за
грану
једне
јабуке
,
јер
осећаше
да
ће
га
срце
његово
дићи
у
облаке
...
—
А
,
Марушко
,
ти
си
!
.
.
Гле
ти
ње
!
.
.
Читава
девојка
!
.
.
—
Јест
,
бога
ми
!
.
.
И
велика
девојка
и
свршила
школу
и
све
!
.
.
А
гле
!
.
.
Она
тек
сад
примети
Јову
.
—
Даље
,
цуро
,
даље
!
’
Вали
се
,
само
,
вали
!
.
.
Што
си
морала
поруменети
?
Видела
цура
момка
!
.
.
Но
,
но
!
.
.
но
,
но
!
.
.
Шали
се
теча
душо
!
.
.
Јово
!
Ово
је
моје
жене
сестричина
,
Мара
;
а
ово
је
,
мазо
моја
учитељ
Јован
Васић
.
Јован
се
једва
прибрао
.
Приђе
и
поздрави
се
.
Међу
тим
,
рука
му
је
још
дрхтала
.
—
Па
,
како
мајка
?
—
Здраво
је
,
течо
.
И
она
је
ту
.
—
Знам
већ
,
знам
.
’
Ајдемо
тамо
;
ајде
учитељу
!
Па
опет
ниси
узео
јабуку
.
Учитељ
се
врати
те
узе
јабуку
коју
је
мало
пре
испустио
,
па
онда
пође
и
он
с
њима
носећи
котарицу
.
—
Па
како
,
Марушко
?
—
Љубим
руку
.
—
Од
куд
љубиш
,
кад
не
љубиш
!
—
рече
он
шалећи
се
.
—
Баш
си
ти
,
течо
!
—
рече
она
напућивши
своје
нешто
набубреле
уснице
и
погледавши
га
прекорно
.
—
Нећу
ништа
да
ти
одговарам
!
.
.
—
Их
!
.
.
марим
ја
!
.
.
—
Бога
ми
ћеш
марити
!
Кад
се
ја
наљутим
,
а
ти
ме
што
год
питаш
,
а
ја
нећу
да
ти
кажем
—
теби
ће
бити
жао
!
—
Баш
ћу
се
убити
!
—
Бога
ми
,
оћеш
!
-
А
.
.
’
оћу
баш
!
.
.
Узећу
ја
штап
,
па
—
ка
’
оно
кад
си
била
мала
,
знаш
!
.
—
Ви’те
само
,
господине
,
како
мој
теча
части
своје
госте
—
рече
она
Јовану
.
Јован
се
трже
.
Он
се
био
сасвим
изгубио
у
посматрању
.
Не
знађаше
шта
је
лепше
на
њој
:
да
л
оно
лепо
лице
ведро
и
без
и
једне
боје
,
да
л
’
онај
вити
стас
;
да
л
’
она
веселост
њена
или
гипкост
тела
.
Осмену
се
и
рече
:
—
Да
,
чуо
сам
.
—
А
није
то
за
све
—
рече
поп
Живко
.
—
Ја
само
:
према
свецу
и
тропар
!
.
Е
,
о
је
за
ручак
—
ручак
,
ко
је
за
батина
—
батину
!
На
пр
:
оно
што
ћу
теби
да
дам
—
нећу
учитељу
.
—
То
је
онда
опасно
код
тебе
бити
гост
—
рече
она
.
—
Опасно
,
бога
ми
!
Већ
дођоше
у
авлију
.
Попа
се
поздрави
са
својом
свастиком
.
Поша
се
обрадова
кад
виде
учитеља
Јову
.
—
Баш
вам
благодарим
,
господине
,
што
сте
нас
посетили
!
—
рече
она
.
Седоше
.
Међу
тим
Мара
је
свуда
летела
.
Она
беше
несташна
као
веверица
.
Трчкарала
је
:
час
у
кујну
,
час
у
собу
,
или
је
пролетала
по
авлији
тамо
и
амо
.
Поша
је
отишла
да
готови
вечеру
за
драге
госте
.
Они
сеђаху
под
липом
и
разговараху
.
Попа
би
ка’што
дирнуо
Мару
.
—
Шта
летиш
једнако
?
—
Све
ми
се
допада
!
Једва
сам
чекала
да
се
с
мајком
на
пут
кренем
и
да
ти
у
госте
дођем
!
рече
она
.
—
—
Баш
ти
се
село
тако
допада
?
—
Бога
ми
,
течо
,
додала
ми
се
!
.
.
Сад
,
да
није
срамота
,
изула
бих
се
,
да
боса
газим
по
овој
трави
!
—
Врло
добро
!
—
рече
попа
.
—
Онда
да
те
удам
овде
,
па
ћеш
газити
боса
до
миле
воље
и
по
трави
и
по
стрњици
па
,
ако
’
оћеш
,
вала
,
и
по
блату
!
—
Хвала
лепо
!
—
Што
?
—
Свршила
сам
ја
школу
;
сад
ћу
постати
сеоска
учитељица
,
па
ћу
и
живети
у
селу
и
бити
девојка
.
—
Машала
’
бога
ми
!
.
.
То
је
нешто
озбиљно
!
—
Ја
шта
ти
мислиш
?
—
Шта
ћу
да
мислим
?
Ти
ћеш
,
од
сад
,
већ
својим
зубима
’
лебац
јести
!
—
Тако
је
!
—
рече
она
.
Па
одскакута
кроз
авлију
.
Поставише
астал
на
пољу
.
Поп
Живко
је
био
весео
и
расположен
,
а
што
је
најглавније
гостољубив
.
Волео
је
своје
госте
толико
,
да
је
се
трудио
да
им
жеље
из
очију
прочита
,
па
да
их
и
испуни
.
Није
се
сакрио
ни
Јовин
поглед
од
њега
.
Он
је
с
места
био
на
чисто
;
видео
је
:
да
„
онај
ђаволак
“
што
се
у
Јовино
учитељско
срце
увукао
није
био
нико
други
него
—
Мара
...
У
осталом
,
нису
требале
бог
зна
какве
очи
да
то
замотре
;
—
Ово
ће
бити
!
—
мишљаше
поп
Живко
.
—
Није
мој
уча
никад
овако
женску
погледао
:
Вечерас
ћу
се
уверити
.
Размести
госте
за
столом
тако
,
да
Јова
и
Мара
седоше
једно
до
другог
.
Скоро
увек
,
када
нас
срећа
изненади
—
ми
смо
неми
.
Тако
и
Јова
.
Он
сеђаше
до
Маре
,
па
ћуташе
као
заливен
!
.
.
Толико
жудео
за
њом
,
па
сад
—
ама
баш
ни
речи
!
.
.
Кроз
мозак
му
је
пројурило
хиљадама
мисли
;
на
уснама
му
се
заладнио
хиљадама
реченица
!
Ни
једна
не
беше
згодна
,
свакој
је
ману
нашао
.
.
Та
да
му
је
бар
да
отпочне
разговор
!
.
.
Мара
га
спасе
:
—
Господине
,
волите
ли
ви
месечину
?
—
Волим
,
госпођице
—
одговори
он
.
—
Ја
бих
преседела
сад
целу
ноћ
и
не
бих
тренула
:
тако
уживам
.
—
И
ја
!
—
рече
он
.
Попа
отпоче
неки
разговор
са
мајком
Марином
,
у
који
се
и
поша
уплете
.
Јова
се
решио
да
разговара
;
па
ма
шта
.
—
Дакле
,
свршили
сте
школу
,
госпођице
?
—
упита
он
.
—
Да
,
свршила
сам
.
—
Мислите
ли
тражити
службу
?
—
Мислим
.
—
Хоћете
ли
варош
?
—
А
...
за
то
треба
препорука
,
а
ја
—
хвала
богу
—
немам
тамо
(
она
показа
руком
на
Београд
)
ни
кумова
ни
пријатеља
...
Задовољила
бих
се
и
каквим
мирним
сеоцем
.
Да
ми
је
бар
овде
у
близини
течиној
!
.
.
—
Па
...
биће
—
рече
Јова
.
—
Има
ли
које
место
празно
?
—
За
сад
нема
,
али
биће
једно
.
—
А
које
?
—
С
...
—
Та
ту
сте
ви
!
—
рече
она
и
погледа
га
оним
лепим
очима
.
—
Ништа
за
то
!
—
О
!
.
.
Ја
нећу
толике
жртве
!
—
Ја
не
жртвујем
ништа
,
будите
уверени
!
—
Онда
ће
да
вас
преместе
.
—
Да
.
—
Зашто
?
.
.
Да
није
због
оцене
?
—
упита
она
.
—
Какве
оцене
?
—
уплете
се
поп
Живко
:
Његова
је
оцена
:
одличан
.
—
Па
онда
зашто
,
течо
?
—
Дете
моје
!
рече
попа
,
—
Ти
још
не
знаш
да
у
нашој
Србији
има
људи
,
који
не
мисле
само
на
себе
,
већ
и
на
друге
,
које
не
може
да
оглуши
кад
виде
неправду
,
већ
дижу
глас
свој
против
ње
...
—
А
...
знам
—
пресече
га
она
—
то
су
социјалисте
...
Читала
сам
„
Новину
“
...
Па
зар
сте
ви
,
господине
,
социјалиста
?
.
.
—
Зови
како
’
оћеш
—
рече
попа
.
Ми
их
зовемо
„
сиротињска
браћа
“
!
.
.
Е
,
па
таке
људе
не
трпи
наша
господа
,
него
их
прогони
.
За
то
ти
Јова
и
говори
,
да
ће
његова
школа
остати
упражњена
.
—
Од
куд
ви
знате
,
господине
,
да
ће
вас
преместити
?
—
упита
она
Јову
.
—
Каже
ми
ваш
теча
?
—
А
од
куд
ви
,
течо
,
знате
?
—
А
...
знам
!
...
Док
се
сазнало
,
да
је
он
пис’о
неке
дописе
,
онда
се
већ
зна
и
шта
њега
чека
.
—
Зар
ви
,
господине
,
пишете
по
новинама
?
—
Та
...
по
нешто
—
рече
он
правећи
цигару
.
Она
ућута
...
И
док
се
он
са
попом
разговараше
—
она
га
је
посматрала
.
Тако
млад
,
па
већ
пише
по
новинама
!
.
.
Па
,
сем
тога
,
он
је
још
социјалиста
!
...
И
нехотице
поче
да
га
сравњује
са
Неждановом
(
главни
јунак
у
роману
„
Новини
“
)
...
Налазила
је
да
има
лепо
чело
и
лице
;
па
она
кестењаста
коса
и
она
је
врло
лепа
...
Па
како
лепо
говори
,
и
одрешито
,
и
не
замуцкује
,
и
како
је
озбиљан
...
И
она
га
посматраше
све
више
...
Осети
како
јој
срце
куца
...
Пренесе
се
у
мислима
у
друштво
Нежданова
.
И
осети
неку
сласт
у
души
...
Би
јој
добро
као
да
је
у
друштву
својих
најприснијих
пријатељица
...
Њено
мало
срце
,
—
које
дотле
није
никад
зажудело
,
сем
за
мајком
и
блиском
родбином
—
зажуде
од
једаред
да
закуца
на
грудима
овога
младога
човека
...
Све
би
дала
за
њега
:
и
мајку
,
и
родбину
,
и
другарице
,
и
успомену
на
своје
ђаковање
,
која
јој
је
дотле
била
и
најдражија
.
.
Стапао
се
поглед
њен
у
снагу
његову
...
та
само
да
јој
је
,
да
сме
прихватити
руке
његове
...
Они
се
разговараху
једно
с
другим
а
она
сама
са
собом
:
—
Леп
је
!
.
.
Млад
је
!
.
.
Да
је
и
старији
—
све
једно
!
.
.
Али
ето
,
како
све
зна
!
И
кад
рекне
—
речено
је
!
.
.
И
кад
мане
руком
доликује
му
!
.
.
Како
га
само
теча
слуша
!
.
.
А
за
течу
веле
даје
начитан
и
способан
човек
.
.
Да
ли
ми
је
да
се
за
њега
удам
!
.
.
О
!
.
.
како
бих
га
неговала
!
.
.
Као
цветак
!
.
.
Волила
бих
га
изнад
свега
;
чинила
бих
што
би
год
он
од
мене
затражио
;
свака
би
му
жеља
била
испуњена
!
.
.
Зар
може
бити
веће
сласти
него
појавити
се
с
њим
као
жена
његова
у
друштву
?
И
сви
указују
почаст
и
мени
као
и
њему
!
.
.
Па
још
кад
бих
отишла
с
њим
у
Београд
,
па
га
преставила
мојим
другарицама
!
.
.
Знам
да
би
Цана
казала
:
ђаво
је
однео
,
баш
је
срећна
!
.
.
—
Што
си
се
ти
,
Марушко
,
ућутала
?
—
прекиде
је
попа
у
мислима
.
Она
се
трже
.
—
Ништа
,
течо
,
гледам
како
месец
тијо
„
плови
“
по
небу
...
—
Ти
се
баш
заљубила
у
месечину
!
—
Ја
волим
месечину
.
—
Певај
што
год
.
—
Не
могу
,
течо
.
—
Зар
госпођица
пева
?
—
упита
Јова
и
погледа
је
.
—
О
те
још
како
!
—
рече
попа
.
—
Онда
госпођице
,
и
ја
придружујем
моју
молбу
попиној
.
Муке
њене
!
Не
знађаше
коју
песму
да
пева
,
ни
једна
јој
не
падаше
на
ум
!
...
Да
би
оставила
себи
више
времена
на
размишљање
,
она
упита
:
—
Коју
ћете
?
—
Коју
ти
’
оћеш
!
—
рече
попа
.
—
Знате
ли
:
„
Еј
пусто
море
!
“
?
-
упита
Јова
.
—
Знам
.
—
Е
,
па
ту
!
—
рече
попа
.
Јекну
њен
звонки
глас
у
тијој
летњој
ноћи
.
И
славуј
да
јој
позавиди
!
Јова
и
поп
Живко
пратише
је
лагано
.
Међу
тим
она
,
што
је
више
певала
,
све
се
више
раздрагаваше
.
Песма
јој
је
душу
узрујала
.
Хтело
би
јој
се
да
и
они
осете
оно
што
она
осећаше
.
Глас
јој
је
дрхтао
од
унутарње
узбуђености
,
те
је
с
тога
звук
треперио
у
тијој
вечери
...
Кад
доврши
песму
,
она
саже
главу
.
Осетила
је
умор
.
—
Изврсно
!
—
викву
Јова
.
—
То
значи
:
отпевати
!
—
рече
поп
Живко
.
Она
је
ћутала
.
Савладали
је
њени
рођени
осећаји
,
те
једва
чекаше
да
буде
сама
.
Деца
поспаше
,
успавала
их
песма
.
Поша
носаше
једно
по
једно
на
постељу
.
—
Готово
,
зете
,
и
ми
да
лежемо
,
рече
Марина
мајка
.
—
Јеси
задрем’о
,
Јово
?
—
упита
поп
учитеља
.
—
Нисам
,
али
би
се
могло
лећи
.
Могу
читати
што
год
.
—
Па
лепо
,
онда
да
спавамо
—
рече
попа
.
И
дигоше
се
у
кућу
.
Поша
одведе
гошће
у
њихову
собу
а
попа
Јову
у
собу
за
њега
спремљену
.
—
Ево
ти
,
учо
,
свећа
,
а
ево
и
књига
,
па
бирај
.
—
Добро
.
—
Да
затворим
прозоре
,
јер
улећу
„
насјекоме
“
;
а
после
ложе
улетети
и
каква
„
вештица
“
па
ми
те
давити
ноћас
—
рече
попа
смејући
се
и
затварајући
прозор
.
И
Јова
се
насмеја
.
—
Не
бојим
се
ја
,
попо
,
вештица
!
Попа
не
рече
на
то
ништа
,
него
га
погледа
озбиљно
.
—
Јово
!
.
.
—
Шта
?
—
Ништа
,
ништа
!
.
.
’
Тедо
’
ти
нешто
рећи
.
—
А
шта
?
Попа
показа
главом
на
собу
где
беше
Мара
са
мајком
,
па
упита
:
—
Да
није
то
?
Јова
га
разумеде
.
—
То
је
—
рече
.
—
Али
од
куд
ти
знаш
?
—
Тако
ми
се
учинило
...
Па
?
Јова
саже
главу
.
—
’
Ајд
,
’
ајд
!
.
.
Старије
је
јутро
од
вечера
.
Лаку
ноћ
!
.
.
И
оде
да
спава
.
Јова
се
загледа
у
свећу
што
гораше
на
асталу
.
И
за
дивно
чудо
њега
не
радоваше
онај
изненадни
догађај
!
.
.
Био
је
готово
равнодушан
.
Љутио
је
се
сам
на
се
.
Док
је
не
виде
,
док
је
жудео
за
„
непознатом
“
,
мислио
је
:
да
му
је
само
да
види
прамен
њене
косе
—
па
би
се
растопио
;
сада
!
.
.
И
упознао
се
са
њом
и
разговарао
,
и
стао
му
близу
,
да
би
могао
чути
њено
дисање
,
да
уво
зиду
примакне
,
па
му
срце
опет
мирно
!
...
Шапутао
је
њено
име
и
—
ништа
!
.
.
Груди
му
беху
празне
а
њега
је
баш
тиштала
та
празнина
.
.
Тако
не
могаше
већ
више
издржати
.
Он
се
свуче
,
леже
и
узе
књигу
.
Али
не
иде
!
.
.
Није
могао
ни
једне
реченице
да
схвати
!
.
.
Најзад
он
остави
књигу
и
пирну
у
свећу
.
Мрак
завлада
у
соби
,
само
месечина
просијаваше
кроз
прозор
на
коме
не
беше
завеса
добро
навучена
,
и
прављаше
сенке
по
зиду
...
.
Мали
попак
певаше
под
Фуруном
,
са
поља
му
допираху
звуци
лепе
песме
славујеве
;
из
села
се
чујаше
лавеж
паса
,
а
са
друма
клопарање
кола
и
свирала
...
Сан
му
не
иђаше
на
око
.
Он
се
окреташе
тамо-амо
у
постељи
као
на
ражњу
;
буве
га
пецаху
...
Он
лежаше
још
неко
време
,
онда
се
диже
,
запали
свећу
,
пређе
неколико
пута
преко
собе
,
онда
седе
и
запали
цигару
.
—
Ух
!
.
.
ала
је
покварен
ваздух
у
соби
!
—
рече
и
тешко
узда’ну
.
Онда
свуче
завесу
и
отвори
прозор
...
Блага
свежина
летње
ноћи
запану
га
и
он
гуташе
онај
миришљави
ваздух
...
.
Погледа
на
небо
:
—
сјаји
се
месец
и
жмиркају
звезде
;
погледа
преда
се
у
даљину
:
—
жбунови
на
месечини
изгледаху
као
људи
;
лепа
песмица
разлегаше
се
из
хиљаду
грла
птичијих
,
и
—
њега
нешто
силно
повуче
у
ову
лепу
природу
...
Обуче
се
на
брзу
руку
,
узе
дуван
и
неколико
палидрваца
,
пирну
у
свећу
и
полако
,
на
прстима
изиђе
на
поље
...
У
кући
сви
спаваху
;
бар
се
њему
тако
чинило
.
Он
шеташе
.
На
овој
благој
и
мирној
летњој
ноћи
срце
му
се
раздрага
...
Како
је
лепо
шетати
на
овакој
месечини
,
па
још
са
милим
створењем
,
па
слушати
слатко
тепање
са
још
слађих
румених
усана
!
...
И
он
опет
угледа
она
два
лепа
ока
,
оно
румено
лице
,
она
лепа
уста
,
онај
вити
стас
.
Он
зачу
онај
звучни
глас
и
осети
:
како
му
срца
нестаје
,
како
се
топи
...
Седе
сав
клонуо
и
изнемогао
.
—
Па
ето
,
ту
ми
је
!
.
.
До
сад
смо
били
под
једним
кровом
;
није
далеко
,
само
да
пружим
руку
,
па
је
моја
!
...
И
биће
моја
!
...
Поп
Живко
зна
—
биће
на
руци
...
Баш
врло
добро
,
што
се
ја
њему
јуче
исповедих
,
јер
...
сад
не
знам
шта
бих
радио
!
.
.
Поп
је
вешт
,
оправиће
он
посла
...
.
—
Да
не
воли
она
кога
другог
?
—
сену
му
кроз
главу
као
муња
...
И
он
се
скамени
.
Само
то
би
му
још
требало
!
.
.
—
Не
,
не
!
.
.
Онако
живо
,
несташно
—
није
могуће
да
је
волила
кога
...
Чим
срде
девојачко
осети
љубав
—
она
престаје
бити
детињаста
,
а
Мара
је
још
детињаста
...
Поста
сујеверан
!
—
Ово
је
срећа
!
.
.
Од
куд
баш
да
мене
поп
Живко
зове
да
му
данас
дођем
,
кад
и
она
долази
.
Срећа
,
срећа
је
то
,
па
нек
ми
говори
ко
шта
хоће
!
...
Кад
сам
се
најмање
надао
да
ћу
је
видети
—
ја
је
нађо
;
дође
ми
на
ноге
!
...
Када
ми
је
судбина
допустила
да
је
видим
—
надам
се
да
ће
ми
допустити
и
да
се
њом
оженим
!
.
.
Сад
бар
могућност
је
ту
;
нема
никог
да
ми
смета
...
Чекај
!
.
.
Шта
сам
радио
јутрос
?
.
.
Сећам
се
!
Устао
сам
баш
на
десну
руку
.
Кад
сам
изашао
на
поље
,
сунце
се
још
није
било
родило
.
Онда
сам
зовнуо
послужитеља
те
ме
је
полио
;
умио
сам
се
на
пољу
,
каву
сам
пио
под
хладником
...
Е
,
тако
!
Сад
ћу
устајати
увек
пре
сунца
,
умивати
се
на
пољу
...
Би
га
стид
!
.
.
Он
,
образован
човек
,
па
да
верује
у
те
ситнице
.
—
Па
шта
!
—
рече
осечно
.
—
Шта
ми
ту
ваздан
!
.
.
Сви
смо
таки
!
.
.
Лаже
сваки
који
каже
да
није
сујеверан
!
.
То
смо
ми
посисали
и
с
мајчиним
млеком
.
Колико
год
хоћеш
образованих
и
—
сви
ће
да
слушају
једну
врачару
,
и
сви
ће
водити
рачуна
о
њеним
речима
!
.
.
Сви
ми
верујемо
у
оно
,
у
што
верује
и
овај
сељак
;
само
се
наша
образованост
одликује
тим
,
што
умемо
да
прикријемо
и
да
му
се
смејемо
,
кад
он
,
веселник
,
искрено
прича
...
Човек
је
—
човек
!
Створење
„
по
образу
и
подобију
божијем
“
тако
је
немоћно
и
јадно
,
да
више
верује
и
више
се
узда
у
срећу
,
него
у
себе
!
.
.
—
Мојој
вили
име
Мара
!
.
.
Сад
сам
заволио
то
име
више
свега
!
.
.
Она
сад
спава
као
анђелак
а
ја
—
ето
!
...
И
опет
устаде
ходати
...
Једва
једаред
реши
се
да
се
врати
у
кућу
.
Оставио
је
прозоре
отворене
па
се
свуче
те
леже
.
X
.
ШЕТЊА
Сунце
је
одскочило
с
копља
кад
се
Јова
пробудио
.
Скочи
с
постеље
и
прва
мисао
која
му
кроз
главу
пројури
беше
:
—
Устао
сам
доцкан
;
нема
јучерање
среће
!
.
.
И
то
га
сневесели
.
Поче
се
облачити
.
Кошуља
му
беше
нешто
угужвана
и
он
се
стаде
љутити
.
Хтео
је
да
не
буде
замерке
ни
њему
и
и
оделу
!
...
Вода
за
умивање
,
леген
—
све
беше
ту
.
Он
се
уми
,
очешља
и
углади
,
и
,
пошто
је
поприлично
стајао
пред
огледалом
и
огледао
се
,
тек
онда
изађе
на
поље
.
Сви
су
били
устали
.
Поша
и
Марина
мајка
беху
у
кујни
а
попа
са
Маром
у
башти
иза
куће
,
која
беше
цвећем
засађена
.
—
А
...
Јово
!
.
.
Фењер
!
Фењер
!
.
.
викну
попа
кад
га
угледа
.
—
Готово
,
вала
!
.
.
Добро
јутро
!
—
рече
он
и
прихвати
се
за
шешир
.
—
Бог
помог’о
!
—
прихватише
попа
и
Мара
.
—
Шта
ви
радите
?
—
Ето
,
господине
,
разгледам
теткину
башту
.
Јелте
да
има
лепог
цвећа
?
—
Заиста
!
—
рече
Јова
.
—
Погледајте
само
!
.
.
Не
знате
који
је
цветак
од
кога
лепши
!
.
.
Да
и
вама
узаберем
!
.
.
—
Благодарим
!
—
рече
Јова
од
свег
срца
.
Она
му
додаде
једну
киту
коју
он
задену
за
прсник
.
—
Оћеш
ти
,
течо
?
—
Мени
дај
мало
босиљка
—
рече
попа
.
Она
узабра
један
стручак
па
му
пружи
а
он
узе
мирисати
.
—
Тако
!
—
рече
Мара
.
—
Разгледала
сам
теткино
цвеће
;
сад
да
видимо
твоју
хвалу
,
течо
!
.
.
Ти
рече
да
и
ти
имаш
своју
башту
.
—
О
!
.
.
разуме
се
,
разуме
се
!
—
Рада
бих
била
да
и
њу
видим
!
—
Ако
је
по
вољи
,
госпођице
Марушка
,
изволте
!
—
рече
попа
шалећи
се
.
Она
погледа
прекорно
.
—
Ти
се
мени
увек
ругаш
!
рече
.
—
Молићемо
,
молићемо
!
...
Извол’те
у
башту
.
Пређоше
преко
авлије
и
уђоше
у
другу
башту
,
али
ово
беше
башта
са
поврћем
.
Попа
стаде
и
узе
брисати
зној
.
Мара
га
погледа
па
упита
?
—
Зар
нећемо
даље
?
—
Куда
?
—
рече
попа
и
упиљи
у
њу
.
—
Да
видимо
твоје
цвеће
.
—
Ово
је
моје
цвеће
!
—
рече
попа
.
Ово
се
цвеће
зове
купус
,
ово
кромпир
,
ово
пасуљ
,
или
како
га
ми
сељаци
зовемо
гра
,
ово
першун
,
ово
,
што
лепо
мирише
,
мирођија
,
ово
ротква
,
ово
...
Јова
се
заценуо
од
смеја
.
—
Та
доста
!
.
.
доста
!
—
прекиде
га
Мара
,
и
напући
уснице
.
—
Нуто
,
нуто
!
.
Гле
како
се
Марушка
љути
!
—
Па
шта
то
значи
!
—
рече
она
и
погледа
га
љутито
.
Он
се
насмеја
.
—
Значи
:
да
си
ти
мала
ћурка
,
која
се
буд
’
зашто
љути
...
’
Ајд’мо
да
доручкујемо
.
И
одоше
из
баште
.
Поша
већ
спремила
доручак
те
заседоше
за
астал
...
По
доручку
Јова
се
узе
опремати
.
—
Куда
ћеш
?
—
упита
попа
.
—
Морам
кући
.
—
Није
него
још
нешто
!
—
Морам
,
бога
ми
!
И
Мару
нешто
штрецну
када
Јова
рече
:
да
мора
кући
.
Не
знам
за
што
;
али
њој
би
врло
тешко
...
—
А
за
што
мораш
?
Распуст
школски
,
ожењен
ниси
—
не
чека
те
нико
!
За
што
журиш
?
—
рече
попа
.
—
Све
ми
се
нешто
чини
да
сам
тамо
преко
потребан
.
—
Батали
!
.
.
Ти
остајеш
овде
.
Данас
ћемо
што
год
читати
па
ћемо
пред
вече
у
шетњу
.
И
Мари
излете
реч
:
—
Збиља
господине
,
останите
!
И
учини
јој
се
да
су
сви
приметили
да
баш
она
жели
да
он
остане
,
па
сва
плану
у
лицу
.
Јова
је
погледа
.
—
Па
...
најзад
...
—
Остајеш
!
.
.
остајеш
...
рече
поп
Живко
.
—
Седи
.
Јова
седе
.
—
Деде
,
Марушко
,
моје
дете
,
донеси
нам
још
по
једну
каву
,
али
тамо
у
башту
.
Ајд’мо
Јово
,
тамо
.
Мара
оде
у
кујну
по
каву
а
они
одшеташе
.
Кад
су
ушли
у
башту
рече
попа
:
—
Е
,
Јоване
,
драгане
,
канда
смо
пронашли
...
.
—
па
застаде
.
Шта
смо
пронашли
?
—
упита
он
.
—
Онога
ђаволка
што
мучи
твоје
„
учитељско
“
срце
...
И
синоћ
си
ми
нешто
рек’о
.
—
Дакле
,
то
је
нико
други
—
него
наша
Марушка
.
—
Е
,
брате
,
—
рече
попа
смејући
се
.
—
—
Ја
ту
замишљ’о
читав
роман
;
изгледало
као
неко
„
Дете
растављених
“
—
а
оно
гле
ти
сад
!
.
.
Наша
Марушка
!
...
Па
шта
ту
има
смешно
?
—
Није
ништа
смешно
—
рече
попа
,
уозбиљивши
се
.
Смејем
се
ја
себи
!
И
Ја
сам
ти
ту
размишљ’о
неку
вилу
,
неку
немогућност
да
мог
Јову
видим
срећна
...
—
Па
зар
је
сад
могућност
?
—
Зашто
не
?
...
Она
је
једна
сирота
девојка
која
ће
се
задовољити
положајем
кога
ти
имаш
,
тим
пре
,
што
је
се
и
сама
спремала
за
тај
положај
.
—
Чудан
си
ти
човек
!
—
рече
Јова
.
—
Само
о
рачуну
.
Међу
тим
,
ја
тражим
љубави
;
тражим
жену
коју
волим
,
али
која
ће
такође
мене
волити
.
Иначе
...
.
Милијони
пред
мојим
очима
не
вреде
.
—
Јово
,
брате
!
Искрено
да
ти
кажем
:
то
није
и
не
може
бити
моја
ствар
...
.
Ја
не
могу
ни
мом
срцу
да
заповедам
,
а
где
ли
туђем
.
Све
што
ја
могу
,
то
је
ствар
по
себи
свршена
,
јер
мајка
јој
неће
бити
противна
За
остало
потруди
се
сам
.
Пред
вече
ћемо
у
шетњу
,
и
ту
ће
вам
се
дати
прилика
да
једно
с
другим
разговарате
.
Ако
буде
бог
дао
и
ја
—
благосиљам
.
Дођоше
до
клупе
и
седоше
.
Јова
направи
и
запали
цигару
,
па
се
подними
и
заћута
.
Поп
Живко
је
полако
ћукорио
арију
једне
сеоске
песмице
.
У
том
дође
Мара
и
донесе
каву
.
Они
попише
ћутећи
.
Мара
однесе
шоље
.
—
Што
си
се
ућутао
?
—
пита
поп
Живко
Јову
.
—
Мислим
о
ономе
што
си
ми
рек’о
...
И
...
неће
бити
од
свега
ништа
.
—
За
што
?
—
Ти
знаш
врло
добро
да
сам
ја
,
сем
школе
,
загазио
и
у
политику
.
—
Па
шта
?
—
Прилике
,
у
којима
се
ми
данас
налазимо
,
нису
никако
повољне
.
Са
оваког
рада
ја
могу
бити
прогањан
с
места
на
место
,
на
можда
и
лебац
изгубити
.
Ко
ми
јамчи
да
до
мрака
нећу
бити
позван
на
одговор
...
И
кад
је
све
то
тако
,
онда
:
имам
ли
ја
права
осудити
једну
женску
да
са
мном
тумара
од
једног
места
до
другог
и
гладна
и
жедна
и
гола
и
боса
...
А
да
се
манем
посла
кога
сам
почео
—
не
могу
и
нећу
!
—
Ако
је
она
вољна
да
буде
твој
друг
—
онда
то
није
никаква
осуда
.
Ако
је
само
то
што
те
тишти
,
онда
...
.
—
Течо
!
течо
!
...
прекиде
их
Мара
у
речи
утрчавши
у
башту
.
—
Шта
је
?
—
Зове
те
један
сељак
.
—
Где
је
?
—
Ето
га
у
авлији
.
—
Добро
...
Сад
ћу
ја
доћи
—
рече
поп
Живко
и
оде
.
Њих
двоје
осташе
сами
.
Мара
седе
на
клупу
и
Јова
могаше
лепо
чути
како
она
дише
.
Она
сагла
главу
па
се
загледала
у
своје
плетење
,
које
је
донела
у
рукама
,
а
он
гледаше
њену
меку
,
плаву
косу
и
бели
врат
;
очи
му
се
спуштаху
на
мишице
,
груди
и
стас
.
.
Та
зар
он
бити
толико
срећан
да
све
ово
сме
загрлити
и
пољубити
!
...
Осећао
је
потребу
да
рекне
нешто
;
али
за
жива
бога
не
умеде
баш
ништа
!
.
.
Која
би
му
год
мисао
пала
на
памет
,
ледила
је
се
на
језику
!
.
.
Хладан
зној
обливао
га
је
.
Међу
тим
ни
њој
не
беше
лакше
;
руке
су
јој
лагано
—
ал
ипак
приметно
—
дрхтале
;
а
срце
је
лупало
нагло
и
јако
да
је
и
он
могао
чути
...
Врућина
освајаше
...
Сунце
пробијаше
кроз
лишће
и
зраци
његови
падаху
на
земљу
;
тичице
певаху
,
цврчак
цврчаше
а
скакавци
скакаху
по
трави
.
Мара
прекиде
ћутање
.
—
Ала
је
дивно
у
селу
!
—
рече
она
и
диже
главу
.
—
Збиља
!
...
А
ја
мислим
да
је
лепше
у
вароши
;
бар
лети
,
—
рече
Јова
.
—
Варате
се
,
господине
.
—
Не
!
.
.
Помислите
!
.
.
Сад
да
сам
у
Београду
сад
бих
у
неку
башту
на
пиво
.
Ту
направљена
хладовина
,
музика
,
друштво
—
једном
речју
:
све
!
—
Имате
право
.
У
вароши
је
све
удешено
за
уживање
.
Али
то
је
само
удешено
.
И
ја
баш
за
то
мрзим
.
Ја
волим
лепу
природу
,
оваку
каква
је
,
не
углађену
.
.
Кад
чујем
славуја
у
жбуну
,
кад
чујем
жубор
поточића
мене
нешто
мине
;
нека
милина
прожма
ме
целу
...
.
Тако
ми
је
као
да
читам
старе
лепе
приче
...
.
Говорећи
полако
подизаше
главу
,
и
већ
гледаше
Јову
у
очи
.
Лака
румен
облила
јој
образе
,
а
оне
плаве
очи
светлише
се
од
узбуђења
.
Све
бих
дала
,
—
продужи
она
видећи
да
је
Јова
слуша
—
све
бих
дала
за
један
кућерак
у
каком
лепом
пределу
у
коме
шуме
има
.
Са
малом
кућицом
,
баштицом
око
ње
,
и
нешто
књига
—
била
бих
најсретнија
!
—
Најсретнија
?
.
упита
Јова
,
а
срце
му
се
поче
стезати
.
—
Зар
баш
ништа
више
не
би
зажелели
?
.
.
Она
га
разумеде
.
Порумене
сва
—
и
преко
ушију
—
и
саже
главу
.
Јова
виде
да
је
сувише
рано
почео
.
—
Опростите
,
госпођице
,
ја
нисам
мислио
...
.
—
Ништа
,
ништа
,
господине
...
Баш
је
у
мог
тече
леп
воћњак
.
Каквих
красних
јабука
има
!
...
Н
.
пр
.
она
синоћ
што
је
ви
узабрасте
баш
кад
ја
дођем
...
.
Ено
,
она
је
онака
иста
.
Помозите
ми
да
је
узаберем
!
...
И
она
скочи
лако
као
веверица
,
узе
једно
кукасто
дрво
,
и
стаде
се
пропињати
да
њим
грану
дохвати
...
Изгледаше
као
вила
.
Јови
памет
са
свим
стала
.
Ово
лепо
,
несташно
дете
однесе
је
.
Беше
устао
па
стајаше
као
окамењен
.
—
Помозите
ми
,
господине
!
Ево
упустих
грану
.
Јова
приђе
.
Она
кукачом
закачи
грану
опет
.
Јова
пружи
руку
и
хватајући
грану
дотаче
се
руке
њезине
...
.
Она
је
сва
горела
.
И
Јова
за
час
увиде
да
то
није
несташлук
него
узбуђење
.
Срце
му
је
нагло
лупало
као
да
ће
да
искочи
;
чисто
га
је
загушило
те
не
могаше
говорити
...
.
Чисто
му
свануло
.
Као
да
за
њега
више
не
беше
тајне
...
.
У
сваком
покрету
Марином
он
виђаше
усиљавање
...
Неки
му
глас
иза
дубине
душе-шапуташе
:
—
Реци
јој
,
реци
!
...
—
Ево
јабуке
.
Хвала
вам
,
господине
!
.
.
Ох
!
.
.
ала
је
дивна
!
—
узвикиваше
Мара
.
И
поче
љубити
јабуку
.
Јови
се
учини
да
је
пољубила
баш
онде
где
је
он
руком
држао
.
Он
се
окуражи
:
—
За
што
,
госпођице
,
морамо
да
љубимо
све
што
је
лепо
?
—
упита
.
Она
га
погледа
па
му
са
свим
најивно
рече
:
—
Ви
сте
више
читали
,
па
ћете
се
без
сумње
,
боље
изразити
.
Ја
само
осећам
да
ми
је
нешто
драго
,
па
кад
неумем
друкчије
да
кажем
,
ја
онда
само
љубим
.
И
опет
узе
љубити
јабуку
.
Јова
би
дао
све
да
буде
она
јабука
.
Хтеде
то
и
да
рекне
ал
у
тај
пар
дође
поп
Живко
.
—
Шта
радите
?
Што
сте
поустајали
?
—
упита
он
.
—
Узабрали
само
ову
јабуку
—
рече
Јова
.
.
—
Је
ли
,
течо
,
да
је
лепа
?
—
А
...
разуме
се
,
разуме
се
.
Заруменела
се
ка
’
и
ти
...
Ајде
да
видиш
и
друго
воће
.
И
пођоше
кроз
башту
.
Поп
Живко
иђаше
од
воћке
до
воћке
.
—
Ево
,
ову
сам
добавио
из
Топчидера
,
ову
ми
дао
поп
Ранко
;
ово
ми
је
први
„
калем
;
“
калемио
сам
на
„
будно
око
.
“
—
Шта
је
то
,
течо
,
на
„
будно
око
“
?
—
То
је
,
сине
мој
,
каламлење
с
листом
.
Узмем
ево
,
овако
лист
са
петељком
и
засечем
мало
даље
.
То
је
питома
воћка
.
Е
,
сад
оћу
да
облагородим
ову
дивљу
.
Засечем
ево
овако
,
па
уметнем
овај
лист
.
И
тим
сам
је
облагородио
.
—
Оће
ли
се
сад
примити
?
—
Сад
неће
.
Каламлење
с
места
врши
се
до
Ивања-дне
—
после
не
.
И
поп
Живко
поче
ваздан
причати
о
сађењу
и
каламљењу
воћа
.
Домаћа
економија
беше
за
њега
најмилија
наука
.
Хиљадама
ситница
из
домаће
економије
он
је
знао
.
Живина
,
стока
,
башта
,
поврће
,
усеви
—
о
томе
би
говорио
три
дана
и
три
ноћи
.
Све
какоши
у
авлији
он
је
знао
.
Нико
није
смео
кокошке
насадити
,
од
његових
укућана
,
сем
њега
;
сам
је
правио
гњиздаре
—
једном
речју
о
свему
је
водио
тачна
рачуна
.
Био
је
то
човек
вредан
преко
сваке
мере
.
Рана
зора
дочекивала
га
је
у
његовим
њивама
и
ливадама
.
Сељаци
су
говорили
:
да
нема
бољег
земљоделца
од
поп
Живка
.
—
Други
попови
и
раде
и
не
раде
;
али
поп
Живко
је
зарадио
сам
својом
грбачом
—
рекли
би
они
уз
реч
.
—
Прођоше
кроз
воћњак
свуда
.
Он
их
позва
да
се
врате
да
очекну
ручак
,
па
,
пошто
мало
одспавају
ишетаће
до
косаца
.
—
Је
л
далеко
течо
?
—
Није
сине
.
Али
ми
ћемо
около
лепши
је
пут
.
Мара
га
запиткиваше
то
о
овоме
то
о
ономе
.
Он
јој
на
све
даваше
одговора
.
—
Волим
што
овако
о
свему
запиткује
,
—
рече
он
Јови
.
—
Шта
,
течо
?
—
Ништа
!
Брбљаш
једнако
ка
’
креја
.
—
Па
зар
је
теби
криво
?
—
Па
то
је
баш
што
волим
?
Ја
страшно
мрзим
створења
која
ћуте
.
—
Е
онда
,
ја
сам
добра
!
—
рече
она
мазећи
се
.
—
Разуме
се
,
разуме
се
!
Зло
кад
не
би
била
!
Зар
свршила
вишу
женску
школу
,
па
да
ниси
добра
!
...
.
—
Ти
ме
све
пецкаш
!
—
рече
она
као
љутнувши
се
.
—
Па
зар
не
видиш
да
сам
беспослен
,
па
морам
ма
шта
да
радим
.
Јова
се
насмеја
.
И
Мара
се
окрете
смејати
.
У
томе
стигоше
у
авлију
.
—
Оће
ли
ручак
скоро
?
—
упита
попа
.
—
Скоро
ће
,
зете
—
одговори
му
сваст
.
—
Де
,
учитељу
да
седнемо
.
Би
ли
било
добро
по
једну
ракију
,
а
?
—
Како
ти
воља
,
—
рече
Јова
.
—
Иди
,
Маро
,
дете
моје
,
донеси
у
канти
воде
да
мало
разладимо
.
Мара
оде
на
бунар
а
он
по
ракију
.
—
Ево
је
учитељу
и
пашина
би
је
мајка
пила
...
Није
љута
;
тако
10
,
гради
,
ја
сам
је
собом
пек’о
.
Има
јој
три
године
па
„
укрпила
’
“
слатка
ка
’
млеко
...
.
Спаси
бог
!
—
На
спасеније
!
—
Де
,
Марушко
,
дај
ону
водену
чашу
па
успи
до
пола
воде
...
.
Тако
!
.
.
Сад
дај
овамо
.
Он
,
метну
полић
у
чашу
па
спусти
на
астал
.
—
Није
само
бојом
.
Ал
ја
не
марим
за
то
.
Нек
мени
није
ракија
кисела
,
или
загорела
или
надимљена
—
а
ја
за
боју
не
марим
...
Код
нас
знам
,
неки
трпају
шљивову
кору
,
прже
шећер
и
шта
ти
ја
знам
!
.
.
Али
веруј
!
То
су
само
лудорија
Бога
ми
,
учитељу
,
греши
наш
сељак
,
много
греши
.
—
У
чему
?
—
У
свему
.
Још
да
му
бог
не
даје
,
па
зло
и
наопако
.
—
Бог
даје
свима
.
—
Даје
ја
бо’ме
!
Али
треба
умети
!
—
Покажи
!
—
Учим
једнако
па
ништа
!
—
Како
то
?
-
Није
што
они
не
слушају
,
него
тако
некако
научило
.
Ево
мој
комшија
!
Имали
смо
ја
и
он
лане
по
50
комада
свиња
.
Дође
трговац
с
јесени
и
потражи
.
Цена
никаква
:
по
дукат
комад
.
Мислим
ја
,
мислим
:
да
га
дам
сад
јевтино
.
До
очекнем
до
пролећа
,
појешће
ми
њих
50
.
чардак
кукуруза
па
ћу
их
дати
по
три
талира
...
.
И
ја
лепо
дам
све
по
дукат
комад
.
Онда
одведем
трговца
комшији
.
Не
да
се
овај
ни
осолити
и
одби
трговца
.
Пролетос
му
један
плати
трн
талира
комад
и
—
он
даде
.
А
коштале
га
преко
мере
.
Место
да
је
добио
он
је
штетово
...
.
Тако
у
свему
.
—
Други
ће
се
пут
опаметити
,
—
рече
Јова
.
—
Јок
!
Он
ће
и
до
године
тако
.
Шта
ћеш
ти
њима
!
Ево
шљиве
.
Ја
што
оћу
у
пушницу
,
ја
берем
руком
.
Пушница
ми
је
од
10
.
леса
.
Ја
имам
двадесет
.
Накупим
сви
двадесет
.
Метнем
десет
и
предам
ватру
по
истија
.
Чим
.
почну
шљиве
пуштати
пекмез
ја
и
’
тргнем
с
ватре
,
па
мећем
оне
.
Кад
оне
пусте
пекмез
ја
њи
’
залађујем
а
оне
залађене
мећем
.
И
тако
осушим
.
Али
су
шљиве
!
...
Свака
месната
,
па
тешка
—
на
царски
астал
да
дође
...
.
Они
вичу
:
поп
увек
скупо
прода
.
А
прода
ја
!
.
.
Никад
добра
роба
пасти
неће
.
За
њу
увек
има
пијаце
и
увек
се
добро
прода
.
Онда
би
се
требало
побринути
да
то
народ
сазна
—
рече
Јова
.
—
Не
може
бити
,
да
он
,
кад
зна
да
је
нешто
боље
и
корисније
,
неће
главе
на
то
да
окрене
.
—
На
првом
месту
позвана
је
држава
да
то
учини
,
—
рече
попа
.
—
За
што
дакле
,
да
сељаку
,
који
,
тако
рећи
,
даје
јој
све
и
сва
,
за
што
—
питам
—
она
не
помогне
?
.
.
Отворила
је
„
земљоделско-шумарску
“
школу
.
Па
лепо
.
Какве
користи
видесмо
отуд
?
Ја
не
видох
ни
једног
ђака
те
школе
да
изађу
у
народ
,
да
показа
како
ће
се
ово
или
оно
урадити
,
или
како
се
овом
или
оном
справом
рукује
.
Јок
!
Где
су
ти
ђаци
?
—
По
канцеларијама
—
рече
Јова
.
—
Тако
,
по
канцеларијама
!
А
што
је
жуљио
клупу
3
године
у
школи
то
ништа
!
...
Дакле
наше
школе
нама
спремају
само
чиновнике
који
ће
гледати
да
живе
са
наше
грбаче
,
а
више
пишта
!
?
—
Као
што
видиш
!
—
Тешко
нама
!
Па
за
то
ме
и
тишти
кад
се
по
„
Истоку
“
придикује
:
народе
!
...
ми
смо
ти
учинили
ово
;
ми
смо
ти
дали
оно
;
ми
смо
те
створили
независним
!
...
Ђавола
независним
!
Зависићемо
ми
од
сваког
ђавола
.
Кад
се
,
брајко
мој
,
једноме
народу
не
стварају
услови
за
живот
—
онда
тај
народ
није
независан
...
Камо
у
свакој
нашој
општини
по
један
или
два
ждрепца
да
изведемо
пасмину
коња
;
камо
по
један
или
два
бика
да
изведено
добар
сој
говеда
;
камо
по
једна
справа
од
ти
’
светски
новина
и
по
један
чиновник
који
ће
нас
поучити
како
се
тим
справама
рукује
?
Камо
то
?
Па
да
платимо
ја
како
!
...
Да
платимо
али
да
видимо
користи
!
...
Јест
;
ал
ко
ће
летети
за
Европом
;
ко
ће
учити
да
прави
бакљаде
и
параде
и
сваку
комедију
тим
великанима
,
ако
неће
Србија
и
српски
народ
!
.
.
Ево
за
што
:
тешко
нама
!
Мој
учитељу
,
и
брате
...
Никад
не
веруј
да
је
оно
прави
пријатељ
ове
земље
,
који
гледи
да
је
„
изглонцује
“
ка
’
ципелу
да
би
—
санћим
—
други
свет
увидео
како
ми
напредујемо
.
Ми
можемо
бити
„
изглонцовани
“
пред
светом
,
али
—
буди
уверен
—
онда
у
нашим
домовима
нећемо
имати
ни
проје
!
...
Мара
донесе
тањире
да
поставља
.
-
Што
си
се
ти
,
течо
,
тако
наљутио
?
—
упита
она
.
—
А
...
ништа
,
дијете
.
Де
,
пиј
учитељу
.
—
Попише
ош
по
једну
.
Тад
се
изнесе
ручак
аа
астал
.
Мара
је
седела
опет
до
Јове
.
За
ручком
није
ћеретала
као
обично
.
Нешто
се
заћутала
.
Образи
су
јој
горели
.
И
јела
је
врло
мало
.
Мајка
је
пита
:
—
Што
си
ти
тако
црвена
?
—
Врућина
ми
,
мамо
.
—
Раскопчај
реклу
—
рече
поша
.
Она
откопча
трп
горња
дугмета
,
и
Јова
виде
један
врло
мали
део
њених
као
снег
белих
груди
.
Виде
и
она
,
вештачки
израђена
недра
...
И
...
драж
обузимаше
овог
младог
човека
.
Мало
се
није
избезумио
и
побегао
иза
астала
.
На
питања
попина
одговарао
је
расејано
.
Поп
Живко
чим
је
приметио
и
сам
је
заћутао
.
Кад
се
ручак
сврши
попа
рече
да
мало
одспавају
.
Мара
је
тражила
од
тече
једну
књигу
.
—
Ено
у
књижници
,
па
узми
—
рече
он
.
—
Господине
,
ајте
да
ми
изберете
што
год
за
читање
.
И
оде
са
Јовом
и
попом
.
Претураше
по
књигама
.
Јова
јој
даде
„
Јунак
нашег
доба
.
“
Она
оде
у
своју
собу
.
Пружи
се
по
кревету
и
узе
књигу
.
Али
јој
слова
играху
пред
очима
.
—
Јунак
нашега
доба
!
Јунак
нашега
доба
!
...
Ох
!
...
Ја
не
бих
тражила
бољега
јунака
од
њега
.
.
шапуташе
она
...
Како
је
дичан
,
како
је
поносит
па
како
леп
!
...
Све
зна
,
о
свачем
говори
!
...
Мени
ужасно
досадно
би
кад
теча
поче
причати
о
каламљењу
,
а
он
и
о
томе
зна
!
...
Ја
бих
радо
умрла
кад
би
ми
било
дозвољено
да
само
гледам
у
њега
на
мом
самртном
часу
,
а
он
мене
неће
ни
да
погледи
...
.
Отојич
са
течом
разговара
о
коњима
и
шљивама
и
сваком
ђаволу
,
ја
стојим
а
он
ништа
...
Који
је
ово
враг
те
ми
је
сад
наспело
:
да
плачем
...
Плакала
бих
до
века
за
срећом
!
...
Да
ми
је
да
сам
мушко
—
само
бих
се
с
њим
дружила
.
.
Никад
се
не
бих
од
њега
раздвајала
;
била
бих
и
дан
и
ноћ
с
њим
!
.
.
Ох
!
.
.
Диже
се
с
кревета
,
раскопча
реклу
па
леже
.
Онда
се
диже
по
ново
збаци
реклу
са
себе
и
леже
опет
.
Прса
беху
пуна
.
Нигде
се
не
виђаше
да
је
кост
искочила
него
беше
равно
...
Малене
дојке
опираху
у
кошуљу
као
јабуке
...
Ова
пуначка
прса
дизаху
се
и
спуштаху
нагло
као
да
су
жељна
мушких
груди
...
Она
се
претураше
по
постељи
.
—
Другарице
ми
веле
да
сам
лепа
.
У
једно
време
,
до
скора
,
и
сама
сам
мислила
да
сам
лепа
!
сад
видим
да
нисам
!
...
Да
сам
лепа
,
он
би
ме
гледао
!
...
Што
ме
,
боже
,
не
створи
па
да
сам
најлепша
!
Па
кад
погледа
у
ме
да
му
остану
очи
!
...
Ја
другог
нигда
не
би
тражила
.
.
И
опет
се
поче
претурати
.
Она
збиља
имађаше
грозницу
.
Од
те
грознице
и
само
се
пати
у
младости
...
Сва
је
горела
у
ватри
.
.
Мајка
јој
уђе
у
собу
.
—
Шта
је
теби
душо
?
—
Врућина
ми
мамо
.
Мајка
је
прихвати
за
главу
.
—
Ти
сва
гориш
,
чедо
моје
,
ти
си
болесна
.
—
Није
ми
ништа
,
мамо
!
—
усиљаваше
се
она
да
се
насмеши
.
—
Видиш
,
хоћу
да
читам
.
—
А
те
сузе
у
очима
,
душо
?
—
Та
почела
сам
да
читам
књигу
па
.
.
па
.
.
жалостива
је
много
—
слага
она
мајку
.
—
Немој
је
читати
,
душо
,
кад
је
жалостива
.
—
Па
нећу
,
мајко
.
—
Спавај
мало
.
—
И
ја
сам
то
мислила
.
Мајка
јој
полако
глађаше
меку
косу
и
брањаше
је
од
мува
које
падаху
па
њено
лепо
лице
...
Она
је
жмурила
,
али
није
спавала
.
Пред
вече
се
кренуше
у
шетњу
:
поп
Живко
,
Јова
и
Мара
.
Поша
и
мајка
Марина
осташе
да
гледе
вечеру
.
Небо
се
окитило
жбуњем
од
облака
.
Сунце
сад
просијаваше
,
сад
га
облаци
заклањаху
.
Ветрић
пиркаше
те
расхлађиваше
дневну
врућину
.
Мара
је
ишла
лагано
поред
попе
.
Поп
Живко
ћереташе
о
свачему
.
Дођоше
на
ливаду
.
Косци
скоро
оборили
.
Под
Живко
ступи
с
њима
у
разговор
,
а
Јови
рече
:
—
Ти
можеш
са
Маром
мало
прошетати
ако
си
вољан
.
—
Госпођице
...
.
ако
је
по
вољи
—
рече
Јова
.
Мара
пристаде
.
Корачаху
преко
покошене
ливаде
и
ћутаху
.
—
Јесте
ли
вољни
да
шетамо
путем
?
—
Можемо
,
рече
Мара
.
Изађоше
из
ливаде
и
пођоше
путем
.
—
Чини
ми
се
да
ћемо
имати
кише
—
рече
Јова
само
нек
се
говори
.
—
Неће
ваљати
због
тече
.
—
Што
?
—
Покиснуће
сено
—
рече
она
.
—
А
...
то
јест
.
—
Како
је
леп
изглед
одавде
!
—
рече
Мара
и
застаде
.
—
Зајиста
—
рече
Јова
.
Обоје
се
загледаше
у
даљину
.
—
Госпођице
!
Ви
волите
село
!
—
Обожавам
га
!
.
.
Погледајте
!
.
.
Они
красни
брежуљци
,
па
оно
сеоце
са
његовим
раштрканим
кућицама
.
.
Зар
то
није
дивота
?
—
Јесте
—
рече
Јова
.
—
Па
,
ви’те
ону
црквицу
како
је
лепа
...
Гле’те
на
ову
страну
!
.
.
Они
дољашци
под
шумом
како
су
дивни
!
.
Као
да
је
кадифа
прострта
...
Ја
,
господине
,
не
бих
умела
одавде
!
.
.
На
једаред
врисну
и
посрте
.
Јова
је
прихвати
за
руку
.
—
Змија
!
.
.
Змија
!
.
.
Грдна
змија
беше
се
упутила
правце
њима
.
Јова
се
саже
и
узе
камен
што
је
био
пред
њим
.
Баци
се
не
нишанећи
и
са
свим
случајно
удари
змију
по
сред
главе
.
Она
се
сави
у
колут
.
Јова
скиде
врљику
једну
те
је
дотуче
.
Кад
се
вратио
натраг
,
Мара
беше
бледа
и
нема
од
стра
.
Он
је
прихвати
на
руке
.
Она
клону
са
свим
.
У
његовом
наручју
,
девојка
,
девојка
коју
воли
више
свега
,
за
којом
је
жудео
толико
време
.
И
он
беше
онемео
.
Ништа
не
знађаше
шта
чини
...
Љубио
јој
је
косу
,
врат
,
па
најзад
и
лице
.
Девојка
дође
себи
.
И
он
се
трже
...
.
—
Госпођице
!
.
.
Ја
...
ја
.
.
Али
и
Мару
савладали
осећаји
.
Она
узе
његову
руку
принесе
је
устима
својим
и
пољуби
.
Ка
луд
он
гледаше
у
њу
.
—
Маро
!
.
.
Ја
те
волим
!
.
А
ти
?
...
—
Само
тебе
!
.
.
протепа
она
.
—
И
ти
мене
волиш
?
!
—
Волим
!
.
.
Па
сад
нека
буде
што
бог
да
!
И
опет
му
клону
на
руке
.
А
он
љубљаше
као
манит
:
и
лице
и
руке
и
врат
и
косу
...
—
Сад
сам
срећан
!
—
рече
он
.
—
И
ја
сам
!
—
Хоћеш
ли
бити
моја
?
—
Само
твоја
!
.
.
Ајдмо
!
...
Срце
пуно
.
Тесна
му
земља
!
.
.
Да
му
је
да
лети
по
оним
облацима
!
Мара
његова
!
...
И
то
тако
нагло
,
тако
брзо
!
...
Како
то
би
?
.
.
Мислио
је
да
сања
.
Ал
ето
,
види
,
она
иде
поред
њега
;
наслонила
се
на
његову
руку
;
гледе
у
њега
она
два
ока
,
што
бејаху
свет
за
њега
!
...
,
—
Опрости
ми
!
—
рече
она
.
Видела
сам
змију
.
И
бојим
се
и
гадим
се
од
ње
...
Опрости
!
...
—
Али
шта
да
опростим
?
—
Показала
сам
се
страшљива
—
рече
она
и
плашљиво
погледа
у
њега
.
—
Ала
шта
страшљива
!
.
.
И
ја
је
се
гадим
!
и
ја
не
марим
да
видим
змију
...
И
наже
се
те
је
опет
пољуби
.
—
Маро
!
—
Чујем
.
—
Увери
ме
:
да
не
сањам
!
Зовни
ме
именом
;
Она
га
зовну
.
Он
је
опет
пољуби
.
—
Знаш
!
.
.
Ја
сам
лудио
за
тобом
!
Видео
сам
те
само
једаред
у
Београду
па
—
више
никад
!
...
Мислио
сам
да
си
вила
,
да
си
анђео
!
...
И
кад
дођох
код
поп
Живка
,
а
оно
—
ето
среће
!
...
Право
веле
;
има
бога
,
има
судбине
;
свега
што
веле
да
има
—
има
!
...
.
Нашао
сем
тебе
!
...
Онако
жудео
—
сад
те
ево
смем
загрлити
!
...
Ево
!
.
.
И
он
обави
руку
око
њеног
облог
паса
.
—
Је
л
:
само
моја
?
—
Само
твоја
!
...
Он
хтеде
да
је
пољуби
али
смотри
поп
Живка
.
Он
их
чекаше
на
путу
.
—
Ено
попе
,
—
рече
.
—
Јесте
шетали
?
упита
попа
.
—
Јесмо
.
И
пођоше
.
Јова
беше
преко
мере
весео
.
Код
куће
попине
нађе
свог
послужитеља
.
—
Шта
је
?
—
Дош’о
пандур
.
—
Какав
пандур
?
—
Пандур
из
канцеларије
.
—
Па
шта
ће
?
—
Тражи
тебе
.
Вели
:
зове
те
капетан
.
—
Каже
ли
:
за
што
?
—
Јок
!
...
Само
вели
:
иди
па
га
нађи
.
Мора
ићи
са
мном
!
Мара
беше
бледа
као
крпа
.
Поп
Живко
рече
:
—
Не
мораш
да
идеш
вечерас
.
Иди
ти
па
кажи
,
да
ниси
нашао
учитеља
.
—
Ал
он
ће
доћи
овамо
.
За
то
је
мене
и
посл’о
попа
.
—
А
где
је
попа
?
—
Он
оста
код
чколе
.
—
Морам
ићи
!
—
рече
Јова
.
—
Да
вечерамо
бар
;
готова
је
вечера
,
—
рече
поша
.
—
Благодарим
,
госпођо
,
не
могу
вечерати
,
—
рече
Јова
.
—
Збогом
!
И
узе
се
поздрављати
.
—
Па
да
те
бар
испратимо
,
—
рече
поп
Живко
.
И
пођоше
он
и
Мара
да
га
испрате
.
—
Знам
за
што
зове
.
—
Не
мари
ништа
.
Ако
ме
предусретне
лепо
—
и
ја
ћу
лепо
;
ако
дрско
и
ја
ћу
бити
дрзак
.
Дођоше
до
савијутка
.
—
Братите
се
.
Збогом
оче
Живко
!
.
.
Збогом
!
госпођице
!
Мара
му
стеже
руку
и
погледа
га
очима
пуним
суза
.
—
Збогом
пош’о
Јово
!
—
рече
попа
.
—
Збогом
пош’о
срећо
моја
!
—
прошапута
Мара
.
И
стајаше
и
гледаше
за
њим
све
дотле
док
не
замаче
у
шуму
.
Онда
уздану
.
Ишли
су
најлак
ћутећи
.
Она
га
поздрављаше
по
звездама
;
а
кад
кући
стиже
она
уђе
у
собу
па
се
кроз
сузе
мољаше
богу
да
га
заштити
.
XИ
.
ВРШИОЦИ
ЗАКОНА
Мрак
је
већ
пао
био
на
земљу
кад
Јова
стиже
школи
.
Ту
затече
попа
Дамњана
који
ћуташе
,
и
пандура
који
је
викао
на
сва
уста
.
—
Шта
је
он
да
за
толико
не
дође
?
...
А
њега
треба
везати
па
кад
га
притегне
нека
му
искоче
прса
’
вако
!
...
То
тако
научило
!
.
.
Ни
зна
за
власт
ни
поштује
закон
.
.
право
вели
господин
—
не
поштује
закон
он
је
—
да
ти
кам
—
прави
„
бутовник
“
!
.
.
Али
треба
њему
придати
зорове
па
да
му
очи
искачу
.
.
Јес
!
...
У
тај
пар
Јова
на
врата
.
—
Добро
вече
!
Поп
Дамњан
прими
бога
а
пандур
се
изадре
:
—
А
где
си
ти
?
—
Ево
ме
!
—
рече
Јова
оштро
.
-
Видим
!
А
где
си
до
сад
?
—
А
шта
се
тебе
тиче
?
—
Тиче
ме
се
!
Чекам
ја
тебе
воде
има
три
сата
.
—
Што
си
ме
чек’о
?
Што
ниси
оставио
позив
—
ако
има
—
па
иш’о
,
а
ја
бих
дошао
власти
.
—
А
кад
би
дош’о
?
—
Сутра
.
—
Знам
ја
то
!
...
За
то
сам
и
чек’о
Ти
ћеш
сад
,
са
мном
.
—
Ноћас
?
—
Ноћас
,
ноћас
!
—
Само
то
неће
бити
!
—
Шта
велиш
?
—
Ја
нећу
да
идем
ноћас
!
—
Ја
ћу
те
везати
па
потерати
!
—
рече
пандур
.
Јови
сенуше
очи
.
—
На
поље
!
—
цикну
он
.
—
Овде
сам
ја
госа
а
ниси
ти
!
...
На
поље
!
.
.
Пандур
стукну
у
назад
.
Поп
Дамњан
се
умеша
.
—
Немој
Јово
,
остави
се
сад
тога
!
—
На
поље
!
.
.
На
поље
!
.
.
—
цикаше
Јова
као
гуја
.
—
Молим
те
,
господине
,
учитељу
,
немој
се
што
год
замерити
!
.
.
Ји
,
нако
ка
’
човек
.
.
није
да
рекнеш
...
Јер
које
ја
тебикар
рекнем
,
мени
је
,
знаш
,
наређено
...
јер
које
је
он
мени
реко
и
...
којешта
,
јер
он
,
знаш
,
старији
је
:
могу
изгубити
лебац
.
—
Шта
сам
ја
теби
казао
?
.
.
викну
Јова
и
пресече
пандура
очима
.
—
Добро
!
.
.
Ја
сам
већ
разумео
!
.
.
Ти
велиш
доћи
ћеш
сутра
.
Добро
!
Ево
ти
ово
писмено
...
Лаку
ноћ
!
...
Остави
позив
на
астал
па
изађе
.
Јова
узе
позив
.
-
Зове
те
?
—
упита
поп
Дамњан
.
-
Зове
!
—
За
што
ли
је
?
—
Због
састанака
.
—
Зар
дознали
?
—
Дознали
.
—
Ко
им
достави
?
—
Она
рђа
из
К
...
тражи
мејанско
право
,
па
не
зна
како
ће
да
се
улаже
друкчије
,
него
достављањем
.
—
Па
шта
мислиш
?
—
Ићи
ћу
.
—
Затвориће
те
.
—
Ако
!
—
Ниси
треб’о
љутити
ову
рђу
.
Не
знаш
какав
је
подлац
!
—
Зар
још
и
њему
да
клањам
?
—
Не
велим
то
;
али
било
је
начина
да
се
и
блажије
поступи
.
—
Сад
—
беше
што
беше
!
.
.
Баш
да
не
клањам
и
њему
...
Оставимо
тај
разговор
!
—
Од
кога
си
чуо
да
је
за
састанке
дознао
капетан
?
—
упита
поп
Дамњан
.
—
Од
поп
Живка
.
—
Шта
вели
он
?
—
Шта
ће
рећи
!
...
Вели
мени
!
бићеш
премештен
...
Све
једно
!
.
.
Ја
ћу
опет
остати
овај
исти
!
—
Вала
,
ако
до
нечега
дође
ти
не
мораш
ићи
!
—
Него
шта
ћу
?
—
Остаћеш
овде
,
с
нама
.
—
Од
чега
ћу
живети
?
—
За
то
не
брини
!
—
Хвала
,
Дамњане
,
брате
!
...
Али
,
ја
не
бих
могао
примити
тога
дара
.
—
Што
?
—
Млад
сам
,
здрав
сам
;
мислим
да
још
могу
хлеба
зарадити
.
—
Ко
говори
о
томе
?
.
.
Али
ти
нама
требаш
!
.
.
Ти
требаш
целој
овој
околини
!
—
Требам
ја
свуда
!
...
Али
молим
те
,
да
не
говоримо
о
томе
.
Хоћеш
да
спавамо
;
врло
сам
уморан
.
Поп
Дамњан
не
хте
ноћити
,
него
се
поздрави
и
оде
кући
.
При
растанку
рече
:
—
Јави
—
по
ком
било
—
шта
је
с
тобом
,
да
знамо
.
-
Јавићу
.
—
Лаку
ноћ
!
—
Хоћеш
ми
дати
твога
коња
?
—
Послаћу
зором
.
Кад
поп
Дамњан
оде
он
се
свуче
и
леже
у
постељу
.
Није
био
уморан
,
али
је
желео
да
остане
сам
са
својим
мислима
.
Желео
је
да
мисли
о
њој
,
да
му
нико
мисао
не
прекида
.
И
сав
се
предаде
.
Њега
није
брига
јела
о
томе
:
шта
ће
бити
сутра
код
капетана
Саве
;
није
он
зазирао
од
капетановог
„
горопадног
“
погледа
,
—
он
гледаше
два
сузна
плава
ока
како
га
прате
;
он
се
упијаше
у
душу
младе
девојке
која
му
је
сада
све
,
сва
мисао
:
и
отац
и
мајка
и
породица
и
пријатељи
,
и
прошлост
и
будућност
...
Њему
зујаху
још
у
ушима
речи
:
само
твоја
!
...
и
само
за
те
две
речи
из
њених
уста
—
он
даје
све
и
заборавља
све
!
...
Назвати
њу
својом
,
љуљушкати
је
на
своме
крилу
,
спавати
на
њеним
грудма
—
зар
има
што
год
вредније
!
.
.
Та
тога
ради
вреди
да
човек
и
живот
изгуби
а
да
не
зажали
!
...
—
Пошто
је
само
једно
овако
уживање
—
мишљаше
он
.
—
Чиста
,
бела
постеља
.
Она
лешкари
,
опружила
ноге
по
душеку
,
„
ка’но
патка
по
дубоку
виру
“
—
што
пева
песма
.
—
„
А
где
ћу
ја
да
спавам
,
злато
моје
?
“
—
„
Ту
до
мене
“
!
.
.
—
„
Дај
ми
јастучиће
под
главу
,
моје
јастучиће
“
!
.
.
Она
подмеће
груди
...
Их
!
...
И
он
скочи
са
постеље
...
Можете
мислити
како
је
спавао
!
.
.
Сутра
дан
зором
дође
поп
Дамњанов
момак
и
доведе
коња
.
Он
се
уми
,
запали
цигару
и
узе
сркати
каФу
што
му
је
служитељ
донео
.
Пошто
је
каФу
попио
,
обуче
се
,
узе
неколико
палидрваца
те
метну
у
џеп
.
Послужитељу
нареди
шта
ће
да
ради
ако
он
не
би
дошао
довече
,
па
онда
опкорачи
коња
.
Ишао
је
час
ходом
час
у
касу
;
био
је
расположен
усљед
неспавања
,
па
је
певао
целим
путем
до
канцеларије
.
Кад
је
стигао
на
место
,
одјаха
коња
пред
мејаном
,
уђе
у
мејану
и
пони
кафу
,
па
се
онда
диже
у
канцеларију
,
јер
већ
беху
засели
.
Иђаше
сасма
равнодушно
.
То
беше
такође
усљед
неспавања
,
јер
он
и
иначе
не
беше
равнодушан
.
На
вратима
канцелариским
нађе
синоћњег
пандура
.
Овај
беше
достојанствен
као
какав
војвода
.
Назва
бога
.
Пандур
само
климну
главом
.
—
Је
л
господин
капетан
у
канцеларији
?
—
упита
он
.
—
Јесте
.
—
Јави
ме
.
—
Чекај
.
Он
ходаше
ходником
тамо
и
амо
.
Не
беше
никога
сем
њега
и
пандура
.
Он
мишљаше
да
је
капетан
у
послу
,
па
извади
кутију
и
направи
цигару
.
Таман
припали
,
пандур
отвори
врата
и
викну
:
—
Учитељ
из
С
...
—
Пусти
га
,
—
рече
капетан
.
Он
баци
цигару
и
уђе
.
Капетан
Сава
сеђаше
као
какав
бег
.
—
Добро
јутро
,
господине
!
—
Бог
ти
помог’о
!
—
изадре
се
капетан
.
—
Ви
сте
ме
звали
.
—
Камо
се
јуче
?
Зар
се
тако
долази
на
позив
?
—
Нисам
био
код
куће
.
—
Ја
где
си
био
?
—
Ишао
сам
да
мало
проходам
.
—
А
што
си
тук’о
мог
пандура
?
—
Нисам
;
ал
кад
је
тако
,
готово
ми
је
жао
што
нисам
.
—
А
зар
би
ти
њега
смео
тући
.
—
Исто
онако
као
што
би
он
смео
мене
ни
крива
ни
дужна
везати
.
Капетан
Сава
упиљи
у
њега
.
Он
му
издржа
поглед
.
—
Па
је
ли
,
млади
господине
!
Ти
ми
извољеваш
тамо
градити
неке
бунтовничке
састанке
ноћу
.
—
То
је
лаж
!
—
рече
Јова
.
Капетан
опет
упиљи
у
њега
.
Он
опет
издржа
поглед
.
—
Лаж
!
—
Лаж
!
—
Али
кад
ја
знам
!
—
Опет
је
лаж
!
—
Ал
ако
сам
ја
добро
извештен
?
—
Ако
сте
увек
извештени
као
синоћ
о
томе
,
да
сам
тукао
вашег
пандура
—
онда
имате
красне
извештаче
.
—
Господине
!
Будите
мало
учтивији
,
јер
ја
часом
пресавијем
табак
.
—
Не
знам
шта
сам
вам
неучтиво
рекао
!
—
Знајте
да
говорите
са
старешином
!
—
Знам
,
господине
.
.
Али
се
надам
да
старешина
неће
забранити
да
се
браним
,
ако
сам
неправедно
нападнут
!
.
.
—
Па
лепо
,
брани
се
!
...
Јеси
ли
прикупљ’о
са
поп
Дамјаном
и
поп
Живком
тајне
састанке
?
—
Нисам
.
—
Ниси
?
—
Нисам
!
—
Ниси
ништа
говорио
на
тим
састанцима
против
књаза
и
против
владе
?
—
Ја
нисам
био
ни
на
каквим
састанцима
а
још
мање
говорио
против
владара
и
владе
.
—
Али
јеси
!
—
Кад
тако
тврдите
,
ви
имате
и
доказе
.
—
Имам
.
—
Онда
,
врло
добро
!
Тужите
ме
суду
.
—
Ја
сам
теби
сад
и
суд
и
све
!
—
рече
капетан
Сава
и
скочи
.
Учитељу
Јови
клецнуше
колена
и
задрхта
срце
.
Оваки
терети
нису
лаки
.
Но
он
се
брзо
реши
:
да
истраје
у
свему
.
—
Јеси
говорио
?
—
викну
капетан
и
унесе
му
се
у
лице
.
—
Нисам
—
одговори
он
привидно
мирно
.
—
Јеси
!
.
.
Јеси
!
.
.
Ти
си
пис’о
и
оне
дописе
у
„
Виделу
“
.
—
Нисам
!
—
Али
:
јеси
!
—
Нисам
!
—
Али
признај
:
јеси
!
Ја
знам
:
јеси
!
.
.
Признај
!
...
.
Капетан
Сава
скакаше
од
муке
.
—
Ако
је
вама
у
интересу
да
ја
признам
да
сам
радио
оно
што
нисам
—
ја
вам
могу
учинити
ту
услугу
,
—
рече
Јова
.
За
то
се
време
већ
био
прибрао
.
—
Дакле
:
ниси
?
—
Нисам
.
—
Што
имаш
посла
са
поп
Дамјаном
?
—
То
ми
је
питање
чудновато
!
Начела
моје
„
Педагогике
“
вели
:
тешко
оном
селу
где
се
не
слажу
свештеник
,
учитељ
и
кмет
.
Ја
мислим
да
по
мојој
„
Педагогици
!
...
—
Каква
„
Петагогија
?
Баш
си
ти
нека
„
Петагогија
!
...
Ал
ја
ћу
теби
дати
сад
и
твоју
„
петагогију
“
и
све
!
...
И
дрмну
меденицом
.
Пандур
уђе
.
—
Води
га
у
апс
!
—
викну
капетан
.
—
Полази
!
—
рече
пандур
.
Јова
пође
.
—
Оћеш
да
признаш
?
—
упита
капетан
.
—
Не
знам
шта
?
—
Да
си
скупљ’о
састанке
.
—
Нисам
!
—
Терај
га
.
Он
изађе
с
пандуром
.
—
Славу
ти
твоју
!
.
.
Сад
ћеш
ме
упамтити
!
...
рече
пандур
.
—
Само
ми
приђи
!
...
Ја
видим
да
сам
овде
међ
курјацима
.
И
ја
ћу
бити
курјак
!
...
Бар
теби
могу
судити
ако
другом
не
!
...
Опет
зазвони
звонце
.
Пандур
се
врати
.
—
Зовни
—
де
га
овамо
!
—
Јова
уђе
у
канцеларију
.
—
Па
баш
ниси
?
—
Нисам
!
—
Ниси
ништа
говорио
?
—
Нисам
!
—
Ниси
пис’о
ни
оне
дописе
у
„
Виделу
“
?
—
Нисам
!
—
Ти
онда
знаш
ко
је
.
—
Не
знам
!
—
Ни
то
не
знаш
?
—
Не
знам
!
—
Знаш
ли
ти
,
драгановићу
мој
,
да
ми
овде
имамо
једну
страшну
апсану
?
-
Не
знам
!
—
Е
сад
ћеш
знати
!
—
Добро
!
.
—
Па
теби
је
баш
све
једно
:
ја
бити
у
апсу
,
ја
у
слободи
?
—
То
није
!
—
Па
што
не
кажеш
?
—
Не
знам
шта
да
кажем
!
То
о
чему
ме
питате
није
ми
познато
!
—
Ајд
у
апс
.
Јова
изађе
.
Пандур
иђаше
за
њим
.
Отвори
апсану
и
Јова
уђе
у
нутра
.
Брава
шкрипну
.
—
СеФте
!
—
рече
он
.
Погледа
у
наоколо
.
Зидови
црни
,
неокречени
...
По
зидовима
се
виђаху
бразде
ишаране
угљеном
;
неке
показиваху
по
све
безобразне
слике
.
Кроз
малени
прозор
улажаше
мало
светлости
.
—
Требао
сам
искати
решење
...
Ал
која
вајда
!
...
Нек
носи
ђаво
!
.
.
Хвала
богу
кад
су
ми
бар
дуван
оставили
.
Направи
и
запали
цигару
.
Таман
повукао
неколико
димова
,
брава
шкрипну
.
На
вратима
се
указа
пандур
.
—
Ајде
!
—
Куда
?
—
Зове
те
господин
.
Он
изађе
пушећи
.
—
Баци
цигару
!
—
рече
пандур
.
—
Што
?
—
Баци
тако
.
Идеш
пред
власт
па
с
цигаром
.
—
Ја
овако
...
.
Уђе
у
канцеларију
.
—
Па
баш
ниси
?
—
Нисам
.
—
Добро
ти
ћеш
у
Шабац
код
г
.
начелника
.
—
И
тамо
ћу
.
—
Опреми
коња
па
ћеш
ићи
с
њим
!
—
рече
капетан
пандуру
.
—
Он
неће
ићи
са
мном
!
—
За
што
?
—
За
то
што
ми
прети
!
—
рече
Јова
...
Ја
могу
сам
отићи
у
Шабац
,
као
што
сам
сам
и
овде
дошао
.
—
А
кад
ја
заповедам
!
—
Само
ја
скидам
у
напред
са
себе
одговорност
;
и
молио
бих
,
да
ово
,
што
вам
сад
кажем
ставите
у
протокол
.
—
Оћеш
ти
мени
заповедати
,
дроњо
један
!
А
?
...
Што
наредим
оно
бива
!
—
Молим
вас
,
господине
!
И
ја
служим
ову
државу
.
—
Па
шта
је
с
тим
?
—
Ја
мислим
:
да
нисам
дроња
!
.
.
А
после
тога
,
господине
капетане
,
вама
ће
бити
познато
,
да
и
ја
овде
сваког
двадесет
шестог
долазим
са
квитом
за
плату
.
—
Познато
ми
је
.
Па
шта
?
—
Онда
сигурно
знате
и
то
:
да
сам
ја
слуга
ове
државе
као
и
ви
,
па
неће
бити
поштено
ни
по
мој
ни
по
ваш
образ
да
ја
идем
са
пандуром
окр
.
начелнику
.
Капетан
Сава
поћута
,
па
онда
рече
:
—
Добро
.
Са
овим
писмом
да
идеш
и
да
се
јавиш
господину
начелнику
.
—
Добро
.
—
Сад
иди
!
Учитељ
се
Јова
окрете
без
„
збогом
“
и
изађе
.
У
мејани
попи
опет
кафу
,
опкорачи
коња
па
у
варош
.
Стигао
је
око
три
часа
по
подне
.
Одјаха
коња
и
предаде
арџији
а
он
се
диже
у
окр
.
начелство
.
—
У
ходнику
беше
неколико
људи
;
пред
вратима
сеђаше
пандури
...
Тајац
—
муву
да
чујеш
.
Јова
приђе
пандуру
.
—
Шта
ћеш
?
—
упита
га
овај
оштро
.
—
Је
ли
ту
господин
начелник
.
—
Није
ваљда
начелник
него
началник
,
рече
пандур
.
—
Да
учим
српски
од
пандура
!
—
помисли
Јова
.
—
Да
,
господин
начелник
.
—
додаде
гласно
.
—
Ту
је
.
Шта
ћеш
?
—
Подајте
му
ово
писмо
.
Пандур
узе
мисмо
,
загледа
га
отуд
и
одуд
,
па
онда
унесе
и
врати
се
.
Зазвони
звонце
.
Пандур
отвори
врата
.
—
Нек
уђе
господин
.
Пандур
с
места
поста
учтивији
.
—
Изволте
!
—
рече
Јови
.
Јова
уђе
.
Господин
начелник
беше
човек
висока
раста
,
сув
и
риђ
.
Стајаше
кад
Јова
уђе
.
—
Помаже
бог
!
—
Бог
помог’о
!
...
Изволте
се’те
!
—
Јова
га
погледа
.
Око
усана
играше
му
осмејак
;
управо
цело
му
се
лице
смешило
.
Беше
то
човек
пријатан
и
врло
се
лепо
опходио
са
свима
.
Тако
исто
дочекао
је
и
Јову
.
—
Ако
се
не
варам
ваше
је
име
Јован
Васић
?
—
Тако
је
—
рече
Јова
.
—
Драго
ми
је
!
...
Пушите
ли
?
.
.
Извол’те
,
правите
!
—
Благодрим
!
—
рече
Јова
,
и
узе
кутију
с
дуваном
.
—
Јесте
одавде
родом
?
—
Нисам
,
господине
.
Из
Крагујевачког
округа
.
—
Имате
Фамилије
?
—
Имам
.
Живи
су
ми
још
и
отац
и
мајка
.
—
Мило
ми
је
!
Мило
ми
је
!
...
Коју
сте
школу
учили
?
—
Учитељску
.
—
Јесте
свршили
?
—
Јесам
,
господине
.
—
То
ми
је
мило
!
Млад
човек
!
...
Како
сте
прошли
са
ревизором
?
—
Добро
.
Дао
ми
је
оцену
одличан
.
—
Врло
красно
!
...
—
Онда
се
понаже
Јови
ближе
,
па
смешећи
се
упита
.
—
А
бога
вам
господине
:
стоји
ли
ово
у
истини
што
ми
капетан
Сава
пише
?
—
Не
знам
шта
вам
пише
,
господине
.
—
Та
ман’те
га
,
бога
вам
!
...
Пише
:
да
сте
ви
сазивали
неке
тајне
састанке
,
да
сте
тамо
на
њима
говорили
против
Његовог
Височанства
и
владе
,
да
тамо
буните
људе
,
да
сте
чак
напали
и
тукли
његовог
пандура
кад
је
дошао
да
вас
позове
...
пуно
пуно
написао
!
За
време
говора
мотрио
је
сваку
цртицу
на
лицу
Јовановом
;
хтео
је
просто
,
да
му
у
душу
завири
.
—
Мучан
је
мој
положај
,
господине
!
Кад
један
старешина
срески
тако
вама
о
мени
пише
—
ја
онда
не
умем
ништа
одговарати
.
Његов
извештај
—
то
је
званичан
извештај
;
моје
причање
то
је
само
приватно
причање
,
између
нас
двојице
.
Међу
тим
,
господине
,
поступите
по
дужности
!
—
О
молим
,
молим
!
Нисмо
ми
главосек
!
Немојте
све
ценити
по
Сави
.
Он
је
врло
добра
душа
,
поштен
чиновник
—
али
то
му
је
мана
.
Будите
уверени
да
он
то
чини
из
претеране
ревности
...
Ја
то
знам
,
па
за
то
оћу
да
видим
шта
је
у
ствари
.
Стоји
ли
што
од
овога
у
истини
.
—
Не
,
господине
!
—
А
онај
допис
?
...
А
...
(
и
ту
куцну
Јову
по
рамену
и
насмеја
се
грохотом
)
—
оно
је
ваше
;
то
ми
не
можете
одрећи
!
...
Види
се
да
је
писао
човек
зналац
.
—
Може
бити
да
је
зналац
писао
,
ал
ја
нисам
!
—
Нисте
?
—
Нисам
,
нисам
!
—
Не
може
бити
.
У
вашем
срезу
није
ни
један
дорастао
да
онако
језгровито
пише
;
нарочито
стил
.
Ја
кад
прочитам
што
год
написано
лепим
стилом
—
опростио
би
ономе
ко
је
писао
па
да
би
и
мене
самог
напао
.
—
Верујем
,
господине
,
ал
ја
нисам
писао
.
И
врло
ми
је
жао
што
вас
не
могу
услужити
,
него
потрудићу
се
да
разберем
.
—
Збиља
!
.
.
Вама
ће
то
најлакше
ноћи
за
руком
;
ви
ћете
то
дознати
.
Та
и
ви
сте
човек
од
„
нових
људи
“
...
Јова
се
насмеја
.
—
Јесте
!
.
.
Јесте
!
Познајем
ја
по
вама
!
...
Је
л
те
да
јесте
?
Јова
виде
да
већ
више
не
може
лагати
.
—
Та
...
да
боме
—
рече
.
—
Шта
ћу
?
.
Така
ми
је
била
околина
.
А
„
човек
је
производ
околине
.
“
—
Да
бо’ме
!
Да
бо’ме
!
.
.
Будите
уверени
да
ја
немам
ништа
против
тог
новог
кола
.
На
њему
свет
остаје
!
.
.
Ми
матори
,
држимо
још
мало
,
па
,
већ
,
кад
пустимо
—
онда
више
нема
!
...
Моја
кћи
мени
каже
.
„
Отац
,
ја
сам
права
радикалка
!
“
—
„
Тешто
,
душо
“
,
велим
ја
...
Не
да
се
то
притегнути
.
Нови
људи
нова
начела
.
Ми
старији
морамо
да
се
догонимо
за
вама
...
Знате
шта
се
мени
не
допада
код
омладине
?
.
.
Оно
што
они
’
оће
да
сруше
највећу
светињу
,
владара
.
То
ни
ви
не
би
трпили
.
Таке
ја
гоним
.
Ако
познајете
таквих
лица
,
доставите
ми
.
Отаџбина
ће
вам
бити
благодарна
,
а
ја
узимам
на
се
да
наградим
ваш
труд
...
Признање
треба
за
услугу
.
Није
л
тако
?
—
Тако
је
.
—
Ви
би
нам
били
врло
корисни
у
том
погледу
јер
у
вас
нико
не
сумња
.
Награда
вам
је
сигурна
!
Можете
—
ако
’
оћете
—
и
у
напредак
нешто
да
добијете
.
Ја
верујем
на
вашу
реч
!
...
Чим
сам
вас
видео
—
ви
сте
ми
се
допали
.
Дакле
,
оћете
!
—
Конац
дело
крас
!
Прво
да
видимо
дело
—
па
онда
награду
.
—
То
ми
се
допада
!
Ви
ми
се
све
већма
допадате
.
Приђе
са
свим
ближе
Јови
стеже
му
руке
па
га
погледа
у
очи
.
—
Млади
учитељу
!
.
.
Стварајте
себи
каријеру
.
—
А
немојте
ми
само
о
каријери
говорити
.
Сад
још
могу
да
мислим
да
ћу
се
сретно
оженити
,
али
доцније
,
на
крају
крајева
,
ја
видим
једног
јектичавог
старца
чији
су
синови
кочијаши
а
кћери
у
куплерају
...
Не
говорите
о
каријери
.
—
Та
у
каком
учитељству
!
Зар
ви
не
можете
у
полицију
—
Да
видите
напретка
.
-
То
је
друго
!
—
На
мене
се
ослоните
!
-
Збогом
,
господине
!
-
Збогом
!
Јова
силазећи
низ
басамаке
хтеде
пући
од
смеја
.
Кад
изађе
на
улицу
њему
сину
кроз
главу
ова
мисао
;
Код
нас
вршиоци
закона
или
су
медведи
,
као
онај
пандур
,
или
курјаци
,
као
капетан
Сава
или
лисице
,
као
начелник
Панта
...
.
Свега
имамо
—
само
људи
немамо
!
.
.
XИИ
.
НА
КРШТЕЊУ
Учитељ
Јова
не
може
се
,
и
поред
све
добре
воље
,
вратити
истога
вечера
кући
.
Требало
је
се
ту
састати
са
овим
и
оним
пријатељем
,
опричати
догађај
,
који
га
је
дотерао
у
варош
,
припитати
:
„
има
ли
што
новом
“
?
...
и
т
.
д
.
и
т
.
д
...
Морао
је
преноћити
.
Док
је
у
друштву
седео
и
ишло
је
које
како
;
али
кад
леже
у
постељу
—
као
да
га
гује
кољу
...
Освртао
се
тамо
амо
.
У
грудима
му
беше
,
као
да
је
неко
ватру
наложио
...
Кајао
се
,
ужасно
се
кајао
што
је
остао
.
—
Ја
сам
сигуран
да
она
сву
ноћ
заспати
неће
!
—
говораше
он
.
—
Сирота
Мара
!
.
.
Мој
мили
анђелак
!
...
И
ја
легао
!
.
.
Идем
с
места
...
Како
ће
се
она
обрадовати
кад
ме
види
!
Поруменеће
они
бели
обрашчићи
!
...
Идем
,
идем
!
Устаде
и
поче
се
облачити
...
Крв
му
је
кипела
у
жилама
,
а
срде
лупало
нагло
и
бурно
...
Обуче
се
,
изађе
у
ходник
и
погледа
на
поље
.
Помрчина
као
тесто
.
Кроз
главу
му
сену
мисао
:
—
Шта
ће
казати
ови
!
...
Да
се
бар
нисам
свлачио
или
да
нисам
ни
казивао
да
ћу
да
спавам
!
...
Баш
је
то
лудо
!
.
.
Да
ја
у
напред
не
промислим
шта
ћу
да
радим
!
.
.
Није
му
било
на
ино
.
Морао
се
вратити
и
лећи
у
постељу
.
Погледао
је
на
часовник
који
куцаше
на
столу
.
Један
по
по
ноћи
.
—
Па
...
још
три
сата
,
па
ће
сванути
—
рече
он
.
—
Дај
да
прилегнем
мало
.
И
опет
се
спусти
онако
обучен
у
постељу
.
Мали
часовник
тик-такаше
;
Јова
запали
цигару
а
угаси
свећу
...
Цигара
сене
а
он
готово
гуташе
оне
димове
,
најпре
нагло
,
онда
слабије
и
слабије
и
,
најзад
...
.
цигара
се
угаси
...
Он
заспа
...
.
—
Кад
се
пробудио
сунце
је
било
искочило
са
два
копља
.
Он
скочи
,
сети
се
где
је
,
а
где
би
требао
да
буде
.
Гњев
му
је
кипео
у
грудма
.
Он
се
љутио
на
себе
самог
,
на
послужитеља
мејанског
,
на
цео
свет
...
Умио
се
на
врат
на
нос
.
Онда
изађе
у
мејану
.
Попи
каву
на
врат
на
нос
,
плати
рачун
па
—
збогом
!
...
Коња
је
гонио
нагло
.
И
ма
да
коњ
беше
добар
и
брз
,
њему
се
чинило
да
је
милио
.
Пут
му
се
отегао
у
бестрагу
.
„
Лепа
природа
“
за
њега
не
имађаше
дражи
.
За
њега
је
имало
дражи
само
једно
име
,
име
Мара
,
и
он
га
је
целим
путем
шапутао
.
Желео
је
...
али
ко
може
казати
шта
је
желео
?
...
Било
је
ту
жеља
свакојаких
;
било
је
на
пример
и
оваких
:
—
Да
ми
је
да
сад
нађем
овде
на
путу
једну
кесу
дуката
...
.
наполеона
!
...
Да
има
хиљада
.
.
две
...
Мало
је
!
.
.
Бар
пет
хиљада
!
...
Па
одавде
,
правце
да
идем
,
поп
Живковој
кући
.
И
,
тамо
нађем
све
њих
на
окупу
.
Дочекају
ме
да
не
може
лепше
бити
.
Ручамо
и
тек
по
ручку
ја
од
мајке
њене
њу
просим
.
Сви
се
тек
згледе
,
а
ја
рекнем
:
„
Госпођо
!
...
Ово
вам
стављам
на
расположење
.
Она
код
мене
неће
бити
сироче
!
...
“
—
Помоз
бог
!
—
рече
један
сељак
и
прекиде
га
у
мислима
.
Он
диже
главу
.
—
Бог
ти
помогао
!
—
рече
.
-
‘
Вала
богу
кад
си
се
вратио
!
.
.
А
ја
пошо
у
чаршију
.
—
Ко
си
ти
?
—
Ја
сам
Јевта
,
поп
Живков
комшија
...
—
Шта
ради
попа
?
—
прекиде
га
Јова
.
—
Здрав
је
.
Оде
Максићу
на
крштење
.
Сад
баш
мало
час
срето
’
и
поп
Дамњана
,
оде
и
он
.
—
Код
Максића
?
—
Ја
!
Са
поп
Живком
одоше
и
оне
варошке
...
Он
мени
даде
ову
писму
.
Ево
,
рашчитај
.
Од
отвори
писмо
.
„
Драги
Јово
,
Синоћ
сам
чуо
да
си
отишао
начелнику
.
Рад
сам
да
дознам
шта
је
.
Ако
те
ово
писмо
сретне
у
путу
,
похитај
Максићу
,
ту
ћемо
те
чекати
.
Здрави
смо
.
Поздрављају
те
сви
,
а
највише
твој
друг
поп
Живко
“
—
Попа
ми
рече
—
вели
Јевта
—
ако
те
сретнем
да
ти
дам
писму
;
а
ако
те
нигде
не
сретнем
,
онда
да
распитам
у
чаршији
и
да
дам
оном
Срети
мејанџији
да
ти
како
год
дотури
.
—
Е
,
хвала
!
хвала
!
—
И
ја
ћу
кући
.
—
Зар
нећеш
у
варош
?
—
Јок
море
!
—
Ти
си
дакле
само
због
мене
пошао
?
—
Ја
!
—
Е
,
онда
можемо
кући
.
Ишли
су
неко
вреле
ћутећки
док
ће
рећи
Јевта
!
—
Ама
,
учо
,
немој
ми
замерити
,
пит’о
би
’
те
нешто
.
—
Шта
,
Јевто
?
-
Је
л
истина
да
те
је
капетан
уапсио
?
-
Јесте
!
—
Их
!
.
.
Образ
му
његов
!
.
.
А
славе
ти
,
је
л
за
то
што
си
ти
њега
испис’о
у
новине
?
—
Јесте
.
—
Рђа
га
од
бога
отела
!
Баш
је
угурсуз
!
—
Шта
ћеш
му
?
—
Знаш
,
прича
то
мени
попа
,
а
ја
се
скаменио
...
Зар
и
то
може
бити
?
...
—
Може
,
Јевто
!
—
Их
,
брате
!
.
.
Онда
ништа
од
нас
.
Ово
је
скоро
смак
света
!
.
.
Кад
је
већ
дошло
до
тога
да
се
и
државски
људи
апсе
—
онда
ту
нема
добра
!
.
А
,
славе
ти
,
учо
,
кажи
ми
што
те
уапси
?
—
Па
због
тога
што
сам
писао
против
њега
по
новинама
.
—
А
мени
кажу
да
је
и
због
тога
,
што
си
ти
сазив’о
зимус
нас
те
оно
говорио
.
—
И
због
тога
!
—
А
ко
ли
му
то
доказа
?
—
Неки
веле
да
је
Петар
.
—
А
лопар
му
његов
!
.
.
Ако
он
не
за
зна
за
врљику
ћукни
не
!
...
Пут
што
вођаше
у
К
...
беше
пред
њима
.
—
Збогом
,
учо
!
—
Зар
ти
нећеш
са
мном
?
—
Нећу
.
Журим
кући
.
Има
триста
послова
!
—
Е
,
збогом
пошо
!
Јевта
оде
право
,
а
Јова
окрену
на
лево
.
Јурио
је
као
на
крилима
.
Та
опет
ће
да
види
Мару
!
...
Стиже
кући
Максића
.
Чељад
се
устумарала
по
авлијИ
и
послује
.
Једна
од
жена
прихвати
му
коња
,
а
једна
га
позва
у
кућу
.
У
ходнику
се
сусрете
с
Маром
.
Букнуше
обрашчићи
у
девојчета
као
да
пламен
лизну
.
—
Полаже
Бог
!
—
рече
он
.
—
Бог
помогао
!
Руковаше
се
.
Она
му
стеже
руку
.
—
Је
си
ли
жив
?
упита
.
—
Жив
сам
.
Она
утрча
у
собу
као
махнита
.
—
Течо
!
.
.
Течо
!
.
.
Ево
господин
Јове
!
Сви
поскакаше
.
Јова
се
појави
на
прагу
.
—
О
!
...
Добро
дошо
!
.
.
Добро
дошо
!
...
викнуше
они
.
—
Боље
вас
нашао
!
—
рече
он
.
И
рукова
се
са
свима
.
—
Седи
.
—
рече
домаћин
.
Јова
седе
,
—
Шта
је
тамо
?
—
упита
поп
Дамњан
.
—
Добро
је
.
Обећао
ми
је
начелник
унапређење
да
му
будем
шпијон
.
—
Шта
?
—
Понудио
ме
је
да
му
шпијунирам
.
—
А
ти
?
—
Пристао
сам
.
Они
се
окретоше
смејати
.
—
Зар
баш
дотле
дошло
?
—
Дотле
!
...
И
то
ми
обећао
да
ће
ме
превести
у
полицијску
струку
где
ће
ме
он
нарочито
на
уму
имати
.
—
Ама
,
збиља
,
шта
је
?
—
упита
поп
Лука
.
И
Јова
исприча
све
.
Смејали
су
се
његовом
споразуму
са
начелником
.
Максић
рече
:
Баш
је
потревио
господине
!
—
Јест
,
ка
’
у
’
ладну
собу
!
—
рече
поп
Живко
.
—
Па
какав
му
мислиш
извештај
поднети
учитељу
?
—
упита
поп
Лука
.
—
То
ћу
смислити
—
рече
Јова
.
—
Донеше
послужење
те
га
послужише
.
Астал
је
био
постављен
.
Заседоше
и
онако
задовољни
слатко
ручаше
.
Пошто
се
—
по
обичају
—
даде
дар
и
уздарје
и
жене
устадоше
,
они
при
чаши
вина
продужише
разговор
.
Поп
Лука
рече
:
—
За
дружину
сазнадоше
.
Шта
мислимо
сад
?
—
Да
продужимо
и
даље
,
—
рече
поп
Живко
.
—
Где
да
се
састајемо
?
Зар
ту
неће
бити
вребања
?
—
Ево
овако
.
—
рече
Јова
.
Сад
настају
славе
и
друга
весеља
!
—
Бога
ми
баш
!
—
рекоше
остали
.
Та
ти
је
паметна
,
учитељу
.
—
Шта
имамо
да
се
плашимо
?
Наша
дружина
напредује
.
Зимус
,
кад
смо
почели
,
било
нас
је
дванајест
.
Сад
нас
има
две
стотине
.
До
зиме
биће
и
више
.
Корак
по
корак
треба
ступати
у
напред
.
Не
треба
наглити
јер
ћемо
се
уморити
.
Нека
сваки
обрати
по
једног
па
—
доста
!
...
Ви
сте
овде
сви
људи
виђенији
и
богатији
.
Не
одричите
се
сиротиње
она
се
вас
нигда
одрећи
неће
.
И
наше
ће
коло
расти
.
Објасните
сваком
,
кога
у
коло
уводите
,
његова
законска
права
;
упутите
га
нека
их
уме
бранити
,
и
ви
сте
створили
свесне
другове
...
Да
би
их
боље
утврдили
у
томе
,
покажите
лично
како
се
то
ради
.
Онда
смо
сигурни
.
—
А
полиција
?
—
упита
Макса
.
—
За
њу
је
лако
!
—
рече
поп
Дамњан
—
Јовин
је
план
врло
леп
.
Он
је
пристао
да
буде
начелников
шпијун
.
Зар
не
ноже
неко
од
нас
бити
капетанов
?
...
—
А
...
то
нећемо
!
—
Не
велим
ја
да
то
буде
прави
шпијун
који
ће
му
носити
поруке
и
отпоруке
.
Ту
треба
мајстор
,
који
ће
то
умети
наместити
,
па
да
им
свима
памет
помери
...
Ми
морамо
да
радимо
с
рачуном
-
иначе
смо
пропали
!
...
Ми
у
народу
немамо
противника
.
Наши
противници
то
су
полицајци
и
њихове
пришипетље
који
оће
да
кметују
...
Дакле
сама
власт
!
...
Шта
нам
треба
да
радимо
?
Треба
бити
с
њима
у
љубави
.
И
то
не
у
правој
љубави
,
него
тако
то
удесити
да
се
сваком
оном
чини
да
је
тако
.
Кад
тако
удесимо
онда
смо
на
коњу
.
—
Онда
,
како
ти
велиш
,
попо
,
треба
и
ђаволу
свећу
припалити
.
—
Јест
,
и
окадити
га
!
—
рече
поп
Живко
.
Треба
и
њему
по
некад
!
—
Што
мора
бити
—
мора
!
—
рече
поп
Дамњан
.
—
На
тај
начин
ми
можемо
радити
мирно
и
безбрижно
...
.
Кад
се
будемо
са
свим
припремили
,
кад
будемо
имали
своју
војску
—
лако
нам
је
ступити
у
борбу
.
—
Па
,
да
!
.
.
кога
велиш
да
почне
с
капетаном
?
-
упита
поп
Лука
.
—
Ето
,
ти
!
рече
поп
Дамњан
.
—
Не
могу
ја
!
—
Што
?
—
Не
могу
!
.
.
Ја
би
’
се
с
њим
за
час
завадио
.
Мрзим
тога
човека
!
.
.
—
Он
у
мене
сумња
—
рече
поп
Дамњан
—
Мени
не
би
ништа
помогло
,
а
ја
би
’
почео
.
Него
,
ево
поп
Живка
.
Поп
Живко
се
насмеја
:
—
Зар
баш
не
може
мене
обићи
?
—
Не
може
!
Не
може
!
...
Ти
ћеш
умети
с
њим
—
повикаше
сви
.
—
Најпосле
,
нека
ђаво
носи
!
Покушаћу
!
—
Неко
мора
.
Ти
му
умеш
свашта
причати
.
—
Та
то
ће
већ
ићи
,
само
кад
наумим
.
Сад
сам
баш
купио
једну
њиву
.
Отићи
ћу
да
потврди
тапију
.
Почећу
се
пренемагати
:
како
је
покварен
свет
;
како
већ
не
поштује
ни
власт
ни
икога
на
пребелом
свету
.
Поменућу
и
ове
,
„
проклете
“
новине
.
—
Славе
ти
,
ако
те
запита
за
онај
допис
...
—
рече
Јова
.
—
Ја
ћу
казати
да
си
ти
пис’о
!
—
Шта
?
—
Казаћу
да
си
ти
писо
!
Прво
и
прво
вероваће
ми
због
тога
и
за
све
остало
.
А
ти
мажи
око
начелника
,
он
ће
те
заштити
.
—
Врло
паметно
!
—
рече
Јова
и
окрете
се
смејати
.
—
Мени
он
неће
моћи
ништа
.
Међу
тим
теби
ће
дозволити
да
се
са
мном
дружиш
да
би
ме
„
искусио
.
“
—
Тако
је
!
—
рече
поп
Живко
.
—
Е
јесте
ђаволи
!
—
рече
поп
Лука
и
насмеја
се
.
—
Ако
мислимо
нешто
да
урадимо
,
морамо
овако
!
—
рече
поп
Живко
.
—
Није
поштен
начин
борбе
—
рече
Јова
—
али
га
се
морамо
латити
,
да
би
постигли
цељ
,
јер
цељ
је
поштена
.
—
Дакле
—
рече
поп
Дамњан
.
—
Ја
примам
капетана
на
свој
врат
,
Јова
је
већ
примио
начелника
.
А
ви
,
богме
,
гледајте
сваки
у
свом
крају
.
—
Тако
је
!
—
Гледаћемо
—
рекоше
остали
.
—
Сад
да
уговоримо
састанак
.
—
Где
ћемо
?
—
Код
мене
,
—
рече
поп
Живко
и
погледа
Јову
:
—
Кад
?
—
Јавићу
вам
.
—
Свршено
?
—
Свршено
!
—
Јова
је
донео
новине
.
И
сад
отпоче
читање
.
Чланак
,
дописи
,
све
је
прочитано
.
Отпоче
се
разговор
о
споразуму
опозиције
у
скупштини
.
Свима
је
се
допао
и
сваки
увиђаше
корист
од
тога
.
Чаша
по
чаша
—
и
око
засветли
.
А
како
неће
?
Те
здравица
куму
и
кумчету
,
те
домаћину
,
те
госту
једном
...
другом
...
.
готова
посла
...
Дотераше
и
до
песме
и
до
шале
.
Сунце
се
спушташе
на
заранке
кад
поп
Живко
нареди
да
се
запрегну
коњи
.
Јова
изашао
у
авлију
.
Нађе
Мару
где
стоји
крај
баштице
и
гледа
цвеће
.
—
Шта
радиш
?
—
упита
—
Гледам
цвеће
.
О
...
па
немају
лепа
цвећа
!
—
Немају
семена
!
—
рече
он
.
—
Да
видиш
само
моје
цвеће
!
—
Није
лепше
од
мог
!
—
рече
он
и
загледа
се
у
њу
.
—
Јао
,
боже
!
...
Шта
сам
претрпела
од
кад
си
отишо
!
—
прошапута
она
.
—
И
мени
је
било
тешко
због
тебе
...
Знаш
,
кад
си
ме
погледала
сузним
очима
,
да
сам
хтео
излудети
!
—
Целу
ону
ноћ
нисам
тренула
...
Претурала
сам
се
по
кревету
...
Мајка
се
неколико
пута
будила
...
.
Пита
шта
је
,
а
ја
је
залагујем
:
да
не
могу
да
спавам
од
бува
...
.
У
тај
пар
изађе
поп
Живко
.
—
Јесу
ли
готова
кола
?
—
Готова
,
попо
.
-
Шта
ви
радите
?
—
Ништа
,
разговарамо
.
—
И
гледамо
цвеће
,
—
дода
Мара
.
—
Оћеш
ти
с
нама
,
Јово
?
упита
поп
.
-
Нећу
,
попо
.
—
Добро
би
било
да
дођеш
сутра
.
—
Не
знам
хоћу
ли
моћи
.
—
рече
Јова
.
—
„
Не
знам
’
оћу
ли
моћи
“
?
А
што
нећеш
—
Имам
посла
.
—
Имаш
и
код
мене
посла
.
—
Збиља
?
—
Врло
важна
,
—
рече
поп
Живко
и
погледа
у
Мару
.
—
Дакле
?
—
Доћи
ћу
.
Изађе
Марина
мајка
из
куће
.
Поп
Живко
седе
са
њима
на
кола
те
одоше
.
И
Јова
са
поп
Дамњаном
оде
.
И
гости
се
разиђоше
.
Оста
само
домаћин
са
домаћима
.
XИИИ
.
ВЕРЕНИЦИ
Био
је
један
сат
по
поноћи
кад
се
Јова
пробудио
иза
сна
.
Устаде
,
подиже
завесу
на
прозору
.
На
пољу
помрчина
.
Звезде
жмиркаху
на
небесном
своду
.
Улицом
нико
не
иђаше
.
Све
поспало
сем
паса
чији
се
лавеж
чујаше
у
селу
.
Јова
се
врати
кревету
и
седе
.
Налакти
се
и
наслони
главу
на
руке
.
Не
хте
палити
свеће
...
.
Седео
је
тако
неко
време
,
па
кад
му
ноге
утрнуше
он
промени
положај
.
Намести
јастук
уза
зид
па
се
наслони
.
Расанио
се
са
свим
.
Подиже
се
,
напипа
у
мраку
кутију
дуванску
на
асталу
,
запали
цигару
па
се
опет
наслони
онако
исто
...
.
Кроз
главу
му
јураху
мисли
летом
.
Све
се
збркало
.
Капетан
,
Мара
,
начелник
,
поп
Живко
,
Максић
...
Ни
на
једној
да
се
заустави
...
Једна
реченица
беше
му
само
на
уснама
,
управо
један
стих
од
прекосавских
песама
,
које
су
се
у
оно
време
најрадије
певале
.
„
Моја
мати
ћилим
тка
„
Оће
мене
да
уда
“
...
.
Он
понављаше
непрестано
тај
стих
.
Његов
џепни
сат
тикташе
на
столу
.
Он
изговараше
стих
по
његовом
такту
.
—
Мо—ја—ма—ти—ћи—лим—тка
.
и
т
.
д
.
Шапутање
га
обујмило
.
Никако
да
се
заустави
...
.
Би
му
већ
и
тешко
.
—
Глупости
!
—
рече
и
окрену
се
на
леву
страну
.
Опет
то
исто
!
...
Он
се
наљути
.
Устаде
и
онако
раздрљен
ходаше
по
соби
трудећи
се
да
ништа
не
мисли
...
Изађе
на
поље
.
Хладовина
ноћна
задржа
га
,
допаде
му
се
.
—
Да
огрнем
капут
и
да
донесем
дуван
;
па
изађе
под
хладник
и
седе
на
столицу
.
Запали
цигару
па
се
подними
.
Ветрић
пиркаше
по
сувом
лишћу
и
разлађиваше
га
.
—
Опет
не
стојимо
рђаво
!
—
рече
он
тихо
.
У
сваком
селу
с
једно
на
друго
—
имамо
по
десет
својих
људи
...
.
Кад
сам
дошао
овде
—
нико
није
умео
зуба
обелити
.
Помени
му
капетана
као
да
си
му
поменуо
бога
!
...
А
сад
?
...
Слушам
само
ону
двојицу
у
вароши
како
говоре
!
.
.
И
то
још
у
кафани
!
.
.
Па
кад
ономе
из
М
...
рече
један
чаршинлија
да
би
боље
било
да
мало
„
утопли
језик
“
—
он
рече
:
„
Па
шта
они
мени
могу
?
Ја
сам
човек
сељак
;
не
сме
ми
имање
продати
!
.
.
А
у
апс
нек
тера
,
апс
и
јест
за
људе
није
за
коње
!
...
.
“
—
Дивота
!
...
Кад
помислим
да
је
српски
сељак
сад
почео
тако
мислити
и
своје
мисли
јасно
исказивати
—
онда
:
за
две—три
године
ми
можемо
учинити
огроман
напредак
!
...
.
Чисто
пролећу
испред
њега
свесни
људи
.
Он
с
њима
разговара
,
па
га
по
неки
доведе
и
у
неприлику
,
јер
не
уме
да
му
одговори
.
—
То
би
било
наше
царство
,
царство
свести
!
...
прошапута
.
—
Зар
немам
право
да
се
надам
?
.
Ево
ово
до
сад
што
је
учињено
даје
ми
наде
и
за
у
будуће
!
...
Па
се
опет
замисли
.
—
Лажу
кад
веле
да
се
не
може
ништа
учинити
!
...
Само
треба
овом
свету
казати
лепо
,
а
што
је
најглавније
посведочити
делом
!
Као
год
и
у
школи
:
очигледна
настава
...
Урођеност
нам
је
да
идемо
за
човеком
који
је
умнији
и
чвршћи
.
Карактер
!
...
Та
само
да
карактера
имамо
,
онда
смо
победитељи
!
...
Треба
људи
који
се
не
даду
ничим
застрашити
.
Па
и
сама
смрт
таког
човека
више
ме
дражи
но
што
ме
плаши
...
—
Хоћу
!
.
.
Хоћу
ја
да
будем
карактер
!
...
.
—
Ала
се
мило
разлева
крв
по
жилама
кад
човек
види
да
му
посао
напредује
...
Куд
бих
ја
тражио
већег
задовољства
од
тога
:
кад
бих
видео
да
је
мој
труд
уродио
плодом
!
...
И
чисто
се
загледа
у
будућност
у
којој
гледаше
остварене
наде
и
умишљаје
.
Као
круна
тој
срећи
узвисила
се
Мара
мила
и
светла
као
анђео
пред
престолом
божијим
...
Сав
се
предао
мислима
које
га
све
више
раздрагаваху
...
Машта
његова
пењала
га
је
на
оне
сјајне
звезде
.
У
души
осећаше
лакоћу
и
сласт
.
Срце
му
је
жудело
да
цео
свет
загрли
једним
загрљајем
и
да
пољуби
једним
пољупцем
...
.
Белина
,
плавило
и
руменило
зорино
извуче
му
жељу
из
уста
:
—
Господе
!
.
.
Дај
ми
среће
Господе
!
.
.
Дај
ми
моћи
и
снаге
да
истрајем
!
...
И
после
те
најсветије
молитве
поче
нагло
ходати
тамо
—
амо
...
Сунце
се
роди
велико
,
светло
.
Замириса
ваздух
и
биље
свежином
...
Послужитељ
устаде
.
—
Зар
ти
ниси
спав’о
?
упита
.
—
Спавао
сам
.
Дај
ми
поли
!
Уми
се
,
обуче
и
поиска
каву
.
.
Пошто
је
каву
попио
нареди
посао
послужитељу
,
а
он
узе
штап
па
се
крену
поп
Живку
.
Ведро
је
поздрављао
људе
,
које
је
путем
сусрео
,
и
природу
коју
је
Мара
обожавала
.
Код
куће
је
нашао
поп
Живка
и
све
укућане
.
Мара
румена
и
свесна
као
пролетње
јутро
истрчала
је
пред-а-њ
.
Очи
су
јој
се
светлиле
од
радости
.
—
Дође
ли
?
—
Дођох
.
—
Од
кад
те
чекам
!
.
.
Бајаги
шетам
а
ја
само
измичем
из
авлије
да
бих
те
угледала
...
.
Течо
!
.
.
Ево
господин
Јове
!
...
Поп
Живко
изађе
пред
Јову
.
—
Добро
јутро
,
попо
!
—
Бог
дао
!
...
Е
бога
ми
си
добро
уранио
!
—
Као
што
видиш
.
—
Ајде
да
седнемо
...
.
’
Оћеш
у
собу
?
—
Можемо
и
овде
,
на
пољу
,
—
рече
Јова
.
Поседаше
.
—
Деде
Марушко
,
моје
дете
,
донеси
послужење
.
Мара
отрча
у
кућу
.
—
Како
си
спав’о
?
—
упита
поп
Живко
.
—
Добро
,
—
рече
Јова
.
—
Јуче
сам
ти
каз’о
да
дођеш
да
се
разговоримо
о
једној
врло
важној
ствари
.
—
Јест
,
казао
си
.
—
Сећаш
ли
се
?
—
Канда
се
сећам
.
—
О
Мари
.
О
њој
ћемо
говорити
.
Јова
ћуташе
.
—
Причао
си
ми
о
догађају
у
Београду
.
Кад
сам
те
саслушао
,
мени
је
било
веома
жао
што
си
тако
несрећан
.
Кад
сам
увидео
да
та
женска
није
никоја
друга
него
Мара
,
ја
сам
се
смејао
твоме
„
роману
.
“
Ту
сад
нема
тешкоћа
.
Мислим
да
сте
се
вас
двоје
споразумели
?
—
Јесмо
.
—
Она
те
воли
.
—
Знам
.
—
Јеси
вољан
да
се
жениш
?
—
Шта
ћу
?
.
.
„
Први
је
залогај
најслађи
“
!
А
„
ко
се
рано
ожени
и
рано
руча
—
никад
се
не
каје
“
—
вели
наш
народ
.
—
Тако
је
.
—
Вољан
сам
,
—
рече
Јова
.
—
Ти
’
оћеш
Мару
?
—
Јест
.
—
Али
,
знај
,
Јово
.
Мара
је
сирота
девојка
;
она
не
носи
мираза
.
—
То
нисам
ни
тражио
.
Ја
нисам
никад
грамзио
за
богатством
.
Моје
је
богаство
—
моје
задовољство
.
—
Лепо
.
Али
Мара
има
мајку
.
—
Нека
дође
нама
.
И
најчистији
рачун
налаже
ми
да
је
узмем
себи
.
Сем
тога
Мара
има
свој
хлебац
.
—
Дакле
нена
никаква
неспоразума
?
—
Нема
.
—
Ја
те
молим
:
промисли
се
!
—
Ја
сам
све
промислио
.
—
Е
,
лепо
.
На
путу
не
стоји
ништа
...
.
Нег
,
јеси
ли
пит’о
твоје
родитеље
?
—
Одобриће
.
—
Онда
...
ти
ћеш
данас
да
даш
реч
овде
,
пред
нама
свима
:
да
ћеш
узети
Мару
за
жену
.
После
се
спреми
те
проведи
обичај
.
—
Хоћу
,
—
рече
Јова
.
У
тај
пар
Мара
изађе
из
куће
.
Донесе
послужење
и
послужи
их
обојицу
.
Поп
Живко
је
гледаше
некако
испод
ока
.
Пошто
попише
и
каву
дигоше
се
њих
два
у
башту
.
Ту
су
шетали
и
разговарали
о
другим
стварима
.
О
Мари
ни
речи
,
сем
што
му
поп
Живко
рече
при
поласку
у
башту
:
—
Немој
мислити
да
ти
је
намећем
!
—
Молим
те
,
не
говори
тако
!
—
рече
му
Јова
.
—
Добро
!
.
.
рече
поп
и
прекиде
о
томе
.
Позваше
их
на
ручак
.
Поп
Живко
је
поставио
онакав
исти
распоред
за
асталом
.
Јова
седећи
до
Маре
помишљаше
на
породицу
на
срећу
у
породичном
животу
.
Готово
беше
раздраган
.
Хтео
је
сам
почети
разговор
да
га
не
претече
поп
Живко
.
Он
рече
Мари
!
—
Па
,
Марушко
?
...
Шта
велиш
,
да
ми
тебе
нешто
сад
удамо
?
...
Мара
обори
очи
у
тањир
и
ова
порумене
.
Није
она
ништа
знала
.
—
Што
кријеш
очи
?
—
Мани
,
течо
!
—
промуца
она
.
—
Е
ман’о
би
’
ја
сад
,
ал
нећеш
ти
после
.
—
За
кога
ћеш
,
зете
,
да
је
удаш
?
—
упита
њена
мајка
.
—
Па
ја
велим
:
да
не
тражим
ваздан
.
Ево
младожење
уз
њу
.
Сад
,
само
ако
је
њена
воља
.
Мара
се
узбунила
.
У
глави
јој
је
грмело
.
Што
би
из
ненада
,
на
једаред
,
као
гром
из
ведра
неба
...
.
—
Само
ако
она
’
оће
!
.
.
Без
њене
воље
—
не
дам
је
!
.
.
Оћеш
,
Марушко
?
Она
ћуташе
.
-
Ако
нећеш
није
ништа
ни
било
.
Нећемо
о
томе
више
ни
речи
!
—
рече
поп
Живко
и
ђаволски
се
насмеши
.
Те
његове
речи
тргоше
Мару
из
забуне
.
Она
помисли
:
све
пропаде
.
—
Течо
!
рече
она
—
Што
си
морао
изабрати
да
баш
о
томе
говориш
?
И
погледа
га
прекорно
.
—
Па
лепо
,
душо
!
—
рече
поп
.
—
Ја
нећу
више
говорити
.
Признајем
да
сам
крив
.
У
души
Мариној
је
врило
.
Љутила
је
се
на
њега
што
се
силом
гради
да
је
не
разуме
.
Није
знала
шта
да
му
одговори
...
Она
погледа
у
Јову
?
он
проговори
:
—
Збиља
!
...
Кад
се
о
томе
повела
реч
,
ја
молим
ову
поштовану
породицу
да
ме
саслуша
.
—
Добро
,
Јово
,
говори
!
—
рече
поп
.
—
Ти
ме
попо
добро
познајеш
.
Ти
знаш
и
све
што
је
у
мојој
души
.
Ја
волим
госпођицу
Мару
,
и
,
целога
мога
века
,
ја
за
себе
бољег
друга
не
бих
тражио
.
Сад
питам
вас
,
питам
њену
мајку
а
и
њу
:
јесте
ли
вољни
,
ви
да
ми
је
дате
,
а
она
да
пође
за
ме
?
Ако
сте
вољни
да
знам
...
Ово
је
дошло
изненадно
;
нисам
се
спремао
за
овај
случај
;
али
ако
се
споразумемо
ја
залажем
моју
часну
реч
,
која
ми
је
светиња
,
да
ћу
је
узети
за
жену
.
—
Ми
нисмо
противни
,
рече
поп
.
—
Шта
велиш
ти
,
свајо
.
—
Зете
,
теби
верујем
.
Што
год
ти
рекнеш
ја
порећи
нећу
!
—
Само
не
знам
шта
ће
Мара
рећи
.
Ми
нисмо
противни
.
Шта
велиш
,
Марушко
?
Она
ћуташе
.
—
А
?
Она
опет
ћуташе
.
—
Ето
,
неће
,
—
рече
поп
и
погледа
све
.
—
Хоћу
!
.
.
прошапута
Мара
.
—
Шта
рече
,
шта
?
—
Хоћу
—
рече
она
.
—
Е
,
онда
лепо
!
...
Јово
,
брате
,
нека
ти
је
са
срећом
!
Маро
!
Теби
честитам
од
свег
срца
!
Ти
ћеш
добити
ваљана
мужа
!
...
.
Јова
се
рукова
с
њим
и
свима
,
а
Мара
их
изљуби
у
руку
.
—
Сад
сам
расположен
!
.
.
рече
поп
.
—
Сад
би
’
се
опио
од
радости
!
...
И
ти
,
Јово
,
у
мојој
породици
,
и
од
сад
да
будеш
са
свим
наш
!
...
Господ
бог
нека
благослови
својим
благословом
ову
свезу
!
.
.
Живели
!
.
.
—
Живели
!
—
рекоше
и
остали
—
Па
,
Марушка
?
.
.
Како
сад
,
удавачо
?
.
.
Па
баш
:
„
’
оћу
па
то
ти
је
!
.
.
Ни
се
стиди
мене
ни
тетке
ни
мајке
,
него
кидисала
ка
’
за
очи
:
„
’
оћу
!
’
оћу
“
!
—
Од
куд
сам
баш
тако
?
рече
Мара
и
напући
уста
.
—
Де
,
де
!
.
.
Бури
се
ти
!
...
.
Ето
,
чим
се
испроси
а
она
показа
нокте
!
.
.
Погледај
,
Јово
,
молим
те
!
.
.
Јова
се
смејаше
.
И
остали
тако
исто
.
Кад
виде
Мара
где
је
дирају
,
она
рече
:
—
Па
баш
да
сам
и
тако
рекла
!
...
Ја
нисам
мислила
седе
плести
него
удати
се
.
—
Видиш
!
.
.
Само
да
се
натовари
коме
на
врат
!
.
.
Но
!
но
!
.
.
Шали
се
теча
,
душо
,
шали
!
...
Бога
ми
,
Јово
,
имаћеш
красну
жену
!
—
О
!
.
.
у
то
сам
уверен
!
.
.
—
Али
,
господине
,
и
—
ако
бог
да
зете
,
Мара
не
носи
мираза
,
—
рече
Марина
мајка
.
—
О
томе
је
свршено
!
—
пресече
је
поп
Живко
.
—
А
куд
ће
јој
бељи
него
што
има
свој
сигуран
хлебац
!
—
рече
Јова
.
—
И
ја
ништа
више
немам
!
...
.
—
Јест
!
—
рече
поша
.
—
Па
ако
им
треба
нек
зараде
!
—
Тако
је
!
—
рече
Јова
.
Разговор
се
настави
и
после
ручка
.
Ту
је
се
пило
па
,
богме
,
и
певало
.
Поп
Живко
је
натерао
Мару
те
је
опет
морала
певати
:
„
Еј
,
пусто
море
“
!
...
Мара
је
певала
и
опет
са
осећајем
.
Кад
је
дошла
до
оног
стиха
:
„
Ал
да
вам
спустим
на
плећа
гојна
„
Тугу
кад
драга
изгуби
војна
?
.
.
...
поп
Живко
је
смотрио
како
је
кришом
погледала
Јову
,
и
како
се
заблистала
суза
у
оку
њеном
...
.
Весели
и
задовољни
усташе
иза
астала
.
Поп
Живко
хтеде
мало
„
да
прилегне
,
“
јер
беше
веома
јака
врућина
.
Поша
и
Марина
мајка
одоше
у
кујну
.
Заручници
осташе
сами
.
—
Хајде
да
ми
из
течиних
књига
изабереш
што
год
за
читање
.
—
Хајде
—
рече
Јова
.
И
уђоше
у
кућу
.
Марине
су
се
очи
сијале
од
велике
радости
.
Чим
се
нађоше
на
само
,
она
погледа
Јову
правце
у
очи
и
рече
:
—
Једва
!
—
Хвала
богу
!
—
рече
Јова
.
—
Сад
сам
твоја
!
Много
казују
те
три
речи
кад
изађу
из
уста
младог
девојчета
.
Бар
Јова
је
тако
осетио
,
кад
је
обавио
руку
око
њеног
витог
стаса
и
пољубио
оно
врело
лице
и
сјајне
очи
.
—
Седи
!
—
рече
она
.
Јова
седе
.
Она
седе
крај
њега
на
креветац
и
узе
његову
руку
.
—
Ђаво
га
знао
!
—
рече
—
али
ја
не
умем
да
кријем
!
...
Мајка
је
одмах
сутра
дан
,
по
твом
одласку
,
сазнала
.
—
Ко
јој
је
казао
?
—
упита
Јова
.
—
Ја
?
—
Ти
?
—
Ја
!
...
Нисам
могла
да
сакријем
!
...
Бар
не
могу
од
ње
ништа
да
сакријем
!
...
Она
одмах
позна
...
А
после
,
она
мене
много
воле
и
мази
;
никад
ме
још
није
ударила
,
па
сам
ва
век
могла
пред
њом
бити
искрена
...
Тако
и
ту
!
.
.
Чим
је
приметила
немир
код
мене
—
одмах
ме
је
питала
:
„
шта
ти
је
?
“
...
Ја
сам
крила
:
како
је
књига
жалостивна
,
како
ме
глава
боле
;
право
рећи
:
лагала
сам
је
...
Али
оне
ноћи
кад
сам
устала
и
стала
код
прозора
диже
се
и
она
.
(
Ја
сам
мислила
да
спава
)
.
„
Шта
је
теби
,
чедо
моје
“
?
—
„
Ништа
мамо
“
!
—
рекох
.
—
„
Не
може
ту
бити
без
ништа
!
.
.
Ти
сва
гореш
!
.
.
Да
ти
није
зло
“
?
упита
она
брижно
...
.
—
„
Није
мамо
“
!
.
.
—
Шта
ти
је
онда
?
...
Кажи
мајки
чедо
моје
“
!
...
И
ја
кажем
све
.
—
А
она
?
—
упита
Јова
.
—
Ништа
узе
ме
само
за
руку
и
доведе
кревету
;
рече
ми
да
легнем
а
она
седе
крај
мене
те
ме
узе
миловати
.
—
Није
те
карала
?
—
А
...
није
.
Она
је
врло
добра
...
.
—
И
она
ће
с
нама
живети
.
Ја
сам
казала
попу
Живку
.
—
О
како
си
добар
!
...
Онда
ћу
бити
потпуно
срећна
!
.
.
Ту
ти
,
ту
мајка
!
,
.
.
Све
ћемо
уредити
.
Наша
кућа
мора
бити
чиста
као
кошница
!
То
ће
бити
моја
брига
.
Све
ја
то
умем
;
мајка
ме
научила
!
...
Све
чисто
и
уредно
,
а
ти
тек
дођеш
,
а
ја
устанем
као
старе
жене
...
Је
л
да
ће
то
бити
дивота
?
Он
климну
главом
.
Уживао
је
у
њеној
веселости
и
њеном
звонком
гласу
.
—
Онда
рекнеш
:
—
Маро
,
дај
да
ручамо
!
“
А
ја
одмах
чист
чаршав
на
астал
,
па
лебац
и
со
,
па
тањире
на
јело
...
.
Па
онда
седнем
до
тебе
те
ручамо
.
После
ручка
пијемо
вина
из
једне
чаше
ја
и
ти
...
.
Застаде
.
—
Но
,
шта
је
?
—
Боже
!
.
.
Ала
ја
брбљам
!
А
мајка
ми
је
казала
да
не
ваља
да
много
торочем
;
и
казала
ми
је
да
није
баш
лепо
што
трчим
једнако
за
тобом
.
.
Ја
сам
пробала
да
ћутим
,
да
се
не
макнем
,
да
не
погледам
у
те
,
па
—
не
могу
!
,
.
.
Јова
је
поглади
по
коси
.
—
Говори
,
чедо
,
говори
!
...
Ти
ћеш
ми
бити
мој
разговор
.
Ја
,
злато
моје
,
уживам
у
твоме
ћеретању
!
...
Она
се
загледа
у
њега
...
Онда
се
од
једаред
трже
.
—
А
књиге
?
—
Ето
их
!
—
рече
он
.
—
Али
изабери
ми
.
Јова
приђе
књижници
.
—
Је
ли
?
.
.
А
смем
ли
ја
читати
романе
?
—
За
што
не
?
—
Кажу
:
да
романи
не
ваљају
.
—
Има
их
много
што
ваљају
,
као
друштвени
,
историјски
...
-
А
имаш
ли
ти
доста
књига
?
—
Имам
.
-
Ала
ће
то
бити
дивота
!
.
.
У
вече
седимо
и
читамо
до
неко
доба
!
.
.
Је
ли
,
ти
ћеш
и
мене
поучити
,
па
да
и
ја
знам
колико
и
ти
?
...
Јова
се
насмеја
.
—
Хоћу
,
злато
моје
!
Бога
ми
чисто
ме
стид
да
признам
:
да
не
знам
ништа
.
Ето
,
могу
бити
учитељица
а
ништа
не
знам
,
сем
оно
мало
што
треба
за
школу
...
—
Научићеш
,
злато
моје
,
нешто
из
живота
,
нешто
из
књиге
.
Ко
хоће
да
учи
научиће
...
Ево
ти
једног
романа
.
—
Како
се
зове
?
—
„
Бој
код
Мората
“
(
Муртена
)
.
Ово
је
роман
историјски
.
Из
њега
ћеш
видети
како
су
се
Швајцарци
борили
за
оно
своје
стење
и
слободу
.
Исто
онако
као
и
наши
Црногорци
.
—
Је
ли
?
—
Шта
?
—
Хоћеш
ли
данас
кући
?
—
Хоћу
.
Она
напући
уснице
.
—
Шта
је
,
лудо
мала
?
—
упита
он
загрливши
је
.
—
И
теби
је
по
вољи
да
чезнем
,
—
рече
она
.
—
Не
иде
то
тако
,
злато
моје
!
.
.
Ја
бих
најрадије
остао
крај
тебе
целога
века
!
.
.
Ја
сам
толико
жудео
за
тобом
...
али
ти
знаш
да
ја
не
живим
овде
.
За
то
морам
да
идем
кући
,
јер
пада
у
очи
.
—
Ја
ћу
бити
као
луда
!
-
Јова
је
посматраше
.
Ово
беше
дете
,
наивно
,
искрено
,
које
не
беше
у
стању
ни
једне
тајне
сакрити
.
Он
је
се
надао
да
ће
„
његова
вила
“
бити
научена
.
Међу
тим
,
он
гледаше
пред
собом
створење
које
никуд
није
макло
ван
крила
материна
.
Он
се
радоваше
што
ће
од
ње
начинити
женску
која
ће
светлити
својим
карактером
.
Љубљаше
је
и
миловаше
.
Она
се
топила
под
његовим
пољупцима
.
Он
осећаше
како
јој
срце
бије
и
пријатан
дах
из
њених
чистих
девојачких
уста
...
Али
,
време
беше
:
да
се
кући
иде
.
Испратила
га
је
Мара
са
мајком
.
Уз
пут
он
каза
мајци
Мариној
своје
намере
,
своје
погледе
на
кућу
.
Њој
се
допадаше
.
Она
је
такође
од
свег
срца
заволела
Јову
.
XИВ
.
19
.
ОКТОБАР
1830
.
ГОДИНЕ
.
Јова
је
сваки
други
дан
одлазио
кући
поп
Живковој
.
Сви
су
сељаци
знали
да
је
испросио
ону
„
варошку
.
“
Женскиње
је
завидело
Мари
,
више
пута
кад
би
их
видели
да
шетају
једно
с
другим
„
под
руку
,
“
а
по
нека
би
сељанка
тек
рекла
:
—
Ај’ој
тужна
ти
сам
!
...
Није
и
’
ни
срамота
!
.
.
У
по
дана
се
загрлили
!
...
Једног
дана
,
баш
ће
бити
првог
В
.
Госпођи
,
седеше
поп
Дамњан
и
Јова
у
његовој
соби
и
разговараше
.
Док
тек
дође
послужитељ
општински
и
донесе
једно
писмо
.
—
Је
ли
за
мене
?
—
Није
него
за
попу
,
—
рече
овај
.
И
пружи
писмо
поп
Дамњану
.
У
писму
се
наређивало
од
стране
конзисторије
да
„
с
места
чим
позив
прими
престане
конзисторији
.
“
—
Шта
ли
ће
то
бити
?
—
упита
Јова
.
—
Не
знам
!
—
рече
поп
Дамњан
.
—
Јеси
ли
имао
каквих
послова
код
конзисторије
?
—
Нисам
.
—
Сети
се
!
—
Нисам
,
но
!
—
Да
те
није
ко
зашто
тужио
?
—
Не
знам
.
—
За
што
ли
ће
бити
?
—
Не
знам
.
—
Мислиш
ли
ићи
?
—
Мораћу
.
—
Кад
?
—
Сутра
...
.
—
О
шта
ће
то
бити
?
—
рече
Јова
и
замисли
се
.
Мислили
су
дуго
обојица
,
али
ни
један
не
нађе
узрока
за
што
власт
зове
.
—
Мора
да
је
каква
тужба
!
—
рече
Јова
после
дужег
ћутања
.
—
Сигурно
!
.
.
Али
ко
ме
је
то
могао
тужити
?
—
А
нађе
се
по
неки
!
...
Најзад
,
ја
сам
ти
сигуран
сведок
.
Поп
Дамњан
дуго
и
дуго
лупаше
главу
.
—
Остави
,
не
мисли
!
.
.
Знаћеш
сутра
рече
Јова
.
—
Та
...
то
јест
,
али
...
-
Шта
:
али
?
—
Подлаци
су
!
.
.
Могу
човеку
створити
’
иљаду
зала
.
—
То
могу
!
.
.
Али
не
ћемо
ни
ми
седети
скрштених
руку
.
И
ми
ћемо
се
бранити
!
—
рече
Јова
.
—
Најпосле
,
што
бог
да
!
—
рече
поп
Дамњан
.
Поседе
још
мало
па
се
диже
и
оде
.
Сутра
дан
кренуо
се
рано
у
варош
.
Чим
је
одјахао
коња
и
мало
се
очистио
он
се
диже
у
конзисторију
.
Јави
се
момку
на
вратима
и
овај
га
пусти
унутра
.
За
столом
сеђаше
„
пречасни
“
прота
Милинко
и
двојица
свештеника
,
судија
.
—
Добро
јутро
!
—
назва
поп
Дамњан
.
—
Бог
помог’о
!
—
рече
прота
.
—
Ама
шта
ти
то
тамо
радиш
?
—
Шта
могу
друго
радити
но
оно
што
ми
моја
свештеничка
дужност
налаже
?
—
рече
под
Дамњан
.
—
Колико
има
како
ти
је
жена
умрла
.
?
—
Десет
година
-
одговори
он
чудећи
се
томе
питању
.
—
У
којој
години
од
рукоположења
?
—
У
првој
,
у
петом
месецу
.
—
Где
живиш
ти
сад
?
—
Код
таште
,
мајке
женине
.
—
Несрећни
сине
!
—
рече
„
пречасни
“
и
одмахну
главом
.
—
Што
господине
?
„
Пречасни
“
зазвони
.
Послужитељ
уђе
.
—
Води
га
тамо
,
у
архиву
,
нек
му
прочитају
тужбу
.
Поп
Дамњан
изађе
чудећи
се
;
каква
то
тужба
може
бити
,
и
шта
у
опште
ту
посла
има
његова
покојна
жена
и
његова
ташта
?
...
Писар
га
дочека
у
архиви
и
пружи
му
један
акт
.
—
Шта
има
ту
?
—
упита
он
.
—
Прочитајте
,
—
рече
писар
.
Он
отвори
акт
и
прочита
.
„
Достава
.
“
Он
се
насмеја
.
Прочита
доле
потпис
:
Илија
Кончаревић
.
Он
се
опет
насмеја
а
склопи
акт
.
—
Шта
је
,
господине
?
—
упита
га
писар
.
—
Чудо
ми
је
што
ме
газда
Илија
доставља
конзисторији
.
Он
то
није
до
сад
радио
;
он
је
обично
достављао
полицији
.
—
Јесте
прочитали
тужбу
?
—
Шта
ћу
да
читам
?
.
.
Сигурно
каква
бљувотина
!
.
.
Нећу
ни
да
одговарам
!
.
Напишите
;
неће
ни
да
одговара
.
—
Господине
!
,
.
Та
се
достава
коснула
ваше
части
.
Ви
морате
ма
шта
одговорити
!
—
Збиља
?
—
Збиља
!
Он
узе
акт
,
који
је
био
на
астал
бацио
,
и
прочита
готово
гласно
,
најпре
лепо
а
после
грцајући
:
„
Конзисторији
Епархије
:
„
Г
.
Дамњан
Јевтић
свештеник
,
већ
десет
година
како
живи
ванбрачно
са
својом
таштом
.
Са
њом
је
родио
и
неколико
деце
,
па
да
би
се
то
прикрило
они
су
децу
одмах
но
рођењу
давили
и
закопавали
.
Достављам
ово
Конзисторији
у
нади
да
ће
наредити
да
се
овако
недело
извиди
и
кривци
казне
по
закону
,
јер
кад
овако
раде
свештеници
шта
онда
остаје
простом
народу
;
а
то
би
власт
и
закони
требали
да
предупреде
и
кривце
најстрожије
казне
.
6
.
Августа
1880
.
У
К
...
Понизан
Илија
Кончаревић
.
Поп
Дамњан
се
скаменио
.
Прихвати
се
руком
за
астал
да
не
би
пао
.
У
лицу
беше
дошао
као
лист
хартије
.
По
челу
му
избише
крупне
грашке
зноја
.
Писар
примети
и
даде
му
столицу
.
—
Се’те
,
господине
.
Он
се
свали
на
њу
.
—
Шта
имате
да
одговорите
на
ову
доставу
?
...
Он
дође
мало
себи
.
—
Имам
да
кажем
:
да
је
све
гола
лаж
!
.
.
А
молим
моју
духовну
власт
нека
пропита
и
испита
све
моје
сељане
,
па
ако
и
један
потврди
наводе
у
достави
—
онда
...
.
онда
не
друго
—
ја
себи
изричем
пресуду
!
.
—
нека
ме
стреља
!
...
.
—
Имате
ли
још
што
да
кажете
?
—
Ништа
више
,
до
то
,
да
је
достављач
подлац
и
нитков
.
—
Потпишите
.
Он
потписа
име
и
презиме
,
узе
капу
и
изађе
.
Послужитељ
му
рече
.
—
Ајде
овамо
!
Он
уђе
опет
у
заседање
.
И
„
пречасни
“
и
оба
члана
гледаху
га
са
неким
сажалењем
,
—
Јеси
ли
чуо
за
што
се
оптужујеш
?
—
Чуо
сам
,
господине
.
—
Јеси
ли
одговорио
?
—
Јесам
,
господине
.
—
Шта
си
могао
на
онаку
доставу
одговорити
?
—
Све
је
лаж
,
—
рече
он
.
—
То
је
лако
казати
,
али
треба
и
доказати
.
—
Доказаћу
.
Нека
се
питају
сви
моји
парохијани
,
па
ако
и
један
потврди
навод
—
дозвољавам
—
не
да
ме
рашчине
—
него
да
ме
стрељају
!
—
Несрећни
сине
!
—
рече
опет
„
пречасни
“
и
одмахну
главом
.
—
Сем
тога
,
господине
,
ни
он
није
поднео
никаквих
доказа
.
Ако
ће
се
веровати
тако
на
просту
реч
ма
ког
било
ниткова
—
онда
онакав
један
нитков
може
пола
света
на
робију
послати
!
.
.
—
Знам
ја
да
је
твоја
глава
пуна
адвокатски
вицева
!
.
.
Ал
,
иди
!
.
.
Дело
ће
се
послати
полицији
да
исљеди
,
па
ако
буде
кривице
:
држ
’
се
!
...
Сад
иди
.
Он
изађе
.
Улицом
је
ишао
као
луд
.
Људи
нису
ходили
него
су
играли
око
њега
.
Он
као
да
хођаше
но
неком
бездану
,
у
коме
одјекује
тупо
сваки
глас
.
Дође
у
каФану
где
је
одсео
,
и
одмах
оде
у
собу
.
—
Оћете
ручати
господин
попо
?
—
питаше
га
мејанџија
.
Он
климну
главом
не
знајући
ни
сам
шта
ради
.
Налактио
се
на
астал
.
Мејанџија
доносаше
јело
једно
по
једно
—
он
ни
да
окуси
...
.
—
Господине
!
Он
ћуташе
.
—
Господине
!
—
викну
мејанџија
по
други
пут
.
Он
диже
главу
.
—
Јесте
ли
здрави
?
—
Јесам
.
—
Ја
сам
мислио
да
сте
болесни
па
сам
’
тео
да
пошљем
по
доктора
.
—
Опремите
ми
коња
.
—
Добро
сад
ћу
.
—
И
дајте
рачун
.
Мејанџија
оде
и
врати
се
са
рачуном
.
Он
исплати
.
—
Јел
изведен
коњ
?
—
Јесте
.
Он
устаде
и
узе
штап
.
—
Збогом
!
—
Збогом
пошли
,
господине
!
Он
опкорачи
коња
и
оде
.
Мејанџија
гледаше
за
њим
зачуђено
.
Кад
он
замаче
за
ћошак
,
овај
се
прекрсти
и
рече
:
—
Буди
бог
с
нама
!
...
Шта
је
човеку
?
...
Изјахао
је
из
вароши
.
Зној
га
облио
свега
...
Прса
му
беху
тесна
;
не
могаше
да
дише
као
да
му
је
душа
стињена
међ
два
камена
...
Он
не
могаше
да
верује
у
истинитост
свега
што
је
за
три
часа
преживео
;
не
могаше
да
верује
,
да
зајиста
постоји
така
достава
против
њега
.
Све
му
изгледаше
да
је
у
сну
...
Он
погледа
око
себе
,
виде
да
је
на
путу
,
да
иде
из
вароши
кући
,
да
јаше
свога
вранца
...
.
Сети
се
„
пречасног
,
“
судија
,
писара
па
...
.
опет
,
опет
!
...
Људи
пролажаху
и
називаху
му
бога
—
он
једва
одпоздрави
поздрав
...
.
И
дође
му
тешко
као
да
лежи
на
дну
неке
јаме
,
на
очи
не
виђаше
,
само
му
неке
сјајно
—
црвене
искрице
избијаху
пред
очима
...
.
Он
,
као
да
би
хтео
да
изађе
из
те
јаме
,
да
побегне
од
тога
кужног
ваздуха
,
који
га
је
давио
—
удараше
јадно
живинче
немилосрдно
...
Свега
га
је
у
пену
обукао
.
Ни
сам
не
знађаше
кад
је
стигао
,
у
село
.
Није
знао
ни
да
је
школу
прошао
.
Јова
га
је
очекивао
.
Кад
га
смотри
он
викну
.
Но
овај
се
не
осврташе
.
Јова
прође
кроз
башту
и
изађе
пред-а-њ
.
—
Стиже
ли
?
Он
ћуташе
.
—
Попо
!
—
Он
диже
главу
.
—
А
?
—
Шта
је
,
човече
?
-
А
...
ти
си
Јово
?
—
Ја
сам
.
Шта
ти
је
?
.
.
Што
се
ниси
увратио
?
Он
врати
коња
назад
.
И
Јова
се
врати
у
авлију
.
Одјаха
коња
и
пође
посрћући
.
Јова
не
могаше
да
се
начуди
шта
му
је
.
Очи
су
му
мутне
и
закрвављене
а
посрће
!
.
.
Да
није
пијан
?
—
Није
!
—
Мишљаше
Јова
.
Пио
сам
с
њим
толико
пута
;
на
њему
се
никад
није
познало
.
Најзад
шта
му
знам
?
...
—
Хајде
у
собу
.
Он
пође
с
њим
.
—
Седи
.
Он
седе
.
—
Шта
је
!
.
.
Што
су
те
звали
?
Он
ћуташе
.
Јова
се
чуди
само
.
—
Звали
су
ме
—
рече
он
промуклим
гласом
—
звали
су
ме
...
Па
застаде
.
—
За
што
?
Он
погледа
у
Јову
,
диже
се
и
пође
но
посрну
.
Јова
га
дочека
на
руке
.
—
Дамњане
!
...
Шта
је
теби
?
—
упита
Јова
пренеражено
.
Он
бризну
у
плач
.
Сузе
су
ишле
потоком
И
слевале
се
низ
Јовино
одело
.
—
Дамњане
!
-
Шта
је
?
.
.
Он
заусти
.
—
Ах
!
Јо-о-во
бра-ате
!
И
ту
га
загуши
јецање
...
.
Јова
га
не
хтеде
дирати
.
Нека
му
сузе
олакшају
бол
на
срду
...
Он
јецаше
,
јецаше
;
онда
диже
руке
са
Јовиног
рамена
и
паде
по
кревету
...
.
Дуго
,
дуго
је
плакао
.
Кад
се
примирио
,
он
се
подиже
.
Јова
је
стајао
уз
прозор
.
Чим
се
он
подиже
Јова
приђе
.
—
Шта
је
,
Дамњане
?
—
Оптужен
сам
грозно
!
...
—
За
што
?
—
За
ванбрачан
живот
.
—
С
ким
?
—
Са
мојом
таштом
?
Јова
се
скамени
.
Учини
му
се
да
није
добро
чуо
.
—
С
ким
велиш
?
—
упита
га
по
ново
.
—
Са
мојом
таштом
!
.
.
—
Ама
није
могуће
?
—
Са
свим
могуће
!
—
А
ко
те
тужи
?
—
Илија
Кончаревић
.
Јова
седе
.
—
Па
?
...
упита
.
—
Полиција
ће
ислеђивати
дело
.
—
Полиција
?
—
Полиција
!
—
Је
л
подвео
сведоке
?
—
Није
—
Јова
прохода
по
соби
неколико
тренутака
,
.
—
Не
брини
се
!
—
рече
.
—
Шта
?
—
Не
брини
се
!
—
Како
?
—
Полиција
ће
морати
прекинути
над
тобом
ислеђење
.
—
Како
?
—
Нико
неће
ништа
посведочити
.
Овде
су
све
наши
људи
,
па
се
не
морамо
бојати
подлаца
.
—
Али
глас
?
—
Е
,
нешто
се
мора
претрпети
.
—
А
,
ја
ћу
њему
да
се
осветим
!
—
јекну
поп
Дамњан
.
—
Ја
се
морам
напити
крви
његове
до
зоре
или
црћи
!
—
То
нећеш
.
—
Морам
!
—
цикну
поп
Дамњан
.
—
И
Јова
кад
га
погледа
,
стресе
се
.
Очи
му
севаху
као
муње
.
Јова
му
приђе
.
—
Ако
код
тебе
сад
,
у
тим
приликама
,
важи
паметна
реч
—
ја
бих
рекао
једну
.
—
Да
чујем
,
говори
!
—
рече
поп
.
—
Седи
.
Поп
Дамњан
седе
.
—
Ти
велиш
:
ту
је
повређена
твоја
част
?
—
Са
свим
!
—
И
ти
велиш
да
то
мораш
крвљу
прати
?
—
Са
свим
тако
!
—
На
кога
ти
имаш
да
дигнеш
твоју
руку
?
—
На
Илију
Кончаревића
.
—
Знаш
ли
ти
да
тим
себе
бацаш
у
веће
зло
?
—
Тешто
!
—
Због
једног
Илије
Кончаревића
ми
губимо
тебе
.
Вреди
ли
да
ти
собом
плаћаш
крв
Илије
Кончаревића
?
...
Вреди
ли
да
ти
данас
,
кад
највише
потребујеш
општој
ствари
,
за
тако
једног
подлаца
даш
свој
живот
?
...
—
Не
вреди
,
—
Е
,
тако
!
.
.
Паметно
размисли
!
Ја
ти
нећу
рећи
сад
ни
таке
ни
таке
!
Он
се
ућута
.
Јова
ходаше
преко
собе
.
—
Добро
!
—
рече
он
—
Сад
не
;
али
он
мора
бити
мој
макар
после
десет
година
!
.
.
Ја
га
не
могу
гледати
!
...
—
Политички
рачун
налаже
нам
да
још
са
њим
лепо
поступамо
...
Ја
мислим
,
да
си
ти
човек
који
ће
у
стању
за
време
све
предурати
!
...
—
Имаш
право
!
...
Добро
.
—
Ти
видиш
,
да
ми
не
водимо
борбу
са
људима
од
начела
него
са
подлацима
.
—
Па
?
—
упита
поп
Дамњан
и
погледа
Јову
.
—
Поштено
борбу
водећи
,
ми
би
страдали
.
—
Зар
да
је
водимо
непоштено
?
.
.
То
нећу
;
волим
умрети
!
—
Не
непоштено
него
вешто
.
То
је
оно
:
окади
и
ђавола
који
пут
...
Он
ће
сам
доћи
на
лепак
!
...
—
Дакле
,
да
са
њим
живим
лепо
.
—
Јест
.
Па
ако
га
ошинеш
који
пут
нека
не
зна
да
си
ти
,
него
нека
лута
.
Поштена
је
борба
лепа
;
али
кад
душманин
гађа
иза
бусије
,
теби
би
сматрали
и
најлуђи
за
будалу
кад
би
изашао
с
голим
прсима
!
...
—
Тако
је
,
Јово
!
.
.
Поштена
ти
је
реч
да
ћу
ћутати
...
Сад
збогом
!
.
.
Мрак
,
већ
пао
на
земљу
.
Поп
Дамњан
појаха
коња
и
оде
најлак
.
Кад
је
био
код
гробља
,
(
поред
њега
је
пут
водио
)
сиђе
и
привеза
коња
за
ограду
а
он
уђе
у
нутра
.
Застаде
пред
једним
високим
,
белим
спомеником
,
прекрсти
се
и
целива
га
па
се
спусти
на
земљу
крај
њега
...
.
Потоци
суза
летели
су
из
његових
очију
те
цвеће
на
гробу
поливали
...
Ту
му
је
лежала
жена
.
Он
не
имађаше
никога
свога
сем
тога
гроба
;
њему
је
исповедао
своје
боле
...
Душевни
болови
руше
...
Неколико
белих
кончића
беше
међ
његовим
црним
власима
;
неколико
бора
попело
се
и
наместило
на
његовом
ведром
челу
...
19
.
Октобра
око
пола
ноћи
закуца
неко
на
Јовином
прозору
.
—
Ко
је
?
—
упита
Јова
.
—
Ја
сам
.
—
Који
си
?
—
Јевта
,
зар
ме
не
познајеш
?
—
А
.
.
ти
си
,
Јевто
?
—
Ја
!
—
Које
добро
?
—
Добро
,
ако
бог
да
!
Отвори
да
уђем
,
имаш
једно
писмо
од
поп
Живка
.
Јова
изађе
те
отвори
врата
.
Јевта
уђе
посрћући
.
—
Шта
је
,
Јевто
?
—
Е
,
шта
је
!
.
.
Ето
видиш
шта
је
!
...
Веле
:
пиј
Јевто
!
...
Јако
је
—
однеће
!
.
.
Јес
ђавола
однети
!
.
.
Ал
ако
не
може
однети
—
може
оборити
!
...
Како
си
?
.
—
Хвала
богу
!
—
Нека
богу
’
вала
!
—
Камо
писмо
?
—
Ево
га
!
.
.
И
претура
Јевта
по
своме
јанџику
где
осим
дувана
кремена
и
оцила
,
беше
и
писао
.
Он
га
извади
.
—
На
!
—
рече
.
—
Јова
погледа
на
адресу
.
Беше
упућено
на
њега
.
Он
отвори
.
Поп
Живко
писаше
.
„
Драги
Јово
.
Вечерас
сам
стигао
од
вароши
.
Донео
сам
једну
најрадоснију
вест
:
влада
је
пала
.
У
новом
министарству
је
и
Гарашанин
.
Дођи
и
то
одма
.
Све
је
наше
друштво
код
мене
.
По
Јевти
шаљем
коња
.
Грли
те
твој
друг
поп
Живко
.
“
Јова
пун
радости
.
За
час
навуче
одело
.
Јевту
питаше
где
је
коњ
.
—
Ето
пред
капијом
.
—
Хоћеш
ти
ићи
?
—
Иш’о
би
,
ама
не
могу
!
.
.
Знаш
да
сам
се
опио
ка
’
клин
!
—
Добро
,
ти
лези
!
Ето
кревета
.
„
Јевта
леже
.
Од
угаси
свећу
,
опкорачи
коња
па
све
у
трк
.
Друштво
беше
у
највећем
расположењу
кад
је
он
стигао
.
Дочекаше
га
са
пуним
чашама
.
Ту
се
изљубише
као
на
Божић
.
—
Добро
нам
дош‘о
!
—
Боље
вас
нашао
!
—
Срећан
наш
празник
!
—
Амин
да
бог
да
!
—
Седи
!
...
Ево
новина
!
—
рече
поп
Живко
.
—
Читај
и
уживај
!
...
Марушко
!
.
.
Дај
—
де
твом
будућем
једну
чашу
!
Мара
донесе
.
Поп
Живко
нали
у
њу
вина
,
па
онда
рече
:
—
Де
ову
,
брато
,
за
здравље
нашега
светлога
књаза
који
нас
опрости
оне
несрећне
џериме
!
...
Бог
му
дао
царство
Душаново
,
јунаштво
Обилићево
и
Ајдук
Вељково
,
мудрост
Милошеву
и
Мијаилову
,
века
Адамова
!
.
.
Нека
Србија
процвати
под
владавином
његовом
и
његових
министара
и
нека
му
благодарност
и
оданост
народа
српског
буде
алем
камен
у
круни
његовој
.
Живео
Књаз
!
.
.
Живела
Књагиња
!
Живело
чедо
њихово
!
Живели
нови
министри
!
Живео
народ
српски
!
.
.
Живели
!
Сви
попише
у
кап
.
Свирачи
свираху
„
Химну
.
“
—
Кад
си
из
вароши
?
—
Вечерас
.
—
Кад
ове
скупи
?
—
Вечерас
.
—
Како
је
у
вароши
?
—
Гуди
!
.
.
То
се
пије
,
то
се
просипа
...
Не
пита
се
ко
је
газда
ко
сирома
!
—
све
се
грли
и
љуби
!
...
—
Кад
сте
добили
глас
?
—
Данас
.
—
Брзо
се
чуло
свуда
?
—
Ка
’
да
пуче
!
...
Само
погледаш
,
затварају
дућане
па
одоше
у
мејане
.
—
А
шта
раде
њихови
?
Сагли
главе
па
ћуте
.
Тек
ће
по
неки
прошкрипати
:
ништа
је
то
!
.
Доћи
ће
наши
опет
на
владу
!
—
Јест
!
С
оне
стране
године
!
—
рече
Максић
.
—
Чује
ли
се
што
за
скупштину
?
—
упита
Јова
.
—
Избори
ће
бити
30-ог
Новембра
!
—
30-ог
?
—
30-ог
!
—
Де
да
се
договоримо
кога
ћемо
за
посланика
!
рече
Јова
—
Кога
’
оћеш
другог
?
Ево
поп
Дамњана
!
.
.
Шта
велиш
попе
Луко
?
—
Слажем
се
!
—
А
ви
браћо
?
-
Тако
исто
.
—
Нећу
ја
моћи
бити
!
—
рече
поп
Дамњан
.
-
Што
?
—
Што
сам
под
ислеђењем
.
—
Ја
сам
теби
казао
:
да
акта
морају
у
архиву
,
јер
нико
му
ништа
,
ама
баш
ништа
није
доказао
!
—
рече
Јова
.
—
Зар
баш
нико
?
—
упиташе
ови
.
—
Нико
!
рече
Јова
.
—
А
после
тога
,
чим
ти
будеш
изабран
и
сам
ће
капетан
то
учинити
.
—
рече
поп
Живко
.
—
Баш
ће
онда
тек
да
смета
!
—
рече
поп
Дамњан
.
—
Не
знам
ја
ону
слаботињу
,
Саву
!
...
Он
ће
све
учинити
,
само
да
добије
класу
.
—
Јесмо
ли
на
томе
,
браћо
?
упита
Јова
.
—
Јесмо
!
—
Е
сад
за
здравље
посланика
—
рече
поп
Живко
и
наточи
чаше
.
Испише
сви
у
кап
...
.
Весеље
је
трајало
до
зоре
.
Свирачи
су
свирали
;
сви
су
певали
.
Ту
је
отишло
ваздан
здравица
...
.
Весеље
беше
не
описано
.
Сутра
дан
је
продужено
...
И
тако
—
весеље
је
трајало
три
дана
...
Тридесетог
Новембра
1880
године
састаше
се
сви
„
повереници
“
код
среске
канцеларије
.
Подолазили
су
иза
ране
зоре
.
Капетан
Сава
сеђаше
у
мејани
те
разговараше
са
некима
.
С
места
се
видело
да
је
капетан
попустио
.
Кад
је
дошао
поп
Дамњан
са
Јовом
он
их
дочека
да
не
може
лепше
бити
.
—
Шта
ћете
пити
?
—
питаше
их
он
.
Поп
Дамњан
хтеде
да
одбије
част
али
Јова
рече
намигнуши
на
попа
:
—
Каву
.
Капетан
поиска
две
каве
,
па
се
окрете
попу
Дамњану
.
—
Знаш
ли
,
попо
,
шта
је
са
оном
твојом
ствари
?
—
Шта
?
—
упита
поп
.
—
Баш
сам
је
јуче
оставио
у
архиву
;
прекинуо
сам
над
тобом
ислеђење
,
јер
нема
дела
.
—
Велим
ја
теби
,
попо
,
да
ће
тако
бити
!
—
рече
Јова
и
намигну
на
попу
.
—
Ја
сам
знао
,
господине
,
да
нема
дела
.
—
А
...
бога
ти
,
потварање
само
!
.
.
Ништа
ти
горе
није
него
кад
се
сељак
проугурсузи
.
За
њега
после
нема
светиње
!
...
Ја
сам
хтео
још
у
почетку
да
ту
ствар
прекинем
,
али
,
опет
,
велим
:
дај
да
видим
.
А
,
вере
ми
,
вам
кажем
сам
нисам
веров’о
да
ту
има
истине
.
—
За
бога
!
.
.
Така
глупост
!
...
Ко
би
још
и
могао
веровати
?
—
рече
Јова
.
—
Шта
ћете
?
.
.
Ја
би
’
то
давно
бацио
у
архиву
,
али
кад
старији
заповеди
—
шта
ћу
?
—
рече
капетан
.
—
Тако
је
,
господине
—
рече
поп
Дамњан
.
—
Јел-те
?
...
Кад
човек
иде
за
’
лебом
...
.
—
Да
бо’ме
!
.
.
Да
бо’ме
!
...
Капетану
засјаше
очи
;
он
је
мислио
да
их
је
преварио
.
Донеше
каве
.
—
’
Оћете
по
једну
ракицу
?
—
упита
он
.
—
Благодарим
!
рече
попа
.
—
’
Оћеш
ти
,
учо
?
—
Па
...
могу
једну
.
—
Добро
је
то
:
на
јутро
по
једну
...
Дај-де
једну
„
љуту
.
“
У
тај
пар
викнуше
да
се
иде
судници
.
—
Зар
нећемо
канцеларији
?
—
упита
Јова
.
—
До
сад
је
тамо
избор
свршаван
.
—
А
...
нећемо
—
рече
капетан
Сава
.
—
Ово
је
народска
ствар
.
Нека
буде
у
општинској
судници
.
—
Најбоље
и
јест
.
—
За
то
сам
тако
и
наредио
.
—
Ајдемо
,
господо
!
—
рече
поп
Дамњан
.
—
Извол’те
,
гоподин
капетане
,
и
ви
с
нама
!
—
рече
Јова
.
„
Не
може
отрпети
да
га
не
уједе
.
—
А
...
ја
ћу
на
дужност
.
—
Капетани
јако
немају
’
вам
’
посла
!
—
рече
један
сељак
који
уз
њих
стајаше
.
—
Нек
ови
гледе
„
концеларију
,
“
а
тако
је
и
њима
јако
наредио
„
министар
.
“
Капетан
не
рече
речи
.
Поп
и
Јова
једва
се
уздржаше
од
смеја
.
Дигоше
се
судници
.
Свет
се
искупљаше
.
Преседник
општине
изађе
гологлав
,
погледа
по
сакупљеном
народу
па
рече
:
—
Браћо
!
Данас
треба
да
се
изврши
избор
народног
посланика
.
По
закону
најпре
нам
требају
четворица
за
бирачки
одбор
.
Изберите
и
’
...
—
Па
ево
поп
Дамњана
,
поп
Живка
,
Максића
и
Стевана
Петрића
—
рече
поп
Лука
који
тек
што
беше
дошао
са
поп
Живком
.
—
Примате
ли
и
’
браћо
?
—
упита
председник
збора
.
—
Примамо
!
Примамо
!
—
гракну
народ
.
—
Е
,
онда
,
ви
који
сте
изабрани
,
’
ајте
овамо
!
—
рече
он
.
Они
одоше
у
судницу
.
После
неколико
минута
изађе
из
суднице
преседник
и
објави
:
да
је
бирачки
одбор
изабрао
писаре
и
да
избор
почиње
.
Гласање
ће
бити
по
општинама
...
.
Избор
отпоче
.
Јова
и
поп
Лука
одоше
у
мејану
.
—
Нема
потребе
да
будемо
на
пољу
—
рече
Јова
.
—
Избор
ће
испасти
врло
добро
.
Неколико
пута
одлазио
је
да
види
како
иде
гласање
...
Једаред
се
срете
са
газда
Ђошом
.
—
Како
ти
газда
Ђошо
?
Газда
Ђоша
зину
...
Тек
после
рече
:
—
’
Вала
богу
!
И
онда
стаде
гристи
бркове
.
—
Ово
се
,
богме
,
мушки
гласа
!
...
На
попу
већ
сто
гласова
...
.
Газда
Ђоша
„
звоцну
“
два-пут-три
зубима
па
опет
рече
:
—
А
луд
свет
!
-
Што
,
газда
Ђошо
?
—
Ја
не
би
’
никад
глас’о
попа
.
Није
то
за
њега
.
—
А
зашто
?
—
Он
нек
гледа
његову
цркву
!
...
Зар
није
брука
и
то
,
што
је
данас
,
на
празник
оставио
цркву
а
дош’о
воде
да
седи
у
судници
?
-
То
му
је
право
дао
закон
—
рече
Јова
.
—
Знам
...
Ал
он
је
треб’о
да
одслужи
службу
.
—
И
овим
начином
он
служи
службу
.
—
Зар
у
судници
?
—
Сад
служи
отаџбини
и
закону
.
—
Та
већ
знам
ја
да
ти
њега
умеш
бранити
!
—
рече
газда
Ђоша
и
поче
нагло
гристи
бркове
.
Свет
се
поче
купити
око
њих
двојице
.
—
Не
браним
ја
њега
,
газда
Ђошо
,
него
га
закон
брани
.
—
Та
ви
све
умете
подвести
под
закон
.
—
Ове
си
законе
ти
као
посланик
градио
.
Што
се
љутиш
на
своје
дело
.
Газда
Ђоша
опет
поче
гристи
бркове
.
—
Остави
га
,
учо
,
славе
ти
!
—
рече
један
сељак
.
—
Да
знаш
ти
како
је
њему
јако
жао
,
ти
му
не
би
речи
рек’о
!
—
А
шта
ми
је
жао
,
Аксентије
?
—
упита
газда
Ђоша
.
—
Жао
ти
је
што
си
и
Перу
повео
кад
ниси
више
!
.
.
Он
те
један
глас’о
,
па
ка
’
да
се
потпрдно
!
.
.
Да
си
се
бар
облизнио
!
.
.
Смеј
се
заори
са
свију
страна
.
—
Бога
ми
јес
!
—
рече
Аксентије
.
—
Да
је
бар
повео
још
једног
,
али
га
пусто
нема
!
...
Подер’о
би
гвоздене
опанке
,
а
не
би
га
наш’о
у
овом
народу
!
—
Усрећите
се
попом
!
—
рене
он
љутито
.
—
Ако
бог
да
!
—
Јес
даће
ти
!
—
рече
газда
Ђоша
.
Поп
нема
ни
кучета
ни
мачета
.
Кад
оде
тамо
он
ће
само
гледати
за
свој
џеп
.
Мари
он
за
твоје
синове
!
...
—
Видим
што
си
ми
и
’
и
ти
заклонио
!
...
рече
чича
Милан
Грујић
—
Отиш’о
си
само
тамо
те
се
надрем’о
и
спустио
паре
у
џеп
.
Ако
си
кога
заклањ’о
,
заклањ’о
си
себе
и
своје
.
Твога
си
сина
’
тео
да
дигнеш
у
небо
а
мога
да
бациш
у
бездан
!
...
—
Није
,
вала
,
Милане
!
—
Шта
није
!
.
.
Шта
није
!
.
.
Што
се
не
покријеш
ушима
па
не
ћутиш
?
...
Још
имаш
образа
да
говориш
овом
народу
о
некаком
твом
поштењу
.
На
част
ти
твоје
поштење
!
...
—
Тако
је
чича
!
.
.
Тако
је
чича
!
.
.
гракнуше
они
око
њих
.
Свет
се
све
више
скупљаше
.
—
А
,
бога
ми
јес
!
...
Па
да
те
пошљем
опет
.
Видео
си
ваљда
ово
још
мало
живе
деце
,
на
’
оћеш
шњима
на
касапницу
,
је
л
?
—
Који
ли
је
онај
чича
?
—
питају
сељаци
један
другог
.
—
Милан
Гујић
из
С
...
—
Алал
му
вера
!
—
Бо’ме
тај
помера
даску
!
—
А
помера
ја
!
—
А
Милане
—
рене
газда
Ђоша
—
кад
сам
ја
кога
посл
’
на
касапницу
?
.
.
Ово
су
људи
!
.
.
—
Потрчи
!
Потрчи
!
.
.
И
Милан
види
да
су
ово
људи
,
па
ти
баш
пред
њима
и
каже
!
.
.
Немој
мислити
да
се
ја
чисто
кога
год
бојим
!
.
.
—
Добро
,
Милане
,
добро
!
—
Сви
се
за
добро
богу
молимо
!
...
—
Тако
је
!
Тако
је
!
.
.
вели
окупљени
свет
.
—
Па
лепо
,
лепо
!
.
.
Нека
вас
поп
усрећи
!
...
—
Сад
...
ко
био
!
—
Само
од
тебе
нећемо
среће
тражити
!
—
рече
чича
Милан
.
—
Болан
,
брајко
,
видиш
овај
народ
,
види
!
...
Све
је
се
ово
некад
уздало
у
тебе
,
али
твоје
поуздање
ка
врбов
клин
!
.
.
Сви
могу
викати
на
попа
,
само
ти
ћути
!
...
—
Тако
је
!
.
.
Тако
је
!
.
.
Газда
Ђоша
оде
као
опарен
—
Народ
се
смејаше
за
њим
.
Учитељ
Јова
уживао
је
слушајући
оштре
и
живе
речи
овога
старца
.
—
Вала
,
чико
,
ти
му
очита
!
—
А
шта
ћу
дијете
!
...
Гледа
смо
на
образ
и
поштење
,
па
пукоше
ребра
!
Не
може
се
више
!
.
.
—
Ако
те
не
тужи
!
рече
Аксентије
.
—
А
тужио
од
велики
’
краста
да
бог
да
!
...
Нека
тужи
!
...
Да
бог
да
они
тужили
од
данас
па
до
века
ка
’
што
смо
и
ми
до
данас
!
...
И
чича
пође
у
мејану
,
а
за
њим
онај
народ
...
Избор
је
текао
мирно
.
У
четири
сата
по
подне
изађе
председник
збора
и
упита
:
—
Има
ли
још
ко
да
није
глас’о
?
Сви
ћутаху
.
Објављујем
да
је
гласање
закључено
.
Окупите
се
овде
да
вам
се
прочита
ко
је
изабран
.
Свет
се
поче
прикупљати
...
.
После
пола
сата
изађоше
из
суднице
сви
.
Председник
рече
:
—
Браћо
!
Послушајте
да
вам
се
прочита
!
.
.
И
прочиташе
да
је
поп
Дамњан
добио
све
гласове
осим
једног
што
је
добио
газда
Ђоша
.
Народ
викну
:
—
Живео
!
...
Поп
Дамњан
изађе
мало
у
напредак
на
рече
:
—
Браћо
!
...
Част
коју
сте
ми
указали
данас
,
изабравши
ме
за
посланика
вашег
,
за
мене
је
врло
велика
!
.
.
Хвала
вам
браћо
на
поверењу
и
љубави
...
Трудићу
се
свима
силама
,
којима
располажем
,
да
заштитим
ваше
интересе
.
Што
бих
за
себе
тражио
тражићу
и
за
вас
!
Ја
ћу
бити
најзадовољнији
,
ако
се
међу
вас
могу
вратити
опет
светла
образа
,
са
мирном
савешћу
:
да
сам
испунио
своје
обавезе
.
О
своме
раду
на
скупштини
поднећу
вам
рачун
кад
се
отуд
вратим
.
А
сад
,
браћо
,
још
једаред
хвала
вам
!
.
.
Живели
!
.
.
—
Живео
!
.
.
Живео
!
грмео
је
народ
.
Сад
је
тек
настало
право
весеље
.
Са
свију
страна
трчали
су
сељаци
и
руковали
се
са
новим
послаником
.
Чак
и
газда
Ђоша
приђе
.
—
Е
,
попе
—
рече
—
нек
ти
је
са
срећом
!
—
Хвала
,
газда
Ђошо
!
И
пољубише
се
.
Онда
сви
онако
у
друштву
одоше
у
мејану
.
—
Ређај
астал
уз
астал
!
викнуше
неки
.
Мејанџија
одмах
послуша
.
Поседаше
по
реду
.
Поп
Дамњан
у
прочељу
;
онда
други
попови
,
учитељ
Јова
,
чича
Милан
,
па
редом
.
—
Вина
донеси
!
Мејанџија
доносаше
.
Чаше
су
звечале
.
—
Помаже
бог
,
браћо
!
—
рече
капетан
ушавши
у
мејану
.
—
Бог
те
чуо
!
—
Срећан
дан
!
—
Амин
да
бог
да
!
—
Оче
,
Дамњане
,
нек
ти
је
са
срећом
!
—
Хвала
!
И
пољубише
се
.
—
Ала
је
јако
мекан
ка
’
памук
!
—
рекоше
неки
.
—
Така
му
„
нарав
“
!
—
рекоше
други
.
Поп
Дамњан
учтивости
ради
уступаше
своје
седиште
капетану
,
ал
он
не
хте
.
—
Хвала
оче
Дамњане
!
...
То
је
твоје
место
!
.
.
Да
није
тебе
не
би
било
ни
овог
весеља
.
И
он
седе
до
попа
Живка
.
—
Јесте
ли
за
вино
,
господине
?
—
Па
...
могу
...
—
Дај
једну
чашу
!
—
викну
поп
Живко
мејанџију
.
Налише
чаше
.
Капетан
се
диже
,
узе
чашу
у
десну
руку
а
левом
скиде
капу
.
—
Браћо
!
—
рече
он
.
—
Ово
је
наше
весеље
!
.
.
Али
реда
је
сетити
се
бога
и
господара
...
.
—
Живео
!
.
.
...
За
господарево
здравље
пијем
ову
чашу
.
Нека
га
бог
поживи
дуго
и
много
са
светлом
књагињом
и
књажевићем
!
—
Живели
!
...
.
Чаше
зазвечаше
;
свирачи
окретоше
свирати
.
Пошто
попише
сваки
у
кап
за
господарево
здравље
,
заседоше
опет
.
—
Оћете
ли
„
мезе
“
?
питаше
мејанџија
капетана
.
—
Па
донеси
што
год
.
Мејанџија
изнесе
прасећег
печења
,
јер
је
знао
да
капетан
Сава
неће
да
пије
без
мезета
.
Чаша
по
чаша
празнила
је
се
.
Лица
постајаху
руменија
а
очи
светлије
.
Капетан
опет
подиже
чашу
.
—
Ову
чашу
,
браћо
,
пијем
у
здравље
наших
министара
!
...
—
Живели
!
...
...
Нека
их
бог
поживи
на
дику
и
понос
народа
српског
!
...
Бог
им
дао
да
испуне
жеље
народне
!
.
.
Светла
образа
седели
дуго
и
дуго
на
управи
наше
отаџбине
!
.
.
Живели
!
...
—
Живели
!
...
И
опет
у
кап
.
Бог
опрости
,
ама
вино
неће
!
...
Капетан
Сава
се
са
свим
раздрага
.
Трећу
здравицу
наздрави
своме
„
пријатељу
,
“
попу
Дамњану
,
са
жељама
;
буди
бог
с
нама
!
...
.
—
Јест
!
...
Желим
му
,
желим
,
много
му
желим
!
.
.
—
Тако
капетане
!
.
.
—рече
чича
Милан
.
—
Реци
му
:
што
теби
желео
—
мени
бог
дао
!
...
Једва
се
удржаше
од
смеја
.
—
Јест
,
чича
!
...
Што
њему
ја
желео
—
мени
бог
дао
!
—
Амин
,
да
бог
да
!
—
рече
чича
.
—
Браћо
!
...
Време
је
да
идемо
дома
.
—
рече
Јова
.
—
Време
је
!
—
рекоше
још
неки
.
—
Хоћемо
ли
?
—
Ајде
!
...
—
Се’те
још
!
—
викао
је
капетан
Сава
у
највећем
„
одушевљењу
.
“
—
Време
је
,
господине
да
идемо
—
рече
поп
Дамњан
.
И
поздравише
се
...
И
појахаше
хитре
коње
па
пођоше
сватовски
.
Пуцањ
за
пуцњем
грмео
је
а
из
пуних
груди
и
са
насмјаниих
уста
орила
се
весела
песма
,
те
је
оживљавала
суморна
брда
и
долове
...
